Sebastian Fitzek

Sběratel očí 1.

Stránky a kapitoly v tomto thrilleru jsou číslovány pozpátku!

Je to záměr, a nikoli tisková chyba. Pokud byste chtěli knihu vyměnit, musíte si vymyslet jinou výmluvu.

Jinak platí: Nikoli prosím, nelistujte odzadu (vzadu je tam, kde stojí Poděkování), nýbrž čtěte, jak jste zvyklí (zleva doprava).

Smysl zpětného číslování se vám odhalí na konci thrilleru, a proto ho zde neprozradím.

Hezkou zábavu přeje

Váš Sebastian Fitzek

Památce Rüdigera Kreklaua

Jsou to fantastové, kdo mění svět, a ne prďolové.

Hra je experimentování s náhodou.

Novalis

It’s the end where I began.

The Script

Epilog

Alexander Zorbach (Já)

Existují příběhy, které jsou jako smrtící spirály a rezatými protihroty se zarývají stále hlouběji do vědomí toho, kdo si je musí vyposlechnout. Říkám jim perpetuum morbile. Příběhy, které nikdy nezačaly a také nikdy neskončí, protože pojednávají o věčném umírání.

Občas je někomu vypráví nějaká nezodpovědná osoba, která se pase na zděšení v posluchačových očích a nočních můrách, jež mu tím zaručeně přivodí – za nocí, kdy člověk leží v posteli sám a zírá do stropu, protože nemůže spát.

Tu a tam se takové perpetuum morbile vyskytne v knižních deskách. Dá se mu uniknout tím, že knihu zavřete. Tuhle radu vám dám už teď: nečtěte dál!

Nevím, jak jste se k těmto řádkům dostali. Vím jenom, že nejsou určeny vám. Ten protokol hrůzy by neměl nikomu padnout do rukou. Ani vašemu největšímu nepříteli.

Věřte mi, promlouvá ze mě zkušenost. Nemohl jsem zavřít oči. Ani odložit knihu. Neboť příběh muže, jemuž prýští z očí slzy jako kapky krve – příběh muže, jenž si tiskne k tělu zmuchlaný ranec lidského masa, které před pár minutami ještě dýchalo, milovalo a žilo – tento příběh není film, ani legenda nebo kniha.

Je to můj osud.

Můj život.

Ten muž, jenž na vrcholu svého utrpení poznal, že umírání teprve započalo – jsem já.

Poslední kapitola. Konec

„Spi, děťátko, spi,

zavři očka svý…“

„Řekněte jí, že s tím musí přestat!“ zařval mi velitel zásahu do pravého ucha.

„Pánbůh bude s tebou spáti,

andílkové kolébati…“

„Ať okamžitě přestane zpívat tu strašnou písničku!“

„Jo, jo. Je mi to jasný. Já už vím, co mám dělat,“ odpověděl jsem přes miniaturní mikrofon, který mi technik mobilní zásahové jednotky před pár minutami přilepil na košili a díky němuž jsem teď ve spojení s velitelem zásahu. „Jestli na mě budete pořád takhle řvát, tak si ten zasranej knoflík vyndám z ucha. Je vám to jasný?“

Blížil jsem se doprostřed mostu, který vedl přes A 100. Městskou dálnici probíhající jedenáct metrů pod námi mezitím uzavřeli z obou stran – spíš aby chránili řidiče než pomatenou ženu, jež teď stála přede mnou na vzdálenost délky autobusu.

„Angeliko?“ zvolal jsem nahlas její jméno. Díky krátkému brífinku, který se konal na provizorním velitelském stanovišti, jsem se dověděl, že té ženě je sedmatřicet let, byla dvakrát trestaná za pokus o únos dítěte a z posledních deseti let života strávila nejméně sedm roků v uzavřeném zařízení. Bohužel jeden uznalý psycholog před měsícem vystavil posudek, v němž doporučil její opětné začlenění do společnosti.

Mockrát děkuju, pane kolego. Pěkně jste nám to zavařil!

„Půjdu trochu blíž, jestli nic nenamítáte,“ řekl jsem a zvedl ruce. Nereagovala. Opírala se o rezavé zábradlí, ruce zkřížené na hrudi jako do kolébky. Tu a tam se zakymácela mírně dopředu, takže jí lokty přečnívaly přes zábradlí.

Chvěl jsem se napětím stejně jako zimou. Na prosinec se teploty sice pohybovaly obdivuhodně vysoko nad bodem mrazu, ale subjektivní teplota se dala srovnat s Jakutskem. Tři minuty venku na větru, a málem mi umrzly uši.

„Haló, Angeliko?“

Kamínky zavrzaly pod mými těžkými vysokými botami a žena poprvé otočila hlavu ke mně. Velice zvolna, jako ve zpomaleném filmu.

„Jmenuju se Alexander Zorbach a rád bych si s vámi promluvil.“

Poněvadž je to moje povolání. Dnes jsem vyjednavač.

„Není nádherné?“ zeptala se stejně zpěvně, jako když prve notovala ukolébavku.

Spi, děťátko, spi…

„Není moje děťátko nádhe-, nádherné?“

Potvrdil jsem jí to, i když jsem na tu vzdálenost nepoznal, co si k svému hubenému hrudníku vlastně tiskne. Mohl to být zrovnatak kulatý polštář, složené prostěradlo nebo hadrová panenka. Leč takové štěstí nám dopřáno nebylo. Termokamera to potvrdila. Žena držela v náruči něco živého, něco teplého. Ještě jsem to neviděl, ale zato už slyšel.

Šestiměsíční dítě křičelo. Sice slabě, ale pořád ještě křičelo.

To byla až doteď ta nejlepší zpráva dne.

Ta nejhorší byla, že kojenci zbývalo už jen několik minut života.

Krucinál, Angeliko. Vybrala sis špatné dítě v každém ohledu.

„Jakpak se ten roztomilý capart jmenuje?“ pokusil jsem se s ní znovu navázat hovor.

Ta žena nemohla mít dítě kvůli zpackanému potratu. A kvůli tomu se pomátla na rozumu. Doteď už třikrát unesla cizí dítě a vydávala ho za své. A pokaždé ji odhalili chodci poblíž nemocnice. Dnes to trvalo jen půl hodiny, než si kurýr na bicyklu všiml, že na mostě postává bosonohá žena s plačícím děckem v náruči.

„Ještě nemá jméno,“ odpověděla Angelika. Proces vytěsňování u ní pokročil už natolik, že v tomto okamžiku pevně stavěla na tom, že dítě, které drží v náruči, je skutečně její krev. Věděl jsem, že nemá smysl přesvědčovat ji o opaku. Čeho se nedosáhlo za sedm lež intenzivní terapie, to se docela určitě nepodaří mně za sedm minut – ale taky jsem něco takového vůbec nezamýšlel.

„Co takhle Jan?“ navrhl jsem. Vzdálenost mezi námi už činila nejvýš deset metrů.

„Jan?“ Žena sundala ruku ze zavinovačky a odkryla ji. S úlevou jsem zaslechl, jak se dítě rozplakalo.

„To zní hezky,“ konstatovala nepřítomně. Udělala malý krok dozadu a nestála už tak blízko zábradlí. „Jako Šťastný Jan.“

„Ano,“ přitakal jsem jí a opatrně popošel další krok dopředu.

Devět metrů.

„Nebo jako Jan z jiné pohádky.“

Otočila se ke mně a tázavě se na mě podívala. „Z jaký jiný pohádky?“

„Třeba z té o nymfě Undině.“

To je víc germánská sága než pohádka, abych to upřesnil, ale v daném okamžiku na tom až tak moc nesešlo.

„Undina?“ Angelika protáhla koutky úst. „Tu neznám.“

„Ne? Tak to vám ji musím povědět. Je překrásná.“

„Co chcete dělat? Vám už totálně přeskočilo nebo co?“ křičel mi velitel do pravého ucha a já to ignoroval.

Osm metrů. Krok za krokem se propracovávám jejím pokutovým územím.

„Undina byla božská bytost, nymfa krásná jako žádná jiná. Zamilovala se do nesmrtelného rytíře Jana.“

„Slyšíš, miláčku? Jsi rytíř!“

Dítě to kvitovalo hlasitým křikem.

Takže pořád ještě dýchá. Díkybohu.

„Ano, ale ten rytíř byl tak krásný, že mu všechny ženy nadbíhaly,“ pokračoval jsem. „A bohužel se zamiloval do jiné ženy a Undinu opustil.“

Sedm metrů.

Počkal jsem, až zase uslyším dítě vřískat. „A to Undinina otce, boha moří Poseidona, rozhněvalo natolik, že Jana proklel.“

„Proklel?“ Angelika se zastavila uprostřed kolébavého pohybu.

„Ano. Jan od té doby nemohl dýchat nevědomě, jen tak že to šlo samo. Musel se na to soustředit.“ Demonstrativně jsem při dýchání nadzvedával hrudní koš.

„A kdyby Jan jen jedinkrát zapomněl, že má dýchat, tak by zemřel.“

Šest metrů.

„A jak ta pohádka končí?“ zeptala se Angelika nedůvěřivě, když jsem se k ní došoural na délku osobního auta. Zdálo se však, že se jí mnohem víc nelíbí obrat, jaký v té pohádce nastal, než to, že se k ní přibližuju.

„Umře?“ zeptala se naprosto nevýrazným hlasem. Z vyžilého obličeje jí zmizela veškerá radost.

„Ano. Protože ve spánku nevyhnutelně zapomněl dýchat, a to znamenalo smrt.“

Cvaklo mi v uchu, ale velitel zásahu tentokrát držel hubu. Tady venku už nebylo slyšet nic kromě vzdáleného hukotu městského provozu. Vysoko nad našimi hlavami táhlo na východ hejno černých ptáků.

„Tohle nebyla pěkná pohádka.“ Angelika zavrávorala kousek dopředu a celým tělem teď houpala dítě, které k sobě pevně tiskla. „Ani trochu.“

Napřáhl jsem k ní ruku a šel ještě blíž.

„Ne, to není. A vlastně to ani vůbec není pohádka.“

„Ale?“

Udělal jsem pauzu a čekal, jestli od toho mrněte zase uslyším nějakou známku života. Ale neslyšel jsem nic. Jenom ticho. Měl jsem vyprahlá ústa, když jsem říkal: „Je to pravda.“

„Pravda?“

Energicky zavrtěla hlavou, jako by už tušila, co jí teď řeknu.

„Angeliko, poslouchejte mě prosím. To dítě trpní Undininým syndromem. Nemoc se jmenuje podle pohádky, kterou jsem vám vyprávěl.“

„Ne!“

Ale ano.

Tragické na tom bylo, že jsem jí nepředestřel žádnou taktickou lež. Undinin syndrom je vzácná porucha centrálního nervového systému, při němž se postižené děti udusí, pokud se svou vůlí nesoustředí na dýchání. Je to těžká a životu nebezpečná choroba. U Tima (tak se kojenec ve skutečnosti jmenoval) dýchací aktivita vystačila ještě tak v bdělých fázích, aby se tělíčko dostatečně zásobovalo kyslíkem. Umělé dýchání potřeboval, jenom když spal.

„Je to moje dítě,“ protestovala Angelika a jako by přitom intonovala ukolébavku.

Spi, děťátko, spi…

„Jenom se podívejte, jak mi spokojeně dříme v náruči.“

Bože, ne. Ona má pravdu. To dítě už ze sebe nevydalo hlásku.

Pánbůh bude s tebou spáti…

„Ano, je to vaše dítě, Angeliko,“ řekl jsem naléhavě a popošel o další metr. „To nikdo nepopírá. Ale nesmí usnout, slyšíte? Jinak zemře jako ten rytíř Jan v pohádce.“

„Ne, ne, ne!“ zavrtěla vzpurně hlavou. „Moje děťátko nezlobilo. Není prokleté.“

„Ne, to určitě není. Ale je nemocné. Dejte mi ho prosím, aby vám ho lékaři mohli uzdravit.“

Už jsem se k ní dostal tak blízko, že jsem cítil nasládle žluklý pach jejích nemytých vlasů. Pach duševní i tělesné zpustlosti, který prostupoval každou nitkou laciné teplákové soupravy.

Otočila se ke mně a já jsem poprvé uviděl dítě. Jeho mírně zarudlý, drobounký… spící obličejík. Zděšeně jsem se podíval na Angeliku. A vtom se mi dostavil výpadek mysli.

„Kurva ne, nedělejte to!“ řval mi do ucha velitel zásahu, kterého jsem v tu chvíli už neslyšel. „Skloňte zbraň! Dolů s ní!“

Tuhle a následující věty jsem později našel v protokolu o zásahu, který mi předložil šéf vyšetřovací komise.

Dnes, sedm let ode dne, co mi zničil život, si už nejsem jistý, jestli jsem to opravdu viděl.

To.

To něco v jejím pohledu. Výraz ryzího, naprosto zoufalého sebepoznání. Ale tenkrát jsem si jistý byl.

Říkejte si tomu předtucha, intuice, jasnozřivost. Je to, co to je, a já to cítil všemi smysly: v tom okamžiku, kdy se ke mně Angelika obrátila, si uvědomila svou duševní poruchu. Poznala sebe samu. Uvědomila si, že je nemocná. Že jí to dítě nepatří. A že bych jí ho už nikdy nevrátil, jakmile bych ho držel v rukou.

„Přestaňte! Nedělejte kraviny, chlape!“

Z boxerského tréninku jsem měl dostatek zkušeností, abych věděl, na co mám u soupeře dávat pozor, když chci předvídat jeho pohyby. Na ramena! A Angeličina ramena se pohnula směrem, který připouštěl pouze jediný výklad. Zvlášť když pomalu otvírala náruč.

Tři metry. Už jenom zatracený tři metry.

Chtěla dítě hodit přes most.

„Upusťte zbraň! Opakuji: okamžitě upusťte zbraň!“

Proto jsem nedbal na hlas, který mi zněl v hlavě, a namířil jí pistoli přímo na čelo.

A vystřelil.

Tohle je většinou moment, kdy se s křikem probouzím a vteřinku jsem rád, že to byl jenom zlý sen. Dokud nenatáhnu ruku a na druhé půlce postele nenahmatám prázdno. Dokud mi nedojde, že tohle všechno se opravdu stalo. A že jsem kvůli tomu přišel o práci, rodinu a schopnost v noci spát, aniž by mě budily noční můry.

Od toho výstřelu žiju ve strachu. V průzračném, studeném a vše pronikajícím strachu. V koncentrátu, který nasycuje mé sny.

Tenkrát na mostě jsem zabil člověka.

A jakkoli si namlouvám, že jsem tím mohl zachránit jiný život, jsem si jistý, že tahle rovnice nevychází. Co když jsem se tenkrát mýlil? Co když Angelika vůbec neměla v úmyslu dítěti ublížit? Třeba otvírala náruč jenom proto, aby mi dítě podala? V tom okamžiku, kdy jí střela, kterou jsem vypálil, provrtala lebku. Tak rychle, že mozek už ani nestihl vyslat impuls k dalšímu rozvírání náruče. Tak rychle, že jsem dítě stačil zachytit, ještě než mrtvé ženě vyklouzlo z rukou.

Takže co když jsem tenkrát na mostě zastřelil nevinného člověka?

Potom, a to zcela jistě, za svou chybu jednoho dne zaplatím.

To jsem věděl. Pouze jsem netušil, že ten den přijde tak brzy.

83. kapitola

Zase jednou jsem se svým synem navštívil místo, o kterém se říká, že v Berlíně není žádné jiné lepší kam dát dítě umřít.

„Vážně? Helikoptéru?“ zeptal jsem se a ukázal na otevřenou papundeklovou krabici, kterou jsem nesl skrz dlouhou chodbu. „Uvážils to dobře? Je to koneckonců helikoptéra Kapitána Jacka s powerboostem.“

Julian horlivě přikývl a dál oběma rukama táhl narvanou tašku z Ikey těsně nad linoleem.

Několikrát jsem mu nabídl pomoc, ale on ten těžký pytel chtěl vláčet po nemocnici za každou cenu vlastními silami. Typický případ fantazírování každého kluka ve fázi „Už jsem na to dost silnej sám“, která ho popadne někdy mezi „Ale já nechci sám“ a „Vy mi všichni tak akorát můžete…“

Jediné, co jsem mohl dělat, abych neurazil jeho hrdost, bylo zpomalit krok.

„Já už tyhle věci nepotřebuju!“ prohlásil Julian rozhodně. A potom se rozkašlal. Napřed to vypadalo, jako kdyby se jenom zakuckal, ale posléze zněl jeho kašel čím dál hrdelněji.

„Je to v pořádku, prcku?“ Postavil jsem škatuli rázně na zem.

Už když jsem ho doma vyzvedával, všiml jsem si zarudlého obličeje, jenže Julian ten těžký pytel přitáhl na zahradu úplně sám, a tak jsem si myslel, že vlhké zpocené ruce a provlhlé vlasy má od té námahy.

„Ty seš pořád ještě nachlazenej, bráško?“ projevil jsem starost.

„To už je dobrý, tati.“ Nastavil ruku a zabránil mi sáhnout mu na čelo.

Potom se zas rozkašlal, ale už to opravdu nevypadalo tak strašně.

„Byla s tebou máma u doktora?“

Třeba bychom tě tu měli nechat prohlédnout, když už jsme jednou v nemocnici.

Julian zavrtěl hlavou.

„Ne, jenom…“ Zadrhl se a já cítil, jak se v něm hromadí vztek.

„Jenom co?“

Odvrátil se ode mě jako provinilec a popadl ucha od tašky.

„Tak moment, snad jste nebyli zas u toho šamana?“

Zdráhavě přikývl, jako by mi tím doznával, že něco provedl. Jenže v tomhle případě nenesl vůbec žádnou vinu. Byla to jeho matka, kdo se čím dál víc ubíral po esoterickém scestí a raději našeho syna vláčela k zázračnýmu indickýmu guruovi, než by s ním zašla k doktorovi na ORL.

Tenkrát dávno, když jsem se zamiloval do Nicci, její splíny mě ještě bavily. Dokonce mi připadalo roztomilé, když mi chtěla číst budoucnost z čar na ruce nebo prozradila, že byla v minulém životě řeckou otrokyní. Leč s postupem let se z jejích neškodných úletů staly parádní defekty, které jistě přispěly svým dílem k tomu, že jsem se od ní odpoutal napřed duševně a pak i tělesně. Aspoň bych si rád namluvil, že naše manželství neztroskotalo čistě jen mou vinou.

„A co říkal ten mastič… ten šaman?“ zeptal jsem se a vyrazil za synem. Musel jsem se přemáhat, aby to neznělo agresivně. Julian by to vztáhl na sebe, a on za to opravdu nemohl, že jeho matka nevěří školské medicíně ani evoluční teorii.

„Říkal, že nemám správně nabitý čakry.“

„Čakry?“

Krev se mi nahrnula do tváří.

„No jasně, čakry. Že jsem na to nepřišel sám. To byl taky nejspíš důvod, proč si náš syn před dvěma lety při skejtování zlomil zápěstí,“ pronesl jsem k Nicci v duchu přednášku. Tenkrát se úplně vážně ptala chirurga, jestli by nešlo nahradit anestezii hypnózou.

„Měl by ses trochu napít,“ navrhl jsem, abych změnil téma. „Co chceš?“

„Kolu,“ zajásal okamžitě.

Všechno v pořádku. Dá si kolu.

Nicci by mi za to utrhla hlavu, to bylo nad slunce jasný.

Moje dosudmanželka nakupovala zásadně v ekologických prodejnách a biosupermarketech. Chemickou sodovku s kofeinem nikdy na blbence napsanou neměla. Však taky fenyklovej čaj tady nemají, pomyslel jsem si a hledal po kapsách peněženku. Za mnou se nečekaně ozval hlas. Mladý, a přece už dost opotřebovaný. Bleskově jsem se otočil.

„To je ale překvapení! Zorbachovi!“

Zničehonic se tu zhmotnila blonďatá sestřička, kterou jsem si od naší návštěvy před rokem matně pamatoval kvůli nápadnému piercingu na horním rtu. Stála tady a tlačila před sebou po nemocniční chodbě pestře pomalovaný vozík s čajem.

„Ahoj, Moni,“ ozval se Julian, který ji bezpečně poznal. Usmála se na něj naučeným „Malí pacienti jsou mí kámoši“. Potom její zrak padl na naše zavazadla.

„Letos tolik?“

Přikývl jsem duchem nepřítomen, poněvadž jsem pořád ještě nenašel peněženku.

Proboha ne! Všechny průkazy, kreditky, dokonce i kódová karta, bez které se nedostanu do velkoprostorové kanceláře.

Vzpomněl jsem si, že včera u nápojového automatu v redakci jsem ji ještě měl. Přísahal bych, že jsem ji strčil zpátky do kapsy u bundy. Jenže teď byla pryč.

„Ano, každý rok o něco víc hraček,“ zabrblal jsem a okamžitě mě popadl vztek, že to znělo tak provinile. Mohlo to na první pohled vypadat jako rozvodové klišé, ale já jsem svému synovi skutečně vždycky rád kupoval dárky. Přičemž ručně vyřezávaný dřevěný traktor by byl pochopitelně didakticky hodnotnější než stříkací pistole, která potmě svítí. Tu sestřička zrovna vytáhla z pytle. Ale obrat „didakticky hodnotný“ představoval argument, jímž se mě natrápili dost už moji rodiče. Ti z principu nechtěli pochopit, proč potřebuju radši walkmana nebo kolo BMX jenom proto, že se na něm projížděli všichni moji kamarádi. Říkejte si tomu povrchnost, ale chtěl jsem svého syna ušetřit osudu outsidera, což ovšem zase neznamená, že bych mu kupoval kdejakou kravinu, která k tomu patří. Ale taky jsem ho do darwinistického boje o přežití, co na školních dvorech propukal každý den nanovo, neposílal s holýma rukama.

Moni už mezitím vyhrabala Spidermana. „To je skutečně obdivuhodné, že se vzdáváš tolika bezvadných věcí,“ usmála se na mého syna.

„Žádnej problém,“ zakřenil se Julian. „Já to dělám rád.“ Čímž řekl pravdu. Byl to sice můj nápad vyklidit jednou za rok jeho pokoj, než dostane další náklad hraček k narozeninám, ale on na něj okamžitě přistoupil.

„Uděláme doma místo a vykonáme tím dobrý skutek,“ zopakoval moje slova a hned se pustil do díla. A tak vznikl náš „sluníčkový den“, jak jsme mu začali říkat. Den, kdy otec a syn přitáhli vyřazené hračky do dětského hospicu a podělili jimi malé pacienty.

„Ten bude jistě pro Tima,“ usoudila sestra s úsměvem a vrátila Spidermana k ostatním hračkám. Potom se rozloučila a pokračovala dál. Díval jsem se za ní a k svému ohromení jen s námahou potlačoval slzy.

„Seš v pořádku?“ zeptal se Julian a podíval se na mě. Už si zvykl, že táta začne fňukat, jakmile vstoupí do druhého patra stanice „Sluníčko“. On sám tu ještě nikdy neplakal. Pravděpodobně proto, že smrt pro něj dosud znamenala něco strašně vzdáleného a nepředstavitelného. Ale pro mě byla umírárna zvaná hospic pro nevyléčitelné děti prostředím, které jsem snášel jen stěží. Někdo by se možná domníval, že ten, kdo už jednou zastřelil člověka, bude trochu otupělý – zvlášť když jsem si po suspendování z policejní služby vydělával jako policejní reportér. Už čtyři roky jsem pracoval pro největší, a tím pádem nejkrvelačnější noviny, a jako žurnalista píšící o těch nejhrůznějších násilných zločinech v Německu jsem si za tu dobu dokonce udělal něco jako jméno. Ale čím víc jsem psal o největších hrůzách světa, tím méně jsem byl ochoten akceptovat smrt. A už vůbec ne, když se jednalo o nevinné děti, které trpí leukemií, srdečními vadami nebo Undininým syndromem.

Tim!

„Tak se přece jmenoval ten kluk, cos ho tenkrát zachránil, ne?“

Přitakal jsem a definitivně rezignoval na hledání peněženky. Jestli mám trochu štěstí, tak mi bude ležet na sedadle ve volvu, ale s největší pravděpodobností jsem ji někde ztratil.

„Přesně tak. Ale tohle není on, má jenom stejné jméno.“

Tim, jehož únoskyni jsem zastřelil, mi pravidelně posíla vánoční přání. Toho druhu, k němuž rodiče děti nutí: kostrbatým písmem a slovy, jaká by dítě dobrovolně nevypustilo z úst. Pohlednice, co se pak nalepují na lednici a tak dlouho si jich nikdo nevšímá, až samy upadnou.

Ale přece jen to byla známka života a sdělovala mi, že Tim navzdory těžké chorobě vede skoro normální život v domě svých rodičů a nehrozí mu, že stráví poslední hodiny života v dětském hospicu.

„Máma říkala, že od tý doby, co se to stalo tenkrát na mostě, už nejsi jako dřív.“ Julian na mě udělal velké oči.

Tenkrát na mostě.

Slova v sobě někdy zahrnují celý vesmír. Například „Miluji tě“ nebo „Jsme jedna rodina“. Kombinace neškodných písmen, jež tvému životu dávají smysl. A potom jsou věty, které ti ho zase vyrvou. „Tenkrát na mostě“ spadlo definitivně do té poslední kategorie. Nebýt to tak smutné, mohli bychom se tomu smát, že si v rodinném kruhu počínáme jako postavy z Harryho Pottera, když si věci sdělujeme stylem „však-ty-víš-co-tím-myslím“, místo abychom je pojmenovali. Angelika, duševně pomatená žena, kterou jsem připravil o život, se stala mým osobním Voldemortem.

„Juliane, jdi už sám napřed do společenské místnosti, kde na nás děti čekají, ano?“ Klekl jsem si, abych se mu dostal do úrovně očí. „Já se jenom rychle podívám, jestli jsem si nezapomněl peněženku v autě.“

Julian beze slova přikývl.

Díval jsem se za ním, dokud nezmizel za roh a nezůstalo po něm jen dupání sportovních bot a drhnutí těžké tašky o zem.

Teprve pak jsem se otočil, vyšel z nemocnice a už se do ní nikdy nevrátil.

82. kapitola

Volvo parkovalo v šeru zimního rána pod obrovským kaštanem před klinikou, a proto jsem zastrčil klíček do zapalování, abych si mohl rozsvítit světlo na čtení u sedadla spolujezdce. Hledal jsem všude: v prostoru pro nohy, na zadních sedadlech a pod stohem starých novin na sedačce spolujezdce. Máloco jsem nesnášel tak jako nacpané kapsy u kalhot při řízení, a tak jsem klíče, mobil a peněženku zpravidla naházel na vedlejší sedadlo, a teprve potom usedl za volant. Jenže tentokrát jsem tenhle rituál zjevně nedodržel. Kromě propisky a načatého paklíku žvýkaček jsem nenašel vůbec nic. Hodil jsem noviny na podlahu a podíval se i do mezer v polstrování. Nic. Peněženka zůstávala nezvěstná.

Když jsem to pak ještě jednou prohledal pod sedadly, otevřel jsem i přihrádku v palubní desce, třebaže jsem si byl jistý, že jsem do ní ještě nikdy nedal nic jiného než skener, s jehož pomocí jsem odposlouchával policejní vysílačky. Zpočátku mé reportérské dráhy mě vždycky zabolelo, když jsem musel poslouchat své bývalé kolegy. Ale časem jsem si zvykl, že už k nim nepatřím. Krom toho mi moje šéfka Thea Bergdorfová tuhle práci svěřila jen proto, že jsem měl interní poznatky. Nepsaná podmínka mé pracovní smlouvy zněla odposlouchávat policejní komunikaci, kdykoli budu na cestě. Zejména v dny, jako je tenhle, kdy se dá počítat s nejhorším. A tak jsem zařídil, že se skener automaticky zapne, jakmile otočím klíčkem v zapalování, a proto ta sípavá věc v přihrádce blikala jako vánoční stromeček.

Chtěl jsem zrovna přestat hledat a vrátit se konečně k Julianovi, když jsem uslyšel hlas, který mi dal okamžitě zapomenout na ztracenou peněženku.

„… Westend, Kühler Weg, na rohu s Alte Allee…“

Podíval jsem se do přihrádky a přidal hlasitost.

Opakuji. Jedna nula sedm na Kühler Weg. Mobilní jednotky SO4 na místě.

Sjel jsem očima k hodinám na palubní desce.

Zatraceně. Znovu už ne!

Jedna nula sedm. Oficiální radiokomunikační kód pro nález mrtvoly.

SO4.

Čtvrté kolo hry sběratele očí právě začalo.

81. kapitola

Ještě 44 hodin a 38 minut

do vypršení ultimáta

Tobias Traunstein (9 let)

Temno. Čerň. Ne, to není černá.

To je špatné slovo.

To přece není jako lak tátova nového auta. Ani jako ta flekatá tma, která se míhá před očima, když je člověk rychle zavře. A není to ani ta našedlá stínovaná čerň, co zná z nočních procházek s paní Quandtovou. Tady je to jiné. Takové hustší. Nepříjemnější. Jako kdyby se potopil do sudu s olejem a měl přitom otevřené oči.

Tobias znovu otevřel víčka.

Nic.

Tmavá díra kolem něho byla neproniknutelná mnohem víc než les okolo prázdninového tábora, kde trávil se svou třídou minulé léto. Na rozdíl od přírodní chráněné oblasti Postfenn tady nesvítil Měsíc ani baterky, jako když tenkrát při stopované po lesních cestách v Grunewaldu hledali psaníčka. Tady to nevonělo zemí, listím ani po výkalech divokých prasat a Lea, ta stará fňukna, se ho nechytala za ruku ani sebou neškubala při každém zašustění a prasknutí. Přitom ani tady se neozývaly žádné zvuky, které by jeho sestře-dvojčeti mohly nahnat strach. Tady, ať už to tady bylo kdekoli, nebylo vůbec nic.

Nic kromě jeho nekonečného strachu, že je ochromený. I když věděl, že tma nemá ruce (stejně jako od učitele výtvarky doktora Hartmanna věděl, že černá není barva, nýbrž pouhá absence světla), cítil se tou černí pevně svírán.

Pořád ještě nevěděl, jestli stojí, nebo leží. Možná dokonce visí hlavou dolů, což by vysvětlovalo ten tlak pod čelem i to, proč je tak uondaný. Nebo grogy, jak vždycky říká táta, když se vrátí z práce a máma mu nařídí naložit se do vany.

Toby se nikdy neodvážil zeptat, co vlastně znamená slovo grogy. Jakmile toho děti chtějí moc vědět, papínek to nese dost nelibě. Tohle poučení si Toby odnesl z jedné dovolené. Z té předloňské, italské, když se při večeři ještě jednou odvážil zeptat, jestli caldo skutečně znamená studený. Tatík ho napomenul, aby už konečně přestal s tím pitomým vyptáváním, a maminčin pohled ho varoval, že bude lepší nezpochybňovat otcovy znalosti italštiny. Ale neodpustil si poznámku, že v tom případě musejí být všechny vodovodní kohoutky v hotelu vadné, protože z těch, co mají nápis caldo, teče jenom teplá voda. Tatínkovi ujela ruka, Toby dostal facku přímo v restauraci a přestal se vyptávat, což se teď projevilo jako zatraceně pitomá chyba. Teď nevěděl, co znamená grogy, a neměl potuchy, proč je mu tak zle a nemůže se hýbat. Jako by měl hlavu i nohy v upínáku. A paže už necítil vůbec. Ne, špatně. Cítil je jenom k ramenům a možná kousek pod, kde ho najednou začalo svědit tak strašně, jako kdyby s ním jeho nejlepší kamarád Kevin hrál „tisíc špendlíků“. Tenhle vejtaha Kevin, který se ve skutečnosti jmenoval Konrad, přece vyhrožoval nakládačkou každému, kdo by ho oslovil tímhle „teploušským jménem“.

Kevin, Konrad, kadibudka.

Všechno od loktů dolů, tedy to, co normálně leželo napravo a nalevo od něj, se bimbalo nebo viselo; to jest předloktí, zápěstí a ruce (Do prdele, kde mám ruce?) – tohle všechno zmizelo.

Chtělo se mu křičet, ale měl vyschlo v ústech, ostatně jako v celém jícnu. Všechno, co ze sebe vypravil, se měnilo v pouhé žalostné zaskřehotání.

Proč mě nic nebolí? Jak to, že neplavu v krvi, když mi uřízli ruce? Amputovali nebo jak se to řekne. Do prdele, na to jsem se taky nezeptal.

Tobymu pronikal do nosu zvětralý odér. Nasládlý jako sražená krev, jenom zdaleka ne tak intenzivní. Chvíli mu trvalo, než si všiml, že upínací zařízení, v němž ležel, musí být obklopeno stěnami, které mu jeho špatný dech odrážejí zpátky do obličeje. A trvalo ještě déle, než ke své bezmezné úlevě opět našel ruce. Přímo pod zády.

Jsem spoutaný. Ne, špatně. Jsem vklíněný.

Horečně přemýšlel, co dělal naposledy předtím, než se tu octl. Ale v hlavě mu jenom šplouchala vlna bolesti, která jako kdyby mu spláchla paměť.

Poslední, na co si pamatoval, bylo, že večer v obýváku hráli tenis s tou uhozenou počítačovou hrou, co při ní musí člověk poskakovat před televizorem jako blbec. A že Lea pokaždé vyhrála. Potom je máma uložila do postele. A teď byl tady. Tady, v tomhle nic.

Toby polkl a jeho strach se najednou vystupňoval. Natolik, že si ani nevšiml smrdutého čúrku mezi nohama. Strach, že ho pohřbili zaživa, nyní dokonal, co nezvládla stísněnost jeho neviditelného vězení. Ochromil ho.

Toby znovu polkl a napadlo ho, že tma je jako živá bytost, která může člověka pevně držet a má kovovou chuť, když ji polkne.

Udělalo se mu zle jako tenkrát při té dlouhé cestě autem, kdy si chtěl číst, a táta se naštval, že kvůli tomu musel zastavit. Zadržel vzduch v plicích, aby se nepozvracel, když vtom…

Do prdele, co…?

Toby si přejel jazykem vnitřek úst a narazil na cizí těleso.

Sakra, co to je?

Lepilo se mu to na patro jako bramborový lupínek, co se mu tam pevně přisál. Až na to, že to mělo pevnější a hladší povrch.

A studenější.

Dál jezdil jazykem po předmětu a cítil, jak se mu shromažďují sliny. Intuitivně dýchal pouze nosem a potlačoval dráždivé nutkání polknout. Tak dlouho, dokud se mu cizí těleso s tichým mlasknutím neodlepilo od patra a nespadlo na jazyk.

A pak už to věděl. I když si Toby nemohl vzpomenout jak se sem dostal, kdo ho sem zavlekl a proč ho tady drží v zajetí, i když neměl sebemenší představu, co vlastně je tohle temné nic, které ho obklopuje, vyřešil aspoň tuhle záhadu.

Peníz.

Než Tobiase Traunsteina uvrhli do tohohle nejtemnějšího žaláře na světě, někdo mu strčil do pusy minci.

80. kapitola

Ještě 44 hodin a 31 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

„Ty bezcitnej, nespolehlivej a sebestřednej hajzle!“

„Zapomnělas dodat odpornej a oprsklej.“

Můj hlas zněl klidně, mnohem klidněji než při všech předchozích hádkách s mou dosudženou. Dosud, poněvadž jsme se na našem posledním setkání domluvili na rozvodu. Nicci mi teď zopakovala větu, kterou mi onoho večera už jednou omlátila o hlavu: „Někdy se vážně ptám, jak jsem se s tebou vůbec mohla spustit!“

Dobrá otázka. Zeptáme se přítele na telefonu!

Upřímně řečeno mně samotnýmu nebylo tak úplně jasný, co na mně ženský viděj. Už jen v posluchárně na psychologii, kde jsme se s Nicci seznámili, byla spousta atraktivnějších, větších a určitě i šarmantnějších chlapů, než jsem já. Přesto se rozhodla pro mě. Mým vzezřením to být nemohlo. Nesnáším pohled na svoje vlastní fotky. Ze dvou set nacvakanejch fotek existuje maximálně jedna, za kterou se nestydím. Většinou je to rozhýbaný nebo špatně exponovaný snímek, kde není vidět, že se mi pomalu zdvojuje brada. Dřív mě kvůli mýmu smutnýmu pohledu srovnávali s Nicolasem Cagem. Dnes už s ním mám společný jenom ustupující čelo. Od svých třicátých narozenin přibírám každý rok kilo. I když nechodím do fastfoodu a dvakrát týdně jogguju. Nicci jednou uhodila hřebík na hlavičku, když mě na začátku našeho vztahu označila jako „sběratelskou raritu“. Za veterána, který si zaslouží renovaci: je už dost starý, aby se za něj dalo vyinkasovat šrotovné, ale i přes všechny vady příliš atraktivní než ho jen tak vyměnit za nový model. Co se tohoto bodu týče, Nicci pochopitelně mezitím změnila názor.

„Kterej táta nechá svýho desetiletýho kluka samotnýho v hospicu?“ zeptala se vztekle.

Vůbec jsem se nenamáhal jí vysvětlovat, že Julian projevil velké pochopení, když jsem mu zavolal z auta a požádal ho, aby dneska rozděloval dárky sám, protože mi do toho vlezl urgentní případ. Musel jsem přece na místo činu, a desetiletého kluka jsem pochopitelně s sebou vláčet nemohl.

„A která máma posílá svýho syna s bronchitidou k šamanovi?“ vrátil jsem jí to.

Sakra, co bych teď dal za cigaretu.

Bezděčně jsem si sáhl na pravé nadloktí, kde jsem měl odvykací náplast. Sluchátko jsem si podržel bradou.

„To je pod tvou úroveň, Alexi,“ řekla Nicci po krátké pauze. „Ani jsi Julianovi nedal peníze na taxík.“

„Protože jsem někde musel ztratit peněženku. Kurvadrát! Někdy se prostě věci vymknou z rukou.“

Někdy se taky unášejí a vraždí děti.

„V tvém světě, Alexi,“ opáčila dosudžena. „V tvém světě se vrší jedno neštěstí na druhé, protože máš tyhle vibrace.

„Prosím tě, nezačínej zase…“

Třásly se mi ruce a snažil jsem se uklidnit tím, že jsem ještě pevněji sevřel volant. Co se snažím přestat kouřit, můj vnitřní neklid je mnohem horší než předtím.

I přes ten svědivý flastr na tricepsu.

„To je tou tvou negativní energií. Ty to zlo přímo přitahuješ,“ poznamenala téměř soucitně.

„Jen o něm píšu. Referuju o faktech. Tam venku řádí psychopat, kterej likviduje rodiny tak strašným způsobem, že ani takovej bulvár, pro jakej dělám, se neodvažuje otisknout všechny detaily.“

Hraje nejstarší dětskou hru na světě: na schovávanou. A bude ji hrát, dokud nezničí celou rodinu. Uhraje ji k smrti.

Zavadil jsem pohledem o staré noviny na vedlejším sedadle a do očí mi padl titulek, který jsem sám posléze formuloval:

Sběratel očí. Už zase!

Třetí dítě nalezeno mrtvé

Stejně jako předchozí povolání vyjednavače mě i tahle nová práce v novinách často přiváděla až na samu hranici únosnosti. Ale případ sběratele očí, jenž zabíjel matky unesených dětí a otcům dával jen pár hodin na to, aby našli své děti, než se udusí v úkrytu, kam je pachatel zavlekl, dal hrůze novou dimenzi. A skutečnost, že psychopat dětským mrtvolám pokaždé odstranil levé oko, s konečnou platností zrušil hranici představitelného.

„Negativní myšlenky se projevují v realitě,“ poučovala Nicci dál. „Mysli pozitivně, a pozitivní ti vyjde vstříc.“

Mezitím jsem dojel po městském okruhu k výjezdu na Messedamm a odpočítával deset pozpátku, ale nezabralo to. Už u sedmičky jsem vypadl z role.

„Pozitivní myšlení? Tobě už totálně hrabe! Sběratel očí sehrál už tři kola.“

Šest mrtvých: tři matky, dvě holky, jeden kluk.

„Myslíš si snad, že s tím ten šílenec přestane, když to teď zapíchnu v odstavným pruhu a zanotuju si veselou písničku? Nebo ještě líp: jednoduše pošlu objednávku do vesmíru, jak stojí v tý knížce, co máš na nočním stolku.“ Dostal jsem se do ráže. „Nebo zavolám na některou z těch horkejch linek přes astrologii, cos na nich prošustrovala už majlant. Třeba se mi nějaká bába od řízků na druhým konci podívá do lógru, kde se ten sběratel očí schovává!“

Vzal jsem mobil do ruky, abych mohl identifikovat číslo dalšího volajícího.

„Zůstaň, prosím tě, na příjmu,“ požádal jsem ji a vděčně přijal druhý hovor.

79. kapitola

„Ahoj, Alexi. To jsem já, tvůj oblíbený volontér.

Frank Lahmann.

Zastihnout mě v příznivějším okamžiku, tak bych se ho zeptal: Oblíbený volontér? Copak jsi nedal výpověď? Ale nebyl jsem naladěnej na srandičky, a tak jsem se omezil na úsečné „Nazdar“.

„Jen velice nerad tě ruším v siestě, Zorbachu, ale Thea se ptá, jestli dorazíš na poradu ve dvanáct.“

Většina kolegů měla s Frankovou prostořekostí problém, ale já jsem tohohle jedenadvacetiletýho zelenáče přímo žral – možná proto, že jsme komunikovali na frekvenci, která přesahuje věkové hranice. Většina nováčků, co seděli u nás v redakci, tam byla z falešných důvodů: připadalo jim cool pracovat v médiích a doufali, že sami jednou stanou ve středu pozornosti jako story, na které makali. S Frankem se to mělo jinak. Neviděl v žurnalistice povolání, nýbrž poslání, které by patrně plnil, i kdyby mu naše noviny platily ještě míň. Při té spoustě dobrovolných přesčasů se jeho hodinová mzda momentálně pohybovala někde na úrovni somálského rolníka.

Když jsem dřív čítal v románech formulaci: Poznávám v tobě sebe sama!, obracel jsem oči v sloup a tenhle kýč přelistoval.

Ale když jsem před měsícem našel v rozmnožovně Frankův spací pytel, přistihl jsem se u stejných myšlenek. Můj volontér mi připomínal časy, kdy jsem prodělával policejní výcvik. Byl jsem úplně posedlý, chorobně pracovitý a k svému mentorovi jsem projevoval spíš despekt než respekt.

„A mám ti vyřídit, že bys měl na poradě prezentovat pár faktů, který na webu konkurence už dávno běžej na tikru. Jinak abych citoval tu saň doslova, ,potlesk sice vydatnej, ale aplaus to není‘.“

Z Frankova hlasu nešlo přeslechnout, že je přetažený víc než jindy. Jako kdyby zrovna spal, ale za žádnou cenu to na sobě nechtěl nechat znát. Nejspíš za tím vězela spousta hrnků kafe, jež do sebe určitě lil i dneska.

Redakční porada.

Potichu jsem zasténal. „Vyřiď prosím naší šéfredaktorce, že to dneska nestihnu.“

Tak zase někdy…

„Člověče,“ zasmál se, „jde přece o tvoje vyšetřování. Běda ti, jestli si Lea vyleje vztek na mně a pošle mě na výroční konferenci muškařů nebo podobnou kravinu.“

„Na to ať zapomene. Já tě dneska potřebuju.“

Frank si nervózně odkašlal. Nejspíš teď nakoukl přes monitor ke kanceláři šéfredaktorky a nasadil obličej, jako kdyby právě osnoval spiknutí.

„Co mám udělat, pane prezidente?“ zašeptal.

„Jdi k mýmu psacímu stolu. Někde v zásuvce, myslím že v tý spodní, leží padesát euro a kreditka. Jsou svázaný gumičkou.“

Chvíli jsem slyšel jenom atmosférický šum a typický ruch velkoplošné redakce.

„Máš tam jen dvacet euráků, ty chvastoune. A zelenou amexku, ani není zlatá.“

„Musíš mi to oboje okamžitě přinýst. Ztratil jsem peněženku a s benzinem jsem na dně.“

„Peněženku? To je průser.“

Uslyšel jsem zaskřípat kancelářskou židli a v duchu si vybavil Franka, jak se posadil k mému psacímu stolu a zaujal svou typickou pozici telefonisty: mobil přicvaknutý mezi klíční kost a bradu, oba lokty na stole a ruce zkřížené na šíji s krátkým sestřihem.

„Měls v tý šrajtofli aspoň fotku dětí?“

Julianovu?

„Co? Ne.“ Trochu mě to zmátlo.

„Tak to je špatný. Moc špatný.“

Frank si odkašlal, což byla známka, že se chystá pronést monolog. Ale protože řidič mikrobusu přede mnou zničehonic změnil pruh a odvedl tím mou pozornost, propásl jsem příležitost utnout přednášku hned v zárodku.

„Podle studie univerzity v Herfordshire mají ztracené peněženky větší naději, že budou vráceny majiteli, když je v nich něco osobního. Fotografie dětí, manželky nebo například štěněte.“

„To je vskutku zajímavé,“ prohodil jsem. Frank můj ironický tón zřejmě nepostřehl.

„Záměrně pohodili dvě stě čtyřicet peněženek, aby zjistili, které z nich se vrátí…“

„To stačí, Franku, ano? Na tyhle pitomosti teď vážně nemám čas.“

Konečně jsem ho postavil nohama na zem. „Popadni ty peníze a vydej se na cestu.“

Dal jsem mu adresu a zakončil slovy: „A hoď sebou. Myslím, že se zase něco děje.“

Spojení na okamžik vyplivlo a já se už lekl, že jsem vjel do díry, kde není pokrytí. Ale pak to na druhém konci zašustilo.

„Sběratel očí?“ zeptal se Frank.

„Jo.“

„Kurva,“ zašeptal. Byl ještě příliš mladý a neopotřebovaný, než aby takovouhle informaci komentoval rutinně a shazovačně. I tohle jsem na něm oceňoval. Poznal, kdy není čas na blbý vejšplechty.

Před rokem jsem Franka vylovil ze záplavy uchazečů a prosadil ho u They Bergdorfové, která by radši angažovala šarmantní panenku z žurnalistické školy v Mnichově, a ne tohohle „mlíčňáka“, jak poznamenala nad jeho fotografií. „Vypadá jako ten kluk z obalu na Kinderschokolade, toho přece nebude nikdo brát vážně, když se někde objeví.“

Jenže Frank Lahmann se jako jediný neucházel pouze životopisem, ale taky jednou story. Článkem o neuvěřitelném zanedbávání dementních pacientů v soukromých starobincích to dotáhl na stránku čtyři. Kromě toho byl absolutní jednička v rešerších, třebaže při každé příležitosti hlásil naprosto zbytečné poznatky, na které narazil při pečlivém pročesávání zpravodajských agentur, knihoven a internetu.

„Sejdeme se za čtvrt hodiny,“ instruoval jsem ho a přepnul zpátky na Nicci, která k mému překvapení vydržela na drátě.

„Poslouchej, je mi to moc líto, že musíš Juliana vyzvednout ty,“ snažil jsem se mluvit zdvořile. Déšť houstl, teplota klesla těsně nad bod mrazu a přede mnou se ploužil řidič v klobouku. „Slibuju ti, že už se to nestane. Ale teď musím vážně dělat svoji práci.“

Nicci vzdychla. I ona se už stačila uklidnit. „Ach jo, Alexi. Co se to s tebou stalo? Mohl bys psát o tolika věcech. Například o štěstí a o lásce. Nebo o lidech, co svými nezištnými skutky a myšlenkami mění svět.“ Jel jsem teď kolem zahrádkářské kolonie, dokud neskončil asfalt a silnici nevystřídala lesní cesta plná výmolů. Dřív jsem tady často hrával tenis, a tak jsem se v téhle končině vyznal. Nešlo sice o přímou cestu na Kühler Weg, ale v případech jako tenhle bylo výhodou nevpadnout do domu předním vchodem.

„Ale potom, co se tenkrát stalo…“

Na mostě…

„… už nejsi jako dřív. Sice jsi byl zproštěn obžaloby ve všech bodech, ale ne před svým vlastním soudem, nemám pravdu? A to jsme to přece probírali už tisíckrát: jednal jsi v nutné obraně. Počínal sis správně. Dokonce existuje amatérský videozáznam, který potvrdil tvoji výpověď.“

Zavrtěl jsem hlavou a mlčel.

„Místo abys to přijal jako znamení osudu a změnil svůj život, pořád ještě se štveš za zločinci. Sice už ne s pistolí, ale zato s diktafonem a propiskou. Pořád ještě hledáš propasti.“ Nicci se chvěl hlas. „Pověz mi proč? Co tě tak fascinuje na smrti, že kvůli ní zanedbáváš vlastní dítě, rodinu a dokonce i sebe sama?“

Ještě víc jsem rozechvělou rukou sevřel volant.

„Je to tím, že se chceš potrestat? Vyhledáváš zlo, poněvadž možná nepovažuješ sám sebe za dobrého člověka?“

Zadržel jsem dech a nic neříkal, jenom jsem koukal skrz čelní sklo a přemýšlel si. A když jsem konečně chtěl přece jen něco opáčit, všiml jsem si, že žena, která kdysi věřila, že nás rozdělí jenom smrt, už ukončila hovor.

Lesní cesta přešla ve vyšlapanou stezku pro koně. Nalevo se tlačily šosácké zahrádky jedna na druhou, napravo se rozprostíraly tenisové kurty Tennis Borusia. Ignoroval jsem zákaz vjezdu všech motorových vozidel a pomalu zakodrcal s volvem za roh.

Nejhorší na tom je, napadlo mě, když jsem asi dvě stě metrů před sebou uviděl zásahová vozidla, jež se zapnutými majáky blokovala příjezd po Kühler Weg, … nejhorší na tom je, že v tom Nicciině pomateném světovém názoru tkví zrnko pravdy.

Zařadil jsem zpátečku a zaparkoval volvo vedle zabláceného drátěného pletiva oddělujícího osiřelé tenisové kurty od lesní cesty.

Nezůstal jsem s Nicci tak dlouho bezdůvodně – i přes všechnu naši protikladnost a věčné hádky o výchovu dítěte a plánování života. Žili jsme půl roku odloučeně, ale samozřejmě mi byla pořád bližší než kterýkoli jiný člověk na této planetě.

Vystoupil jsem, odjistil víko kufru, vyndal si kufřík s „vercajkem“ uložený pod sportovní taškou a otevřel ho.

Prokoukla mě, pomyslel jsem si, zatímco jsem si oblékal ochranný oděv, jehož účelem je zabránit kontaminaci místa činu: sněhobílý oblek z umělé hmoty a pár světlezelených návleků, které jsem si natáhl přes rozšmajdané timberlandky.

Zlo mě přitahuje.

Neodolatelně.

A já nevím proč.

Zabouchl jsem víko kufru a zapátral očima po ulici vedoucí k místu činu. Pak jsem se otočil a zamířil do lesa.

78. kapitola

Ještě 44 hodin a 6 minut

do vypršení ultimáta

Philipp Stoya

(šéf mordparty)

Stoya se díval mrtvé do očí a slyšel její křik. Pociťoval němé výčitky, před nimiž přednosta soudní medicíny vždycky varoval studenty: i když se člověku podaří vytvořit si náležitý odstup od zděšení, které při pohledu na mrtvolu občas přepadne i toho nejdrsnějšího vyšetřovatele, dokonce i když na zhanobené, zohavené a zavražděné tělo, jehož se někdo zbavil jako odpadu a nechal ho napospas hmyzu, zvěři a počasí, dokáže nahlížet nikoli jako na lidské individuum, nýbrž jako na důkazní materiál, ani pak nelze přeslechnout výčitky, které mrtvoly řvou na své nálezce. Křičí očima.

Philipp Stoya se chtěl odvrátit a zacpat si uši, poněvadž dnes ten řev zněl mimořádně hlasitě.

Mladá žena byla bosá a oblečená jenom do tenkého župánku, neměla pod ním spodní kalhotky ani podprsenku. Lucia Traunsteinová ležela na břiše pár kroků od krychlovité kůlny na nářadí, kde ji manžel dopoledne našel na zahradě jejich vily. Roztažené nohy odhalovaly výhled na dokonale oholené ohanbí. Přesto se s pravděpodobností hraničící s jistotou nejednalo o sexuální delikt.

Zmizelé děti, dvojčata Lea a Tobias, jakož i stopky v Luciině ruce, vypovídaly o něčem jiném.

Duševně nemocná řeč sběratele očí, pomyslel si Stoya.

Nejhrůznější vražedná série poválečné doby začala před třemi měsíci, kdy dvaačtyřicetiletý zedník Peter Strahl chtěl o víkendu navštívit rodinu. Poslední týdny žil na velkém staveništi ve Frankfurtu. Manželství už roky trpělo pravidelnými fázemi nepřítomnosti hlavy rodiny, jež tentokrát pobývala na montáži mimořádně dlouho. Jako malé odškodnění přinesl ženě květiny a Karle panenku. Oba dárky už neměl komu předat. Ženu našel se zlomeným vazem v předsíni. V dlani svírala předmět, z něhož se později vyklubaly stopky. Naprosto běžný model, jaký se nejvíc prodával v celém Německu.

Když policista od zajišťování stop chtěl mrtvé uvolnit prsty od sportovní časomíry, spustilo se odpočítávání. Digitální indikátor se dal do pohybu. Čas běžel pozpátku.

Jako první přišla policistům na mysl bomba, a proto okamžitě evakuovali celý činžák v Treptowě se všemi dvanácti partajemi. Ale nakonec se jim dostalo děsivého poučení, že ultimátum se vztahuje na Karlu. Holčička beze stopy zmizela a živá se už nikdy nenašla. Úkryt, kam ji ten psychopat zavlekl, se nepodařilo najít policii ani zoufalému otci. Úkryt, v němž vrah po uplynutí 45 hodin dívenku zabil. Policisté alespoň vycházeli ze zprávy soudního lékaře. Místo, kde malou Karlu našli, pole u periferie Marienfelde, zcela určitě nebylo místem činu, protože tam nikde nebyla voda. Veřejnost vycházela z toho, že se děti udusily ve svých úkrytech, což v zásadě odpovídalo pravdě. Ovšem kvůli vyšetřování zůstal zamlčen jeden důležitý poznatek soudní pitvy: oběti se utopily. V pěně, která se u utopených vytváří po reflexivním vdechnutí vody, se našly stopy znečistěné užitkové vody. A protože byla u všech obětí identická, vycházelo se z toho, že sběratel očí zavlekl všechny děti na totéž místo. Analýza vody a znečistění kůže nehovořily pro přírodní vodu, což nijak nezužovalo okruh pátrání po úkrytu. V úvahu přicházel každý dům s bazénem ve sklepě.

Dokonce i pitomá koupací vana by na to stačila, pomyslel si Stoya.

S jistotou se dalo říct pouze jedno: ani Karla, ani Melanie nebo Robert – dětské oběti, které následovaly za pár týdnů – nepřišli o život ve volné přírodě. A nebylo jim v ní odstraněno ani levé oko…

„Já ho zabiju,“ uslyšel za sebou Stoya přidušený hlas, zatímco klečel před nehybnou mrtvolou. Ani smrti se nepodařilo ubrat Lucii nic na atraktivitě utužované dietou a cvičením. Atraktivitě, jakou nacházíme u žen, jejichž muži jsou podstatně starší, podstatně ošklivější a – v neposlední řadě – podstatně bohatší. Thomas Traunstein si jako majitel největšího berlínského řetězce čistíren jistě mohl dovolit víc než jenom vilu. A určitě taky víc než jenom jednu ženu jako Lucii.

„Já toho grázla zabiju. To vám přísahám!“

Kolega, jenž se nad ním skláněl, se sotva vešel pod plochou stanovou střechu, kterou technici na zahradě postavili teprve před několika minutami. Mike Scholowsky měřil skoro dva metry a patřil do oné kategorie kamarádů, které voláme, když při stěhování potřebujeme vynést lednici do pátého patra. Pro svou mohutnost a že nebyl zrovna elegán si vysloužil přezdívku „Sumec“ a všichni mu tak říkali.

„Nebo jí,“ zamumlal Philipp Stoya potichu. Pomalu vstal, ruplo mu přitom v kolenou a stále se díval na mrtvou ženu.

„He?“

„Zabiješ ho, Sumec. Nebo ji. Pohlaví pachatele pořád ještě neznáme.“

Všechny oběti, ženy i děti, nebyly nijak zvlášť velké nebo statné. Pachatel tedy nemusel překonávat silný odpor. Nepřítomnost jakýchkoli stop boje nasvědčovala tomu, že využil momentu překvapení. Vrah odpovědný za smrt Lucie Traunsteinové a únos Tobiase a Ley mohl být klidně muž stejně jako žena – anebo pracovat v týmu. Tolik prozradil profiler profesor Adrian Hohlfort, jenž na případu spolupracoval. Tím také jeho závěry bohužel končily.

Sumec nakrčil nos, podrbal se na dvojité bradě a upřel zrak na ženu, jejíž hlava přiléhala k trupu zkroucená do groteskního pravého úhlu. Zlomený vaz. Další odkaz na typický postup sběratele očí.

Dokořán vytřeštěné oči mrtvé civěly užasle do zatažené oblohy a míjely oba vyšetřovatele.

Ne, necivěly. Křičely.

„To je mi u prdele.“ Sumec ta slova do studeného vzduchu přímo vyplivl. „I kdyby to byla nějaká zasraná jeptiška. Stejně ji zabiju.“

Stoya přikývl. Jako představený šesté komise pro vyšetřování vražd měl za povinnost vést svého asistenta k věcnosti. Místo toho jenom řekl: „A já ti s tím pomůžu.“

Já už taky nemůžu. Už toho mám všeho vážně plný zuby. Tohle kolo perverzní hry na schovávanou musejí vyhrát a sběratele očí sbalit dřív, než vyprší ultimátum a zase nějaký rekreační běžec zakopne o udušenou dětskou mrtvolu.

Dětskou mrtvolu, které ten zvrhlík odstranil levé oko… Bože, to je zase den.

Stoya se podíval na Sumce, jenž by vzteky nejradši rozerval stan, a musel si zase jednou přiznat, že je veden jinými motivy než jeho partner.

Scholowsky chtěl pomstu. Stoya chtěl jenom lepší život. Sakra práce, měl za sebou víc než dvacet let pronásledování všelijakých asociálních hajzlů a zatím se nedočkal jiné odměny, než že v pětačtyřiceti vypadal jako shnilé jablko. Flekatá kůže, scvrklé kruhy pod očima a pleš na zátylku. Cena, která se platí za permanentní stres a nevyspání. Tohle všechno by nepředstavovalo problém, kdyby mu jeho práce aspoň zaručovala takový stav na kontě, jaký zpravidla přiměje ženy nepřikládat velkou váhu mužově zevnějšku. Zůstával pořád svobodný a většina zločinců, které honil, vydělávala za hodinu víc než on za celý měsíc.

Sumec chce pomstu. Já chci kariéru.

Jo sakra, na rozdíl od všech ostatních se neostýchal veřejně to přiznat. Stoya se už nechtěl hrabat ve sračkách oběma rukama. Upřímně toužil po fleku politického hlavouna s pevnou pracovní dobou, lepším platem a velkým psacím stolem, za nímž by se mohl rozvalovat.

Ať si ve studeným dešti klekají k mrtvole ženský ti druzí.

Jenže v tomto okamžiku byl od svého cíle vzdálen celé světelné roky, a jestli se brzy nevykáže úspěchem, může mluvit o štěstí, když nebude muset znovu navléct uniformu. Jiná motivace sem, jiná motivace tam, aspoň že se Sumcem sledovali stejný cíl.

„Musíme toho šílence najít.“

Stoya si ztuhlými prsty vytáhl z kapsy malý sáček. Jakmile dorazí soudní patolog, který se už telefonicky informoval o mimořádných okolnostech případu, půjde do vily, kde se manžel nachází v péči policejního psychologa, a zavře se tam v koupelně. Doufal, že toho má v pytlíku ještě dost, aby následujících pětačtyřicet hodin vydržel bez spánku a při smyslech.

Co to u všech čertů…?

Stoya tu změnu v okolí postřehl dřív sluchem než zrakem. Zvuk deště, jehož kapky ve vzdálenosti cirka dvou metrů od stanu nedopadaly na měkkou zem, nýbrž na tvrdý povrch. Na oblečení. Přesněji řečeno na bílý ochranný oděv, jaký nosí policisté z oddělení zajišťování stop.

„Co ten tady dělá, kurvadrát?“ zaklel Sumec. Jeho bezmezný vztek najednou našel vítaný hromosvod. Reportér, jenž stál na doslech a díval se na ně, byl Stoyovu kolegovi už dlouho trnem v oku. Alexander Zorbach se sem připlížil od Grunewaldu a stál teď za plotem ještě s jedním mužem o hlavu menším a o hodně mladším.

Fritz, Frank nebo Franz. Stoya si matně vybavoval, že mu Zorbach jednou na tiskovce představil svého asistenta.

„Padej odsud!“ obořil se na něho Sumec a sahal po telefonu.

Stoya mu položil ruku na rameno, aby se uklidnil. „Zůstaň tady, já to vyřídím.“

77. kapitola

Stoya si přetáhl přes hlavu kapuci péřové bundy a vyšel do prudkého deště. Třebaže v něm vztek narůstal s každým krokem, přece jen přijal s povděkem, že tu mizérii může na chvilku hodit za hlavu.

„Co tady chceš?“ zeptal se, když dorazil k Zorbachovi za plotem. Jeho mladší lokaj se držel pár metrů opodál. „Ptám se, sakra, co tady chceš?“

Nepodal mu ruku a ani neprošel vrátky ven za ním, aby se mohli schovat pod některý stroj v aleji.

„Jen mi řekni, jsem tady první?“ zeptal se Zorbach. Aspoň že to neznělo triumfálně. Spíš užasle. Pokud Stoya Alexe znal, tak se nikdy netlačil do popředí. Vždycky mu šlo jenom o pravdu. A na rozdíl od mnoha kolegů své dobře vyrešeršované story nepodepisoval plným jménem, pouze anonymní šifrou. Ale stejně už za tu dobu každý věděl, kdo se skrývá za iniciálami A. Z.

Stoya si navztekaně strčil ruce do kapes u kalhot.

„Jo, seš tady první. A já se ptám, jak ses sem dostal.“

Zorbach se ztrápeně usmál. Vlasy měl úplně promočené a ruce mu zimou naběhly doruda, ale zřejmě si z toho nic nedělal.

„Ale jdi. Jak dlouho už se známe, Philippe? Přece nechceš slyšet, že jsem šel úplnou náhodou kolem.“

„Jasně. S návlekama a v pracovním ohozu.“

Stoya zavrtěl hlavou. Náhodou. Nejčastější výmluva novinářských hyen, poněvadž odposlouchávat interní radiokomunikaci bylo pochopitelně zakázané.

„Ne, Alexi. Tentokrát ti to neprojde. Chci vědět pravdu. A nechoď na mě s žádnou zasranou intuicí.“

Zorbach byl fenomén. Už tenkrát, když ještě pracovali spolu, mu byl kolegův vysoce citlivý nos někdy až nepříjemný. Třebaže studium psychologie Alex nikdy nedokončil, platil za jednoho z nejlepších policejních vyjednavačů. Jeho empatické schopnosti a dar všimnout si i těch sebenepatrnějších nuancí v emočním chování druhých se staly legendou.

„Nechápu, co máš na mysli,“ odpověděl Zorbach a utřel si kapky z obočí. „Víš, že po tomhle případě jdu už od začátku. Nepíšu nic, co by vám škodilo. Naopak, snažím se ti pomoct a myslím, že máme nějakou dohodu.“

Stoya přikývl a z umělé kůže na lemu kapuce tak setřásl velké kapky. Zorbach ze služby u policie sice oficiálně odešel, ale přesto mezi nimi nadále fungovala plodná symbióza. Ještě dnes, sedm let po té události, se nepravidelně scházeli. A jak často Zorbach při těchhle neoficiálních rozborech situace nadhodil kardinální otázku, která pak jejich vyšetřování posunula dál? Z vděku a starého parťáctví pak měl Alex protekci a dostával důležité informace pokaždé o něco dřív než ostatní reportéři.

Ovšem dnes jeho bývalý kolega zašel poněkud daleko.

„Nebudeme si na nic hrát, Alexi. Pověz mi pravdu. Jak to, že jsi tady?“

„To přece víš.“

„Řekni mi to.“

Zorbach vzdychl. „Odposlouchával jsem vaše vysílačky, kurvafix.“

„To si děláš prdel.“

„Co to s tebou dneska je?“

Stoya ho pevně uchopil za nadloktí. „Na to se ptám já tebe. Vyklop konečně, co to tady hraješ.“

Alex zbledl. Cukaly mu koutky úst a snažil se tak napůl vymanit ze Stoyova sevření.

„Nežvaň blbosti, člověče. Hlásili jste jedna nula sedm.“

Stoya vehementně zavrtěl hlavou. „Za prvé: tenhle kód už nepoužíváme. A za druhé: od posledního nálezu platí interní nařízení, že v případě sběratele očí máme komunikovat pouze přes zabezpečené kanály. Kvůli těm tvým reportážím nás beztak čeká veřejná poprava. Ty si vážně myslíš, že takhle citlivý informace vytrubujeme do uší každýmu radioamatérovi?“

V dálce se ozvalo hřmění a obloha se ještě víc zachmuřila.

„Bez prdele?“ zeptal se Zorbach nevěřícně a pročísl si mokré vlasy.

„Ne. Přes ty zkurvený policejní frekvence už ne. My jsme nic neprovalili.“ Stoya k němu upíral zrak. Podezíravě a vztekle. „Takže si přestaň hrát, Alexi, a vybal pravdu: jak ses u všech čertů dověděl tak rychle, že jsme tu našli mrtvolu?“

76. kapitola

Ještě 13 hodin a 57 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

„Zhoršuje se to,“ řekl jsem a bloudil očima po ordinaci. „Teď už slyším hlasy!“

Stejně jako při první návštěvě jsem se v duchu ptal, kam tečou všechny ty peníze, které tady klopí početní soukromí pacienti. S flekatými pískovcovými zdmi vypadala psychiatrická klinika dost sešle už zvenku. Uvnitř potřebovala nemocnice renovaci ještě víc. Při dosavadních návštěvách jsem se se svým lékařem setkal ve třech různých ordinacích. Lišily se od sebe jen velikostí a barvou fleků od prosakování vody táhnoucích se od stropu po stěnách až k matně lesklému linoleu.

„Nestudoval jsem tak dlouho jako vy, pane doktore. K posttraumatickým poruchám jsem to nedotáhl, a proto se vás ptám: mohou s tím mít něco společného?“

S tím, že jsem před sedmi lety zastřelil ženu?

Vrchní lékař se na mě zpoza svého psacího stolu pozorně zadíval a neříkal nic. Doktor Martin Roth patřil mezi shůry obdařené posluchače a tato vlastnost ho přímo předurčovala k povolání psychiatra. K mému úžasu se začal mírně usmívat. Nevzpomínal jsem si, že by to při našich sezeních už někdy udělal. A nabyl jsem dojmu, že jsem si nejspíš nevybral vhodnou chvíli pro takovýhle dotaz.

Zatímco jsem si na židli nervózně přehazoval jednu nohu přes druhou, doktorův úsměv se rozšiřoval a dělal ho ještě mladším, než tak jako tak byl. Při našem prvním setkání jsem ho považoval za studenta, a ne za experta, který před pár lety plnil titulky mých novin terapií široko daleko známého psychiatra Viktora Larenze.

Podcenil jsem ho stejně jako už spoustu lidí předtím. Jenže když čekáte na koryfeje přes obtížně léčitelné poruchy osobnosti, těžko vám vytane na mysli mladíček. Roth neměl nikde žádné vrásky, pleť téměř růžovou a bělmo očí mu zářilo víc než tílko pod přiléhavým tričkem s límečkem. Jenom prořídlé vlasy na temeni a výrazné kouty lehce poukazovaly na pokročilý věk.

„Napřed se uklidněte,“ pravil posléze a vytáhl z plexisklové přihrádky tenký spis. „Není žádný důvod k obavám.“

Žádný důvod k obavám?

Včera jsem slyšel v policejní vysílačce hlasy, které ve skutečnosti vůbec neexistovaly, a vy mi radíte, abych se nerozčiloval?“

Doktor přikývl a rozevřel spis. „Tak dobrá, projděme si to ještě jednou. Po té události na mostě jste se šel léčit. Tehdy jste trpěl těžkou poruchou vnímání.“

Zavrčel jsem něco na souhlas.

Moje noční můry se mi vylily do života.

Lépe jsem to popsat nedokázal. Napřed jsem cítil, potom slyšel a nakonec viděl věci, jež mě předtím pronásledovaly jen v děsivých snech. Přitom nešlo vždycky o tu ženu a dítě na mostě. Dva týdny po té tragédii se mi například zdálo o blesku, který ve vteřinových intervalech bil do země těsně vedle mě a stále silněji. Bosý jsem utíkal jako o život a zraňoval se o střepy, hřebíky a rezaté plechovky, kterými byla cesta dlážděná. Až příliš pozdě jsem si všiml, že mě blesk žene na smetištní haldu, z jejíhož středu vyrůstal zlatě svítící strom, pod nímž jsem hledal ochranu.

Vyhýbej se vrbám.

Plakal jsem v tom snu, poněvadž jsem nemohl poznat, k jakému druhu stromu se tisknu.

Vyhýbej se dubům.

S naprostou jistotou jsem vycházel z toho, že jsem vběhl do pasti. Každým okamžikem jsem čekal smrtelnou ránu.

Vyhledávej buky.

Ohmatával jsem kůru roztřesenými prsty a pak se stalo něco strašného. Strom se proměnil. Kůra změkla, její konzistence se změnila v želé a na prstech mi uvízlo něco lepivého. A když jsem poznal larvy, které se mi svíjely nejen na dlani, ale všude okolo mě, začal jsem řvát. A když jsem uviděl, že strom a s ním i celá halda jsou jedna velká formace brouků, larev a červů, probudil jsem se vlastním řevem.

Leč hnilobný pach skládky naplňoval můj pokoj i po probuzení. Rozběhl jsem se k oknu, otevřel ho dokořán, ale ani pak jsem se nemohl pořádně nadechnout. Žádný čerstvý vzduch. Do ložnice se mi dral nový a neméně odporný smrad. A přestože bylo slunné letní ráno a nebe bez mráčku, udeřil blesk a zasáhl strom před oknem. Strom explodoval a rozletěl se na tisíce larev, které se zformovaly v konvulsivní proud, jenž se vylil na trávník a hnal se k domu.

V okamžiku, kdy larvy dolezly po fasádě až ke mně, mě zezadu něco popadlo a strhlo od okna. Nicci.

Můj křik ji probudil a vyděsil k smrti. Později mi řekla, že jí trvalo celou hodinu, než mě zase uklidnila.

„Tehdy vám okamžitě nasadili medikaci,“ pokračoval doktor Roth a obrátil další stránku mého chorobopisu.

„Dali vám neuroleptika a váš stav se lepšil. Za dva roky symptomy zmizely úplně.“

„A včera se objevily znovu.“

„Ne.“

Doktor Roth vzhlédl od spisu a kolem rtů mu opět pohrával ten nezvyklý úsměv.

„Ne?“ opáčil jsem udiveně.

„Podívejte, za tak krátkou dobu, co vás teprve znám, nemohu samozřejmě stanovit konečnou diagnózu. A taky nechci popírat vize, které vás přepadají. Jenom silně pochybuji, že jsou schizofrenní povahy.“

„Jak to?“

„Nechci říkat hop, dokud nepřeskočím. Dejte mi prosím čas do zítřka, než dostanu kompletní krevní screening a budu vědět, jestli se mé podezření potvrdilo.“

Kývl jsem na to, aniž bych věděl, co si o tom mám myslet. Každý jiný pacient by se z Rothovy domněnky nepochybně zaradoval a taky já bych rád věřil, že pro mé symptomy existuje neškodné vysvětlení. Jenže pokud netrpím poruchou vnímání, tak by to znamenalo, že…

… ty hlasy byly reálné. A potom tedy existuje nějaká spojitost mezi mnou a sběratelem očí…

Při téhle myšlence mi písklo v pravém uchu, jako kdyby mi někdo těsně u hlavy uhodil do ladičky. Snažil jsem se usmívat a zvedl se, abych doktoru Rothovi podal ruku na rozloučenou. Když jsem odešel z ordinace, chtěl jsem se ještě jednou vrátit, abych si řekl o recept na něco na spaní, poněvadž jsem poslední noci nezamhouřil oka. Vtom mi v kapse u kalhot začal vibrovat mobil.

Zavolej mi! zněla textová zpráva a pískání v uchu postupně dál sílilo.

Rychle. Než bude pozdě.

Když se ohlédnu zpátky, myslím si, že právě tehdy začal závod se smrtí.

75. kapitola

„Co se děje?“

Frank to vzal po prvním zazvonění a byl rozčilený ještě víc než já.

„Mám strach.“

Strach? Nevzpomínal jsem si, že by Frank někdy mluvil o svých pocitech. Normálně se vždycky snažil drzými výroky odvádět pozornost od svého skutečného citového rozpoložení. Tak třeba o svých článcích o týrání starých lidí v pečovatelských domovech říkal, že jsou to jen „historky o zkaženým mase“. Mezi řádky se však dal vyčíst Frankův vztek a zoufalství, zejména v odstavci o dementní pacientce s rakovinou prsu v konečném stadiu, jíž kvůli snižování nákladů už ani nedávali prostředky proti bolestem. „Kde by si tak mohla stěžovat? Děti za ní přijdou jednou za týden, a ona už je stejně ani nepozná,“ citoval Frank jednu cynickou sestru, kterou poznal za své civilní služby v jednom zchátralém domově. Vím, jak niterně slavil vítězství, když po zveřejnění jeho reportáže v domově kompletně vyměnili personál, třebaže mně by to nikdy nepřiznal.

„Kde seš?“ zeptal se nedočkavě.

„Rešeršuju,“ odpověděl jsem a prošel otáčivými dveřmi kliniky. O mých zdravotních problémech zatím věděla jenom Nicci a tak to taky mělo zůstat. „Co se proboha stalo?“

„Určitě víš, že devadesát procent všech justičních omylů se zakládá na falešných indiciích.“

„Odpusť si ty přednášky aspoň teď a přejdi k věci. O co vlastně jde?“

„O tvoji peněženku.“

Sakra. Chytil jsem se za hlavu. V tom rozčilení jsem včera úplně zapomněl zablokovat kreditky.

„Volali z policie?“ zeptal jsem se a podíval se nahoru na zataženou listopadovou oblohu. Teplota během mého sezení s doktorem Rothem znatelně poklesla, ale aspoň přestalo pršet.

„Byli tady v redakci, po tom co tě nezastihli mobilem ani doma.“

Tak proto mi Stoya volal, když jsem byl na cestě k doktoru Rothovi. Chtěl jsem se mu ozvat zpátky teprve až po tom sezení s psychiatrem.

„Jenom mi, prosím tě, neříkej, že mám vyluxovaný konta.“

„Je to horší.“

Horší? Co se může se ztracenou peněženkou stát horšího, než že někdo totálně vydojí jejího majitele?

„Člověče, to bych ti snad ani neměl říkat.“

Hledal jsem svoje auto na parkovišti před klinikou, teď před polednem už slušně zaplněném. „Seš ožralej?“

„Zaslechl jsem to jenom náhodou, když jsem si chtěl přinýst kafe a šel kolem Theiný kanceláře.“

Thea Bergdorfová? Co měla probůh policie co projednávat s šéfredaktorkou?

„Tak nechoď kolem horký kaše a vyklop konečně, o co jde.“

„Takže,“ spustil Frank, „jestli jsem to dobře pochopil, tak tu tvoji peněženku našli i se vším, co v ní bylo. I hotový peníze.“

Nějakej kretén se přilepil s teréňákem na moje volvo tak těsně, že jsem musel nastoupit z druhý strany, abych mu nepoškrábal lak.

„Ale to je přece dobrá zpráva,“ já na to.

„To teda ne, kurva. Tu tvoji zasranou peněženku našli poblíž místa činu. Někde na zahradě.

Zrovna jsem chtěl vytáhnout z kapsy klíčky, a strnul uprostřed pohybu.

Poblíž místa činu?

To snad není možný. Najednou mi Frankovo zavolání přišlo naprosto neskutečné. Tomuhle jsem nemohl, ne, nechtěl věřit, co mi můj volontér zrovna vykládal.

„V jaký zahradě?“ zeptal jsem se, i když existovala jenom jedna odpověď.

„Tam, co našli matku,“ zašeptal Frank. „Oběť čtvrtého kola hry…“

Uprostřed výrazu ,sběratele očí‘ jsem hovor zamáčkl.

74. kapitola

Nakonec jsem se přece jen prosoukal do auta dveřmi u volantu. Proč bych měl brát ohled na někoho, kdo se na mě napasoval s teréňákem? Aspoň mohl zasunout zrcátko, má ho veliký jak tenisovou raketu.

Musel jsem se přemáhat, abych na území kliniky dodržel omezení rychlosti. Ale hned za vraty jsem na to šlápl a hnal se po Potsdamer Straße.

Přemýšlej. Musíš přemýšlet.

Ve svém dosavadním životě jsem se uvážlivým počínáním zrovna nevyznamenával. Je to jen pár měsíců, co jsem si to rozházel s jedním velkým zadavatelem reklam pro naše noviny. Továrník přes potraviny mi chtěl nabídnout peníze, když neuveřejním odporné fotografie, které jsem tajně pořídil na jedněch jeho jatkách. Na jedné bylo vidět, jak z přecpaného náklaďáku vytahují navijákem dobytče přivázané za vykloubené přední nohy. Nechal jsem si vyplatit padesát tisíc euro v hotovosti. Potom jsem fotku podle plánu prdnul na titulní stranu a „držhubné“ věnoval spolku na ochranu zvířat. Naše noviny ztratily jednoho z největších zadavatelů reklam a já jsem dostal cenu Svazu novinářů. A důtku od They.

Na rozdíl od předchozích problémů, které většinou způsobila moje horká hlava, se moje současná krizová situace lišila v jednom zásadním bodě: nevěděl jsem, co jsem provedl, že se spustila lavina, která se teď přese mě chystala převalit.

Policie se objevila v redakci. Logicky nazíráno to byla přirozená reakce. To vůbec není nějaké hollywoodské klišé, že to pachatele táhne zpátky na místo jejich zločinů. Kdybych se já doslechl o chlápkovi, co se zjevil na místě nálezu mrtvoly, zvlášť když místo činu bylo známo jenom vyšetřovatelům, začal bych si toho člověka prověřovat.

A k tomu ještě ta peněženka. Už dlouho předtím jsem v nemocnici prohledával všechny svoje kapsy. Připadalo mi nemožné, aby mi vypadla u vily Traunsteinových. Zvlášť když jsem měl bílou kombinézu. Ta je vyrobená tak, aby zajišťovači stop neznečistili místo činu ani jedinou nitkou ze svého oděvu. A Stoya mě v tomhle oblečení viděl. V lepším případě by se mohl domnívat, že jsem tam peněženku pohodil schválně. V horším případě mě mohl podezírat, což bylo mnohem pravděpodobnější.

Měl jsem mozek jako pytlík s popcornem, který zrovna strčili do mikrovlnky. Pod lebkou mi explodovaly tisíce myšlenek a rozbíjely se mi o lebeční klenbu dřív, než jsem je stačil uchopit. Dříve nebo později se dostavím na policii k výslechu, ale napřed si to musím všechno nějak srovnat. Musím se uklidnit a promluvit si s někým, ke komu mám důvěru.

Vzal jsem telefon a pokoušel se zastihnout Charlie. Ani teď nevzala mobil, což dělávala často, a jiné číslo mi neprozradila stejně jako svoje pravé jméno.

Normálně mi zavolala zpátky, jakmile se k tomu naskytla příležitost, ale dneska jsem neměl trpělivost čekat na příhodnou chvíli, kdy její manžel zmizí z dosahu. Zkusil jsem to ještě jednou. Ozvala se jenom anonymní hláška z mailboxu.

Kde vězíš, do prdele?

S Charlie jsem nemluvil už několik dní.

Naše milostná aféra, jestli se to tak dá nazvat, začala přesně ten den, kdy mi Nicci oznámila, že se chce se mnou rozvést. Okolnosti našeho prvního setkání byly stejně absurdní jako trapné.

Mohl bych se teď vymlouvat na hladinu alkoholu, která pouhých pár hodin po definitivním ztroskotání našeho manželství překročila kritickou mez. Určitě v tom ten den hrála roli taky myšlenka, že se pomstím všem nevěrným ženám na světě. Ale zpětně jsem se spíš obával, že jsem chtěl potrestat sám sebe, když jsem do toho klubu vlezl.

Jak jsem se tak ve vykachlíkovaném předpokoji svlékal a zavíral hadry do skříňky, snažil jsem si namluvit, že tenhle večer bude začátkem nové Zorbachovy éry. Životní fáze, kdy se už nikdy znovu nezamiluju, ale budu už jenom souložit. Jenže když jsem pak vešel do baru a našel si volné místo u pultu, poznal jsem, jak jsem se právě zesměšnil.

Do swingerklubu jsem přišel poprvé, a přesto jsem si připadal, jako kdybych v něm byl už stokrát. Všechno vypadalo přesně tak, jak si to člověk představuje: červené bordelové světlo, nábytek by se zrovnatak dobře hodil do pizzerie a stěny zdobily naivní akty. Ukazatel navigoval do sauny, do sadomaso sklepa a k vířivce. Hned vedle visela cedule s upozorněním: Kdo chce mrdat, musí být přívětivý.

Nad barovým pultem tvořícím střed místnosti visel malý televizor natočený tak, aby se uživatelé „paloučku“ na hraní vpravo od baru mohli při svém dovádění navíc sledovat pornofilm. Matrace s latexovým potahem zely při mé první návštěvě prázdnotou, zato u baru sedělo několik párků a osamělých mužů. Skoro všichni v trepkách, s ručníky omotanými kolem boků.

K mému úžasu návštěvníci nevypadali tak špatně, jak jsem čekal. Jeden mladý pár byl dokonce vyloženě atraktivní, stejně jako štíhlá blondýna, která vyšla ze sprchy s mokrými vlasy a posadila se vedle mě. Později jsem se měl dovědět, že Charlie zrovna souložila se dvěma muži najednou a chtěla se jenom napít na odchodnou, než vyrazí domů k svému nic netušícímu manželovi. Okamžitě poznala, že jsem tu poprvé, a rychle prokoukla lež, co jsem si připravil pro případ, že bych se tu potkal s někým známým.

Z nějakého iracionálního důvodu mi bylo trapné přiznat svoje skutečné pohnutky. Nejspíš jsem nechtěl, aby si taková pěkná ženská myslela, že mám zapotřebí chodit do swingerklubu.

Ušklíbla se na mě. „Takže ty tu děláš rešerše pro svoje noviny. Bezva. Já jsem tady za živnostenský úřad.“

I když se mi od rodičů dostalo osvíceného vychování, měl jsem co dělat, abych se dokázal soustředit na náš hovor. Charlie byla úplně nahá, když mi vysvětlovala, že i ona si pořád myslí, že sem vlastně „nepatří“. Ale jednou je žena a má sexuální potřeby, kdežto její manžel s ní už dávno nespí. Pak mě odvedla do zadních místností a ukázala mi zrcadlový pokoj, kde několik párů provádělo partnerskou výměnu, a zavedla mě i ke španělské stěně, kde onanovalo několik nahých mužů a miliskovaly se dvě ženy.

Ten večer jsme se spolu nevyspali. Stejně tak ani v žádný z dalších dnů, jež od té doby uplynuly.

Udržovali jsme platonický vztah, což vzhledem k okolnostem našich pravidelných schůzek bylo téměř schizofrenní. Charlie totiž trvala na tom, že se budeme scházet výhradně ve swingerklubu. „Mlčenlivější lidi nikde jinde nepotkáš.“ A tak jsme se scházeli a znovu a znovu vedli intenzivní hovory v pravém slova smyslu intimní, i když ne na způsob, k jakému bylo místo našich schůzek předurčeno.

Zatímco ostatní hosté kopulovali, my jsme si dlouhé hodiny povídali, a já jsem se tak dovídal, že její manžel díky své selské mazanosti vydělal značné jmění. A toto finanční požehnání využíval mimo jiné tak, že se nejdražšími alkoholickými nápoji na světě propíjel k paranoie a proměňoval se v neotesaného proletáře. Změnil se už krátce po svatbě. Byl čím dál náladovější, agresivnější, propadal chorobné žárlivosti a neustále ji obviňoval z nevěry, třebaže ještě před rokem byl jejím prvním a jediným mužem. Dokonce pochyboval, že je otcem svých dětí, a na druhé straně vyhrožoval, že jí je sebere, kdyby Charlie začala uvažovat o rozvodu. A když ji pak začal často mlátit a nadávat jí do kurev, rozhodla se, že se zachová podle jeho urážek. A poprvé navštívila „dům pudů“.

Učinila tak z čirého zoufalství. A o to víc žasla, když zjistila, že se jí tahle nová společnost volných mravů líbí. To byl pohled na věc, jaký se u mne dosud nikdy neotevřel. Naopak: čím častěji jsme se scházeli, tím víc jsem cítil, že mi naše hovory brzy nebudou stačit. A jednou jsem už nemohl přehlížet palčivé stahy v žaludku, které se mi dostavovaly, když jsem věděl, že Charlie je v klubu zase jednou sama. Stalo se to, čemu jsem se chtěl bezpodmínečně vyhnout: začal jsem žárlit. Kdybych si nedával pozor, brzy bych se zamiloval.

„Zkuste to prosím znovu,“ přál si počítačový hlas v Charliině schránce, když jsem jí zavolal ještě potřetí. Vztekle jsem praštil mobilem vedle na sedadlo.

Když tě člověk jednou potřebuje, pomyslel jsem si a soustředil se na řízení.

Za našich četných a pozoruhodných schůzek jsem se stal něčím jako Charliiným důvěrníkem. Psychologem, který své terapeutické sezení občas přeruší, aby si jeho pacientka mohla s odpovídajícím sexuálním partnerem užít na paloučku, zatímco její důvěrník se uchýlí k baru na gin s tonikem.

Poslouchal jsem tě dlouhé hodiny. Čekal na tebe.

Dneska jsem ten, kdo by potřeboval její radu. Ale zavrhl jsem myšlenku rozjet se do „domu pudů“ podívat se, jestli tam náhodou není.

Seru na to.

Není to poprvé, co si musím poradit se vším sám. Všechno, co jsem potřeboval, bylo místo, kde bych mohl načerpat klid. Místo, kde mě nikdo nenajde, dokud nebudu sám chtít.

Zkrátka musel jsem utéct tam, kde jsem se naposledy schovával před dvěma lety, potom co jsem se pokusil zabít svou matku.

73. kapitola

Ještě 11 hodin a 51 minut

do vypršení ultimáta

Hodinu a půl nato začal padat první sníh, poněkud předčasně. Kdyby se spustil jen o pár minut později, nezanechalo by moje volvo na lesní cestě tak výrazné stopy. Ovšem pochybuji, že mě do Nikolskoe někdo sledoval. Kopcovitá lesní krajina mezi Berlínem a Postupimí patřila k oblíbeným výletním místům. Naštěstí ne v zimě, kdy byl zavřený přívoz na Paví ostrov i obě restaurace.

Předtím jsem zaskočil do bytu a zásobil se konzervami s ravioli a minerální vodou. V „zavazadle pro případ nouze“, které teď leželo v kufru, jsem měl ještě prádlo na převlečení a náhradní mobil s předplacenou kartou, který nebyl registrován na moje jméno (ten jsem občas používal pro telefonování informátorům, jejichž číslo mohlo být odposlouchávané policií), a notebook.

Jak se moje peněženka mohla octnout na místě činu? Kurva, jak jsem se tam octl já sám?

Otázky, na něž jsem chtěl najít odpověď, jsem odsouval, dokud se nedostanu do svého refugia. Samozřejmě se mi to nepodařilo.

Mohl jsem je ignorovat stejně málo jako blikání telefonního záznamníku v mém bytě, na kterém mi Stoya nechal plno rozčilených vzkazů. Pořád ještě mě žádal, abych se osobně dostavil k němu na revír, což zavdávalo domněnku, že na mě dosud nebyl vydán zatykač.

Krátký telefonát s mou rozzuřenou šéfredaktorkou taky do věci žádné jasno nevnesl.

„Kde u všech čertů vězíte?“ pozdravila mě do telefonu Thea Bergdorfová a znělo to ještě víc neurvale než jindy.

„Řekněte Stoyovi, že se u něj stavím, až budu zase v Berlíně,“ požádal jsem ji. Ještě než mi odpověděla, slyšel jsem, jak práskla skleněnými dveřmi velkoprostorové redakce, aby na mě mohla líp řvát.

„Koukněte zvednout prdel a hajdy zpátky do redakce, kamaráde. Tady už nejde jenom o vaši existenci, ale taky o pověst našich novin. Víte přece, co si lidi budou myslet, když vyčmuchají jenom stín podezření, že by mohla existovat nějaká spojitost mezi naší reportérskou jedničkou a sběratelem očí.“

Není divu, že se rešerše na jeho story dělaly tak dobře. Vždyť přece fakta obstaral sám.

Samozřejmě jsem to věděl. Proto bylo tak důležité, abych se do jámy lvové nevydal nepřipravený. Věděl jsem z vlastní zkušenosti, co by se stalo, kdyby policie honem vsadila na jediného podezřelého. Navíc bývalého policistu, jehož sklon k násilí je úředně doložen. Média a především noviny, které mě pak zaměstnaly, mě tenkrát oslavovaly jako hrdinu, což jsem snášel stejně špatně jako nekonečné výslechy před vyšetřovací komisí a prokurátorem.

Zaparkoval jsem volvo pár metrů za koncem Moorlakeweg u cedule prohlašující areál za ochranné vodní pásmo a vystoupil.

Moje matka tu pěšinu, co začínala deset kroků na východ od cedule, objevila jen náhodou. Šla na procházku do kostela v Nikolskoe, ale na zpáteční cestě se jí udělalo špatně a musela se okamžitě zastavit. Zatímco tlak pod lebkou polevoval, podívala se pozorněji na místo, kde zvracela. A objevila přitom úzkou zapomenutou lesní stezku, že by po ní sotva projelo malé auto. Nebyla značená na žádné mapě a příjezd do ní zatarasoval napříč spadlý kmen.

V Berlíně je spousta nádherných míst u vody. Jsou to místa, kde člověk zapomene, že se nachází v mnohamilionovém městě. Třeba když sedí na pláži a brousí pohledem přes jezero k Pavímu ostrovu. Problém je pouze to, že tahle místa nejsou nikdy odlehlá. Čím hezčí pláž, tím víc výletníků ji zná. Když moje matka toho dne došla k nepatrnému a téměř nedotčenému kousku břehu, okamžitě jí došlo, že objevila raritu: skrytou oázu uprostřed velkoměsta. Možná že kvůli tomu ji rázem přestala bolet hlava. Proto si tohle refugium chtěla uchovat pro sebe a já byl jediný, komu o něm řekla. Tehdy jsme ještě ani jeden nevěděli, že se nejednalo o migrénu, čím trpěla, nýbrž o polycytemii. Nevyléčitelné onemocnění krve, při němž se krev zhušťuje a zacpává tepny.

Když mě tam s sebou vzala poprvé, zjistil jsem, že kmen se dá s trochou námahy odvalit o kus dál. Mnohem horší bylo mohutné ostružiní, které bujelo po stranách cesty a muselo se dávat pozor na jeho trny.

Dnes, po mnoha letech, jsem se otočil k svému vozu, jehož reflektory dosud svítily, abych v začínající tmě vůbec něco viděl. V matně žlutých kuželích světla poletovaly tisíce sněhových vloček a dodávaly scenérii cosi pohádkového. Reflektory začaly blikat a tenhle neklid se přenesl i na mě. Pátravě jsem se rozhlédl.

Zdálo se, že kromě divokého prasete ryjícího čumákem v podrostu zde žádný další živočich není. Dokonce i všudypřítomný lomoz města utichl, jako kdyby někdo vypnul zvukovou stopu s dopravními ruchy.

Takže do toho.

Opřel jsem se do mokrého dřevěného kmene, který se s mlasknutím odlepil od země, a bez problému jsem ho odklonil do strany.

Potom co jsem se ujistil, že mě ani teď nikdo nesleduje, jsem se opět posadil za volant a vjel krokem do lesa. Trnité šlahouny ostružin mi škrábaly lak jako nehty po školní tabuli. Z jednoho stromu odpadl sníh a zasypal mi čelní sklo. Zapnul jsem stěrače. Po pár metrech jsem vystoupil a vrátil se zahladit stopy. Kmen jsem odvalil zpátky do původní polohy, přimáčkl jsem větve křoví dopředu a ujistil se, že tenhle tajný příjezd každý přehlédne, zvlášť když na tomhle místě nemá důvod se po něčem ohlížet. Podle ukazatelů se zpevněné pěší cesty, kostel, restaurace a hřbitov nacházely až o dobrý kilometr dál. Tohle nebyl žádný cíl pro trávení volného času ani parkoviště. Jestli tu někdo zastavil, tak čistě náhodou jako tenkrát matka.

Nasedl jsem opět do vozu a jel pomalu dál. Za úzkou levou zatáčkou jsem auto odstavil. Vystoupil jsem a švýcarským kapesním nožem odšrouboval čísla. Poté moje otřískané volvo vypadalo jako vyřazený vrak, jehož se nějaký ekohříšník bezohledně zbavil v přírodě. Lesníci jistě vyrozumějí úřady, ale v tomhle svinském počasí sem zabloudí stejně zřídka jako lesní dělníci. Kromě toho jsem se tu nechystal přezimovat. Potřeboval jsem maximálně jeden, nanejvýš dva dny klidu.

Uložil jsem registrační značky do kufru, vytáhl z něj sportovní tašku a notebook a vykročil po stále se zužující pěšině. Mírně se svažovala z kopce dolů v ostrých zatáčkách a já musel dávat pozor, abych v těch botách udržel balanc. Zvláště zledovatělé kořeny, které na konci cesty vytvářely jakési schody, byly vyloženě nebezpečné. Naštěstí jsem nezapomněl na baterku a mohl jsem si posvítit na kameny v cestě i na jedlové větve dřív, než mě pleskly do obličeje.

Cesta se mi zdála delší než posledně, ale za to mohlo patrně to těžké zavazadlo pohupující se mi přes rameno. Protože když jsem se podíval na hodinky, ukazovaly teprve 18.24. Takže jsem na sestup k vodě potřeboval jenom pár minut.

Tady je to.

Pokaždé, když jsem sešel dolů k břehu, jsem pocítil, kolik duševního balastu jsem s sebou vláčel.

Moje skrýš.

Místo, kde se mi podařilo nechat tragédii tak daleko za sebou, že dnes mohu vést napůl normální život. Cítil jsem se jako znovuzrozený i při minus dvou stupních a hustém sněžení.

Nicci by to jistě přičetla magickým silám nebo pohanským energetickým polím, že se tu najednou cítím dobře. Ale já pro to měl mnohem banálnější vysvětlení: tady, v tomhle skrytém zálivu, se mi nikdy nepřihodilo nic špatného. Naopak. Tady jsem strávil nejkrásnější chvíle svého života. Jenom sám se sebou, aniž bych z toho musel někomu skládat účty.

Proto jsem se sem vždycky vracel, když jsem měl pocit, že svůj život už nedržím pevně v rukou. Ještě když jsem sloužil u policie, jsem uskutečnil pošetilý plán a koupil starý hausbót, který jsem tu nechal zakotvit. Kužel světla z mé baterky zavadil o malý hranatý dřevěný člun pár kroků přede mnou.

Ležel na vodě v úzkém bočním rameni ještě užšího zálivu zarostlého několika vrbami. Ty svými větvemi vytvářely něco jako přírodní stříšku nad auto, a člun tak nebyl z vody vidět.

„Tak jsem zase tady,“ řekl jsem nahlas a odstavil bagáž. Byl to starý rituál a vztahoval se k mé matce. Tenkrát, když ještě měla dost sil, aby mě mohla doprovázet, vždycky přicházela k břehu s těmito slovy.

Tak jsem zase tady.

To pozdravení jsem jenom zašeptal, ale přesto se můj hlas nesl dlouhé metry po vodě. Brzy zamrzne a pak bude ještě nepravděpodobnější, že by sem někdo zabloudil.

Na místo, jež s nikým nesdílím. K mému refugiu, jehož adresu nikdo nezná. Dokonce ani moje rodina.

Bylo pochopitelně krajně pošetilé, že jsem coby dospělý muž pořád ještě považoval ideu tajné skrýše za něco romantického. Už jako dítě jsem si pod vyvýšenou postelí stavěl jeskyně z polštářů a dek a představoval si, že jsem jediný člověk na světě. Tehdy jsem snil o pustém ostrově a o domech na stromě, které si budu sám stavět v těch nejvyšších korunách. Nejspíš mi tahle zátoka evokovala všechna útočiště, co tenkrát zaplňovala mou fantazii. A jestli mám být upřímný, tajnůstkaření kolem tohohle místa za tu dobu začalo žít svým vlastním životem.

Dlouhou dobu mi bylo docela jednoduše trapné přiznat se svým přátelům, že se o víkendech nejraději sám v přírodě oddávám svým myšlenkám, než bych se zapojil do jejich skandování v davu fanoušků na olympijském stadionu. Později mi to dodávalo klid a rovnováhu, že mám tajné místo, kde mě nebude nikdo hledat, když mám neomluvenou pracovní absenci. Naléhavou potřebu svěřit se někomu se svým tajemstvím jsem poprvé pocítil, když jsem se seznámil s Nicci. V první fázi zamilovanosti, kdy člověk partnera postrádá i tehdy, když s ním spí. Slíbil jsem jí romantický výlet, na němž ji přivedu se zavázanýma očima do „své zátoky“, kde jako první uvidí hausbót nasvícený pochodněmi.

Leč z toho plánu sešlo. Můj starý brouk vypustil duši, zastavil se uprostřed křižovatky. Jenom tak, bez jakékoli příčiny, jak mi později potvrdil maník od ADAC a krčil přitom rameny. Neobjevil žádnou příčinu, a ta mrcha, která mě nikdy nenechala ve štychu, okamžitě naskočila po prvním otočení klíčkem. Prohlašujte si mě za úplnýho blbce. Považujte si mě za esoterika. Třeba mi Nicciiny ujeté myšlenkové postupy nejsou ve skutečnosti zas tolik cizí, jak jsem vždycky tvrdil. Každopádně jsem to vyhodnotil jako znamení.

Nemá se to stát. Nemám tam nikoho vodit.

Nabral jsem do plic studený vzduch a zakroužil baterkou po průčelí domku na vodě.

Údržbu jsem neprováděl už celou věčnost a obával jsem se, že to chvíli potrvá, než rozchodím generátor. V nejhorším případě se budu muset spokojit se svíčkami a tábornickým vařičem. Pokud šlo o teplo, na stará kamna v obýváku, kde se topilo dřevem, bylo spolehnutí, a uzavřený toaletní systém taky fungoval i bez proudu.

Zrovna jsem chtěl znovu sáhnout do kapes, když vtom se mé duševní rozpoložení bleskově změnilo. Pocit klidu a spokojenosti rázem zmizel. Tohle jsem ještě nezažil. Přibližoval jsem se k hausbótu s rostoucí nervozitou. Nervozita se měnila v strach a ten narůstal s každým krokem ke břehu. Nejprve jsem to považoval za něco iracionálního, poněvadž jsem si nedokázal vysvětlit příčinu, ale pak jsem to viděl.

Žhnulo tam.

To byl důvod, proč jsem najednou chtěl utéct. Pryč od mého úkrytu. Pryč od místa, které nikdo nezná.

Nikdo kromě osoby, která si uvnitř hausbótu právě zapálila cigaretu.

72. kapitola

Pro svůj první článek v mé nové funkci policejního reportéra jsem směl udělat rozhovor se starším manželským párem, do jejichž bytu se někdo vloupal. Nejhorší na tom skutku nebyla, jak mi sdělili, krádež cenných předmětů; dokonce ani ztráta nenahraditelných nehmotných statků jako fotografie, upomínky z cest a deníky. To nejstrašnější na věci bylo, že se odteď do svého vlastního bytu štítili vstoupit.

Tím, že nám prohrabali zásuvky, probírali se v našem prádle, a dokonce už to, že dýchali vzduch v našich čtyřech stěnách, ti padouši zhanobili naši intimní sféru.

Dvaasedmdesátiletý muž se tehdy ujal slova a jeho žena ho přitom držela za ruku a při každém slově přikývla na souhlas.

Nebyli jsme okradeni. Byli jsme znásilněni.

Tenkrát jsem jejich reakci považoval za nesmírně přehnanou. Teď, ve chvíli, kdy jsem se snažil nehlučně přejít vnější zábradlí, jsem pochopil, co se mi ti staří lidé pokoušeli vysvětlit.

Ať už tam uvnitř mého hausbótu pobývá a čeká na mě v přítmí kdokoli, zničil pocit intimního bezpečí, který mě na tomto místě doposud vždy vítal.

Vyklopil jsem nejdelší čepel svého švýcarského kapesního nože a plížil se s ním po schodech dolů na střední palubu. V případě pochybnosti použiju jako dodatečný obranný prostředek štábní svítilnu.

Robustní prkna zavrzala, když jsem stoupl na poslední schod před kajutou, kterou jsem si za dlouhé týdny kutilské práce přestavěl na obývací pokoj a pracovnu.

Jestli se pachatel dosud nachází v hlavní kajutě, tak jsem mu odřízl jedinou únikovou cestu. Ledaže by velkým oknem s příčlemi vyskočil do jezera. Jinak se neměl kde nadlouho skrývat.

Můj hausbót nebyl o nic větší než velká garáž. Kromě malé lodní kuchyně a ještě menšího záchodu se půdorys středu plavidla dělil na dvě sousedící kajuty uprostřed lodi a já jsem stál před tou větší z nich, skrz niž se muselo projít, když jsem se chtěl dostat do ložnice orientované k přídi. V hlavních vchodových dveřích, léta nezamykaných, se ve výši hlavy nacházela skleněná tabulka. Opatrně jsem přes ni nakoukl dovnitř.

Nepočítám-li červenou tečku vznášející se v levém rohu jako světluška, panovala v kajutě naprostá tma. Hausbót se nacházel v přírodním skrytém přístavu a stromy a keře ho maskovaly natolik, že jsem jen s námahou rozeznal kliku u dveří.

Nadechl jsem se, poslechl si bušení vlastního srdce a připravil se na zápas. Když už jsem se cítil vyzbrojen, rozrazil jsem dveře, vtrhl do obýváku a zařval ze všech sil: „RUCE VZHŮRU!“

V týž okamžik jsem zapnul baterku a posvítil na širokou pohovku, která stála přímo pod oknem k jezeru.

Počítal jsem se vším: s bezďáčem, co se za chladných dnů tetelí v mém hausbótu, nebo dokonce se Stoyou, jemuž se nějak podařilo vypátrat můj úkryt dřív, než jsem se do něj vůbec dostal.

Se vším.

Ale ne s tímhle.

71. kapitola

„Kurva, chlape, jste padlej na hlavu nebo co?“ obořila se na mě naprosto neznámá mladá žena, která si v naprosté tmě udělala pohodlí na mé pohovce.

„Napřed cestou sem bůhvíkolikrát zakopnu a padnu na čumák, a teď mě vyděsíte málem k smrti.“

Zvedl jsem pravou ruku a posvítil jí přímo do obličeje. K mému překvapení nezačala mrkat ani nezvedla ruku proti oslnění. Neznámá, jejíž věk jsem odhadl na necelých třicet, zůstala klidně sedět a stoicky zírala směrem ke mně.

„Kdo u všech čertů jste?“ zeptal jsem se a mohl rovnou doplnit další dvě otázky: Co tady chcete? Jak jste mě našla?

„Teda to už je fakt k posrání.“

Měla hluboký a trochu chraplavý hlas a pasoval k její cigaretě i tomu, že seděla spíš jako muž. Nohy měla doširoka přehozené přes sebe, levou si podpírala pravým kolenem.

„Tvrdíte mi naprosto vážně, jak je to životně důležitý a vůbec, a pak mě tu necháte celou hodinu tvrdnout…“

Ťukla na velké hodinky na zápěstí, které měly z nějakého důvodu vyklopené krycí sklíčko, takže se dotýkala prsty ručiček.

„… a teď jste, jak se zdá, ještě ožralej.“

Naprosto zmateně jsem hýbal baterkou a jezdil jí světlem od obličeje přes zbytek těla.

Měla přiléhavé a na kolenou natržené džíny, nohavice zastrčené do paragánských bot. Místo zimní bundy měla na sobě několik různobarevných svetrů. Pokud se to v tom slabém světle dalo poznat, oblékala se nezvykle, ale nikoli nepěstěně.

„My se známe?“ začal jsem váhavě.

„Ne.“ Na moment se odmlčela. „Proto jsem přece tady.“

Vkrádala se do mě nepříjemná představa, že mám co činit s duševně pomatenou osobou. Domov ve Wannsee stejně jako Lesní klinika pro psychosomatické poruchy odsud nebyly daleko.

Tohle mi tak ještě scházelo.

Jak mám odsud proboha dostat duševně nemocnou ženskou a neudělat přitom rozruch?

Třeba už po ní pátrají.

„Poslyšte, já taky nevím, kdo jste, takže prosím okamžitě opusťte můj…“

Uprostřed věty jsem sebou škubnul a nevědomky udělal krok vzad.

Kurva, co to bylo?

„Všechno v pořádku?“ zeptala se cizí žena, ale nic nebylo v pořádku.

Sakra, něco se právě pohnulo, hned vedle pohovky. Ta záhadná žena zjevně nebyla jediná osoba, jíž se povedlo vplížit do mého člunu.

„Co ode mě chcete?“ zeptal jsem se. Už samo pomyšlení, že hned pohlédnu do tváře dalšímu vetřelci, mi zrychlilo tep.

„Co to žvaníte?“ podivila se a znělo to, jako kdyby pochybovala o mém zdravém rozumu. „Vy jste přece zavolal mně.“

„Já vám?“

Absurdita její výpovědi trochu utlumila můj strach. Žena teď taky trochu znejistěla.

„Jste přece Alexander Zorbach, novinář?“

Přikývl jsem, ale poněkud nervózně zopakovala svou otázku. Patrně proto, že ve tmě neviděla moji gestikulaci.

„Jo, to jsem. Ale nevolal jsem vás.“

Nikdo ji nemohl zavolat. Protože kromě mě neexistuje nikdo, kdo o tomhle místě ví. Nikdo kromě…

Povzdechla si a odhrnula pramen vlasů z čela.

„A kdo mi teda potom popsal cestu do týhle prdele světa?“

Nikdo kromě mé matky. Ale ta už je léta naživu jenom na přístrojích.

Otevřel jsem ústa a nevěděl, co chci říct, jak se mi celá ta situace jevila nevysvětlitelná. Ale než jsem ze sebe něco vypravil, našel jsem v té změti otázek první odpověď.

Najednou jsem věděl, kdo se s tou ženou ještě vplížil na mou loď. Nebo lépe řečeno co.

Kužel světla z baterky popojel dolů vlevo vedle pohovky a zachytil držadlo ležící na zemi.

Držadlo patřilo k postroji, ve kterém vězel pes. Labrador nebo zlatý retriever. Tím jsem si nebyl jistý. Zato se mi vysvětlilo něco jiného, co bylo vlastně nemožné.

Přistoupil jsem blíž k pohovce a posvítil jsem ženě přímo do očí.

Do prdele práce…

Nebylo pochyb, všechno do sebe zapadalo: vyklapovací hodinky, pes v postroji a její věta, že cestou mockrát zakopla.

Co se to tu děje?

Našel jsem odpověď – a dokázal jsem si o to méně vysvětlit, jak se ta bezejmenná žena dostala do mého hausbótu.

Věděl jsem jenom to, že ta žena nikdy mrkat nebude, ať už jí budu do zastřených očí svítit sebedéle.

Neboť žena, kterou jsem objevil ve své skrýši, byla slepá.

70. kapitola

Vítr venku zesílil a vlny v nepravidelných intervalech pleskaly o lodní trup. Když jsem přišel, sníh ještě padal neslyšně a nic nenasvědčovalo blížící se bouři. Teď se mi začala houpat prkna pod nohama a voda mlaskavě tloukla do vnější stěny hausbótu.

„Tak já radši půjdu,“ řekl můj záhadný host, když jsem zapaloval starodávnou olejovou lampu, kterou jsem při odchodu vždycky nechával pořádně naplněnou na okenní římse.

„Moment, ne tak rychle.“

Sírově žluté světlo lampy, již jsem postavil před slepou ženu na stolek u gauče, blikalo a vytvářelo stínohru po celé kajutě.

Při pohledu zblízka jsem musel opravit svůj první odhad věku. Ženě bylo nanejvýš pětadvacet, ale spíš míň. Přejel jsem očima její hodně zablácené vysoké boty. Po stranách je zdobila barevná kresba nahé Japonky, což se k ní velice dobře hodilo, neboť její napnutá kůže, vysoké čelo a oči posazené daleko od sebe propůjčovaly jejímu obličeji decentní euroasijský výraz. Z celého jejího zevnějšku na sebe největší pozornost poutaly husté, křiklavě červené dredy.

Můj otec by ji nejspíš prohlásil za pankáče. Matka by na ni asi pohlížela s větší tolerantností a vskrytu by jí dělalo starost, jestli vlasy takový krásný holky netrpí tím častým barvením.

„Taky budu rád, když co nejdřív zmizíte,“ přisvědčil jsem. „Ale napřed mi musíte odpovědět na pár otázek.“

„Například?“

Kdo vám zavolal? Od koho jste dostala popis cesty? A co jste si od toho slibovala, že mě navštívíte?

„Začněme tím, jak se jmenujete.“

„Alina.“

Sáhla pro černý ruksak a postavila si ho mezi dlouhé nohy. „Jmenuju se Alina Gregorievová a už toho za celej den začínám mít plný kecky.“

Kouřilo se jí od úst a já si teprve teď uvědomil, jaká je tady uvnitř zima. Musím okamžitě roztopit kamna na dříví, jakmile tu budu sám.

„Co ode mě chcete?“ zeptal jsem se.

„Tak si to zapište ještě jednou, pane reportére. To vy jste mě přemluvil k týhle sebevražedný misi.“

Alina napodobila jakýmsi předmětem v ruce telefonní sluchátko a pitvořila imaginárního volajícího: „Jeďte autobusem až na Nikolskoer Weg. Zůstaňte na stejné straně a jděte až k prvnímu nájezdu vpravo.“

To není možné, pomyslel jsem si, zatímco ona pokračovala v exaktním popisu cesty, po níž jsem před pár minutami sám jel a šel.

„Odtud se jde k další odbočce. Potom dál, až narazíte na strom, co leží přes, blablabla…“

Naprosto nemožné.

„To jsem nebyl já,“ zaprotestoval jsem a nechápal naprosto nic.

Kdo mimo mě o tomhle místě ví?

A kdo chtěl s nevidomou sehrát takový špatný vtip?

Zarazil jsem se a prohlížel si ženu na mé pohovce s novým podezřením. „Musíte přece slyšet, že to nejsem já, kdo vám volal.“

„Proč?“

„No, protože jste…“

„Protože jsem slepá?“ zeptala se a trpce se usmála. „Od investigativního novináře bych opravdu čekala lepší všeobecné vzdělání. To je pošetilý předsudek, že všichni slepí mohou lépe slyšet. Jistě, více se soustředíme, protože nás nerozptylují optické podněty a absenci zraku často kompenzujeme jinými smysly. Ale to z nás automaticky nedělá netopýry a krom toho to je u každého slepce jinak.“

Uchopila držadlo psího postroje a vstala. „Například já mám dobrý pouze prostorový sluch. Na odrazu svého hlasu poznám, že mezi mou hlavu a strop by se tak akorát vešla basa na pivo. A taky vím, že udělám čtyři kroky a narazím do dřevěné stěny.“

Přece jen to trochu připomíná netopýra, napadlo mě, ale mlčel jsem.

„Rozlišování hlasů je u mě nulové,“ pokračovala. „Mám problém už s tím, když mi někdo na ulici řekne ,ahoj‘ nebo ,to jsem já‘. Často dokážu přiřadit hlas konkrétní osobě až po delší rozmluvě. To se mi stává dokonce i s dobrými přáteli a dlouholetými pacienty.“

„S pacienty?“ zeptal jsem se udiveně a sledoval Alinu, jak vytahuje rukou podlouhlý předmět, z něhož se vyklubala teleskopická hůl.

„Jsem fyzioterapeutka.“

Zaťukala slepeckou holí o nohy stolu. „Lidi poznám víc podle jejich těla než podle hlasu.“

Jemně zatáhla za vodítko. „Pojď, TomTome. Hezky k východu.“

TomTom? zamyslel jsem se na moment a moji pozornost rozptýlil ten obskurní humor pojmenovat slepeckého psa podle navigačního systému.

Pes reagoval okamžitě.

„Hele, stop. Ne tak rychle…,“ zarazil jsem Alinu, když se mi chtěla obloukem vyhnout.

„Nechám vás odejít, teprve až mi řeknete, proč jste přišla. Je docela možné, že ten muž, co vám volal…“

… a který se vydává za Alexandra Zorbacha. A který z nějakého důvodu zná moji skrýš…

„… vás sem vylákal. Ale to ještě zdaleka nevysvětluje, proč jste se sem vydala.“

Navíc ve vašem stavu, napadlo mě.

„Takže, co jste si slibovala od toho, že se tu se mnou setkáte?“

Alina se zastavila a její odpověď zněla trochu vyčerpaně, jako kdyby mi tohle všechna odvykládala už stokrát. „Považovala jsem to za svou povinnost sem přijít. Abych si později nemusela vyčítat, že jsem nezkusila všechno. A protože znám vaše články, pane Zorbachu, tak jsem si vážně myslela, že jste mi volal, poněvadž vás zajímá moje výpověď.“

„Jaká výpověď?“

Světlo od lampy nedosáhlo až k ní, takže jsem nemohl z jejího obličeje vyčíst, co pociťuje. Beztak jsem si nebyl jistý, nakolik je u zrakově postižených něco takového vůbec možné.

„Byla jsem včera na policii a řekla jim tam všechno, co vím. Ale ti blbci mě nebrali vážně. Musela jsem vypovídat u nějakýho vola, co ani neměl vlastní kancelář.“

„O co šlo?“

Alina vzdychla. „Jak už jsem řekla, jsem fyzioterapeutka. Normálně dělám procedury převážně stálým klientům. Ale včera ke mně do ordinace přišel cizí člověk, a neměl domluvený termín. Stěžoval si na bolesti v oblasti bederních obratlů.“

„No a?“ zeptal jsem se s rostoucí netrpělivostí.

„Začala jsem ho masírovat, ale daleko jsem se nedostala. Musela jsem proceduru ukončit.“

„A proč?“

Jedna rázná vlna otřásla celou lodí. Podíval jsem se oknem ven, ale nebylo tam nic než tma.

„Ze stejného důvodu, proč spolu mluvíme. Najednou mi bylo jasné, o koho se jedná.“

„O koho?“ Žaludek se mi křečovitě sevřel dřív, než jsem uslyšel odpověď.

„No o kom asi jste poslední dobou tolik psal?“

Udělala krátkou pauzu a kolem mě se udělala ještě větší zima.

„Jsem si téměř jistá, že jsem včera ošetřovala sběratele očí.“

69. kapitola

Suché březové dřevo hlasitě syčelo, když jsem ho házel do kamen, která jsem nahonem roztopil, poté co se mi podařilo Alinu přemluvit, aby zůstala.

Ještě deset minut, které mi přidělila, poněvadž pak musela na autobus, který ji odveze zpátky do města a má hodinové intervaly. Já se pořád ještě nepřiměl k nabídce, že ji odvezu domů autem. Prostě jsem nevěděl, co si mám s celou tou situací počít.

Zavřel jsem začouzená prosklená dvířka u kamínek. Plápolání ohně teď spolu s olejovou lampou vytvářelo teplé světlo. Pokaždé jsem si ho vychutnával, když jsem se sem vracel.

Abych tu pracoval. Nebo přemýšlel.

Jenže pocit útulnosti, s nímž jsem jindy usedal na malý sekretář hned pod oknem na straně k lesu, se tentokrát ne a ne dostavit.

Byl jsem nervózní víc než poslední vteřiny před redakční uzávěrkou, kdy jsem datloval poslední řádky a zároveň musel svádět boj s časem a nikotinovým absťákem, který se pravidelně dostavoval po hodinách soustředěné práce od doby, kdy Thea vyhlásila zákaz kouření v redakci.

„Kávu?“ zeptal jsem se a přešel k malé kuchyňce na čelní straně. Byl to jen malý pult se dvěma vestavěnými skříňkami a výlevkou.

„Černou,“ odvětila lakonicky. Zdálo se, že Alina je mnohem klidnější než já, přestože jí muselo v hlavě vířit zrovna tolik otázek co mně. Byla přece úplně sama s neznámým člověkem v lese.

A navíc byla slepá!

Zapálil jsem vařič.

„Říkáte, že jste poznala sběratele očí?“ zeptal jsem se a hledal ve skříňkách rozpustnou kávu. Snažil jsem se odfiltrovat z hlasu svůj obvyklý posměšný podtón, což se mi moc nedařilo „Znamená to, že nejste stoprocentně nevidomá?“

Od té doby, co matka po záchvatu mrtvice ztratila zrak, jsem věděl, že je to pouze rozšířený omyl věřit, že každý slepec žije v absolutní tmě. V Německu platí oficiálně za nevidomého ten, kdo rozeznává méně než dvě procenta toho, co vidí zdravý člověk. A ta dvě procenta mohou pro postiženého znamenat velice mnoho, i když jsem si neuměl představit, jak tento nepatrný zbytek zraku mohl Alinu přivést k poznání, že viděla sběratele očí.

Čtyři ženy, tři děti – sedm mrtvých jen za šest měsíců. A neexistuje ani fantomový portrét sériového vraha!

Alina zavrtěla hlavou.

„Jak to máte s obrysy, stíny a podobně?“ zeptal jsem se.

„Nic. Žádné kontury, barvy, záblesky světla nebo tak. To všechno mám pryč. Tedy…,“ zadrhla se. „Všechno až na citlivost světlo-tma. Aspoň to mi zůstalo.

Zůstalo.

Takže není slepá od narození.

Voda v ešusu na vařiči začala vřít a já do ní zamíchal dvě lžíce instantní kávy.

„Tedy, když jste mi posvítil do očí, ucítila jsem, že se rozjasnilo. Jako kdyby světlo dopadalo skrz hodně tlustý závěs. Nic za ním nepoznáte, ale cítíte změnu.“ Usmála se. „Tohle mi moc pomáhá. Můžu například rozlišovat denní dobu. To je ostatně důvod, proč v letadle vždycky žádám místo u okna. Většina palubních průvodčích to nechápe. Jeden mě chtěl dokonce přesadit, ale já jsem z něj udělala blba a namluvila mu, že neexistuje nic krásnějšího než intenzita světla nad mraky.“

Přitakal jsem jí, i když jsem si musel přiznat, že jsem se při posledním letu z okna nedíval. Těch padesát minut do Mnichova jsem využil k přípravě interview.

Vzal jsem uvařenou kávu a přenesl ji ke gauči, kde jsem ji postavil vedle popelníku.

„Sběratel očí,“ začal jsem váhavě, když jsem si sedal do starého křesla, které stálo v pravém úhlu ke gauči. „Jak jste ho poznala?“

Jak, když všechno, co vidíte, je stín na vaší sítnici?

Zasmála se. „To je otázka do televizního Milionáře, viďte?“

Neříkal jsem nic. Po tisících interview se ve mně vyvinul instinkt, jenž mi napovídal, kdy partner v rozhovoru začne mluvit sám a kdy je namístě meziotázka.

„Uvidíme, jak dlouho mě pak ještě budete poslouchat, když vám teď hned prozradím odpověď. Ten policajt se mnou včera jednal, jako kdybych to neměla v hlavě v pořádku. Vůbec mě nechtěl pustit k vyšetřovatelům.“

Kousla se do spodního rtu a pokračovala. „Popravdě řečeno, ani mu to nemůžu mít za zlé. Samotné se mi tomu nechce věřit.“

„Čemu nevěříte?“

Hlasitě se nadechla. Potom si zkřížila ruce za hlavou a dívala se do stropu. „To není fér. Do prdele, já tohle nechci!“

„Co?“

Alina neodpověděla.

„Co nechcete?“ naléhal jsem po chvilce.

„Co nejsem v pořádku, od tý nehody, která mě připravila o zrak, pořád bojuju o to, aby se mnou nejednali jako s postiženou.“ Vzdychla. „Tenkrát jsme žili v USA, v Kalifornii, kde byl můj otec inženýrem na velké stavbě. Byl to umanutý Němec, co se oženil s ještě umanutější Američankou s ruskými kořeny. Oba mě odmítali posílat do zvláštní školy jenom proto, že nevidím. Trvalo půl roku, než rodičům konečně dovolili dát mě na Hillwood Elementary mezi děti, které vidí.“

Tiše se zasmála a já jsem si zkřížil prsty, jimiž jinak nervózně bubnuji do područek. Teprve s jistým zpožděním jsem si uvědomil, jak byly moje obavy nesmyslné, že by si Alina mohla všimnout, jak ve mně kypí netrpělivost.

„Syndrom hlavou proti zdi jsem ostatně zdědila po nich,“ dodala a udělala rukou rozmáchlé gesto, které asi mělo znamenat, že by tu teď těžko byla, kdyby se v životě pořád znovu nepouštěla do krkolomných dobrodružství.

„Jsem to, čemu psychologové říkají extrémní nevidomý. Už dřív jsem se naučila jezdit na kole, a jak jen to jde, chodím bez hole jenom se psem. Loni jsem si dokonce šla i zalyžovat. Do prdele, já se furt nanovo chytám za nos, jen aby se mnou nezacházeli jako s malomocnou. A teď se mi stane takovejhle průser.“

Složila ruce do klína a pevně přimhouřila oči.

„Nemá to nic společnýho s tím, že jsem slepá, jasný? Dřív jsem se s tím pořád někomu pokoušela svěřit. Rodičům, babičce, bratrovi. Ale nikdy mi nikdo nevěřil. Kamarádi si mysleli, že si z nich dělám srandu, a máma měla velký starosti a poslala mě k dětskýmu psychologovi. Toho jsem pak obelhala. Řekla jsem mu, že jsem si to všechno jenom vymyslela, abych byla důležitá. Do prdele, jako slepá jsem stigmatizovaná už tak dost. Nechtěla jsem být ještě za blázna a od tý doby jsem o tom s nikým nemluvila.“

„O čem?“ začal jsem na ni tlačit.

„Mlčela jsem skoro dvacet let, ano? A byla bych určitě držela hubu ještě dalších dvě stě let, kdyby se nejednalo o děti.“

Opět jsme dospěli k bodu, kdy by doplňující otázka tok řeči spíš zabrzdila, než zrychlila.

„Mám dar.“

Zatajil jsem dech a přemáhal se, abych jí neskočil do řeči.

„Já vím, že to navenek vypadá jako šílenství. Sama žádná esoterička nejsem. Ale tak to zkrátka je.“

Jaký dar? pomyslel jsem si.

„Vidím do minulosti.“

„Co prosím?“

Tolik k mému sebeovládání. Měl jsem vztek, že jsem otevřel hubu, a počítal s tím, že jsem zabil příznivý okamžik a ona se mi zase uzavře. Ale jenom se rezignovaně zasmála.

„Jsou momenty, kdy bych opravdu ráda zase viděla. Jen abych si mohla prostudovat výraz ve vašem obličeji. Vsadím se, že teď na mě koukáte jako na nějakýho mimozemšťana.“

„Nekoukám,“ zalhal jsem, pomalu zavrtěl hlavou a požádal ji, aby pokračovala.

„Jako fyzioterapeutka jsem se specializovala na šiacu.“

Šiacu?

Matně jsem si vybavil masáže, které mi Nicci darovala k pětatřicátým narozeninám. Těšil jsem se na silné ruce, které do mě budou vtírat vonné oleje a krémy a při jemné relaxační hudbě hníst zatuhlou šíji. Místo toho jsem se octl na tvrdé podlaze nějaké asijské komunitní praxe. Vyzáblá stará Číňanka mi začala vykrucovat končetiny do naprosto absurdních poloh a jisté body na mém těle mačkala tak pevně, až mi vyhrkly slzy. Pro energetickou akupresurní masáž používala nejen prsty, nýbrž celé tělo. Tedy kolena, lokty, pěsti, a dokonce i bradu. Tohle všechno mě spíš roztrhalo na kusy, než uvolnilo. Na konci jsem si byl jistý, že jsem jen o vlas unikl příčnému ochrnutí.

„Stává se mi to velice zřídka a dodnes jsem nepřišla na to, u koho nebo kdy to funguje. Faktem ale je, že někdy vidím do minulosti člověka, když se ho dotýkám,“ dodala.

Aha.

Tentokrát jsem svůj hlas ovládl. Zněl naprosto neutrálně, když jsem se zeptal: „A včera se vám to zase přihodilo?“

Přikývla. „Včera jsem toho muže měla masírovat, ale musela jsem přestat. Protože sotva jsem na něj sáhla, projelo to mnou jako blesk. Rozjasnilo se a bylo to jasnější než moje vzpomínky na dobu před nehodou, která mě připravila o zrak.“ Alina si odkašlala. „A potom ten blesk zmizel a já viděla, co ten chlap provedl. S dítětem, které už bylo omámené, a s tou ženou.“

Zvedla hlavu a já měl takový neskutečný pocit, že vidí skrze mne.

„Kurva, já jsem viděla, jak jí láme vaz!“

68. kapitola

„Vy jste to viděla?“

Z kamen sálalo příjemné domácké teplo a já jsem k svému údivu konstatoval, že by mi byl příjemnější ten řezavý chlad, jenž mě uvítal, když jsem vstoupil na loď. Teď mi bylo horko, škrábalo mě v krku a ke všemu jsem cítil mírný tlak v levém spánku, známku začínající migrény.

Alina přikývla. „Jak už jsem řekla, nejsem slepá od narození. V tom případě bych neměla nejmenší představu o světle, barvě a tvarech. A ve snech bych neviděla obrazy, ale vnímala jenom pachy, ruchy a samozřejmě pocity.“

S údivem jsem zjistil, že jsem ještě nepřemýšlel o tom, co se slepým zdá. A bylo mi jasné, že lidé, kteří nikdy nic neviděli, musejí žít v úplně jiném světě než já. Když teď zavřu oči a budu naslouchat větru, vlnám a zvuku větví, co zvenčí tlučou do hausbótu, budu mít i ve tmě jasnou představu o tom, co je voda, stromy v lese a tvar starého koženého křesla, kam jsem se prve posadil. Obrazy, které už teď nevidím, by mozek nahradil vzpomínkami na realitu, jaké těm, kdo se narodili slepí, samozřejmě chybí, a nikdy si je nemohou osvojit. Odvrátil jsem se od Aliny, zaostřil na několik tajících kapek na okenním skle a položil si otázku, jak bych nevidomému vysvětlil, co je sníh, když pro něj ani slovo „bílý“ nemá žádný význam.

„Ale byla doba, kdy jsem viděla,“ vytrhla mě z myšlenek. „I když je to už dvacet let a vzpomínky za ten čas vybledly – jako na obličej mého bratra nebo na výhled z okna u nás v kuchyni, odkud jsem se vždycky dívala, když pršelo. Ano, dokonce ani na déšť si už nevzpomínám nebo na kaluže, do kterých jsem tak ráda skákala.“

Udělala krátkou pauzu a nahmatala šálek s dosud nedotčenou kávou postavenou na stolku. Trvalo chvíli, než nahmatala ouško a přiložila si hrnek k ústům. Tam si ho držela u brady a mluvila dál, aniž se napila.

„Jediný obraz, co mi utkvěl nevymazatelně, jsou moji rodiče. To jsou jediné tváře, které asi nikdy nezapomenu, a jsem za to vděčná a zároveň mám vztek.“

„Vztek?“

Alina se tvářila nepřítomně, když mi odpovídala. „Ve svých snech a vizích vidím všechny lidi stejně. Všichni mají stejné rysy jako mí rodiče. A to člověka strašně zatěžuje, věřte mi. Protože mám většinou děsivé sny. Vidím tak strašné věci, že by po nich normální člověk potřeboval psychoterapii.“

Konečně se pořádně napila a tiše si povzdechla. „To když se vám zdá, jak nějaký muž natáhne nějaké ženě přes hlavu umělohmotný pytlík a dívá se na ni, jak se dusí. A pořádně zle se vám udělá, teprve když jí oči lezou z důlků, lačně nasává vzduch, ale v ústech cítí jenom chuť igelitu…“

Alina polkla. „Když ta žena má láskyplné oči a vřelá ústa jako má matka a teď marně prosí o milost. Jenže vrah nikdy nepovolí drátěnou smyčku, kterou jí zavázal pytlík kolem krku, poněvadž je to duševně chorý sadista. I přes to, že vypadá přesně jako můj otec, jako člověk, co mě vždycky ráno vodil do školky a večer mi vyprávěl pohádky na dobrou noc.“

Ucítil jsem knedlík v krku a odkašlal si. „Ale to nebyl sen, co vás sem přivedlo?“ zeptal jsem se opatrně.

„Ne.“ Odložila hrníček na stůl. „Nevím, jak to nazvat. Možná vize. Nebo spíš retrospektiva.

Retrospektiva?

„Odkud ten pojem znáte?“

„Možná vás to udiví, pane Zorbachu, ale já mám televizor. A dokonce ho používám, i když je to čím dál namáhavější. Dřív jsem mohla docela dobře sledovat Místo činu, ale teď už prvních deset minut slyším jen hudbu a ruchy. Myslím, že filmy jsou čím dál víc čistě vizuální, je to možné?“

Asi ano, tím jsem si nikdy hlavu nelámal.

„Proto často zvu Johna, to je starý kamarád z Ameriky, který stejně jako já žije už roky v Berlíně. Bohužel je teplouš, takže postel se nekoná, ale aspoň vidí. A ten mi vždycky vysvětlí, co se stalo. Od něho vím, že děj ve filmech někdy přeskočí zpátky. Změní se barva obrazu a všechno běží pomaleji. A někdy je to jen takové krátké problesknutí, flashback, mám pravdu?“

Zavrčel jsem na souhlas.

„Takové flashe ostatně znám z první ruky.“

Povytáhl jsem obočí. „Vy berete drogy?“

„Jen zřídka.“

Ukázala si na oči. „Někteří slepci chodí k psychoterapeutům, ale většina se jich snaží vyrovnat se s tím sama. Většinou se rozptyluji s muži, ale někdy, když ani to nezabere, sáhnu po starém osvědčeném medikamentu hlubinné psychologie.“

Zasmál jsem se a dal jí najevo, že jsem pochopil, co mi chtěla říct. Před pár měsíci jsem napsal článek o historii LSD. Tento halucinogen byl uveden na trh v polovině minulého století pro psychiatrickou léčbu. Teprve v sedmdesátých letech se přišlo na to, že je nebezpečný, a další výzkum zakázali.

„Vím, co si teď myslíte,“ řekla s úsměvem. „Žádný div, že ta ženská vidí strašidla, když si pravidelně oblbuje kebuli. Ale tvrdý drogy už neberu a poslední týdny jsem neměla ani jointa. Přesto vím, o čem mluvím. Když jsem včera měla v práci sběratele očí, dostavil se mi flashback.“

Ťukla si na čelo. „Byla jsem v něm. V jeho hlavě. A viděla jsem, co udělal.“

Předklonil jsem se a přemýšlel, co mám udělat jako následující. Instinkty mi radily, abych na tomto místě rozhovor ukončil. Ale těch jejích pár slov vzbudilo víc než jen mou novinářskou zvědavost.

Za své reportérské dráhy jsem už měl hojně extrémních partnerů pro rozhovor, a není divu, vždyť jsem se specializoval na nevyřešené násilné zločiny. Hovořil jsem s psychicky zlomenými oběťmi, s duševně pomatenými sexuálními zločinci, kteří mě ujišťovali svou nevinou a žádali, abych zatkl hlas v jejich hlavě. Dokonce jsem v nemocnici zpovídal malého chlapce, který si myslel, že byl v minulém životě sériový vrah. K ohromení prokurátora ten desetiletý kluk své drsné tvrzení dokonce doložil skutečností, když přivedl policii na místa nálezů mrtvol, k lidem, kteří byli zavražděni přesně tak, jak to ono dítě předtím popsalo. A k lítosti mé Nicci v tom nehrálo nic nadsmyslného. Proto jsem si myslel, že i pro Alinina fantastická tvrzení musí existovat nějaké logické vysvětlení.

Stejně jako musí existovat vysvětlení, proč jsem slyšel hlasy v policejní vysílačce. Jak se moje peněženka octla na místě činu. A proč někdo mým jménem vylákal slepou svědkyni ke mně do lesa.

Nejpravděpodobnější bylo, že buď lhala, nebo trpěla duševní nemocí.

Například schizofrenií?

„Když jste měla v práci sběratele očí, Alino,“ pokračoval jsem v nejzáhadnějším interview svého života, „co přesně jste viděla?“

67. kapitola

„Od počátku jsem měla špatný pocit. Ten muž se jmenoval Tim a přihlásil se anonymně přes kontaktní formulář na můj homepage.“

Tim? Ucítil jsem křeč v žaludku.

„To není možný,“ zašeptal jsem a bezděčně tím způsobil nedorozumění.

„Udivuje vás, že slepci používají internet?“ usmála se shovívavě. „Existují programy, které nám stránky předčítají, pokud jsou správně naprogramované. Můj počítač má kromě toho Braillův řádek, takový displej, co mi pod prsty mění text v slepecké písmo.“

Alina při hovoru šmátrala po stolku u gauče. Napřed jsem si myslel, že se chce napít kávy, ale pak mi došlo, že hledá zapalovač. Podal jsem jí ho a překvapilo mě, jak má konečky prstů studené. Já sám měl pocit, že snad hořím.

„Tak zpátky k vašemu pacientovi,“ vybídl jsem ji.

Zpátky k sběrateli očí.

„Když přišel, skoro ani nepromluvil,“ řekla Alina a z ruksaku, který jí teď zase ležel u nohou, vytáhla nový balíček cigaret. Její pes ji zřejmě pozoroval se stejným zájmem jako já, když si šikovným hmatem odtrhla banderolu, vyklepla z balíčku cigaretu a vložila si ji do úst.

„Jenom skřehotal. Říkal, že má zánět hlasivek, a proto nesmí mluvit. Ale větší problém prý představují jeho záda. Že si je strhal.“ Nevyhnutelně se mi vnucoval přízračný obraz muže, jenž nese do skrýše bezvládné tělo.

Vyfouknutý kouř doplul naproti ke mně a připomněl mi tu naprosto zbytečnou odvykací náplast, co jsem měl na paži a kterou bych teď tak rád vyměnil za opravdickou cigaretu.

„Šla jsem si do koupelny umýt ruce, a když jsem se vracela, zakopla jsem holou nohou o těžkou vázu.“

Alina rozčileně potáhla z cigarety. Něco mě v její mimice iritovalo, ale v danou chvíli jsem nebyl schopen říci co.

„Bolestí jsem byla celá bez sebe,“ pokračovala, „a zároveň vyjevená. V mé vlastní ordinaci mě orientační smysl ještě nikdy nezklamal. Vyznám se v ní doslova poslepu.“ Alina se zasmála. „Dnes si říkám, jestli to nebyla zkouška.“

„Čeho?“

„Třeba si ten muž chtěl ověřit, jestli jsem skutečně slepá.“

Potom je pachatel naprosto paranoidní, pomyslel jsem si. Vždyť dosud neexistuje ani jeho fantomový portrét, ani jediný svědek. Proč by sběratel očí musel sázet na jistotu u nevidomé terapeutky, když by ho ani vidomá nedokázala identifikovat?

Alina mi předestřela další vysvětlení, jako by mi četla myšlenky.

„Stává se ovšem často, že lidé, kteří mě ještě tak dobře neznají, jsou nedbalí. Musela jsem už třikrát vyměnit uklízečku, protože nedodržovala striktně moje nařízení, aby mi proboha nic nepřendávala.“

Otočila hlavu ke mně a já měl na kratičký moment dojem, že hledá oční kontakt.

„Nechtěla jsem dát na sobě nic znát a potlačila jsem bolest,“ pokračovala. „Patrně jsem už v tom okamžiku tušila, že s tím chlapem není něco v pořádku, a chtěla jsem to mít co nejdřív za sebou.“

Vzdychla a víčka jí začala nervózně mrkat. „Na začátku procedury šiacu si kleknu za pacienta, který dřepí přede mnou na futonu v tureckém sedu. Z téhle pozice stimuluju lokty meridián od šíje dolů přes ramena.“

Zachrčel jsem něco na souhlas, ještě jsem si pamatoval svou vlastní bolestnou zkušenost.

„Cílem téhle masáže je uvolnit blokády a umožnit životní energii znovu volně proudit. Tahle formulace dodnes mnohým lidem připadá směšná, ale dřív taky skoro nikdo nevěřil na akupunkturu, a dnes ji zdravotní pojišťovny dokonce proplácejí.“

Proplácejí i léčbu kanálků zubních kořenů, a přesto na ni nejdu dobrovolně.

„Ale ať je to jak chce, normálně si pak musí pacient lehnout na záda a začne vlastní masáž.“

„A na tu už nedošlo?“

„Ne. Pak jsem najednou ucítila něco, čím jsem se v životě v nepravidelných intervalech protrpěla už několikrát, jenže tentokrát to bylo o moc a moc horší.“

„Co se stalo?“

„Myslím, že se to musí podobat tomu, jako když je někdo léta v naprosté tmě, a potom nejednou vyjde na denní světlo. Zmáčkla jsem mu ramena, a najednou mi před očima začaly skákat blesky jako stroboskop. Taková hra světel, černé cáry a jasné tečky. Na začátku měly tak pronikavý jas, že jsem je dřív slyšela, než uviděla.“

„Co jste slyšela?“

„Ženský hlas.“

„Vaší matky?“

„Ne, to myslím ne. Zas tak bedlivě jsem ho nevnímala. Byla jsem až moc vyděšená z těch pocitů a vjemů, co se na mě najednou sesypaly.“

„Co ta žena říkala?“

Alina odložila cigaretu do popelníku a místo ní uchopila hrníček za ucho. „Bylo to strašně zvláštní. Myslím, že telefonovala se svým mužem, slyšela jsem elektronické pípnutí, jako když si nastavím telefon na hlasiťák. Pak se ta žena zasmála a řekla: Sorry, ale jsem z toho trochu popletená. Zrovna si hraju s klukem na schovávanou. A víš, co je naprosto šílený? Nemůžu ho nikde najít.“

„Ona se smála?“ zeptal jsem se pohoršeně.

„Smála, ale ne vesele. Spíš nervózně a uměle. Takhle se člověk směje, když je mu vlastně do pláče.“

„Jak její muž reagoval?“

„Ten byl úplně zpanikařený a řekl jenom: Bože, jak jen jsem mohl být tak slepý? Teď už je na všechno pozdě.“

„Na všechno pozdě?“

Alina přikývla. „A pak to zesílilo. Hlas se mu chvěl zoufalstvím, když říkal: V žádném případě nechoď do sklepa. Slyšíš mě? Nechoď do sklepa!“

Napila se kávy. „To byl moment, kdy se přestaly míhat blesky a já poznávala první stínové obrysy svého okolí. Můžete si ten obrázek, co se mi zjevil, představit jako přeexponovanou fotografii.“

Zeptal jsem se sám sebe, jak mohla přijít na takovéhle přirovnání, ale ona mi odpověděla i bez ptaní.

„Jednou v televizní reportáži bylo médium a popisovalo svoje vize. Nějak jsem z toho vyrozuměla, co tím myslí.“

Za skleněným průzorem do kamínek zapraskalo březové poleno.

„Ten muž do telefonu říkal: Nechoď do sklepa?“, navázal jsem na téma hovoru poté, co si Alina dopřála delší přestávku a nervózně si cuchala vlasy.

„Přesně tak.“

„Co se dělo pak?“

„Pak se ta žena otočila ke mně a já spatřila oči své matky.“

„Ona se otočila k vám?“ zeptal jsem se zmateně.

„Ano. Tak je to vždycky, když se to stane. Nevím proč, ale myslím, že do jistých vysokoenergeticky nabitých lidí při doteku tak nějak vklouznu. Je to, jako kdybych nahmatala temné tajemství jejich duše.“

Během řeči se ode mě trochu odvrátila a zadívala oknem na jezero. Sledoval jsem její prázdný pohled do tmy.

„Takže vy jste měla vizi skrze oči…,“ zarazil jsem se a sám jsem na moment nedokázal uvěřit, jak hloupou otázku jsem chtěl položit.

Alina té přestávky využila a dokončila moji větu: „Ano,“ řekla a otočila hlavu zpátky ke mně. „Já jsem byla sběratel očí. Všechno, co se od té chvíle dělo, jsem viděla jeho očima.“

V ten moment narazila do trupu loďky větší vlna a lžička v aluminiovém hrnku s kávou zacinkala.

Olejová lampa zablikala ve větru, který si razil cestu škvírami v okně a pískal přitom.

„Co se stalo potom?“ zeptal jsem se, když vlna zase opadla.

Alina začala mluvit rychle, jako by se toho břemene musela zbavit.

„Zpozorovala jsem, že stojím za dřevěnými dveřmi, které nebyly dovřené, a že jsem se celou tu dobu dívala škvírou do pokoje, kde žena telefonovala.“

„A co udělala potom?“

„To, co jí manžel zakázal.“

Nechoď do sklepa!

„Miláčku, ty mě děsíš, řekla ještě a vykročila ke dveřím, za kterými jsem stála. A pak se stala ta hrůza.

Alině se pod zavřenými víčky koulely oční bulvy. TomTom zvedl hlavu a nastražil uši, jako by se na něj neklid jeho paničky přenesl.

„Vyskočila jsem zpoza dveří a omotala jí kolem krku kabel. Žena leknutím znehybněla.“

Alina měla zastřený hlas. Zvedla hlavu a zašeptala. „Pak jsem jí zlomila vaz.“

Nevědomky jsem zatajil dech a rovněž Alina zřejmě nedýchala, když dodala: „Zaznělo to, jako kdybych rozmáčkla syrové vejce. Byla okamžitě mrtvá.“

66. kapitola

„Co jste provedla s mrtvolou?“ zeptal jsem se a chytil se za spánky. Bolení hlavy se pořád ještě dalo snést, ale musel jsem si nutně něco vzít, protože jinak bolest překročí kritickou mez a na dlouhé hodiny mě vyřadí z boje.

„Vytáhla jsem ji za kabel ven. Šlo to tak strašně rychle, jako kdyby mi někdo pustil v hlavě film zrychleně. Ale to je pro moje bdělé sny typické.“

„Kam jste tu mrtvou dopravila?“ zeptal jsem se značně netrpělivě.

„Přetáhla jsem ji obývákem ke dveřím na terasu a odvlekla do zahrady. Tam bylo citelně chladněji, sníh mi vrzal pod nohama. Nechala jsem ji ležet blízko plotu, kousek od malé kůlny.“

„Jenom tak?“

„Ne. Nikoli jenom tak.“ Dopila kávu. „Napřed jsem jí něco vtiskla do dlaně.“

„Co?“

„Stopky.“

Všechno je jasné.

Moje trpělivost byla vystavovaná zkoušce dost dlouho a já už jsem se neudržel. Všechno, co mi doposud vyprávěla, si mohla sesumírovat z toho, co se psalo v dnešních novinách. I moje starší články by jí na to stačily. Že zavražděná žena krátce před smrtí telefonovala s manželem, nebylo žádné tajemství. Byl to výsledek prověření telefonní linky a ranní zprávy ho rozmázly jako titulek spadlý z nebe podle vzoru Poslední rozloučení se smrtí? Obsah telefonátu sice nebyl sdělen veřejnosti, ale ten si Alina mohla vymyslet. A ty stopky v ruce už dávno nebyly žádné tajemství. U první vraždy se policista od zajišťování stop ještě obával, že při manipulaci s mrtvolou spustil měření času on sám. Později se ukázalo, že stopky byly naprogramovány jednoduchým časovačem, který se automaticky aktivoval od okamžiku stanoveného sběratelem očí podle toho, jak pachatel odhadoval, kdy jeho oběť najdou. Nebyla to zrovna exaktní metoda od muže, jenž po sobě s výjimkou pár nitek nezanechal žádné stopy. Po nálezu druhé mrtvoly trvalo čtyři hodiny, než se smrtelné odpočítávání spustilo. A když policie dorazila na místo činu potřetí, hodinky tikaly v ruce mrtvoly už čtyřicet minut.

„Nechte mě hádat…,“ řekl jsem a s námahou potlačoval sarkastický tón. „Odpočítávání bylo nastaveno přesně na čtyřicet pět hodin!“

Alina k mému údivu energicky zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Ne?“

Upřel jsem oči k cigaretě, která pomalu vyhořívala v popelníku.

O tom ultimátu ví každé dítě.

Stálo to ve všech novinách. A já byl první, kdo o tom směl napsat, když mi to Stoya před šesti týdny svěřil k zveřejnění.

Alina jednou mlaskla a TomTom zvedl hlavu. „Vím, co si myslíte. Ale mýlíte se. Noviny, rádio, internet, všude to hlásí špatně. Bylo to pětačtyřicet hodin a sedm minut.“

Odložila prázdný hrníček a zvedla se z pohovky. „Čtyřicet pět hodin a přesně sedm minut. A já už teď musím jít.“

65. kapitola

Ještě 10 hodin a 47 minut

do vypršení ultimáta

„Kde u všech čertů vězíš?“ vyštěkl mi do ucha Stoyůvhlas. Jenže to jsem mu v žádném případě nechtěl prozradit, dokud nepochopím, jaká hra se tu vlastně hraje.

Stál jsem na palubě hausbótu, abych mohl nerušeně telefonovat. Příslibem, že ji pak odvezu domů, jsem Alinu přemluvil, aby zůstala ještě na jednu kávu. Tady venku byla taková tma, že jsem nerozeznával ani vodní hladinu pod sebou.

„To ti nemůžu říct…,“ začal jsem, ale Stoya mě hned přerušil.

„Zato já ti to můžu říct. Vím totiž úplně přesně, v čem vězíš. V parádním průseru. Až po uši, kamaráde. A zabředneš do něj ještě hloub, jestli okamžitě nepřijdeš ke mně na revír a neodpovíš nám konečně na pár otázek.“

Cos pohledával na místě činu?

Proč jsme tam našli tvoji peněženku?

„No dobře, slibuju,“ odpověděl jsem. „Přijdu už brzo. Ale napřed od tebe potřebuju jednu informaci.“

Stoya se konsternovaně zasmál. „Kurva, chlape. Sumec na poslední poradě navrhl, abysme si tě vzali do prádla. Můžeš mluvit o štěstí, že se tak dobře známe a že jsem nenapochodoval rovnou k prokurátorovi. Ale jestli mě teďka chceš zatáhnout do nějakejch zasranejch reportérskejch hrátek, tak je s naším přátelstvím konec.“

Otřásl jsem se. Momentálně jsem ztratil jakýkoli pojem o čase a nevěděl, jak dlouho jsem se s tou mysteriózní cizinkou vybavoval. Teplota od mého příchodu na hausbót každopádně výrazně klesla. Kůži na obličeji jsem měl napnutou jako po úžehu, a dokonce i dýchat mi bylo zatěžko.

„Uklidni se, prosím tě, a řekni mi jenom, jestli u tebe včera byla slepá ženská, která tvrdila, že ví něco o sběrateli očí.“

„Slepá?“ opáčil Stoya po krátké pauze, v níž vítr trochu polevil a já mu mohl lépe rozumět. „Do prdele už jednou! Co jste vy pisálci udělali ze sběratele očí stejnej kult jako z Hannibala Lectera, tak se ke mně stahujou všichni magoři z Berlína. Vykládají historky, že bys za ně mohl vybírat vstupný v cirkusu. Včera v noci se tu objevil jeden sociální pracovník z našeho revíru a chtěl mi vysvětlovat, jak mu jeho mrtvá žena otevřela dveře do bytu.“

Náraz větru se sněhem mě udeřil do obličeje. „Takže Alina Gregorievová u tebe skutečně byla?“ zeptal jsem se váhavě.

„Je to možný.“

Utřel jsem si z čela tající vločky. „Dobře, tak mi řekni už jenom…“

„To už je druhá otázka.“

„Ultimátum.“

„Co je s ním?“ zeptal se Stoya netrpělivě.

„Je možný, že jste mě obelhali?“

Ticho. Na okamžik jsem neslyšel nic než šumění větví bičovaných větrem a pěnivý zvuk vln u lodního trupu. Pak Stoya zlostně zasyčel do sluchátka. „Kam tím míříš?“

Žaludek se mi křečovitě sevřel jako včera, když jsem v policejní vysílačce uslyšel jedna nula sedm.

Byla to běžná policejní praxe zadržovat nebo pozměňovat relevantní informace o činu, aby mohli odhalit falešná doznání a vytřídit ty, kdo se chtějí přiživit na slávě.

Ale to nemůže být tenhle případ. Protože jestli má ta slepá v tomhle bodě pravdu, tak by to znamenalo, že…

„Sedm minut,“ řekl jsem a cítil, jak se mi začíná třást ruka, v níž jsem držel telefon. „Je to čtyřicet pět hodin a sedm minut, než čas vyprší.“

Do té doby musí otec najít skrýš. Potom děti zemřou.

Stoya věděl, že se prozradil, když v tuhle chvíli příliš otálel s odpovědí. Proto se ani nenamáhal nějak mě obelhat a zeptal se naprosto otevřeně: „Odkud to víš?“

Zavřel jsem oči.

To snad není pravda. Pane Bože, řekni, že to není pravda.

„Teď dávej dobrý pozor,“ slyšel jsem opět jakoby z veliké dálky hlas svého exkolegy. „Napřed se zjevíš na místě činu jako duch, pak tam ještě někde pohodíš svoji peněženku a teď seš držitelem informací, který neznají ani moji nejbližší spolupracovníci.“

Já jsem si je nevymyslel. Ona mi je řekla. Alina, slepá svědkyně, která může nahlížet do minulosti.

Stoyova poslední věta jen zesílila moje mrazení. „Je ti přece jasný, že tímhle okamžikem ses pro nás stal hlavním podezřelým?“

64. kapitola

Ještě 10 hodin a 44 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Málem jsem žasl, že tam Alina ještě je, když jsem ukončil hovor se Stoyou a sešel zpátky pod palubu. Přitom by pro ni nemohlo být proveditelné, aby se nenápadně vyplížila z paluby.

Ven do zimy. Do rozbouřené tmy.

Jenže její zmizení by bylo jen dalším článkem řetězu nevysvětlitelných událostí, které se mi za poslední hodiny přihodily.

Odkud věděla o těch dodatečných sedmi minutách?

Když jsem vešel do zatuchlého tepla obývací kajuty, pořád ještě seděla na gauči a drbala psa. TomTom si to viditelně užíval. Ležel na boku a roztáhl pracky, aby se mu panička lépe dostala na hruď a na břicho.

„Tak můžeme už?“ zeptala se, aniž by vzhlédla, a já si uvědomil, že právě tohle jsou maličkosti, o které vidomí zadrhávají při komunikaci s nevidomými.

Většinu toho totiž nesdělujeme ústně, nýbrž celým tělem. Pohledy, gesta, pohyby, a dokonce cukání koutky úst mohou vyjádřit celý kaleidoskop emocí, jež někdy podtrhují řečené, ale často taky maří. Týká se to hlavně držení těla. Za normálních okolností je nezdvořilé nedívat se do očí, když s někým mluvíme, a přestože jsem věděl, že můj protějšek je slepý, cítil jsem se odstrčený, když mi Alina ukázala jenom profil. Pak mi došlo, že mi logicky nastavila ucho.

„TomTom musí brzy dostat nažrat a já jsem taky nic nejedla. Takže by bylo dobře, kdybych se včas vrátila domů.“

„Už jenom jednu otázku,“ hlesl jsem a ve skutečnosti nevěděl, jak začít.

Odkud víte o ultimátu? Nikdo nemůže vidět do minulosti, tak proto jste si vymyslela tuhle bláznivou historku? A proč do svých bludů zatahujete mě?

Alina se tiše zasmála a zvedla hlavu. „Na to, že jste se mnou na začátku jednal jako se zlodějkou, co se k vám vloupala, vám teď na mé společnosti nějak záleží.“

Opětoval jsem její smích a snažil se o bezstarostný tón. „Čistě novinářský zájem.“

Povytáhla obočí a mně bylo rázem jasné, co mi prve na jejím střídání výrazů v obličeji a teď nově i na jejím držení těla vadilo.

Byl to fakt, že komunikuje mimikou a gesty. Pokud vím, radost a smutek, dokonce i ruce vymrštěné vzhůru po vyhraném štafetovém běhu jsou vrozené způsoby chování. Ale jak se to má s odstupňováním výrazů? S odporem, smutkem, hnusem nebo jako v tomto okamžiku s výrazem nervózní netrpělivosti, která Alině z obličeje přímo čišela. Můj slepý prodavač ovoce v Kreuzköllnu mě jednou požádal, abych ho upozornil, kdyby se tvářil nevrle. Že je většinou pouze soustředěný a v žádném případě není naštvaný. Od toho rozhovoru jsem vycházel z toho, že mimika je výsledkem procesu učení, kdy odkoukávám od druhých. Jenže Alina disponovala tolika neverbálními formami výrazu, že to nemohla být pravda.

Ledaže by nelhala pouze ohledně sběratele očí…

„Nemůžeme si o tom promluvit cestou?“ zeptala se a já zavrtěl hlavou, i když bych její návrh rád uvítal. I já jsem chtěl co nejdřív odsud. Pravděpodobnost, že by Stoya zpětně vysledoval, odkud volám, byla prakticky zanedbatelná, poněvadž ještě před pár vteřinami jsem byl pouze svědek a nefiguroval na seznamu těch, po nichž se pátrá. Ale poté, co se tu objevila Alina, jsem si zdaleka nebyl tak jistý. Můj problém spočíval pouze v tom, že jsem měl dosud příliš málo informací, než abych mohl vědět, jaký krok mám učinit jako další.

„Venku je to momentálně nebezpečné,“ oznámil jsem jí podle pravdy. „Každou chvilku padají na zem ulomené větve a já bych radši počkal, než se počasí trochu uklidní.“

Alina přestala hladit psa. „No dobře, tak co ještě chcete vědět?“

Odkud doopravdy jste se dověděla o téhle lodi?

Co máte společného se sběratelem očí?

Jste skutečně slepá?

„Budeme pokračovat tam, kde jsme přestali,“ navrhl jsem už proto, abych si uspořádal své vlastní myšlenky.

U vraždy. V okamžiku, kdy jste té ženě zlomila vaz a odvlekla mrtvolu do zahrady.

„Co se stalo jako další?“

„Myslíte potom, co jsem té ženě dala do ruky stopky?“

Zdálo se mi, jako by jí přes obličej putoval stín. Víčka měla zavřená a taky rty tiskla pevně k sobě, což jejímu obličeji propůjčovalo napjatý výraz.

„Šla jsem do kůlny,“ začala pomalu, jako by jí bylo zatěžko vydolovat z nekonečných hlubin paměti dávno zasutou vzpomínku. „Byla dřevěná, ne ze železa. To jsem ucítila, když jsem si zadřela třísku, jak jsem odsouvala zástrčku. Kromě toho to tam vonělo smůlou, když jsem vešla dovnitř.“

Odmlčela se a prsty pravé ruky si nervózně tahala levý palec.

„Viděla jsem na zemi zkroucený balík, vypadal jako starý koberec, ale bylo to další tělo. Menší a lehčí než ta žena, co teď ležela mrtvá na trávníku.“

„Bylo ještě živé?“

„Mám dojem, že ano. Byl to malý kluk. Aspoň myslím, poněvadž voněl jako můj bratr Ivan, jehož obličej si už vlastně nepamatuju. Ale na tu vůni koláčů a země, která mi stoupla do nosu, na tu nikdy nezapomenu. Cítím ji pokaždé, když se mi zdá o malých klucích.“

Nebo když je unášíš.

„Můžete mi ten obličej popsat?“

„Ne, vždyť víte: jediné tváře, které si pamatuju, patří mým rodičům.“

Omluvil jsem se za přerušení a požádal Alinu, aby pokračovala.

„Odnesla jsem malého do auta, které parkovalo za plotem na kraji lesa. Myslím, že bylo brzy ráno, krátce po východu slunce. Najednou bylo zase všechno ve tmě a já už myslela, že vize skončila. Potom naskočila dvě červená světla v kufru auta, kam jsem kluka položila.“

„A co je s tou holkou?“

„S jakou holkou?“ Zatvářila se upřímně udiveně. „O tom nic nevím.“

„Prosím?“ opáčil jsem vyveden z míry. „Sběratel očí teď poprvé unesl sourozenecký pár. Byly toho plné noviny.“

„Které si nemůžu přečíst, jestli vám to neuniklo.“

„Máme taky rozhlas a televizi.“

„A internet. Děkuju za upozornění.“

„Potom jste se přece musela dovědět, že policie pátrá po dvou pohřešovaných. Tobias a Lea jsou dvojčata.“

„Ale já to nevím, jasný?“

TomTom zvedl hlavu, jak ho zalarmoval vztek v hlase jeho majitelky.

„Včera jsem šla hned na policii a tam se mě vyptávali stejně hnusným tónem, jaký jste teď nasadil vy. A já věděla okamžitě, že mě mají za cvoka, a když jsem se vrátila domů, měla jsem takovej vztek, že mi celej zbytek světa mohl tak akorát políbit prdel. Seděla jsem u bedny, postupně urazila celou flašku vína a vycloňovala skutečnost jedním starým filmem podle Edgara Wallace. Tak dlouho, dokud jsem opilá neusnula a nenechala se dneska ráno vzbudit nějakým magorem, kterej si dal se mnou rande v týhle pustině.“

Vztekle zafuněla. „A já kráva blbá jsem se sem dokonce vypravila, jen aby teď ze mě už podruhý někdo dělal vola.“

Olejová lampa začala blikat a připomněla mi, že je nejvyšší čas podívat se na generátor, jestli nechci za chvíli sedět s tajemným hostem ve tmě.

„A tohle vám mám věřit?“ zeptal jsem se.

Alina popadla vodítko psa a vstala. „Beztak si myslíte, že lžu, kurfvafix. Ale kdybych si tu historku opravdu vymyslela, myslíte, že bych se na to připravila takhle uboze?“

Měla pravdu. Jakkoli to znělo přemrštěně, právě fakt, že o unesené dívce nevěděla, podtrhoval její hodnověrnost. Nikdo, kdo by se chtěl dělat důležitým falešnou svědeckou výpovědí, by se nedopustil tak kolosální chyby, jakou by bylo opomenutí druhé oběti.

Ledaže by i to bylo součástí plánu, kterému jsem nerozuměl.

„Můžu říct jenom to, co jsem viděla.“ S těmito slovy si navlékla ruksak.

I já jsem vstal, poněkud trhaně, protože se mi najednou udělalo mdlo. Bolesti v hlavě teď dosáhly stupně, kdy už mi na ně nepomůže žádný prostředek, co se dostane bez receptu. Naštěstí mám v autě někde v tom svinčíku na pravém sedadle ještě jedno načaté balení maxaltu.

„Počkejte ještě,“ požádal jsem ji a masíroval se vzadu na krku. Alina tentokrát nechala hůl plavat a spoléhala jenom na psa, jenž se chtěl kolem mě lehce protáhnout. Chytil jsem ji za rukáv svetru.

„Co je?“ zeptala se jen a otočila ke mně hlavu. Poprvé stanula tak blízko, že jsem ucítil její decentní parfém. Voněl lehce, a ne tak trpce, jak bych čekal. „Proč se mnou chcete marnit čas, když mi beztak nevěříte?“

Chtěl jsem jí na oprávněnou otázku dát delší odpověď. Říct jí, že už jsem kolikrát interviewoval lidi, jimž jsem napřed nevěřil, a pak se přesvědčil o opaku. A že to není plýtvání časem prověřovat si zdroje, zvlášť když někdo pronáší tak mimořádná tvrzení jako ona. Ale najednou se mi rozmazaly obrazy před očima a já se cítil, jako kdybych se už dlouhé hodiny díval na blikající obrazovku. Navíc se mi dělalo zle z bolesti hlavy, a tak jsem se omezil na jedinou otázku, kterou jsem si mohl definitivně prověřit pravdivost Alininých tvrzení. „Kam jste toho kluka odvezla?“

63. kapitola

Ještě 10 hodin a 40 minut

do vypršení ultimáta

Tobias Traunstein

Stěny jeho vězení byly… měkké?

Tobias si prohnětl prsty, aby se ujistil, že ho ten pocit neklame, což se vůbec nedalo vyloučit, poněvadž momentálně jeho smysly zaměstnávalo něco jiného: žízeň. Neměl potuchy, jak dlouho ležel v bezvědomí, ale musely to být hodiny. Možná dny. Když se naposledy probudil s takovýmhle pálením v krku, bylo to na Nový rok, protože se předtím celý silvestrovský večer cpal čipsy. Ale tenkrát to nebylo zdaleka tak nesnesitelné jako teď.

A taky mi tenkrát neexplodovaly ruce.

Nevěděl, co ho vzbudilo naléhavěji. Jestli nesnesitelná žízeň, nebo bušivá pulsující bolest v pažích, jako kdyby si na nich ležel celý týden.

Napřed potřeboval celou věčnost a řinul se z něho pot, aby se v tom tmavém těsnu převalil na bok a vysvobodil si ruce zpod váhy svého těla (bylo to delší než hodina matiky se starou Hertelovou), a potom se mu krev nalila zpátky do otupělých údů. Začal se škrábat tam, kde ho to nejvíc pálilo: na nadloktích, na ohybačích paží a na zápěstích. Hlavně na zápěstích to cítil jako tenkrát, když v sousedově zahradě hledal fotbalový míč a musel sáhnout do těch zatracených kopřiv.

„Můžeš na to jenom ťukat, ne škrábat,“ vzpomněl si, jak ho matka napomínala. Sakra, mami, to nefunguje, ani když tě štípne komár, a já bych si teď nejradši utrh kůži z kloubů, jak to pekelně svědí.

Utvořil z pravé ruky jakousi pracku, sevřel s ní levou paži u zápěstí ve výši tepen a zhluboka se nadechl.

Jenom ťukat, neškrábat.

Seru na to. Zaryl nehty hluboko do masa a zasténal úlevou, že svědění trochu zesláblo. Dokonce přitom zapomněl na žízeň. I když jenom na pár vteřin. Sotva se přestal škrábat, plamínky ožily a začalo to pálit znovu, až z toho v tu chvíli šílel ještě víc než z neproniknutelné tmy.

Haló! zakřičel a lekl se zvuku svého vlastního hlasu.

Usmrkaný a ubrečený.

Přitom nechtěl brečet. Už tak by bylo dost trapné, kdyby kamarádi zjistili, že si nadělal do kalhot, až ho odsud vytáhnou. Nejpozději za deset minut nebo tak, až Jense a Kevina tahle srandička přestane bavit. Však to taky nic jinýho nebylo než blbej, ujetej a stokrát posranej pokus o vtip!

Co taky jinýho, ty malej posero? Přestaň bulet.

Kevin se přece vždycky vytahoval s knokaut kapkama z apatyky svých rodičů. A teď si je nejspíš na něm vyzkoušeli, aby mu to oplatili.

A jenom proto, že jsem po hodině plavání Kevinovi schoval spoďáry do holčičí převlíkárny. Ale to byla aspoň sranda. Ne jako tohle tady, to je jenom…

Tobias se pokusil protáhnout a zabořil přitom lokty do bočních stěn. Opět ho udivilo, že povolily. Copak ho ti kreténi strčili do stanu?

Ne. Na stan tu bylo moc těsno. Krom toho nebyl povrch hladký a ani na omak nepřipomínal pogumovanou nebo plastovou plachtu. Tahle látka je mnohem hrubší, spíš jako drsný koberec, tapeta nebo…

Nebo pytel?

Tobias začal znovu fňukat, poněvadž teď musel myslet na to hororové video, které Jens onehdy pouštěl o velké přestávce. Jeho rodiče byli neskutečně bohatí (otec vždycky říkal, že jejich zasklívání aut nese tolik, že by si mohli vytírat prdel bankovkama, kdyby došel hajzlpapír), a proto byl Jens ve třídě první, komu rodiče koupili nejnovější iPhone, co se do něj dalo stahovat video ve vteřině.

Hned první den se všichni sešli za tělocvičnou a Jens jim pyšně ukazoval sekvenci z filmu, kde horda mladistvých strkala nahou holku do pytle. Kopala, bránila se rukama nohama, ale nakonec ji tam nacpali a zavázali. Toby se tomu napřed smál jako ostatní, poněvadž to skutečně vypadalo, jako kdyby v pytli řádilo klubko hadů. Ale když pak muž s cigaretou v puse na zmítající se pytel vylil z kanystru benzin a smál se u toho, udělalo se mu špatně. Tobias se otočil a vrátil na školní dvůr. Sám.

Pravděpodobně teď to samý dělají se mnou. Protože jsem se podělal a nedíval se s nimi.

„No dobře, tak jste vyhráli,“ zavolal do tmy a představoval si, jak se teď Kevin a Jens drží za pusu, aby je neslyšel, jak se smějou.

„No tak, pusťte mě už.“

Žádná odpověď.

Zoufale vzepřel pěsti ve výši hlavy proti látce a cítil, jak mu z čela teče pot. Dech se mu zrychlil, jako kdyby uběhl čtyřstovku, a přitom se poslední minuty ani trochu nenamáhal.

Tady uvnitř se nedá nic dělat. Jenom mít strach.

Tobias potáhl sopel a zhluboka zadýchal. Přitom dál ohmatával měkké stěny prsty. Pálily ho, jako kdyby mu rozmrzávaly po bitvě sněhovými koulemi.

Stěny naštěstí nebyly vlhké a taky tu nebyl cítit benzin, takže tuhle část videa vynechali.

Zatím.

Najednou narazil na něco studeného. Na boční hraně jeho látkové rakve asi ve výši pupku visel kousek kovu. Veliký jako jeden z těch zapalovačů Zippo, do kterých otec vždycky o víkendu doplňoval benzin.

Do prdele, dokonce je to cítit jako ten zapalovač.

Jenže tohle zaručeně zapalovač není, poněvadž tahle značka zapalovačů má víčko, které se odklápí, a kolečko, kterým se točí.

A určitě taky nevisí ve tmě z hadrového stropu.

Tobias zadržel vzduch v plicích, aby ho nerozptylovalo jeho vlastní sípavé dýchání. A potom, když ohmatal cizí těleso a narazil na maličké madlo, věděl už, co drží v ruce.

Je to zámek. Takový maličký mosazný krám, co potřebuju na řetěz, když zamykám kolo.

Rozkašlal se z rozčilení. Ještě netušil, co ten objev znamená, ale krucinálfagot, pořád to byl nějaký objev. Poprvé držel něco v ruce, a to v pravém slova smyslu. Něco, co mu snad pomůže dostat se odsud.

Takže nějaký test? Vystavili jste mě zkoušce?

Tobias zámkem netrpělivě zalomcoval, ale nic se nestalo. Ať za něj škubal, kterým směrem chtěl.

Nikdy ne hrubou silou! slyšel už zase hlas své matky, a tentokrát na její radu dal. Opatrně předmět osahával, a když se dotkl spodní strany, najednou si už vůbec nebyl jistý, jestli je to skutečně zámek. Protože, kurva, kde to má otvor?

Pindu, jak říkal Kevin štěrbině, co se do ní strká klíč.

Byla tam sice nějaká škvíra, ale moc rovná a moc hladká. Prostě taková rýha, kam se dá zastrčit nehet podobně jako do drážky u šroubu.

Tak jo, soustřeď se. To je přece fuk, že tam chybí štěrbina. Žádnej klíč nemáš. Šroub je mnohem lepší. Třeba stačí s ním otočit, a potom…

Zakašlal a pomyslel si, jestli už zase nezapomněl dýchat. Tady uvnitř bylo pořád nějak míň vzduchu.

… a potom sem pronikne světlo a já ten zasranej pytel nebo co je to za hadr roztrhnu a zase se pořádně nadechnu.

Ale jak? Čím jenom otočit šroubem v tom bazmeku?

Strčil do rýhy na dolní straně nehet od palce a pokusil se jí otočit, ale jediné, co se stalo, že si na čtvrtý pokus urval nehet do krve.

Do prdele. Potřebuju šroubovák. Nebo nůž.

Hystericky se zasmál.

No jasně, Kevin a Jens ti sem někam položili nůž a ty tu látku můžeš proříznout.

Tobias se znovu rozkašlal a najednou už nepochyboval, čím to je, že se pořád tak potí, že ho pálí v hrdle a že je čím dál vyčerpanější: Dochází mi tady vevnitř vzduch. Doprčic. Pomalu se udusím, jestli brzo nenajdu něco tvrdýho, co bych do tý zatracený šlicny strčil. Moment…

Zavřel oči a snažil se dýchat rovnoměrně.

Něco tvrdýho.

Prsty ho začaly znovu svědit, když si znovu vzpomněl na minci v ústech, kterou před dobrou hodinou s odporem vyplivl někam do tmy.

62. kapitola

Ještě 10 hodin a 18 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

„Nevím, kam jsem toho kluka odvezla,“ odpověděla Alina, když se do mě zahákla, abych ji mohl převést po schodech nahoru a přes úzkou lávku ze člunu na zem. Vítr trochu polevil.

Je tak hubená, byla moje první myšlenka, když jsme vcházeli do lesa. Cítil jsem její žebra i přes tlustý svetr a prsty bych jí mohl kolem zápěstí ovinout dvakrát. Na moment jsme se zastavili, abych si mohl u lampy nastavit rozptyl světla, a matný paprsek přitom zavadil o její nohavice. Všiml jsem si trhliny se zaschlou špínou pod kolenem, která mi v přítmí kajuty unikla a určitě ji musel způsobit nějaký pád cestou sem.

„Kdybych věděla, kde je ten chlapec schovaný, nebyla bych tak hloupá a nehledala vás tady v tom lese,“ říkala mi, zatímco jsem se snažil nějak udržet vedle ní, což na úzké cestě nebylo skoro možné. „V takovým případě jsem mohla na policii dokázat, že nejsem cvok.“

Jak jsme se vzdalovali od břehu, Grunewald houstl. Vítr a déšť sem skoro nepronikly, zato nám padal na hlavy sníh z větví a zakrýval nebezpečná zledovatělá místa na cestě. Dvakrát jsem si málem zvrtnul nohu a jednou jsem nedokázal zabránit, aby Alina nezakopla, potom co ji udeřila do obličeje silná jedlová větev, již jsem nasvítil baterkou moc pozdě. Opět jsem si uvědomil, jakou ta žena musí mít silnou vůli, když se slepá vrhá do takového dobrodružství. A to, že má po boku cvičeného vodícího psa, na tom nic nemění. TomTom kráčel po stezce pomalu, ale soustředěné, a nenechal se mást praskáním větví ani jinými zvuky. Krajina byla pověstná spoustou divokých prasat, která táhla lesy při zimním hledání potravy. Ale i kdybychom vyplašili kance, lišku nebo jiné divoké zvíře, retrievera by to ani na okamžik nesvedlo ze stopy a určitě by nás oba ve zdraví dovedl k mému volvu.

„Je to jako ve filmu,“ prohlásila Alina, když se předtím uvolnila z mého sevření a bez pomoci nastoupila do auta. Nastartoval jsem a při couvání si všiml, že vytáhla z ruksaku kapesník, který pak hodila TomTomovi na zadní sedadlo. Napřed si s ním sama utřela obličej a pokusila se s ním aspoň trochu osušit vlasy mokré od sněhu.

Jako ve filmu?

Evidentně čekala, že její konstatování budu komentovat, a tak jsem jí tu laskavost projevil a jel přitom krokem pozpátku. Ještě pár metrů, a stejně musím zastavit, abych odvalil z cesty bariéru, která blokovala můj tajný příjezd.

„O čem to mluvíte?“ zeptal jsem se tedy.

„O svých retrospektivách. Takhle si představuju film v kině. Až na to, že si to video v hlavě nemůžu převíjet tam a zpátky.“

„Nýbrž? Jak potom vyvoláváte vzpomínky?“

„Vůbec nijak.“

Dorazili jsme k trní vyznačujícímu hranici k výjezdu na Nikolskoer Weg a já jsem šlápl na brzdu. „Já to nechápu. Zrovna jste mi podrobně vylíčila, co sběratel očí udělal, než chlapce uložil do kufru.“

Přikývla a ovinula si paže kolem těla, protože jí byla zima. V tomhle počasí bude topení potřebovat určitě ještě pět minut, než se to tu uvnitř ohřeje.

„Nemám tušení, proč si dobře vzpomínám jenom na první minuty svých vizí. Potom se film roztřepí, obrazy rozmažou a chybí celé sekvence. Divný na tom je, že se ty mezery někdy zavřou a já si některý pozdější den vzpomenu na další kulisy. Ale nevím proč a jak. Tohle se všechno děje samo od sebe, já ty chybějící obrazy sama aktivně nevyvolám, rozumíte?“

Ne, nerozumím. Momentálně nerozumím vůbec ničemu. A nevím, proč tady vůbec jste. A taky nerozumím, jak je možné, že jsem se stal hlavním podezřelým v nejhrůznějším vražedném případu všech dob.

Místo odpovědi jsem vystoupil a vybil si vztek na kmeni, který jsem odhodil stranou na jeden ráz.

Kurva práce, chtěl jsem sem zalézt, abych si zjednal odstup od šílenství, o něž jsem z nevyzpytatelných důvodů zakopl. A teď vězím v ještě větší šlamastyce než předtím.

Utřel jsem si zašpiněné ruce do kalhot a nasedl zpátky do auta, kde to teď vonělo kouřem a mokrým psem.

Nejradši bych Alinu popadl za ramena, zatřepal s ní a vysypal z ní pravdu: Kdo tě poslal? Co ode mě ve skutečnosti chceš?

Jenže nějaký vnitřní hlas mi pravil, že by to byl ten nejhorší postup jak se vymanit z neproniknutelného křoví otázek, co mi bují v hlavě.

A krom toho na té story musí něco být. Stoya mi přece potvrdil čas ultimáta.

Maxalt z balení položeném na vedlejším sedadle jsem si vzal, ještě než Alina nastoupila. Pak jsem pokračoval ve zpáteční cestě po Nikolskoer Weg. Můj úkryt se už beztak provalil, a tak jsem se ani nenamáhal zametat stopy.

„Ještě jednou od začátku,“ spustil jsem, když jsme se dostali na silnici. „Vaše vize jsou jako film. A ten se přetrhl ve chvíli, kdy jste toho kluka zatáhla do auta.“

„Ne.“

„Ne?“

Otočil jsem se k ní. Alina měla víčka opět zavřená a vypadala naprosto klidně, jako by spala.

„Ne tak úplně. Například si ještě velice dobře pamatuju, jak jsem nastoupila do auta a zapnula rádio, než jsem nastartovala motor.“

Kousla se do spodního rtu a pak mluvila dál. „The Cure zpívali Boys don’t cry a já jsem si ve zpětném zrcátku ověřila, jestli jsem neschytala žádný šrám nebo škrábanec, ale všechno, co jsem viděla, byl rozesmátý obličej mého otce, který si bubnoval na volant do taktu melodie.“

Nato polkla. „Do prdele, já to nesnáším, vidět pokaždý svýho tátu, když nějakej hajzl někomu ublíží.“

Nějakou chvíli nebylo slyšet nic než dudlání dieselmotoru. Jeli jsme liduprázdnou alejí směrem na Zehlendorf. Určitě vyhlásili nějaké varování před počasím a Berlíňané ho výjimečně taky jednou vzali vážně.

„Jak to pokračovalo?“ zeptal jsem se, když jsme museli zastavit na první červené.

„Nemám tušení. Teď ve filmu začínají děravá místa. Ještě vím, že jsme nějakou dobu jeli do kopce, bylo tam hodně zatáček, ale pak auto zastavilo a já vystoupila.“

„Co jste dělala pak?“

„Vůbec nic. Jen jsem tam tak stála a dívala se.“

„Dívala se?“ Opět jsem se rozjel.

„Ano. Najednou jsem držela v rukou něco těžkého, myslím že dalekohled nebo něco podobného. Každopádně se mi napřed všechno rozmazalo před očima, ale pak jsem najednou rozpoznávala, co se děje několik set metrů pod námi.“

„Co jste viděla?“ Sám jsem nemohl věřit, že kladu nevidomé takovouhle otázku a myslím to vážně.

Otočila se na moment k TomTomovi, který začal rychle dýchat s vyplazeným jazykem, a sáhla mu na uklidněnou na huňatou hlavu. „Viděla jsem auto. Uhánělo po silnici dolů a zastavilo smykem na nájezdu. Vyskočil z něho nějaký muž, zakopl a chvilku lezl po čtyřech po zasněžené štěrkové cestě. Potom na moment zmizel za stromem a znovu se objevil přímo před kůlnou. Viděla jsem, jak se mu křiví ústa k výkřiku, jak trhnutím zaklání hlavu a pak se plačící hroutí, přesně na místě, kde jsem odložila mrtvolu jeho ženy.“

Zavřela oči, ovšem ne dost rychle, aby zadržela slzu. Před námi jel malý teréňák a slza ve světle jeho koncovek vypadala jako velká kapka krve, která jí teče po tváři.

„Bože na nebesích, ten muž se pořád tloukl oběma rukama do hlavy. Zas a zas. Nemohla jsem slyšet, co vyřvává, protože byl moc daleko. Jenže pak…“

„Co?“

„Pak se mnou navázal kontakt.“

„Jak?“

Blížili jsme se k dálniční křižovatce Drei Linden a já jsem se rozhodl, že pojedu rovně směrem na Steglitz.

„Ten muž vstal a podíval se směrem ke mně.“

„Moment.“ Sáhl jsem si dozadu na krk. „On věděl, kde jste?“

„Ano, měla jsem takový neskutečný pocit, jako bychom byli komplicové. Byla jsem od něho přece strašně daleko, a když jsem hrůzou odtrhla dalekohled, nemohla jsem ho tam dole poznat ani jako maličkou tečku.“

„Ale on viděl vás?“

„Připadalo mi to tak.“

Tupý tlak za spánky se zhoršoval. Lék na migrénu nezabral ani trochu.

Je možné, že existovala nějaká spojitost mezi sběratelem očí a Traunsteinem, otcem unesených dětí?

Minuli jsme výjezd na AVUS směrem Charlottenburg. Podíval jsem se do zrcátka a nikdo za mnou nejel. Dupnul jsem na brzdu a hnal se zpátky po Potsdamer Chaussee, co se jen z mého volva dalo vyždímat.

„Co chcete dělat?“ zeptala se Alina, která si náhlé změny směru pochopitelně všimla.

„Uděláme si krátkou zajížďku,“ odpověděl jsem, dal pravý blinkr a odbočil vpravo k městské dálnici.

Sběratel očí svou perverzní hru na schovávanou možná nehraje sám.

A měl jsem pouze jedinou možnost jak to zjistit.

61. kapitola

Ještě 10 hodin

do vypršení ultimáta

Philipp Stoya (šéf mordparty)

„Podle Hollywoodu jsou sérioví vrazi nadprůměrně inteligentní, nikdy nejsou afroamerického původu a jen ve zcela výjimečných případech se jedná o ženy.“

Profesor Adrian Hohlfort seděl v chromovaném kolečkovém křesle a vypadal úplně jinak, než jak ho znali z televizní obrazovky. Neusmíval se, šedivé vlasy neměl pečlivě učesané na pěšinku a taky mu chyběla černá kravata, kterou si dosud bral do každé talkshow. Dokonce se ani neoholil. Nejspíš proto, že v publiku dnešního večera nebyl nikdo, kdo by si po představení koupil jeho knihu Sériový vrah a já, která už jedenasedmdesát týdnů figurovala na seznamu bestsellerů.

„Zabíjejí pouze uvnitř své etnické skupiny a je to především americký fenomén. Všechny tyhle poznatky se údajně opírají o vědecký výzkum FBI. A jsou to všechno kraviny.“

Stoya napomenul pohledem Sumce, jenž seděl za konferenčním stolem vedle něho a marně potlačoval zívání. Na rozdíl od svého parťáka, který považoval profiling za hokuspokus, věřil schopnostem šedesátiletého odborníka, jenž během své celoživotní vědecké dráhy osobně vyslýchal mnoho sériových pachatelů.

Daleko víc než Zorbach.

Osobně nemusel být psycholog s příčným ochrnutím Stoyovi sympatický, ale profesně na jeho schopnosti nedal dopustit. A třebaže předchozí setkání v minulých týdnech nepřinesla žádný pokrok, v minulosti jim byl profesor často nápomocen. Teď měli konečně konkrétního podezřelého a chtěli si vyslechnout názor experta.

„Pane profesore, posledně jste říkal, že máme hledat průměrný typ, který je spíš zakřiknutý a nefiguruje na veřejnosti.“

„Přesně tak. Zapomeňte na Hannibala Lectera. Toho si vymyslel spisovatel a s realitou má společného asi tolik jako já s překážkovým běžcem.“

Hohlfort lehce plácl do ráfků svého vozíčku a jako jediný se svému vtipu zasmál.

„Sérioví vrazi jsou outsideři. Nehledáme žádného výrazného antihrdinu, ale někoho, kdo se hrdlí o svůj osud. Marginálního jedince, jak ho nazývám já. Navenek je úplně normální, spíš nenápadný, uvnitř však naprosto nevypočitatelný.“

Stoya si napsal do bloku před sebou naprosto zbytečnou poznámku. „Mohl by to být novinář?“

Hohlfort pokrčil rameny. „Sérioví vrazi vykonávají nejrůznější povolání. Pracují u benzinové pumpy, jako řidiči autobusu nebo právníci, doplňují zboží v supermarketu nebo to jsou úředníci.“

Profesor vrhl posměšný pohled na Stoyova parťáka. „Možná dokonce dělají taky u policie.“

Sumec si povzdechl a obrátil se ke kolegovi: „Pojď, Philippe, tady jen marníme čas. Moudra tohohle strejdy jsou konkrétní asi jako můj horoskop.“

Jestli dehonestující slova profesora nějak rozzlobila, tak to na sobě nedal znát. Opřel se lokty o područky na vozíku a s nezúčastněnou tváří ukázal policistům prázdné dlaně.

„Pánové, já tu nejsem proto, abych dělal vaši práci. Vy jste vyšetřovatelé.“ Obdařil Stoyu pohledem, jenž i beze slov konstatoval, že ani sebelepší profiler nic nepořídí, když se policistům dosud nepodařilo vypátrat ani skrýš, kde sběratel očí zavlečené děti držel v zajetí a pak je zavraždil.

„A taky s sebou nemám počítač, kam byste mi nalili informace, aby mi pak po zmáčknutí enteru vyplivl příhodný profil pachatele,“ dodal Hohlfort. „Já vám mohu dodat pouze další dílek skládanky. Vaším úkolem je najít, na které místo patří.“

Stoya se přísně podíval na Sumce a pak vybídl profesora, aby pokračoval ve svých vývodech. Ten se nenechal dvakrát prosit. Jestli se mu něco líbilo, pak to bylo dopřát druhým lidem účast na svém nevyčerpatelném vědění. Za předpokladu, že nebudou klást otázky.

„Vraťme se k dotazu na povolání pachatele…“ Hohlfort upnul zrak do nevzhledného stropu místnosti a nasadil výraz myslitele. „Všechno, co vám mohu říct, je tohle: sběratel očí rád plánuje a v povolání zřejmě pracuje na projektech s pevně stanoveným termínem odevzdání. Je zvyklý vyřizovat věci ke stanovenému datu uzávěrky.“

Stoya si nemohl nevzpomenout na hrníček na kávu, který měl Zorbach na stole v redakci. Bylo na něm napsáno: Kreativní lidé nemají pracovní dobu, jenom termíny odevzdání.

„A pachatel má alespoň rudimentární medicínské znalosti.“

Stoya s nevolí přikývl. Oči sice nebyly odstraněny profesionálně, ale taky to nedělal packal. A omamnou látku pachatel nadávkoval tak, že účinkovala až do vypršení ultimáta. Absence vnějších příznaků násilí přinejmenším nasvědčuje tomu, že se děti nacházely v bezvědomí, když je vrah topil. Stoya se v tomhle faktu pokoušel tu a tam najít útěchu, ale nikdy se mu to nepodařilo.

„Fázi plánování a sbližování už má každopádně dávno za sebou,“ poučoval Hohlfort. „Jinak by nebyl průběh tak stejnoměrný, tak rutinovaný. Můžeme předpokládat, že pachatel se něčím projevil už před lety.“

Například tím, že zastřelil ženu na mostě?

„Zajímal by mě spouštěcí mechanismus,“ zeptal se Stoya o jedné z mála pauz, které profesor ve svém výkladu činil. „Nemůže svými činy zpracovávat nějaké trauma?“

Hohlfort horlivě přikývl. „Dokonce bych se vsadil, že pachatel má psychologický chorobopis. Bohužel po sobě zatím nenechal použitelné stopy DNA nebo otisky prstů. Takže tohle nám není nic platné a musíme se vydat klasickou cestou vymezení okruhu pachatelů. A ta začíná zásadní otázkou po motivu!“

Profesor se poprvé usmál jako v televizi a zvedl obě ruce, jako by se vzdával. „Na tomto místě opouštím pevnou půdu vědy a vydávám se na tenký led spekulace.“

Sumcovi to zaznělo jako odpískání zápasu a chystal se zvednout své mohutné tělo ze židle. Ale Stoya parťákovi naznačil, aby měl ještě chvilku strpení. I on chtěl odsud pryč. Už proto, že to, čeho si šňupl před deseti hodinami, pomalu přestávalo působit, a on se nutně musel znovu nakopnout. Jenže to teď počká.

Musím se napřed ujistit, že pátráme správným směrem.

Na rozdíl od Sumce, který viděl jasného pachatele, si Stoya nedokázal představit, že by jeho bývalý kolega nesl odpovědnost za nejodpornější vražednou sérii, jakou ve své policejní kariéře zažil. Jenže potom co se Zorbach náhle objevil na místě činu a našla se tam jeho peněženka, přestože měl všechny kapsy pod izolačním oděvem, a ještě ke všemu věděl něco, co mohl vědět jen pachatel, byl v danou chvíli nejžhavějším kandidátem. To, že na jedné straně znal konkrétní ultimátum, a na druhé nevypověděl nic o modu operandi – utopení dětí –, Sumec vyhodnotil jenom jako „taktiku psychopata, kterou zdravý mozek stejně nikdy nepochopí“.

Pro Stoyu to bylo moc laciné, ale pochopitelně podporoval pátrání po Zorbachovi, které už běželo na plné obrátky. Momentálně se u něj konala domovní prohlídka a vyhlásili pátrání po jeho volvu. Bylo jen otázkou času, kdy ho najdou. Času, který teď Stoya musel využít k přípravě na Zorbachův výslech.

„Spekulujte prosím,“ vybídl profesora a podíval se na náramkové hodinky.

Už ani ne deset hodin.

„Čeho přesně chce sběratel očí vraždami dosáhnout?“

60. kapitola

Ještě 9 hodin a 41 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Na ospalém sídlišti na kraji Grunewaldu nic nenasvědčovalo tomu, že zde byl teprve před několika hodinami spáchán brutální zločin. Jako by nový sníh pokryl nejen střechy, ulice a předzahrádky, ale rovněž vzpomínku na hrůzný skutek. Nebýt si toho vědom, považoval bych to tu za nejbezpečnější místo na světě. Kout, kde rodiče dávají dětem jména, která by netrčela ani z katalogu IKEA: Tombte, Sören, Noemi, Lars-Alvin, Finn. Děti, které mají čas na televizi přesně odměřený a které se nevracejí domů z fotbalového hřiště, nýbrž z hodiny klavíru, zatímco dospělí debatují přes plot mezi zahrádkami o tom, které hnojivo na trávník je nejlepší a který soused už zase nechal svého psa vydělat se na polní cestu a neuklidil po něm to svinstvo, i když představený obce nechal všude umístit tyhle modré boxy s pytlíky na likvidaci psích výkalů. Kde bylo největším skandálem za poslední roky, když se na Zikadenweg, kde se konal pouliční karneval, objevil starý Becker s o dvacet let mladší Asiatkou. A teď tohle!

Jel jsem krokem a díval se do osvětlených oken. V některých už stály první vánoční dekorace: ručně malované louskáčky na ořechy, dřevěné jesličky a jednobarevné svítící řetězy. Nic pestrého a křiklavého jako v chudších okresech. Žádní blikající Santové na střechách a neonová svítící sobi před garáží. Ve Westendu se slavilo zdrženlivě.

A nudně, jestli se mě ptáte.

„Sejdeme se na Kühler Weg,“ řekl jsem do mobilu.

„Myslíš na místě činu?“ Frank nemluvil dvakrát nadšeně, poněvadž mi zase bude muset dělat poslíčka.

„Přesně tam.“

„A co potřebuješ tentokrát?“

„Tvoje auto.“

„Prosím ne, řekni, že to nemyslíš vážně.“ Frank se nuceně zasmál. „Ty jsi na útěku, že?“

„Ne, jenom jsem opatrný.“

„Nic mi nevykládej, nejsem přece blbej. Vím, proč teď Thea a zbytek šéfovskýho patra dřepěj na poradě. Máš policii v patách a my teď nevíme, jestli to máme zamést pod stůl, anebo dát na titulní stranu.“

Zorbach podezřelý z vraždy. Jak moc se ve skutečnosti naše reportérská jednička přiblížila k sběrateli očí?

Viděl jsem v duchu ty palcové titulky a tušil, že Thea plánuje obranu útokem, zatímco obchodní vedení vypočítává poškození image a náklady na civilní proces, kdybych je později zažaloval pro poškození dobrého jména.

Pokud se mi podaří dokázat, že jsem nevinný.

„Musel jsem Big Mama Thea odpřísáhnout nikoli bezdůvodně, že se jí okamžitě ozvu, jestli zavoláš,“ řekl Frank.

„Nedělej to.“

„Bez starosti. Kopu za tebe, takže nic neřeknu. Ale taky ti nedám svoje auto jenom proto, že ti v tvým vlastním hoří koudel u zadku.“

Jeho poznámka mi připomněla, že já vůl zapomněl přišroubovat zpátky espézetky. Zatím jsem měl víc štěstí než rozumu. Jestli chci využít čas, který mi zbývá, než mě najdou, musím okamžitě začít postupovat obezřetněji. A k tomu patří, že si obstarám auto, které ještě nefiguruje na žádném pátracím seznamu.

„Proč jednoduše nejdeš na policii?“ chtěl Frank vědět. „Myslím jako, že když jsi nic neprovedl, tak se ti nemůže nic stát.“

Problém je, že jim nemůžu vysvětlit, jak jsem se octl na místě činu, jak se tam dostala moje peněženka a proč vím o ultimátu.

„Odpovím ti otázkou: co bys dělal, kdyby se ti zničehonic ohlásila svědkyně, která tvrdí, že viděla poslední vraždu sběratele očí?“

„Si děláš prdel?“

Zamlčel jsem mu, že se v případě mé svědkyně jedná o slepé médium, které poslední kilometry sedělo vyčerpané vedle mě a opíralo si hlavu o okno. Patrně byl pro ni ten výlet na hausbót namáhavější, než byla ochotná si přiznat.

„Ty vole, to by byla story století!“

To teda jo, a jaká. Nevěřil bys…

„Takže mi přivez svoje auto.“

Frank vzdychl. „Hele, ta kára patří mý babičce. A ta mě zabije, jestli jí na toyotě udělám jedinej škrábaneček.“

„To je dobrý, Franku, já dám pozor. Sejdeme se za deset minut.“ Dojeli jsme na konec ulice a típnul jsem hovor.

„Jsme tady,“ ohlásil jsem Alině poté, co jsem zaparkoval napůl na dlážděném chodníku. Stáli jsme u předního vchodu do malé městské vily, v jejíž zahradě Thomas Traunstein včera dopoledne objevil mrtvolu své o čtrnáct let mladší ženy Lucie. Dům z pálených cihel, s krémově žlutou fasádou a garáží s rákosovou střechu byl jediný v celé ulici, kde nesvítilo jediné světlo. Tma jako v pytli. Dokonce i osvětlení domovního čísla bylo vypnuté.

Alina se protáhla a zívla. Potom zpod rukávů několika svetrů vydolovala hodinky a odklopila víčko nad ciferníkem.

„Co tady budeme dělat?“ zeptala se ospale.

„Ověřovat, jestli jste tu už někdy byla.“

Otevřel jsem dveře a do auta se vevalil mrazivý vzduch. TomTom se na zadním sedadle narovnal a začal rychle dýchat.

„Myslíte tím, že chcete vypátrat, jestli jsem tohle místo už někdy viděla ve svých vizích?“

Čelní sklo se orosilo jejím dechem.

Ano. Proč nenazýváme šílenství pravým jménem? Chci vědět, jestli tady slepá svědkyně viděla vraždu.

Vystoupil jsem. Začaly mi slzet oči, jak jsem se podíval proti větru směrem, kde končila silnice a začínala lesní cesta, která vedla kolem několika sportovišť přímo na Teufelsseechausse.

A tím pádem i k Teufelsbergu.

Vybavil jsem si Alinin popis a zeptal se: „Jak dlouho trvalo, než jste se dostala na kopec?“

„Ještě vím, že jsme nějakou dobu jeli do kopce, bylo tam hodně zatáček…“

„Nemám tušení, odpověděla. „Vy vnímáte čas, když se vám něco zdá?“

Ne. Ale taky ve svých snech neunáším děti.

Zvedl jsem hlavu a díval se šikmo do černošedého nebe tam, kde by měl stát Teufelsberg. Kopec je bývalá skládka, lesem a loukami porostlá hora suti navršená z trosek domů zničených za druhé světové války. Dnes slouží Berlíňanům jako rekreační oblast. Chodí tam na procházky, pouštět draky nebo sáňkovat. Kladl jsem si otázku, jestli je za dne z vrcholu vidět do zahrady Traunsteinových. Ve tmě jsem nic nepoznal, ale i s dalekohledem v ruce se mi na tohle Teufelsberg jevil příliš vzdálený.

A co sis, ty vole, myslel? zeptal jsem se v duchu a otočil se k vile. Tys vážně věřil, že na bláznivý historce tý slepý ženský něco je?

Opřel jsem se zády o auto a zvažoval další kroky. Předzahrádku zajišťoval jenom nízký plot, který bych ve svých lepších letech snadno přeskočil. Ani dnes pro mě nepředstavoval žádnou velkou překážku.

„Nechci reptat,“ ozvala se za mnou Alina. „Ale už bude devět, a já pořád ještě nejsem doma. TomTom má hlad a musí se vykakat.“ Zasmála se. „Ostatně já taky.“ Její úškleb nepřipouštěl pochyb, k čemu se její poslední poznámka vztahovala.

„Počkejte tady, nepotrvá to dlouho!“ vykřikl jsem.

„Kam chcete jít?“ slyšel jsem za sebou její volání, ale to už jsem přešel úzkou ulici a běžel kolem garáže k lesu. Po pár metrech jsem odbočil na úzkou stezku v průseku, kterou tam vyšlapali chodci a cyklisté. Vedla rovnoběžně se zadním plotem pozemku. Ještě deset kroků a zastavil jsem se.

Tady jsem včera už jednou stál, v přívalu deště, jen co by kamenem dohodil na krychlovou kůlnu na nářadí, jejíž šikmou plochou střechu teď pokrývala silná vrstva sněhu.

Pár metrů dál, tam co ležela na trávníku Lucia Traunsteinová, byl areál pořád ještě doširoka uzavřen výstražnou vytyčovací páskou. Stanovou střechu na místě nálezu mrtvoly nechali zajišťovači stop taky ještě stát. Na dálku se nedalo poznat, jestli jsou dveře do kůlny zamčené, ale byl jsem si tím jistý.

„Byla dřevěná, ne ze železa. To jsem ucítila, když jsem si zadřela třísku, jak jsem odsouvala zástrčku. Kromě toho to tam vonělo smůlou, když jsem vešla dovnitř.“

Přimhouřil jsem oči, ale v té tmě se nedalo vůbec poznat, jestli se Alinin popis hodil na kůlnu Traunsteinových.

Nuže tedy…

Zacloumal jsem zeleně natřeným železným plotem, jehož kůly byly zakotveny do betonu v zemi, aby se divoká prasata nemohla podhrabat dovnitř. Plot se nahoře vlnovitě prohýbal ven, což mi přelézání nijak neusnadňovalo, ale taky mu nezabránilo. Zrovna jsem chtěl nasadit nohu a vytáhnout se, když jsem stranou kousek vedle uslyšel klepání. Ozvalo se znovu, jak jsem se plotu zase pustil. Otočil jsem se doprava a zatřásl plotem ještě jednou, abych se ujistil.

Nebylo pochyb. Šel jsem podél plotu a pak jsem najednou uviděl, že vrátka do zahrady nejsou zamčená. Lépe řečeno byla zamčená, ale někdo nechal západku vysunutou mimo otvor v zárubni, takže se vrátka nemohla zabouchnout.

Jak je to možné? Je to přece místo činu.

I kdyby už byly všechny stopy zajištěny, nemělo být místo nikdy takhle otevřeně přístupné.

Udiveně jsem odstrčil dveře botou a podíval se na zem.

Otisky nohou, které se táhly po trávníku až k zadní straně kůlny, mohly patřit různým lidem. Otci, který se hnal do lesa hledat děti, od některého policisty nebo pracovníka zajišťování stop, co se šel přesvědčit, že je průchod plotem zavřený, a dopustil se přitom chyby. Dokonce i pro úplně čerstvé stopy ve sněhu vedoucí jen jedním směrem určitě existovalo neškodné vysvětlení.

Ledaže by pocházely od neznámého, jehož baterka právě zableskla v přízemí vily asi dvacet metrů od zahradní pergoly.

59. kapitola

Žádné dřevo. Kůlna sestávala výhradně z kovu a plastu, ovšem měla dveře na zástrčku. Chvilku jsem přemýšlel, jestli to znamená, že se Alinina vize aspoň v tomto bodě shodovala s realitou, když v tom mou pozornost zaujalo blikavé světlo za velkým oknem na terasu.

Z opatrnosti jsem šel rovnou k vile, abych nebyl nápadný jako zloděj. Náhodnému pozorovateli ze sousedství by se osoba plížící se přikrčená kolem budovy zdála mnohem nápadnější než muž, který si to velkými kroky rázuje přes trávník.

Teprve když jsem došel k oknu, přitiskl jsem se k výčnělku ze zdi a pátravě nahlédl skrz tenkou záclonu do interiéru. Okamžitě jsem opravil svoje první podezření. Žádná baterka. Nepravidelně blikající světlo, jež jsem zahlédl od kůlny, vycházelo z projektoru připevněného k táflovanému dřevěnému stropu v obýváku. Kromě filmu na plátně tam jiný zdroj světla nebyl.

Ještě jsem se ani nestačil rozhlédnout, jestli na pohovkách srovnaných do U sedí nějací diváci, abych…

… ano, abych uviděl co?

Přimhouřil jsem oči, ale plátno nad krbem zešedlo. Až doposud se na něm ukazoval špatně exponovaný černobílý film: rozhýbané obrazy, na nichž se jen s trochou fantazie dala rozeznat prostorná koupelna se dvěma umyvadly, záchod a vedle bidet a sprchovací kabina. Ale potom dal někdo, záměrně či nedopatřením, něco před objektiv kamery, nejspíš ručník. Na každý pád koupelna zmizela, pročež se obývací pokoj Traunsteinových octl ve tmě.

Zrovna jsem zvažoval další kroky, a vtom jsem uslyšel chichotání. Velice nezřetelné a tlumené zavřeným oknem, ale přesto dost hlasité, aby se projevila jeho nepatřičnost. Smích tu neměl co dělat. Ne v domě muže, kterému zavraždili ženu a unesli děti a jemuž zbývalo pouze pár hodin, aby je získal zpátky živé.

Projektor vyslal na plátno opět světlý paprsek a neviditelný kameraman se teď už neomezoval na neživé koupelnové armatury. Ručník zmizel a úhel záběru byl nastaven tak, aby snímal rohovou vanu, kde seděla žena zády ke kameře a vyhrnovala si vlasy.

Ještě než jsem mohl poznat, co mě na tom snímku tak zneklidňuje, vsunulo se do záběru nahé mužské pozadí a zakrylo skoro celé zorné pole. Chichotání, které už prve znělo lehce frivolně, teď dostalo jednoznačný podtón, když se muž postavil k vaně a začal ženě masírovat ramena.

Z držení těla mírně nakloněného dopředu se dalo usuzovat, že se nespokojil jenom s rameny.

Najednou jsem si připadal špinavý jako voyeur, jenž pronikl do intimní sféry někoho cizího a stojí na prahu, jehož překročení mu znemožní návrat do slušného života. Takhle uboze jsem se cítil už jednou. Bylo to těsně před svatbou, kdy Nicci musela pracovat neuvěřitelně mnoho přesčasů a ve mně to probudilo iracionální strach, že má nějakou bokovku. Byla to moje verze zpanikaření, než spadne klec. Už jsem držel v ruce mobil, který Nicci normálně odkládala na botník v předsíni. Nevím, co mě tenkrát zadrželo, abych si neprošel její SMS.

Dnes po letech jsem rád, že jsem to neudělal, i když jsem nikdy nezaplašil stín podezření o její věrnosti. Zachoval jsem se slušně, a to pro znamenalo mnohem víc. Tím spíš se mě trapně dotýkalo, že v domě, kde se odehrála tragédie, špehuji oknem obýváku a načapávám pána domu, jak si na velké plátno pouští soukromě natočený pornofilm.

I když jsem Traunsteina zatím nikde neobjevil, byl jsem si přece jenom jistý, že napůl vypitá láhev bourbonu na skleněném stolku vedle kožené sedačky patří k němu stejně jako přetékající popelník hned u láhve.

Přešel jsem ke dveřím na terasu a zůstal před nimi nerozhodně stát. Váhal jsem jako tenkrát, když jsem se rozhodoval, jestli odklopím Nicciin mobil a prohledám došlé zprávy. Ale dnes, a to jsem věděl, půjdu radši o krok dál.

Je to možné, že mě sem přivedly jenom chorobné představy jedné slepé ženy, říkal jsem si a napřahoval už ruku. Je možné, že Alině prostě jenom hrabe, a otec nemá se zmizením svých dětí nic společného.

V pevném očekávání, že bude zamčeno, jsem otočil studenou mosaznou koulí.

Ale něco tady smrdělo.

A potom, když dveře k mému překvapení povolily a otevřely se dovnitř, přidal jsem ke své zvědavosti jednu ještě lacinější výmluvu: To bych byl špatný novinář, kdybych nešel věcem na kloub.

58. kapitola

Thomase Traunsteina jsem poznal v okamžiku, kdy se ke mně otočil. Měl na sobě stejný oblek jako včera odpoledne, kdy vystoupil před novináři, aby požádal obyvatele o pomoc při pátrání po jeho dětech. Teď ovšem jeho dvouřaďák vypadal, jako kdyby v něm spal. Revers měl zmuchlaný a na několika místech flekatý, což působilo jaksi nepatřičně k obrazu majitele největšího řetězce čistíren v Berlíně.

Ale zdaleka ne natolik nepatřičně jeho celá tahleta scenérie.

Traunstein napřed neslyšel, že jsem vstoupil. Teprve až jsem si odkašlal a oslovil ho jménem, zareagoval tím, že se poněkud nemotorně pokusil vstát z hlubokého fotelu.

Marně. Půl láhve bourbonu ho připravilo o veškeré síly.

„No co je?“ zadrmolil protáhle, když jsem se před něj postavil. V očích zakalených alkoholem se zračila tupá agresivita opilců, kteří jenom hledají záminku, aby se mohli porvat.

„Na to totéž bych se mohl zeptat já vás,“ odpověděl jsem a ukázal hlavou na plátno, kde se ukazovaly čím dál jednoznačnější záběry.

Žena ve vaně se teď obrátila a s hlavou ve výši boků popadla oběma rukama mužovy půlky. Zatím nebylo vidět nic, co by televize nemohla vysílat už odpoledne, ale to filmu nic neubíralo na pohoršlivém charakteru. Jistě nebylo zakázáno dívat se ve svých vlastních čtyřech stěnách na pornofilm, dokonce ani když se dotyčný teprve před pár hodinami stal vdovcem a věděl, že jeho vlastní děti se nacházejí v rukou šílence.

Není to zakázané. Ale taky to není správné.

„Nemáte nic lepšího na práci?“ zeptal jsem se.

Pročísl si rozcuchané vlasy a čuměl na mě, a já si nebyl jistý, jestli se jeho nechápavý pohled vztahuje na mou otázku, nebo na to, kdo se to u všech čertů objevil v jeho obýváku.

„Co chcete?“ zeptal se po delší pauze. Já jsem se zatím porozhlédl, na které straně se nachází kuchyně, kde bych mohl postavit na kafe, abych ho zase postavil na nohy.

„Musíme si promluvit,“ odvětil jsem úsečně.

„O čem?“ vyštěkl na mě. Unaveně zamrkal a chystal se utřít slinu, která mu visela od brady.

„O tom, jestli třeba nevíte něco, co by nás přivedlo k muži, který zavraždil vaši ženu.“

Jestli s ním krátce před zavražděním netelefonovala. Zda jste ji skutečně varoval, aby nechodila do sklepa.

„Lucia byla kurva!“ vyrazil ze sebe sípavě. „Zasraná kurva!“

Cuknul jsem sebou, jako by mi Traunsteinova nenávistná slova vlepila facku.

„Furt jen mrdala. Tadyhle.“

Sáhl pro dálkové ovládání na servírovacím stolku a na svůj stav s úžasnou jistotou zesílil zvuk. Vzdychání nenechalo nikoho na pochybách, co ty dvě osoby ve velké rohové vaně prováději.

„V mým domě!“ láteřil Traunstein. „Tohle je můj dům. Moje koupelna. Moje žena.“ Hystericky se zasmál. „Dokonce i moje zasraná kamera. Ale ten čurák tady…,“ mávl opovržlivě směrem k plátnu, které opět celé zabralo chlupaté mužské pozadí, „… to nejsem já.“

„Poslyšte, mě vaše manželské problémy nezajímají,“ pokusil jsem se ho uchlácholit.

Vlastně mi do nich vůbec nic není. Jenom se štvu za vizemi jedné slepé.

„Ale neměl byste radši pomoct hledat vaše děti?“

„Leu? Tobyho? K čertu!“

Napřed jsem měl za to, že jsem se přeslechl, ale on to zopakoval a plivl přitom na podlahu. „Parchanti zasraný! Nejsou moji!“

Pustil ovladač a nějak se mu podařilo vyhrabat se z křesla. Stál na vratkých nohou s jednou rukou na opěradle a díval se mi do očí. Byl na pokraji nervového zhroucení.

„Nejsou moje. Chápeš?“

Ne, nechápal jsem. Upřímně řečeno, v tuhle chvíli jsem nechápal vůbec nic. Pravda mě však měla převálcovat nezvladatelnou silou už za pár vteřin zhruba v momentě, kdy i Traunstein začínal pomalu chápat.

„Krucinál, já vím, kdo seš,“ zaskřehotal pořád ještě váhavě, ale pak na mě upřel zrak.

Pomalu, ale jistě si něco znepokojivého razilo cestu v jeho myšlenkových pochodech zastřených alkoholem. Rysy v Traunsteinově tváři se proměnily a napnuly stejně jako zbytek jeho dosud ochablého těla.

„Dneska jsem našel tvoji peněženku. Viděl jsem tvoji legitimaci.“

Přikývl jsem. Nikoli na souhlas, ale protože i v mé hlavě do sebe začaly zapadat jednotlivé kamínky mozaiky.

Teď už jsem věděl, proč mě to ženské chichotání tak znepokojilo už na terase. Proč mi Traunsteinova osobnost připadala odněkud známá, přestože jsem toho muže nikdy neviděl na vlastní oči. Ale to ani nebylo nutné, poněvadž mi byl popsán v tolika líčeních, že se mi do hlavy uložil jeho negativní obraz, který do všech podrobností souhlasil se skutečností. Dokonce i jeho oplzlý slovník mi byl důvěrně známý.

„Lucia byla zasraná kurva. Ti zasraní parchanti nejsou moji.“

„Kurva, ty seš ten pičus od novin, co už jednou zastřelil ženskou. A teď máš na svědomí i tu moji!“

Traunstein stál teď tak blízko ode mne, že jsem cítil jeho zkažený dech, směs whisky a cigaret.

„Tys to byl. Tys to udělal.“

Ustoupil jsem zpátky a pohled na plátno zpečetil hrůznou jistotu.

Její fotografie nebyla dosud zveřejněna. Možná proto, že fotky unesených dětí upoutávaly víc a tisk si fotografie ženské mrtvoly schovával na příští dny, kdy nebudou žádné nové informace o sběrateli očí. Ale možná mi to taky jenom uniklo, koneckonců jsem poslední hodiny zmizel z povrchu zemského.

Sakra práce, byl jsem až moc zaměstnán sám sebou.

Žena vystoupila z vany. Dlouhé vlasy vyčesané nahoru se jí zase spustily a spadly dopředu přes malá prsa. A když se usmála do kamery, tvrdá pěst poznání mi vyrazila z duše poslední radost.

Panebože, prosím tě, ať to není pravda, říkal jsem si a pochopil, proč na moje volání nikdo nereagoval. Už nikdy se nedomluvíme na schůzce v pochybném prostředí a už nikdy nebudeme pokračovat v našich intimních rozhovorech.

A nikdy se do sebe nezamilujeme.

Chtělo se mi řvát a brečet zároveň, ale ať bych udělal jedno nebo druhé, na věci to nic neměnilo.

Charlie byla mrtvá.

A já ji budu brzy následovat, jestli mě trefí kulka ze zbraně, kterou na mě její manžel právě mířil.

57. kapitola

Ještě 9 hodin a 17 minut

do vypršení ultimáta

Philipp Stoya (šéf mordparty)

Hohlfort byl ve svém živlu. Opět se samolibě usmíval a zářil jako v televizi a přes své postižení působil dojmem šťastného člověka. Šťastného proto, že mohl nezkušené malé policisty seznamovat se svými teoriemi motivů a průběhu trestných činů. Stoya si kladl otázku, jestli taky někdy bude mít čas a klid, aby svoje profesní zkušenosti vyblil do knihy. Kdejaký hovado dnes píše autobiografie, pořádá autogramiády na knižních veletrzích a kření držku do kamery. Proč by to nemělo být přáno taky jemu, aby si vylepšil svůj příjem a v neposlední řadě se trochu blýskl na veřejnosti, až tady tyhle sračky bude mít z krku?

„Můžeme s jistotou vycházet z toho, že ve fázi imprintingu nastala u vraha klíčová událost, nejspíš s traumatickým zážitkem. Pachatelé byli jako malé děti často mučeni, týráni a zneužíváni.“

„No jasně, sběratel očí je ve skutečnosti oběť,“ prohlásil Sumec posměšně. Vstal, aby trochu přiškrtil topení. V zasedačce revíru, kde nebyla okna, se prakticky nedala nastavit správná teplota. V létě dodatečně zabudovaná klimatizace způsobovala holomrazy a v zimě každého v přetopených prostorách rozbolela hlava.

„Správně, skoro každý pachatel pochází z problematických poměrů, a proto nám tenhle všeobecný poznatek nikam dál nepomůže.“ Hohlfort si sáhl pro aktovku, kterou si odložil vedle vozíčku, a položil si ji na klín. Rychlým pohybem ji otevřel a vytáhl z ní tlustý spis. Rozevřel ho a položil před sebe na stůl. „Ale naštěstí nám tato zohavení dávají důležité záchytné body.“

Natočil spis tak, aby Stoya a Sumec viděli na hrůzné fotografie obětí vraždy.

Jako bych na ta malá těla a prázdné oční důlky mohl někdy zapomenout, vztekal se Stoya nad profesorovým teatrálním gestem.

„Záchytné body?“ vyzval netrpělivě Hohlforta, aby mluvil konkrétně.

„Každý pachatel má nějaký cíl. Pro normálního člověka může být nepochopitelný, ale přesto existuje. A v případě sběratele očí dokonce veřejně.“

„To je přece jasný,“ vybuchl Sumec a ukázal vztekle na spis. „Je to sadistickej pedofil. Postaví se mu, když mučí malý děti.“

„Omyl. Proti tomu hovoří absence jakýchkoli stop po zneužití obětí.“ Hohlfort školometsky zavrtěl hlavou. „Sexuální delikt by taky nevysvětloval odstranění levého oka, že?“

Otázka sice mířila na Sumce, který už profesorovi evidentně hýbal žlučí, ale přesto na ni Stoya odpověděl. „Pachatelé, kteří obětem zakrývají oči, jednají většinou symbolicky a chtějí to, co se stalo, zase vrátit zpět. Neunesou pohled na svůj skutek a zavírají zavražděným oči místo sobě.“

„Jenže v takovém případě by jim sběratel vyřízl obě oči,“ namítl Hohlfort a zvedl fotografii první oběti, malé Karly Strahlové, aby ji demonstroval oběma vyšetřovatelům. Stoya potlačil naléhavé nutkání odvrátit zrak a místo toho hleděl starému profilerovi přímo do tváře opálené v soláriu.

„Takže on sbírá trofeje?“ zeptal se Sumec.

Hohlfort pobaveně zkřivil úzké rty. „Trofej, upomínka, odměna – to jsou vždycky první domněnky profilera v laciných detektivkách, když oběti chybí část těla.“ Energicky zavrtěl hlavou. „Ne, myslím že pojmenování pachatele sběratelem očí nás zavedlo do slepé uličky. On není sběratel.“

„Nýbrž?“

„Spíš bych ho označil za transformátora. Pachatel vytváří stav. Mění dětské bytosti, transformuje je v Kyklópy.“

„Ky… co?“ Sumec se opět posadil ke stolu, zalehl do opěradla a houpal se na židli.

„Pojem Kyklóp určitě znáte z řeckých bájí. Je to obr, jehož nejnápadnějším tělesným znakem je, že má pouze jedno oko.“

Hohlfort si olízl horní ret a Stoyovi se vybavila ještěrka.

„Třebaže jste s řeckou mytologií určitě dobře obeznámen,“ pokračoval profesor s pobaveným úsměvem směrovaným k Sumcovi, „přesto si dovolím malý exkurs.“

Založil fotografii zavražděné Karly zpátky do spisu a zavřel ho.

„První a patrně nejslavnější Kyklópové byly děti Úrana a Gaii, přičemž jak všichni víme Gaia představuje matku Zemi. Gaia s bohem nebes Úranem přivedla na svět celkem tři Kyklópy. Jenže otec, tedy Úranos, děti nenáviděl. Nenáviděl je tak, že…“ Hohlfort se odmlčel, aby dodal váhy dalším slovům, „… že děti schovával!“

„Kam?“ Stoya už chvilku zvažoval, jestli s Hohlfortovými nehoráznými vývody skutečně nemarní čas, ale teď si ochrnutý profesor opět získal jeho plnou pozornost.

„Do hlubin Země,“ odpověděl profiler. „Schovával děti do Tartaru. Tak bohové nazývali část podsvětí, jež se nacházela ještě dál za Hádem.“

Stoya nevědomky přikývl a Hohlfort mu na oplátku souhlasně pokynul. „Vidím, že objevujete paralely.“

„Co se stalo s jednookými dětmi?“ chtěl vědět Sumec, jenž se přestal houpat.

„Byly osvobozeny, a to přímo Diem osobně, nejvyšším ze všech řeckých bohů. Kyklópové byli tak šťastní, že je Zeus vysvobodil, že mu za to darovali blesk a hrom.“

„Tedy váš všeobecný rozhled je vskutku ohromující, pane profesore, ale…“

„… ústí vaše úvahy do nějaké teorie, s kterou bychom mohli konkrétně pracovat?“ dokončil Stoya Sumcovu větu, než by ji ten patrně dořekl mnohem nezdvořileji.

Hohlfort se samolibě zazubil a čišela z něj najednou taková vitalita, že by se Stoya nedivil, kdyby profesor vyskočil z vozíku. „Dokonce zajdu tak daleko a troufnu si říct, že mám víc než jen teorii. Dám vám velice důležitý výchozí bod.“

Hohlfort udělal další významnou pauzu, v níž nebylo slyšet nic než setrvalé syčení prastarého ústředního topení. Potom si odkašlal a pronesl téměř pastorálně: „Sběratel očí si vybírá děti, které jejich otcové odmítají.“

„Proč?“ vyhrkli oba detektivové naráz.

Hohlfort nasadil výraz, jako by bylo pod jeho důstojnost říkat něco tak očividného nahlas. Ale nakonec se k tomu přece jen snížil. „Protože tyto děti jsou stejně jako Kyklópové v řecké mytologii plodem zapovězeného vztahu.“

56. kapitola

Ještě 9 hodin a 11 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

„To je špatně,“ řekla Alina skoro šeptem. Dýchala rychle, oči jí pod zavřenými víčky neklidně plály. „Neměli bychom to dělat.“

„Nemějte obavy,“ řekl jsem a doufal, že mé zoufalství přeslechne. „Nepotrvá to dlouho.“ Pak jsem se ji pokusil odvést do pokoje, ale s nevolí mi odstrčila ruku.

Já tě chápu, pomyslel jsem si a byl rád, že Alina nevidí moje uplakané oči.

Mně se tam taky nechce zpátky. Jenže tohle už není profesní záležitost. Je to osobní.

Omámen pravdou, že Charlie je mrtvá, jsem se zprvu vůbec nechystal jejímu manželovi nějak bránit. Nevěděl jsem, jak se ta zbraň najednou octla v jeho ruce, a popravdě řečeno nechtěl jsem o tom uvažovat stejně jako o tom, proč nakonec přece jen nevystřelil.

Na to nemusí být člověk psycholog, aby vytušil, na co muž zdeptaný osudem ve chvíli propastného osamění potřebuje nabitou pistoli. Jestli ji chtěl Traunstein namířit proti sobě, pak mu k tomu alkohol sebral veškerou sílu. A už vůbec mu chyběla, aby zastřelil mě. V reakční době, kdy jsme oba stáli proti sobě ochromeni šokem z poznání, mu pistole vyklouzla z ruky a spadla na zem na tlustý koberec vedle gauče, kde dosud ležela.

„Co tam chceme?“ zeptala se Alina.

„Odpovědi.“

Jako by můj osud byl se sběratelem očí svázán neviditelným provazem, který se okolo mě každou minutou utahoval. I když můj stesk po Charlie, jejíž pravé jméno jsem se musel dovědět takhle strašně, byl k neunesení, nemohl jsem jen tak odejít. Potřeboval jsem jistotu, a proto jsem se vrátil k autu a přemluvil Alinu, aby šla se mnou do vily Traunsteinových.

„Tady to smrdí tabákem, alkoholem a potem,“ ucedila naštvaně. Jednou rukou se držela za kliku na dveřích do obýváku, zatímco druhou mě uchopila za nadloktí přesně tam, kde jsem měl nalepený flastr na odvykání kouření. „A je tady ještě něco dalšího?“

Ó ano, to je.

Jemně jsem sundal Alininu ruku z kliky a uvedl ji do solidního obýváku, kde stejně jako předtím svítil jenom projektor. Film jsem předtím stopnul, abych se na ty nesnesitelné obrazy už nemusel dívat. Na obrazy, které mi připomínaly, že jsem opět jednou ztratil někoho důležitého pro můj život. A tentokrát neodvolatelně.

Odkašlal jsem si. Traunstein zvedl hlavu a začal potichu kňučet.

„Kdo je to?“ zeptala se Alina a znehybněla uprostřed pohybu. Když Traunstein začal vzdychat hlasitěji, stiskla mi ruku ještě pevněji. „Kdo to k čertu je?“

„Je v pořádku,“ odpověděl jsem.

„Tak proč nic neříká?“

„Protože jsem mu nasadil roubík.“

Přesněji řečeno kapesníček z jeho saka.

Uvolnil jsem si ruku z Alinina sevření a přešel k židli od psacího stolu uprostřed místnosti, na kterou jsem Traunsteina přivázal prodlužovákem, což zajisté nebylo nejlepší rozhodnutí v mém beztak zpackaném životě. Ale jakmile Stoya vypátrá, že jsem udržoval poměr s obětí (platonické povaze našeho vztahu mi vzhledem k místům setkání stejně nikdo neuvěří), bude spoutaný vdovec můj nejmenší problém.

Traunstein něco zachrochtal, když jsem ho s křeslem natočil tváří k Alině.

„Vy jste někomu nasadil roubík? To už vám totálně hráblo?“ zeptala se Alina za mými zády.

Ne. Doktor Roth říká, že jsem úplně normální.

„To jen aby Traunstein nesvolal sousedy, zatímco jsem šel pro vás.“

Klekl jsem si před něj, a stejně jsem byl pořád o hlavu větší než on. Pot mu tekl z čela proudem a pohled měl o poznání jasnější než ještě před pár minutami.

„Traunstein?“ uslyšel jsem za sebou Alininu otázku. „Bože na nebi! Vy mučíte otce unesených dětí? Okamžitě mě odsud odveďte, s tímhle nechci mít nic společného.“

„Kdo tu mluví o mučení?“ Oslovil jsem teď přímo Traunsteina. „Poslouchejte. Uděláme spolu byznys. Já vám ten roubík vyndám, a vy za to zůstanete v klidu, jo? Nechci od vás slyšet nic než odpovědi na pár otázek, které vám hned položím. Jasný?“

Traunstein přikývl a já mu vytáhl kapesníček z úst. Rozkašlal se dusivým kašlem a chvilku trvalo, než se uklidnil.

„Tak dobrá,“ začal jsem sbírat myšlenky, abych krok za krokem vypátral, jestli se poslední telefonát odehrál doopravdy tak, jak mi ho Alina popsala na hausbótu.

„Volal jste včera své ženě krátce předtím, než jste přišel domů?“

„Ona…“ Musel si odchrchlat a začal ještě jednou. „Ona mně.“

Namáhavě supěl. Jazyk ho poslouchal jen s vypětím všech sil.

„Dobrá, ona tedy volala vám.“

Potud to souhlasí s tím, co mi říkala Alina.

„Co říkala?“

Co mohla říct před smrtí žena, do které jsem se málem zamiloval?

„Byla…,“ opět polkl, „… dost hysterická. Sotva jsem jí rozuměl.“

„Říkala něco o hře na schovávanou?“

„He?“ V obličeji se mu zračilo naprosté nepochopení.

Pokoušel se mi odpovědět, ale musel začít třikrát znovu, než ze sebe vypravil něco, co aspoň trochu připomínalo souvislou větu. „Ne, nic, jenom brečela, protože děti byly pryč.“

„A vy?“ zeptala se Alina z pozadí. Překvapilo mě, že se zapojila do hovoru, a říkal jsem si, jestli jí třeba není něco nápadného v mužově hlase.

„Ano, co jste jí na to řekl?“ zopakovala svou otázku.

Traunsteinovi spadla hlava dopředu a hrozilo, že usne. Ale než jsem ho stačil vzít za bradu, vymrštil hlavu nečekanou silou zase nahoru.

„Aby se uklidnila, coura jedna. Že to není poprvý, co ti parchanti někam zdrhli.“

Zhluboka jsem se nadechl, položil mu ruce na ramena a díval se přímo do kalných očí vzteklého uraženého muže. Na jednu stranu jsem měl sto chutí vrazit mu jednu za každou urážku, kterou pronese na adresu Charlie. Na druhou stranu jsem mu rozuměl. K rozbití vztahu musejí být vždycky dva, a i když to byla jeho chyba, zaplatil za ni opravdu draze. „Neporučil jste jí, aby v žádném případě nechodila do sklepa?“

„Bože, jak jen jsem mohl být tak slepý? Teď už je na všechno pozdě. V žádném případě nechoď do sklepa.“

Vypálil jsem otázku a pozoroval, jestli se Traunsteinovi změní výraz v obličeji. Ve svém prvním životě jsem absolvoval stovky výslechů a ve svém druhém udělal tolik interview. Měl jsem za to, že si dokážu vyložit skoro všechna hnutí lidské mysli během rozhovoru. Ale u Thomase Traunsteina jsem neodhalil sebemenší náznak ohromení nebo úžasu, jak jsem se k téhle informaci dostal. Zareagoval stejně jako dosud – zmateně a agresivně.

„Do sklepa? Do jakýho zasranýho sklepa?“

Bezděky touhle otázkou uhodil hřebík na hlavičku. Všechny předchozí oběti byly zavražděny ve vyšších patrech nájemních domů. Všechno to byla místa činu, kde nakazovat ženě, aby nechodila do sklepa, nemělo smysl. Jestli na Alinině vizi je zrnko pravdy, tak se musela vztahovat jedině k zavraždění Charlie.

„Neříkal jsem nic o nějakým zasraným sklepu.“

Traunstein si odchrchlal a muselo mu zaskočit, protože chroptění přešlo do záchvatu kašle, který otřásal celým jeho tělem.

Dobře. Takhle se dál nedostaneme. Je čas pro plán B.

Obrátil jsem s k Alině. „Musíte mi udělat laskavost,“ zašeptal jsem jí tak potichu, že mě Traunstein nemohl slyšet. Stál jsem těsně u ní a opět vdechoval její příjemný parfém. Alině se zježily chloupky na šíji, jak ji zasáhl můj horký dech. Všiml jsem si kousku tetování na krku, které jí vyčuhovalo zpod svezlého rolovacího límce od svetru.

Jako by můj pohled tušila, vytáhla si límec nahoru dřív, než jsem stačil rozluštit význam rozmáchlých písmen. Vypadalo to jako Hate neboli nenávist.

„Jakou laskavost?“ zeptala se.

Vzal jsem ji za ruce a vedl pomalu kolem židle, dokud nestála přímo za Traunsteinem.

„Říkala jste, že jste začala na ramenou.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Traunstein a otočil hlavu dozadu, aby viděl, co se děje za ním.

„Ano,“ potvrdila Alina. „Ale…“

„Kurva práce, s kým to tady celou dobu žvaníte?“ zeptal se Traunstein a zacloumal pouty. Evidentně Alinu dosud vůbec nevzal na vědomí.

„Udělejte to ještě jednou,“ vybídl jsem ji. Dokažte mi, že mluvíte pravdu. Podívejte se ještě jednou do minulosti sběratele očí.

Vedl jsem jí ruce na Traunsteinova ramena. „Dotkněte se ho. A řekněte mi, co vidíte.“

55. kapitola

Ještě 8 hodin a 55 minut

do vypršení ultimáta

Philipp Stoya

(šéf mordparty)

Sběratel očí si vybírá děti, které jejich otcové odmítají. Protože tyto děti jsou stejně jako Kyklópové v řecké mytologii plodem zapovězeného vztahu.

Stoya v duchu opakoval profesorova poslední slova a začínal sdílet Sumcovu antipatii k přemoudřelému muži, jenž záměrně mluvil tak, aby svými výroky vyprovokoval dodatečné otázky, které jeho publikum odhalí coby ignoranty.

„Jak tomu mám rozumět?“ projevil mu Stoya konečně laskavost.

„Úranos byl synem Gaii.“

„Moment, stará matka Země šukala se svým vlastním klukem?“ Sumec se hystericky rozesmál.

„Kterého přivedla na svět skrze neposkvrněné početí. Ano, Řekové tehdy nebyli tak cimprlich. Například Zeus měl intimní styky i se svou sestrou. Dnes by za to byl pochopitelně ztrestán.“

Stoya zamyšleně zavrtěl hlavou. „Prověřovali jsme zázemí rodin obětí. Žádné náznaky incestu.“

Hohlfort zvedl ukazovák. „Jestliže hovořím o zapovězeném vztahu, pak nikoli v právnickém smyslu. Záleží na úhlu pohledu sběratele očí, pro něhož může být dostatečně zapovězená už nevěra.“

„Vy myslíte…“

„… že unesené děti zřejmě nejsou biologickými potomky svých otců. Ano.“ Profiler uchopil chromované lišty na stranách kol a začal mírně popojíždět dopředu a dozadu.

„Proto je má v nenávisti. Proto zabíjí matky, které muže tak ostudně podvedly.“

Stoya byl tím, co profesor právě naznačil, přímo elektrizován. Vstal a nervózně se chytil vzadu na krku. „To z našeho sběratele očí dělá mstitele!“

„Správně!“ Hohlfort dál popojížděl sem a tam a vypadal u toho, jako když se dítě baví. „Vrah trestá matky za jejich nevěru a hraje přitom roli Úrana, jenž nenáviděné kukaččí děti ukrývá do nejhlubšího nitra Země. Z toho ostatně vyplývá další záchytný bod: vrah bude své oběti držet v zajetí v bunkru nebo ve sklepě. V žádném případě na zemském povrchu nebo nad ním.“

„Tisíceré díky. Tohle dramaticky omezuje okruh našeho pátrání,“ zapojil se Sumec, jenž také vstal. Břicho se mu valilo přes opasek, že ani nebylo vidět, jestli v kalhotách vůbec nějakýho má.

„Můžete tady dál marnit čas sarkastickými poznámkami. Nebo prověřit pozadí rodin, jejich ututlané aféry a nevěry. Třeba všechny ty zavražděné ženy měly samy dostaveníčko se sběratelem očí, z něhož vzešlo dítě, které teď sériový vrah nenávidí stejně jako kdysi Úranos své Kyklópy.“

„A já teď asi půjdu na kyklózet a budu se tam škrábat na prdeli,“ prohlásil Sumec a pohrdlivě mávl rukou.

„Už toho mystickýho božího mrdníku začínám mít plný zuby a radši se vrátím k hmatatelnejm důkazům. Máme koneckonců konkrétního podezřelýho s explicitníma znalostma o pachateli, a navíc nechal na místě činu svoji peněženku.“

Hohlfort se usmál svým televizním šklebem a odroloval k věšáku vedle dveří. „Chtěli jste si poslechnout mou teorii, pánové. Je mi líto, jestli se domníváte, že jsem vás okradl o čas.“

Chtěl si právě vzít z háku svůj kašmírový kabát, ale vtom se rozletěly dveře a do místnosti vrazila mladá žena.

„Promiňte prosím,“ vyhrkla celá udýchaná a rozčileně si odfoukla z očí blonďatou ofinu.

„Co je?“ zeptal se Stoya zmateně.

„Zorbach,“ řekla jenom a krev se jí prudce nahrnula do obličeje.

Stoya ucítil, jak se v něm všechno pne. „Už ho konečně našli?“

„Ne.“ Podala mu mobil. „Je na telefonu.“

54. kapitola

Ještě 8 hodin a 52 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

„Ve své vile?“

„Jo.“

„Spoutaný?“

„Prodlužovací šňůrou.“

„To si ze mě děláš prdel!“

Stoyovi se třásl hlas vzteky. V pozadí jsem slyšel typické zvuky hektické zaměstnanosti na policejním revíru. Mix vyzvánění telefonů, změť hlasů, třískání dveří a cvakání spousty počítačových klávesnic – to všechno znělo nezvykle hlasitě a připomínalo spíš jedenáct hodin dopoledne než pozdní večer. Jenže teď momentálně byli všichni dosažitelní lidé určitě v plném nasazení. Nazíráno touto optikou to takhle vypadalo při herním kole sběratele očí vždycky těsně před dvanáctou.

„Měli byste se podívat na DVD, co je založené v přehrávači v obýváku.“

„Ty mi neříkej, co mám dělat a co ne!“ vyštěkl Stoya do sluchátka.

Odtáhl jsem telefon od ucha a mlčky ukázal Frankovi, aby na příští křižovatce odbočil vlevo.

Potom co jsme na něj s Alinou čekali v Traunsteinovic vile celou věčnost, dorazil můj volontér přesně v okamžiku, kdy Stoya zvedl můj telefon, a proto jsme pokud možno potichu a bez pozdravu nasedli do našeho nového únikového auta.

„Kde seš?“ chtěl po mně vědět šéf mordparty a tón jeho hlasu byl pořád rozkazovačný.

„Špatná otázka. Radši se zeptej, proč si Traunstein radši ožírá držku, místo aby pomáhal hledat svoje děti. A to DVD vám může vysvětlit proč.“

Za tu dobu jsem už ovšem silně pochyboval, že by existovalo nějaké spojení mezi Traunsteinem a sběratelem očí – a nejen proto, že Alininy vize uvízly v mělčinách. Nestála zde dřevěná kůlna ani se místo činu nenacházelo v dostatečné blízkosti Teufelsbergu. A to nezaokrouhlené ultimátum byla nejspíš náhodná trefa.

Stoya změnil taktiku a zkusil chabé přesvědčovací pokusy. „Přijď na revír. Slibuju ti solidní zacházení.“

„To je zbytečný plýtvání časem. O mě se nestarejte. Musíte vyslechnout manžela.“

Polkl jsem a ucítil, jak mi do očí stoupají slzy.

Charlie, krucinál…

„Dávej pozor, Stoyo. Musíš mi věřit, že pořád ještě kopu za tebe. Proto ti teď povím něco, co mi přitíží, ano? Říkám ti to důvěrně jako bejvalýmu kolegovi.“

Pootevřel jsem okno na své straně a nechal si malou škvírou foukat do obličeje jízdní vítr, abych nevypadl z konceptu. „Traunsteinova manželka měla bokovky. A fůru.“

A pak jsem zašeptal tak tiše, že hluk motoru a větru téměř pohltil má slova. „Taky já ji dobře znal.“

„Co? To má být vtip? Tys měl něco s Lucií Traunsteinovou?“ uslyšel jsem zděšeného Stoyu.

„Ne. Aspoň ne tak, jak si myslíš.“

Zpozoroval jsem koutkem oka, že můj pokus, abych nebyl slyšet, nevyšel. Frank se na mě díval s vytaženým obočím. Aspoň že Alina na zadním sedadle se tvářila, jako by nic nepochytila.

„Říkám to jen proto, abyste v pátrání nezabředli špatným směrem. Třeba otec ví, kde jsou děti. Chápeš? Traunstein měl motiv, a ne já. Jeho žena si to bez skrupulí rozdávala s jinými chlapy a on si myslí, že ty děti nejsou jeho.“

„Teď mi okamžitě řekni, kde seš!“ Stoya změnil hlas. Vztek ustoupil do pozadí, a jestli se nemýlím, zněl najednou mnohem víc neosobně – jako kdybych definitivně zlikvidoval poslední zbytek pochyb o své nevině.

„Jsem na cestě. Ale nenamáhej se hledat moje volvo. Stojí na Kühler Weg, klíčky jsou v zapalování.“

Podíval jsem se na Franka, jenž právě dal blinkr, aby se zařadil do kruhového objezdu na Náměstí Theodora Heusse. Moje auto bylo určitě o deset let mladší, ale nevypadalo zdaleka tak svěže jako naše nové únikové vozidlo. Toyota dělala dojem, jako kdyby kromě svátečních jízd pořád jenom stála v garáži Frankovy babičky. Na palubní desce ani jeden škrábanec, na tachometru plných dvanáct tisíc kilometrů a podlážky vyluxované po každé jízdě. Palubní přihrádka plná pečlivě přilepených lístků s banálními moudry:

Carpe diem

Ranní ptáče dál doskáče

Budoucnost se předpovídá snáze,

když ji sami vytváříme

Dal jsem Stoyovi poslední radu: „Dej tu moji kraksnu prozkoumat v laborce. Nenajdeš nic, co by mě spojovalo se sběratelem očí.“

„Já už toho mám pohromadě dost, abych…,“ slyšel jsem ho ještě říct, než jsem ukončil spojení.

Pak jsem se otočil k Frankovi.

„Tys měl něco s…,“ chtěl zrovna začít, ale já ho honem uťal tím, že jsem nenápadně ukázal na Alinu.

„Dík, žes přijel tak rychle.“

Frank chápavě přikývl a přistoupil na můj smaltalk. „Musel jsem vyčíhnout vhodnej moment, abych se mohl nepozorovaně vypařit z redakce.“ Podařilo se mu potlačit zívání, ale ne celkový dojem totální únavy, kterým na mě působil. Nedostatek spánku kvůli práci mu zanechal kruhy pod očima. A vůbec mi připomínal můj vlastní obraz v zrcadle po propařené noci. Po pár měsících v redakci se z kluka jako na obalu od čokolády stal prototyp internetového závisláka: nemyté vlasy, neoholený obličej, neúplné oblečení (v botách mu scházely tkaničky a pod péřovou bundou měl akorát seprané tričko s Depeche Mode), ale zato byl zažranej do práce naprosto nepochopitelně. Pochybuju, že by měl nějakou holku, která by mu tolerovala, když přijde domů o půl třetí v noci ne aby se vyspal, ale jenom osprchoval, než začne pracovat na mých dalších rešeršních zakázkách.

„Mimochodem, seznamte se. Tohle je Alina Gregorievová,“ a ukázal jsem na zadní sedadlo. „Svědkyně, co jsem ti o ní říkal. Vedle ní sedí TomTom, její huňatá navigace.“

„Moc mě těší.“ Frank se krátce podíval do zpětného zrcátka. „A já jsem ten starej vůl, co se zrovna nechává svým šéfem strhnout do průseru.“

„Vítejte v klubu,“ odpověděla Alina.

Zvedl jsem ruce. „Není důvod k panice, lidi. Nejsem odsouzenej ani zatčenej. Jenom podezřelej. V Německu nemusí nikdo udávat sám sebe, takže momentálně se ani nikdo z vás nedopustil ničeho trestnýho.“

„Když pomineme porušení domovní svobody a mučení, ke kterému jste mě naváděl.“

„Tys mučil Traunsteina?“ vydechl Frank nevěřícně.

Jeho otázku jsem přešel.

„Jenom jste se ho krátce dotkla, Alino.“

Chvíli zamyšleně otálela. Potom otočila hlavu k oknu a pomalu jí zavrtěla.

„Nic?“ zeptal jsem se stejně jako prve v Traunsteinově vile, když mu rezignovaně sňala ruce z ramenou. „Opravdu jste necítila vůbec nic?“

„Ne.“

„Žádné obrazy? Žádné světlo?“

Tázal jsem se sám sebe, jestli jsem vážně počítal s možností, že by mi slepá žena mohla dát na moji otázku jinou odpověď.

„Já jsem ho nepoznala,“ řekla Alina.

„Haló! Je někdo doma?“ Frank přejel do jiného pruhu a krátce se na mě podíval. „Může mi někdo vysvětlit, co se tady děje?“

„Ale taky nemůžete s jistotou říct, že tenhle to nebyl?“ ptal jsem se dál.

„Nikoho nemůžu vyloučit jako pachatele,“ vyprskla na mě vztekle. „Můžete už prosím konečně přestat s tím nablblým vyptáváním? Napřed mi zavoláte, abych za vámi přišla do lesa…“

„To jsem nebyl já, to byl…“

… někdo, kdo mi chce něco přišít. Ale jak to? Jestli mám skutečně posloužit jako obětní beránek za všechny skutky sběratele očí, proč to tak komplikuje a posílá mi tuhle bláznivou slepou?

„… a potom co jsem si cestou málem zlomila vaz,“ vypočítávala Alina dál, „si na svoje pozvání nemůžete vzpomenout a chcete mě z hausbótu vyhodit, jen abyste mě pak pro změnu vylákal do domu, kde musím osahávat otce unesených dětí. A to všechno jen proto, že mi věříte stejně málo jako včera policie.“

„Policie? Moment…“ Frank se otočil dozadu a vůz sebou kvůli tomu nebezpečně hodil doprava. Popadl jsem volant, abych udržel směr.

„To snad není možný,“ konstatoval, když obrátil zrak zase dopředu. Zapnul vnitřní osvětlení nad našimi hlavami a podíval se ještě jednou do zpětného zrcátka.

„Co?“ zeptali jsme se s Alinou jako jedněmi ústy.

Venku se opět spustil déšť se sněhem.

„Já vím, kdo jste,“ prohlásil Frank a zapnul stěrače na nejnižší stupeň. Jejich gumy skřípaly jako nehty na suché tabuli. „Myslím, že jsme se už včera jednou potkali.“

53. kapitola

„Opravdu?“ Alina vypnula hruď. Svlékla si jeden ze tří svetrů a nedbale ho pohodila vedle sebe. Pod límci zbylých svetrů jsem si všiml začátku tetování na krku a říkal si, co může nevidomého člověka přimět, aby se dal tetovat.

„Jste přece ten slepejš, co mě včera na policii praštil dveřma do ksichtu?“ zeptal se Frank.

„Franku?“ zakašlal jsem významně.

Přejel do druhého pruhu.

„Franku!“

„Copak nemáte oči?“

„Frankuuu!“

„Co?“ zavrčel nevrle.

„Ona je slepá.“

„Co to kec…“ Otočil se honem dozadu. „Fakt?“

Oba jsme přikývli a Alina otevřela oči. Dvě matné kuličky. Jako kdyby měla místo rohovky mléčné sklo.

„To… toho jsem si nevšim,“ koktal Frank.

„Díky,“ řekla Alina.

Stropní světlo jsem zase vypnul a nějakou dobu nebylo slyšet nic než monotónní vrčení motoru a svist pneumatik na mokrém asfaltu. Občas do toho zavrzaly stěrače.

„Vlastně si teď, když to říkáte, vybavuju, že jste měla hůl,“ začal znovu Frank.

Nechali jsme za sebou Náměstí Ernesta Reutera a jeli po ulici 17. června.

„Páni, vy jste ale byla nastartovaná. Sakra, a já myslel, že tam provozujete nordic walking, jak jste okolo mě profrčela.“

„Měla jsem vztek.“

„To jsem poznal.“

„Jak to jenom děláte?“ zeptal se. „Včera jste seběhla schody na revíru a dneska vlezete na zadní sedadlo bez cizí pomoci.“

„Jsem slepá, ne příčně ochrnutá.“

Frankovi vyskočil na tváři rudý flek, jako kdyby dostal facku. „Sorry. Nechtěl jsem vás urazit.“

„Však taky ne. Každopádně ne víc než ostatní.“

V Alinině hlasu se vznášelo mírné roztrpčení, které si zřejmě sama uvědomila. V další větě už zmizelo. „Z toho si nic nedělejte. Mám celoživotní cvik jak si dělat z lidí srandu. Třeba když někdy vyrazím někam do klubu, vždycky se sázím s kamarádkami, jak dlouho potrvá, než si ten novej kluk všimne, že jsem slepá.“ Zasmála se.

Frankova zvědavost se probudila. „Víte,“ začal vzrušeně, „já jsem si odkroutil civilní službu v pečovatelským domově a tam se vždycky v sobotu scházela parta nevidomých. Promiňte, že to tak říkám, ale na rozdíl od vás vypadali tak nějak…“

Poznal jsem, že chtěl říct „blbě“, ale než jsem si stačil odkašlat, opravil se sám. „… tak nějak zvláštně. Někteří kývali hlavami, další se šťourali v očích. A většinou měli obličej jako masku. Myslím takovej ten výraz jako po injekci botoxu. Vy naopak…“

„Co je se mnou?“ Alina se opřela lokty o opěradlo předního sedadla a předklonila se.

„Vy jste mi na pozdrav mlčky přikývla a povytáhla obočí, když jsem na vás poprvé promluvil. Teď zrovna se usmíváte a upravujete si účes, kterej mimochodem vypadá dost jetě.“

„Díky,“ odpověděla a skutečně roztáhla úsměv do šířky. „To jsem si nacvičila.“

„Co?“

„Gesta a mimiku. Myslím, že problém je v tom, když se zrakově postižení příliš brzy octnou mezi svými. Když mě po úrazu chtěli poslat do slepecké školy, moji rodiče se tomu bránili zuby nehty. Jistě, jednou za rok jsem jela na tábor, kde byli samí slepci. Ale zbytek roku jsem chodila do veřejné školy a úplně normálně si hrála na hřišti s kamarády, kteří viděli. Rozdíly samozřejmě byly. Měla jsem svůj vlastní počítač, na kterém jsem psala texty při vyučování, a při jízdě na kole jsem musela být vždycky mezi dvěma kamarádkami, abych se mohla orientovat podle zvuku. Ale pořád jsem jezdila sama na svém kole. Padala jsem z něj sice častěji než ostatní, ale moji spolužáci si rychle zvykli na tu malou bláznivou holku, co na školním dvoře nabíhala na lešení nebo jinou překážku, ale nikdy před ní nekapitulovala a hned zase vstala.“

Alina zapadla zpátky na zadní sedadlo. Podle hnědých ochranných potahů a role papíru v odkládacím prostoru mohlo auto patřit jedině důchodkyni. Vsadil bych svůj roční plat, že v přihrádce bude pečlivě orazítkovaná servisní knížka a všechny papíry a telefonní čísla, které jsou zapotřebí v případě poruchy. Já jsem neměl v kufru ani výstražný trojúhelník.

„Nevím, jak je to tady v Německu, ale ve Spojených státech existuje plno zařízení, kde jsou nevidomí víceméně přenecháni sami sobě. Když se vidomé dítě nudí, začne se šťourat v nose, dělat ksichty, házet kostky ze stavebnice a tak podobně. A většinou je u toho někdo, kdo ho napomene. Když jsou slepé děti samy spolu, nikdo si toho nevšimne, když se začnou chovat divně. Často jsou dokonce nevidomí i jejich opatrovníci. Nebo nemají zájem.“

Podrbala spícího TomToma na hlavě. Zjevně využíval k spánku každou volnou chvilku stejně jako voják v boji.

„Později, když dítě získá okulodigitální reflex a zvykne si kývat hlavou, tak už se to hrozně těžko odnaučuje. A většina normalos si myslí, že tenhle hospitalismus je součástí klinického obrazu nevidomého, a nikdo si už netroufne mu něco říct. Lidem je to nepříjemné mnohem víc než tě upozornit, že ti visí nudle u nosu.“

Zasmála se a TomTom v reakci na to zvedl svou velkou hlavu.

„Mám jsem štěstí, že při mně od začátku stojí můj kamarád už ze školky. John. Vždycky mě opravoval, když jsem si počínala divně. Když jsem se tvářila naštvaně, přestože jsem se jen soustředila. Nebo když jsem bezděky koulela očima a znervózňovala tím své protějšky. John je něco jako moje zrcadlo.“

Mimoděk jsem se podíval do zpětného zrcátka a Frank se otočil.

„Naučil mě gestikulaci a mimiku. Ukázal mi všechny triky pro subtilní taktiku v rozhovoru.“

Alina se znovu předklonila, našpulila pusu a lascivně si přejela jazykem horní ret. Potom koketně zamrkala, uklonila hlavu do strany a pokorně ji sklonila.

Frank, jenž sledoval ukázku jejího hereckého umění, se musel smát.

„Taky jsem se od něj naučila flirtovat.“

A lhát?

Čím víc času jsem trávil s touhle v každém ohledu mimořádnou osobou, tím víc se mi zdála neproniknutelnější. Na jednu stranu mluvila tak rozumně a předkládala mi fascinující vhledy do světa, v němž žila a o kterém jsem nic nevěděl. A na druhou stranu mi vykládala o svých nadpřirozených schopnostech, že by z toho i Nicci byla paf. Došel jsem k závěru, že Alina je buď totální magor, nebo nadaná herečka.

Případně obojí.

Když si teď vzpomenu na ony chvíle v autě a uvědomím si, co se teprve mělo stát, musím se nad svými tehdejšími bezradnými myšlenkami smát.

Je to ovšem dusivý a chrčivý smích člověka, který chvilku nato začne chrlit krev.

Musím se smát, protože jsem si tenkrát úplně vážně myslel, že svůj osud pevně držím ve vlastních rukou. Že můžu svými směšnými pokyny určovat trasu cesty, která nás nakonec nedovedla k Alinině bytu v Prenzlbergu, nýbrž přímo do náruče smrti.

Byl jsem sice ubitý a popletený, ale myslel jsem, že pořád ještě pevně třímám kormidlo. Přitom s ním už dávno točil sběratel očí.

A mělo trvat jen několik málo hodin, než to za příšerného utrpení zjistím.

52. kapitola

Ještě 8 hodin a 39 minut

do vypršení ultimáta

Frank po zbytek cesty střídavě provrtával otázkami Alinu i mě, což mě nakonec strhlo k tomu, že jsem mu podal stručný nárys událostí za poslední hodiny. Začal jsem schůzkou na mém hausbótu (přesnou polohu svého úkrytu jsem mu zamlčel stejně jako předchozí návštěvu u doktora Rotha), pověděl mu o dodatečných sedmi minutách ultimáta a o našem neúspěšném vloupání k Thomasi Traunsteinovi.

Jeho reakce na Alininu fantastickou svědeckou výpověď byla mnohem méně skeptická než moje.

„Ty jí věříš?“ zeptal jsem se celý znejistělý. Potom co se všechna její tvrzení s výjimkou ultimáta rozplynula jako pára nad hrncem, chtěl jsem vlastně už jenom dodržet svůj slib a odvézt ji co nejrychleji domů. Moje potřeba nevysvětlitelných jevů byla prozatím uspokojena a neměl jsem náladu štvát se za dalšími výplody chorého mozku.

„Používání média při řešení případu má dlouhou tradici,“ spustil Frank a vyhnul se tím odpovědi. Přijeli jsme na Brunnenstraße a zastavili v druhé řadě u Weinbergsparku.

„Už v roce 1919 provedl šéf kriminální policie v Lipsku, kriminální rada Engelbrecht, paranormální experiment s telepaticky nadaným člověkem při objasňování fingovaného zločinu,“ poučoval dál. Zaparkovali jsme ve vjezdu mezi dvěma rozsvícenými, ale liduprázdnými galeriemi. V jedné viselo jízdní kolo bez sedla nad blikající žárovkou, v druhé stál televizor s vakuovou obrazovkou natřený narůžovo a běžel na něm zrnitý monoskop. Z umění, pokud to vůbec nějaké bylo, jsem byl ještě bezradnější než z Frankových žvástů.

„A ve Vídni v roce 1921 dokonce existoval Institut pro kriminálně-telepatický výzkum, i když fungoval jen pár měsíců.“

„Odkud to všechno ví?“ zeptala se Alina.

„Chybí mu spamový filtr zabudovaný do hlavy,“ vysvětloval jsem jí. „Pamatuje si všechno, co přečte. Když ho vezmu na rešerše, nepotřebuju poznámkový blok.“

Natáhl jsem se na předním sedadle a už jsem se taky chtěl Franka i Aliny co nejdřív zbavit, abych to mohl vzít nejrychlejší cestou do Rudowa.

K Nicci.

Podíval jsem se na hodiny na palubní desce.

A k Julianovi.

Do půlnoci zbývají dvě hodiny.

Ještě dvě hodiny do narozenin mého syna.

I když jsem pro něj pořád ještě neobstaral žádný dárek, chtěl jsem Julianovi aspoň poblahopřát, než se vydám Stoyovi, aby mě sežral i s chlupama.

„První případ, který v Německu vyvolal pozdvižení, se udál kolem roku 1921 s frankfurtskou ,vykladačkou živých snů‘ Minno Schmidtovou.“

Frank to ze sebe chrlil nepřetržitě a zřejmě našel v Alině zaujatou posluchačku. TomTom jí neustále dorážel čumákem na ruku, ale ona se nijak neměla k tomu, aby vystoupila z auta.

„Zdálo se jí o dvojité vraždě dvou starostů v Heidelbergu a o přesném místě nálezu mrtvol.“

„Náhoda,“ zívl jsem.

„Dejme tomu. Ale ve freiburském Institutu pro mezní oblasti psychologie a duševní hygieny, zkratkou IGPP, se vrší spisy o případech, kdy jasnovidci pomohli policii. Jeden z nich bys mohl znát.“

Podíval se na mě a na tváři měl pořád ty dvě rudé skvrny. „Je to případ zvražděného předsedy svazu zaměstnavatelů Hannse Martina Schleyera.“

„No a?“

„Vzpomínáš si na titulky v Bunte 1977?“

„Díky, ale tak starej zase nejsem.“

„Jasnovidec uviděl Schleyerův úkryt.“ Frank se vítězoslavně zakřenil. „To byl nadpis. Taky Stern se do toho vložil a Spiegel dokonce udělal interview s holandským médiem Gérardem Croisetem. Ze spisů IGPP zcela nepochybně vyplývá, že ho vyšetřovatelé zvláštního komanda požádali o pomoc už v druhém týdnu pátrání. Obrátil se na něj psycholog a jeden činitel z Bundeswehru.“

„Z Bundeswehru?“ zeptala se Alina.

„Mají tam oddělení pro psychologickou obranu.“

TomTom zakňučel a Alina ho pro uklidnění podrbala za krkem. Ubohé zvíře už asi zase potřebovalo vyvenčit.

„Spolkovému kriminálnímu úřadu bylo trapné, že zapojení Croiseta proniklo na veřejnost. Ale dva roky nato policejní psycholog potvrdil, že jim jasnovidec poskytl konkrétní odkazy na výškový dům v Erfstadt-Liblaru, kde Schleyera tajně zadržovali. Kdyby na Croiseta dali, mohli Schleyera zachránit. Potud psycholog.“

„To bude jenom nějaká moderní báchorka,“ odporoval jsem.

„Ale ne jediná. Jenom na začátku devadesátých let nabídlo bavorským úřadům svou pomoc víc než sto senzibilů. Celostátně jich bude mnohem víc.“

Frank se otočil k Alině. „Takže nejste ojedinělý případ.“

„Já nevím, co jsem,“ řekla mu na to a v jejím hlase najednou zaznělo velké vyčerpání. „Kromě toho, že jsem utahaná.“ A pak po krátké odmlce tiše dodala. „A taky mám žízeň.“ Otevřela ústa, jako by se chtěla ještě na něco dotázat, ale v tom okamžiku si to rozmyslela. Tvář jí zkameněla a beze slova vystoupila z auta. Její pohyby vypadaly úzkostně.

„Stalo se něco?“ zeptal jsem se a zopakoval otázku, když jsem ji dohonil. Taky Frank vystoupil a pozorně se na nás díval přes střechu auta. Hlavou jí musela problesknout nějaká myšlenka a teď na ní bylo vidět, že se ji snaží všemi prostředky zapudit. Dala TomTomovi znamení, aby zůstal v klidu, a pak si obrátila ruksak dopředu, aby mohla otevřít jednu kapsu na zip. Počkal jsem, až kolem projde mladý pár, který se k sobě tulil a chichotal pod deštníkem, a pak jsem se zeptal: „Na co jste prve myslela?“

Hned potom, co jste řekla, že máte žízeň.

„Na včerejšek. Zastavila jsem, abych se mohla napít.“

Včera. Po vraždě!

„Chtěla jsem vám to říct už dřív, ale vy jste to najednou otočil k Traunsteinovým.“

„Kde to bylo? Kde jste zastavila?“

„Ve vjezdu. Určitě jsem nejela daleko.“

„Odkud to víte?“ zeptal jsem se. „Myslel jsem, že při vizích nevnímáte čas.“

„Nepřipadala jsem si unavená ani vyčerpaná.“

Na to, že jsi nacpala dítě do kufru v autě…

„A měla jsem vlhká záda. Potila jsem se. Tenhle pocit znám z doběhové fáze u joggingu. Vím, jaké to je, když si člověk udělá delší pauzu. Ale já byla vždycky mokrá naskrz.“

Celou tu dobu se chaoticky přehrabovala ve vnější kapse a teď se zdálo, že konečně našla, co hledala. Zacinkalo to a už držela v ruce velký svazek klíčů. Každý klíč měl jinak tvarovanou hlavu. Jeden s čudlíkem, druhý se zářezem. Ohmatala jeden po druhém a pak vybrala středně velký bezpečnostní klíč.

„Takže jste nejela ani pět minut?“ odhadoval jsem.

Přikývla. „Spíš tři. Jak už jsem říkala, měla jsem velkou žízeň.“

„Jaký to byl vjezd? Do dvora usedlosti, do nájemního domu?“

„Ne, ne. To jsem se vyjádřila špatně. Lepší slovo je příjezd. Jako jsme měli v Kalifornii, kde se parkuje přímo před garáží.“

„Takže to byl příjezd k samostatnému rodinnému domu?“

„Ano.“

„Nebyl to řadový dům?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, samostatný. Ale byl malý. Připadal mi jako jednopodlažní bungalov, ale úplně jistá si tím nejsem.“

Přemýšlel jsem. „Co ještě víte? Nějaké nápadné znamení? Starý dům, nebo novostavba? Určitá barva omítky, plotu, okenic, střechy?“

Zavrtěla hlavou. Pak se najednou zarazila, sevřela víčka a řekla: „Basketbalový koš.“

„Co?“

„Ve vjezdu. Ale ne jako obyčejně nad garáží, ale kousek stranou na stromě u hranice se sousedním pozemkem.“

„Dobrá, Alino. Byla jste u domu s basketbalovým košem na příjezdu, někde ve čtvrti, kde bydlí Traunsteinovi.“ Přistoupil jsem k ní o krok blíž a stanul tak těsně vedle ní, že jsem se jí mohl dotknout. „Co jste tam dělala?“

51. kapitola

Alina se třásla a já jsem si nebyl jistý, jestli je to jenom zimou.

„Šla jsem do kuchyně.“

Takže dveře byly otevřené, nebo měla klíče.

„A tam jste si vzala něco k pití?“

„Ano. Kolu.“ Alina si nervózně přejela po obličeji a zastrčila si za ucho prstýnkovou loknu.

„Vy víte, jak ta láhev vypadá?“

„Bílý nápis na červeném podkladě. Kolu pozná každý slepý, když ji před něj postavíte.“ Zasmála se a přitáhla si TomToma trochu blíž.

„A byla v plechovce. Čtyři kousky v postranní přihrádce. Jednu jsem si vzala.“

„A?“

Pokrčila rameny. „Žádné A. Dál si už nic nepamatuju.“

Přenesl jsem pohled na Franka, který Alině visel na rtech jako přikovaný.

Využil jsem přestávky v rozhovoru, abych mu naznačil, že se musí co nejdřív vrátit do vydavatelství.

„Prosím ne!“ zasténal zklamaně. „Teď ne, když je to tak napínavý.“

„Sorry, prcku, ale v redakci se teď určitě rozpoutalo peklo a bylo by moc nápadné, kdyby v nastalé krizi zrovna můj oblíbený volontér nebyl k zastižení.“

Na rozloučenou jsem mu poklepal na hubené rameno.

„Ale Bergdorfové ani slovo. A buď blízko telefonu, kdybych ještě potřeboval tvoji pomoc!“

Frank vymrštil ruku k imaginární čepici s kšiltem jako voják, rozloučil se s Alinou a odkráčel pryč.

Podíval jsem se na hodinky a začal počítat. Podle sdělení policie tisku byly Traunsteinovy děti uneseny včera brzy ráno. Mrtvolu Charlie našel její manžel v zadní zahradě až později, kolem deváté. Krátce předtím, než se stopky automaticky rozběhly. Přesně v 9.20.

A protože sběratel očí tou dobou naprosto určitě už dávno nebyl na místě činu, nevzešel z mých úvah žádný závěr o tom, v kolik hodin psychopat učinil první zastávku v boxech, tedy v bungalovu.

Pokud se tam vůbec stavil.

Vrtěl jsem hlavou a díval se za Frankem, který se vydal na cestu k stanovišti taxíků za prvním rohem. Už ze samotného faktu, že jsem opět prověřoval vize té slepé, jsem začal vyvozovat pochybnosti o svém vlastním zdravém rozumu.

Frank se po pár metrech ještě jednou otočil, setřásl si z vlasů sněhové vločky a natáhl si přes hlavu kapuci péřové bundy.

A to byl rozhodující okamžik.

Nebýt ho, nejspíš by na tomhle místě všechno to šílenství skončilo. Rozjel bych se za svým synem, pak se dostavil k Stoyovi a další průběh mého života by byl úplně jiný. Jenže ten kratičký okamžik, na který se můj asistent zastavil před výlohou galerie, všechno změnil.

Moje další kroky. Můj osud.

Jako v transu jsem se rozběhl za Frankem, jenž se už neohlédl a došel zatím na první křižovatku.

„Ostatně už ji mám zas,“ slyšel jsem říct Alinu, která si myslela, že stojím před autem ve vjezdu, zatímco jsem se už nacházel na místě, kde si Frank přetahoval kapuci.

Přímo před výlohou.

Alina čekala pár metrů dál u vchodu do svého činžáku a zrovna se chystala zastrčit klíč do zámku.

„Co máte?“ zeptal jsem se duchem nepřítomen. Popošel jsem ještě o krok blíž k výkladu a stanul tak těsně před ním, až jsem zamlžil sklo. Starý vakuový televizor, na němž prve běžel monoskop, teď zobrazoval neholeného tmavovlasého muže, jak škubavými pohyby mává do neviditelné kamery uvnitř galerie. Viděl jsem sebe sama!

„Žízeň,“ odpověděla Alina konečně. Mírně se usmála, když jsem se k ní otočil. Stála rovně jako svíčka a se zavřenýma očima vypadala jako mladá dívka, která při loučení čeká na pusu od svého nejmilejšího. Odvrátil jsem se od ní a viděl sám sobě přímo do obličeje.

Nebyl to žádný klam.

Obraz v televizoru se už jednou na chvilku změnil, když ten mladý pár přešel kolem galerie. A právě jak se Frank otočil, tak jsem to poprvé vědomě zaregistroval.

Umělecká instalace filmuje chodce!

„Tak co, pane reportére číslo jedna? Nepůjdete se mnou nahoru ještě se napít?“ zeptala se Alina a byla už trochu netrpělivá.

Sáhl jsem si za krk a podivil se, že už mě hlava nebolí. Vzpomněl jsem si na maxalt, který jsem do sebe hodil. Perspektiva, z jaké jsem se na obrazovce viděl, připouštěla jenom jeden logický závěr. Kamera musí být umístěna šikmo nad mou hlavou. A skutečně jsem objevil blikání červené ledky v ostrém úhlu nade mnou u stropu galerie.

Jako další jsem udělal krok stranou, pak ještě jeden a pokračoval, dokud jsem nevyšel ze zorného pole kamery. Pouhé dvě vteřiny, a obrazovka opět zrnila.

„Tak tedy, děkuji vám za rozhovor,“ prohodila Alina, ale já jsem ji nadále ignoroval.

Místo toho jsem znovu zkoušel hlásič pohybu, abych si ověřil podezření. Popošel jsem zpátky doprava a televizor opět zareagoval.

„Alino, kdy přesně byl včera u vás sběratel očí?“ zeptal jsem se udýchaně, ale teď zase pro změnu neodpovídala ona.

Když jsem se podíval ke vchodu do domu, Alina a TomTom už byli někde uvnitř na schodech.

50. kapitola

Ještě 8 hodin a 25 minut

do vypršení ultimáta

Alina Gregorievová

Doma. Pach jejího bytu byl první uklidňující zážitek za ty dlouhé hodiny.

Tahle důvěrná směs napájená vůní jednotlivých pokojů: vůně kávy uvařené před dlouhou dobou se nesla vzduchem stejně jako její drahý parfém a odér levného octového čistícího prostředku, na který přísahala její pomocnice v domácnosti. Dnes byl čtvrtek, a tak uklízečka v její nepřítomnosti vyměnila vůni zaprášených knih v obýváku za čerstvě vyprané prádlo.

Alina se zhluboka nadechla a usmála se.

A výjimečně tu taky jednou nekouřila.

„Pojď sem, pejsku, hned dostaneš najíst.“

Vysvobodila TomToma z postroje a potom přiklekla, aby si rozepnula zip na botách. Přitom si říkala, jestli se i ostatní lidé ve dveřích bytu na chviličku zastaví a několikrát se zhluboka nadechnou, než si odloží garderobu.

Ostatní.

Za svého života se vždycky snažila nezakoušet žádnou zvláštní péči, ve školce ani ve škole, a už vůbec ne při dalším vzdělávání. Její touha být úplně normální součástí společenství zašla tak daleko, že se kdysi ucházela o školní dopravní hlídku. Tahle kuriozita ji tenkrát dokonce dostala do lokálního listu kalifornské obce. Ředitel školy její žádost pochopitelně zamítl, ale aspoň směla asistovat své vidomé kamarádce. Ale dodnes byla Alina přesvědčená, že by to zvládla i sama. Dovedla rozpoznat podle zvuku, jestli se blíží nějaké vozidlo – a co je důležitější – jestli zrychluje, nebo brzdí. Tohle si ti ostatní většinou vůbec nedokážou představit.

Ostatní, kteří ji bez ptaní chytali za ruku a převáděli přes ulici, přestože měla výcvik v prostorové orientaci jak se pohybovat bez cizí pomoci.

Ostatní, kteří si myslí, že slepci musejí cizímu člověku osahávat obličej, aby ho poznali, i když se něco takového dělá jen v hollywoodských kýčích, krucinálfagot!

Ostatní, mezi které nikdy nebudu patřit.

Odložila ruksak a pak si sundala z hlavy červenou paruku s dredy a položila ji na komodu, kam ukládala i ostatní paruky. Své „masky“, jak jim říkala.

Před lety viděla v televizi (žádný slepec neřekne poslouchat televizi) reportáž o výpovědích svědků a pochopila, jak důležitý signál vysílá účes a jak výrazně charakterizuje člověka. Při popisu pachatele si dotazovaní ze všeho nejdřív vzpomněli na vlasy. Čím byly nápadnější, tím lépe se jim vybavovaly. Psychologové to zdůvodnili tím, že člověk si na svém protějšku odjakživa všímá nejprve hlavy a na ní především nádhery vlasů. Nikoli bezdůvodně se proto spousta příjmení a přezdívek, které vznikly ve středověku, vztahuje k barvě, tvaru a vzrůstu vlasů. Například Kučera, Zrzavý nebo Černý.

V devatenácti se Alina poprvé dala ostříhat dohola a zaskočila své přítelkyně parukou dlouhých černých vlasů. Od té doby nashromáždila asi padesát různých „masek“, s nimiž se podle svého rozpoložení může proměňovat v odbarvenou technopanenku, černovlasou dominu nebo copatou venkovskou naivku.

A dneska jsem prostě měla náladu na manga-punk, říkala si, když kráčela dlouhou předsíní a svlékala jeden svetr za druhým. Její mezonetový byt se nacházel v pátém a šestém patře domu ve staré zástavbě a jezdil tam výtah. Dřív, když si ještě nebyla tak jistá, ho vždycky používala, aby se dostala do své praxe v dolním patře. Teď už to většinou brala vnitřkem po úzkých točitých schodech.

Alina si stáhla přes hubená ramena tričko a vešla s nahou hrudí do koupelny. Jako u všech zrakově postižených mělo i zde všechno svoje pevné místo. Stoly, židle, komody, vázy… Uklízečka měla nakázáno nic nepřestavovat a musela na podlaze vysát každičké smítko. Alina milovala chodit bosá po parketách, ale nesnesla pomyšlení, že by na něco šlápla.

Všechno to bylo na hovno, projelo jí hlavou. Ne kvůli tomu, že jí nikdo nevěřil. Nebo že musela odřeknout několik pacientů, aby se mohla vydat na tu zbytečnou cestu.

Ale proto, že tomu dítěti nedokázala pomoci.

Tiché tikání stojacích hodin jí prozradilo, že stanula před balustrádou nad recepcí své ordinace.

Nebo dětem.

Přemýšlela, proč viděla jenom jedno dítě – chlapce – a snažila se zaplašit pomyšlení, že dívka už asi nebude naživu. Nebylo to poprvé, kdy její vize neodpovídaly pravdě na sto procent.

Flashbacky normálně zahrnovaly jenom časové úseky v rozmezí několika vteřin. Krátké sekvence, v nichž viděla neštěstí, povlečení nasáklé krví, ruku svého otce, jak pomalu škrtí mladého muže, nebo ruce své matky, jak míchají do dětské kašičky jed na krysy.

Mučivé vize se dostavovaly nepravidelně a dávno už ne pokaždé, když na někoho sáhla. Proto se domnívala, že se tak děje pouze u lidí do značné míry nabitých negativní energií. Jako třeba ten kolega, co na ni dotíral na jednom studentském večírku, a dokonce ji udeřil do obličeje, když se s ním odmítla vyspat. Teprve když mu řekla, aby konečně přestal znásilňovat svou sestru, tak dal pokoj. Své podezření ihned oznámila na policii, ale tam jí nevěřili, dokud nenašli mrtvolu mladého muže oběšeného na půdě – předtím ještě svou sestru naposledy zneužil. Chodbička se rozšiřovala a Alina se zastavila, až když se kolem ní trochu rozjasnilo. Jako pokaždé se obrátila ke stěně a dotkla se prsty hladkého povrchu, který odrážel světlo, jež v koupelně nepřetržitě svítilo.

Den a noc.

Většina návštěv se divila, že se ve všech místnostech svítí a proč má v bytě tolik zrcadel, stejně jako se ptala, proč má v obýváku na stěně viset dvakrát dva metry velikou fotografii opuštěného zlatokopeckého města v Americe. Jeden bývalý milenec jí mistrovské dílo Michaela von Hassela laděné do bronzu popsal tak působivě, že doslova cítila na jazyku prach zchátralých saloonů. A teď ten obraz slyšela pokaždé, kdykoli před ním obdivně stanuli návštěvníci a dohadovali se, jakou technikou umělec vytvořil dílo, nad nímž se tají dech.

Co se týče zrcadel, Alina měla ráda ten dokonalý studený pocit na dotek. A milovala vnímání odrazů jako důkaz své citlivosti na světlo a tmu. Poslední zbytek, který ji po té explozi spojoval s ostatními. Kromě toho mívala doma často hosty, kteří vidí.

Stáhla ze sebe kalhoty i s kalhotkami, taky ponožky a stála jenom nahá před zrcadlovou stěnou. Kolem kotníků ji ovanul mírný průvan a ucítila, jak jí naskakuje husí kůže. Sáhla si na hlavu a přejela ukazovákem rýhy labyrintu, který jí kadeřník na její přání vyfrézoval na oholenou lebku. Pak sjela rukou ze záhlaví na šíji a ucítila dráždění tetované kůže. A jako pokaždé přikročila úplně těsně k zrcadlu v pošetilé naději, že rozezná aspoň obrysy své postavy. Aspoň jedinkrát, jenom na zlomek vteřiny, aby si mohla ověřit obraz, který si den co den kreslila svými doteky. Věděla, že na vkus většiny mužů má příliš malá prsa, ale měla je pevná a nemusela nosit podprsenku. Zato bradavky jako by to vyrovnávaly, poněvadž většina dosavadních milenců si s nimi hrála celou věčnost. Hladili je, mačkali nebo cucali. Muži i ženy. Bylo jen dobře, že i tohle představovalo maximální erotogenní zónu, nejen nohy.

Alina sjela rukou na břicho, pohladila si piercing na pupíku a pokračovala k boku.

„Kdybys byla auto, byla bys Mustang model 68,“ zažertoval si s ní jednou John. Často před ním chodila po bytě nahá už z toho prostého důvodu, že bez šatů měla lepší pocit, a před Johnem se nemusela přetvařovat. „Hranatý a kompaktní, ale nadčasově elegantní.“

Neměla představu, jak tenhle vůz vypadá, ale brala to jako roztomilý kompliment, zvlášť když ji otec dřív taky vozil vždycky ve fordce.

Ach Johne.

Jak je to hloupé, že je zrovna se svým přítelem na dovolené. Navíc na pěší túře po Vietnamu, kam se mu nedá jen tak zavolat, aby se mohla vybrečet. Přemýšlela, kolik hodin je teď v New Yorku, kde žije Ivan, a říkala si, jak by asi reagoval na telefonát své větší sestry. Po odstěhování ze Států do Německa už prostě nezvládala udržovat s ním kontakt. Měli se rádi, to bezpochyby, přání k narozeninám a Vánocům si posílali od srdce. Ale zůstaly už bohužel jenom tyhle známky života, které si vyměňovali.

To není dobrý výchozí bod, abych mu mohla vypovědět horor, který jsem právě prodělala.

Alina se otočila ke koupelně. V Baumarktu si vybrala ty nejsilnější halogenky. Když u ní John nocoval, pokaždé si stěžoval na lampy „jako u výslechu“. Pro ni naopak tyhle věci nevytvářely víc než chabou vzpomínku na světlo. Kromě toho jí byly velikou orientační pomůckou, když se při líčení postavila těsně před zrcadlovou skříň. Nejlepší kamarádka jí ukázala, jak se to správně dělá, jenom s tou zatracenou konturkou si snad nikdy v životě neporadí.

Sehnula se, aby mohla posbírat šatstvo, a vešla dovnitř. A zatímco do vany natékala voda, ověřovala si poznávačem barev, jestli si má dnes ráno obléct strakaté, nebo bílé tričko. „Bílé,“ řekl jasný elektronický hlas. Malý přístroj, který vysílal světelné paprsky na jednotlivé kusy oblečení a podle odrazu určoval barvu, byl vedle internetu jeden z nejlepších vynálezů.

Aspoň pro slepce, kterému není lhostejné, jestli má bílá blůza zelený nádech, protože zase nacpal do pračky bílé a barevné prádlo najednou.

Když pak roztřídila i kalhotky a ponožky a hodila je do příslušného koše vedle toalety, vyšla zpátky do předsíně a zavřela za sebou koupelnové dveře. Hučení vody, jež tekla do vany postavené uprostřed, slyšela cestou do kuchyně už jen tlumeně. Chtěla tam TomTomovi nasypat do jeho misky dvě hrsti suché stravy.

Jenže k tomu se už nedostala. O dva kroky dál šlápla do něčeho teplého.

Do něčeho měkkého.

„No tohle?“ zeptala se a s úsměvem retrievera lehce šťouchla palcem u nohy. Ale TomTom se nehnul z místa ani o centimetr a místo toho napínal tělo ještě víc.

„Co je to s tebou?“

Alina vykročila napravo, aby ho obešla, ale pes sledoval její pohyby.

„Ty vůbec nemáš hlad?“

Sehnula se k němu a chtěla ho vzít za čumák, ale on jí neolízl ruku jako obyčejně.

„Co je ti?“

Je strnulý. Soustředí se. Nenechá se ničím rozptylovat. Protože…

Alinu zamrazilo.

TomTom byl vycvičený chránit svou majitelku před nehodami a úrazy. K jeho výcviku za dvacet tisíc euro patřilo krýt Alinu před nezajištěnými nebezpečnými místy. Před překážkami, výmoly, vchody do metra a otevřenými šachtami.

Ale na cestě do kuchyně nic takového není.

„No tak, nech mě projít,“ domlouvala mu a chtěla ho odstrčit stranou. Jenže TomTom provedl něco, co s ním ještě nikdy nezažila.

Začal vrčet.

Hrozivý zvuk se míchal s monotónním šuměním vody a vytvářel atmosféru téměř hypnotickou.

Co se tady k čertu děje? Alina si všimla, že se jí tělo napíná stejně jako TomTomovi. Najednou totiž ucítila, co pes vnímal už dávno. Důvěrně známá vůně jejího bytu se změnila. Přibyl k ní mužský tón.

Skořice. Hřebíček. Alkohol.

A těžká voda po holení starého muže.

„Haló?“ pronesla do šumícího ticha. Když pak ucítila na ušním lalůčku závan, udělalo se jí na zvracení.

„Ukonči hru,“ šeptal jí do ucha změněný hlas.

Muž, který se tu zjevil, jako by spadl z nebe, jí téměř něžně – a tímto bylo všechno ještě horší – položil ruku na nahé rameno. Současně ucítila na tváři kus studeného kovu.

Bleskově se otočila, udeřila do prázdna a připadala si bezmocná. Zhluboka nabrala dech, jako by se musela před křičením nastartovat, a zvuk se jí v hrdle skutečně vytvářel pomalu, než se rozrostl do guturálního řevu. Dál kolem sebe mlátila do prázdna, otáčela se proti směru hodinových ručiček a ztratila rovnováhu. Zakopla a strhla z komody těžkou vázu. Olověné sklo zaburácelo při dopadu z metrové výšky a zasáhlo ji do nártu. To z ní vymáčklo další výkřik. Současně s nesnesitelnou bolestí se jí začaly oči naplňovat světlem.

Jas. Bleskově. Jako přeexponovaný snímek…

A potom upadla.

Na podlahu.

A tím i hluboko do vize.

49. kapitola

Alina Gregorievová (vize)

Vpokoji je přítmí a ta žena není sama. Je slyšet dech z postelí vedle ní. Kromě ní a nemocné ženy je v místnosti přinejmenším ještě jedna další umírající osoba.

Smrt.

O tom není pochyb.

Pach dezinfekce nezmáhá nic proti parfému smrti, výparům zvětralého dechu, kůže plné ran a vodnatých výkalů.

„Tak jsem zase tady,“ slyší za sebou šeptat mužský hlas.

Rychle, jedním dechem, drsně.

Žena, jež má oči její matky, a přesto je to někdo cizí, na to nereaguje. Jak taky, když má přes obličej průhlednou masku?

Stín, který si Alina neumí vyložit pravděpodobně proto, že ten přístroj nezná. Protože ho jako tříletá nikdy neviděla nebo si na něj nemůže vzpomenout.

V místnosti něco pípá jako neúnavný digitální budík, kterého si nikdo nevšímá.

Pak za jejími zády zaskřípou dveře a rozjasní se. „To je hezké, že jste se tu zase ukázal,“ zahlaholí pokojem ženský hlas. Nato se za ní mihne stín k druhé posteli.

Šustění. Závan vzduchu vytvořený zvednutím přikrývky. Natřepávání polštářů. Kdosi zasténá.

Alina uchopí ruku na posteli. Křehkou šedivou ruku na bílém naškrobeném prostěradle.

Hrudník ženy na nemocničním lůžku se pomalu zvedá a klesá. Zdá se jí, jako by srdce chvílemi uvažovalo, jestli má ještě bít.

Potom se nakloní dopředu, odhrne staré dámě vlasy z čela a dá jí pusu.

Než odejde, naposledy ji stiskne pod ramenem.

A potom, zhruba ve chvíli, kdy se ve veliké dálce spustí požární poplach, se obrátí k nočnímu stolku a narovná čtvercový předmět.

Rámeček s fotografií.

Není na něm ani otec, ani matka, a tak se může jednat jenom o dítě. Kluka nebo holku. Stín na fotografii se nedá identifikovat. Rozeznává jenom oči. Přesněji řečeno jedno oko. To druhé je zakryté.

Anebo vůbec není.

Otáčí se, dívá se k otevřeným dveřím a poplašná siréna zesiluje. Současně se svět kolem ní začne zatmavovat…

A z blesků jsou opět černé skvrny. Obrazy se mění ve všeobjímající čerň…

… do níž se Alina opět probouzí. Vzbudilo ji poplašné zařízení galerie o šest pater níž. A zuřivé bušení do dveří jejího bytu.

48. kapitola

Ještě 8 hodin a 17 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Když mi Alina konečně otevřela, bylo to doslova v poslední vteřině. Okamžik později, a ten hranatej krám by mi vyklouzl ze zakrvavených rukou. Vzal jsem to po schodech a zjevně přecenil jak svou kondici, tak i váhu přístroje, který jsem ukradl v galerii.

Když mě Alina beze slova pustila dovnitř, třásla se na celém těle.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se monotónně, když jsem napřed odložil DVD přehrávač. Tuhle otázku mohla klidně položit ona mně.

Zarážející bylo už to, že proti mně stála úplně nahá a neměla se k tomu, aby se zahalila. Navíc už neměla vlasy, což vysvětlovala paruka na komodě vedle dveří. Mnohem víc mě ovšem rozrušoval strach, který jí čišel ze všech pórů. Dýchala zrychleně a prsty a dlaně se jí na ochable svěšených pažích nezvladatelně třásly. Jak předtím kladla takový důraz na mimiku, byl teď její obličej nehybná maska. Musela předtím plakat a po tvářích jí stékaly velké slzy a rozmazávaly líčidla z víček. Tohle vše jen podtrhávalo její vzezření panenky.

Chtěl jsem ji instinktivně vzít do náruče, leč Alina udělala krok dozadu.

„Nesahej na mě,“ zašeptala a zvedla ruce na obranu.

„Co je s tebou?“

Až později jsem si uvědomil, že jsme přešli na tykání.

„Byl tady.“

„Kdo?“

„No kdo asi!“ zařvala na mě a já byl skoro rád, že je mocna takového výlevu. Planoucí hněv je vždycky lepší než temný strach. „Ten hajzl měl nůž. Nůž, kterým…“ Nedořekla a ani to nebylo nutné.

Prohlédl jsem si její nahé tělo, abych si ověřil, jestli ji sběratel očí nikde nezranil. Ale všechno, co jsem viděl, bylo jen vytvarované tělo mladé ženy, kterou bych za jiných okolností jistě shledal atraktivní. Tuhle myšlenku jsem okamžitě zapudil.

„Kde je?“ zeptal jsem se a chtěl sejít po schodech dolů, abych zkontroloval pokoje. Ten zatracený alarm se dole konečně vypnul.

„Ušetři si námahu,“ odpověděla za mými zády. „Je pryč.“ Zkřížila si ruce přes prsa, přičemž jednou rukou odkryla pozoruhodné tetování, které v šeru předsíně vypadalo jako velké mateřské znaménko.

„Jak to můžeš vědět?“

Protože TomTom už nereaguje. Přejel jsem očima chodbu až k místu, kde jsem předpokládal koupelnu, v níž šuměla voda. Pes ležel v poloze jako Sfinga a na pozdrav zaklepal ocasem o parkety.

Už nevětří nebezpečí. Kromě toho jsou otevřené dveře na balkon. Myslím, že ten chlap slezl dolů po požárním žebříku.

Přiblížil jsem se ke dveřím do koupelny, odkud se do předsíně valila horká pára, a pozorně do té mlhy nahlédl.

Nic.

Až na přetékající emailovou vanu nebylo vidět nic zvláštního.

Zavřel jsem kohoutek a spálil si ruku ve snaze vytáhnout špunt. Když jsem zas vycházel, všiml jsem si líčidel před pronikavě osvětlenou zrcadlovou skříní, ale teď nebyl čas, abych se tomu divil.

„Co chtěl?“ zeptal jsem se.

„Přemluvit nás, abychom přestali.“

Stručně mi shrnula, z čeho před pár minutami utrpěla takový šok. „Řekl ukonči hru a mohl tím myslet jenom tu jeho chorobnou hru na schovávanou.“ Odmlčela se a vzápětí se zeptala:. „A ty? Kvůli čemu ses vrátil?“

„Potřebuju tvůj televizor.“

Otočila se ke mně pravým uchem. Tímhle gestem mě ujistila, že mi věnuje plnou pozornost. „Na co?“

Pověděl jsem jí o kameře dole v galerii. „Natočí každého, kdo vyjde ze vchodu tvého domu,“ uzavřel jsem svůj výklad.

„No a?“

„Je spojená s rekordérem na pevné disky.“ Ukázal jsem nesmyslně dolů na předsíň, kde jsem tu věc položil na komodu. „Na jeden se vejde až sto sedmdesát dva hodin obrazového materiálu, možná i víc.“

„Neříkej mi, do prdele, žes to byl ty, kdo tam dole spustil alarm.“

„K čemu všemu není dobrá dlažební kostka.“ Pokusil jsem se vložit do hlasu úsměv. „Pojď, je to otázka jenom pár minut, než si policie dá dvě a dvě dohromady a zazvoní tady.“

Zavrtěla hlavou, zhluboka se prodýchala a jako by z ní odpadl další kousek tělesného napětí.

I když si to sama nejspíš nepřiznávala, přece jen jsem cítil, že ji moje přítomnost trochu uklidnila.

„Já jsem snad padlá na hlavu,“ povzdechla si, ale dala se do pohybu.

Vrátil jsem se ke komodě pro těžkou bednu a šel za ní. Řezná rána, kterou jsem si způsobil při rozbíjení výkladní tabule, už přestala krvácet.

Naše cesta vedla nečekaně světlým bytem kolem balustrády u koupelny do obýváku, na nějž navazovala kuchyň. Teprve teď jsem si všiml, že byt má dvě patra.

Alina se rychlými a jistými kroky vyhnula točitým schodům dolů a otevřela dveře, které směřovaly z obýváku na stranu do dvora.

TomTom ťapal za námi, ale zůstal ležet v obývacím pokoji vedle gauče.

„Nechceš si něco obléct?“ zeptal jsem se, když jsme stanuli v místnosti, již nebylo těžké identifikovat jako ložnici. I zde mě udivila spousta zrcadel, dokonce i na stropě.

„Proč?“ zeptala se mě a nakráčela klidně k velkému skříňovému televizoru naproti posteli.

„Jsi nahá,“ odpověděl jsem a vskrytu si pomyslel: A já jsem taky jenom muž.

„Topení mi funguje,“ odvětila lakonicky.

Sehnula se, aby vytáhla kabely ze svého DVD přehrávače, a já v tu chvíli nevěděl, kam se mám koukat, abych si nepřipadal jako voyeur. Normálně by mě piercing a tetování spíš odpuzovaly a oholená lebka, byť se vzorkem na způsob labyrintu, taky nestála zrovna na vrcholu mých preferencí.

Charlie mi jednou chtěla vysvětlit, jak jsou si sex a bolest blízké, ale já si tyhle sadomaso myšlenky nikdy nedokázal osvojit. No, možná přece jen měla pravdu. Na konci do její interakce sexuálních potřeb vstoupila nejen bolest, ale i smrt. Jinak jsem si totiž nedokázal vysvětlit, proč se mi zrovna v tenhle moment chce dotýkat Alininy nahé kůže, přestože moje smysly musely být naladěny jedině na útěk před perverzním sériovým vrahem.

A na útěk před policií!

Každopádně to nebyl rozum, nýbrž smutná vzpomínka na Charlie, co mě upomenulo, na co se teď mám soustředit.

Alina se opět narovnala a přenechala mi televizor. Trvalo to jen pár vteřin, a harddiskový přehrávač byl připojený.

„Musels tu výlohu galerie rozbíjet? Jsou to takoví roztomilí kumštýři, co jim to patří.“

Alina mi podala ovladač a já jsem zmáčkl AV. „Neměl jsem na vybranou. Předtím jsem volal Stoyovi a zeptal se ho, jestli se nechce podívat na videonahrávku, na které je možná vidět sběratel očí.“

„A co on?“

Vzdychl jsem. „Že nehodlá marnit čas nějakým zastíracím manévrem.“

Vzhlédl jsem k Alině, která teď seděla na kraji postele. Byla tak štíhlá, že měla na břiše jenom náznak vrás, přestože neseděla úplně rovně.

„Takže si to musím prověřit sám. Kdy že byl včera u tebe ten chlap?“

Sběratel očí.

„Po třetí.“

„A kdy ses ho zase zbavila?“

„Pár minut nato.“

„On jenom tak odešel?“

„Jo, a to mě taky udivilo. Zaručeně si musel něčeho všimnout. Jak já měla nahnáno, když ta vize najednou skončila. Navykládala jsem mu něco o záchvatu migrény a požádala ho, aby odešel. A on to taky hned udělal. To je dost divný, ne? Dokonce ani nechtěl zpátky peníze.“

Nastavil jsem čas na 15.10 v naději, že jsem nepřeskočil moc dopředu, ani že budu ztrácet čas koukáním na plonkové záběry.

15.10? uvažoval jsem. Touhle dobou jsem se v parkovací garáži vydavatelství novin uvelebil na zadním sedadle svého volva. Vlastně jsem si chtěl jenom chvilku zdřímnout, ale nedostatek spánku za poslední dny byl příliš veliký, a tak jsem chrněl až do porady v 17 hodin.

Trvalo to jen pár minut, než záznam dojel na ono kritické místo. Rekordér naštěstí nezaznamenával běh naprázdno, ale jen to, co kamera skutečně zachytila. Sice jsem pořád ještě nechápal, co má takováhle instalace společného s uměním, ale předsevzal jsem si, že galerii škodu uhradím, jen co se z toho všeho vzpamatuju.

Pokud se vůbec ještě někdy vzpamatuju.

Nevěřícně jsem zíral na obraz a zapomněl mrkat. Teprve když na mě Alina promluvila, uvědomil jsem si, že už značnou dobu dřepím před televizorem jako vycpaný panák.

„Tak co tam vidíš?“ zeptala se.

Kurva! To snad není možný!

Hledal jsem přijatelnou odpověď a vysychalo mi přitom v ústech.

„Poznáváš něco?“

„Jo,“ zaskřehotal jsem, ale zároveň jsem jí nechtěl prozradit pravdu. „Ne… myslím, že… nepoznávám,“ koktal jsem bezmocně a byla to lež. Samozřejmě že jsem něco poznal. Ale co, to jsem v tuhle chvíli nemohl Alině říct. Poprvé jsem byl za její slepotu vděčný. Jedině díky tomu nemohla vidět, že ten chlap v zelené parce a rozšmajdaných timberlandkách, jehož obraz nahrávač právě posílal na televizní obrazovku, vykazuje velikou podobnost s někým, koho jsem znal.

Koho jsem moc dobře znal.

Ten muž jsem totiž byl já.

47. kapitola

Chvíli mi trvalo, než jsem se znovu sebral. Dokud jsem neucítil, že mi v žilách zase koluje krev a do prstů se vrací hmat.

„Nemůžu rozpoznat obličej,“ řekl jsem a byla to pravda. Ten chlap, co šel mírně předkloněný a napodoboval moje oblékání, měl naraženou kapuci přes hlavu.

Tohle bych nikdy neudělal. Ani když leje!

Snažil jsem se dosáhnout jiného výřezu tím, že jsem posouval statické snímky sem a tam, ale perspektiva se nezlepšila. Nedalo se poznat ani náhodou, jestli ten muž má moji velikost a figuru, na to byl od výkladu moc daleko.

Ale nosil moji bundu. Moje džíny. A moje boty.

Žaludek se mi přímo svíral v pěst. Pohled na přelud postavy na obrazovce vyvolal bolestné déj`avu.

„Nemám tušení, kdo to je,“ řekl jsem a připadal si, jako kdybych skládal křivou přísahu.

„Ale dokazuje to, že tady byl,“ na to Alina. Buď se jí udělala zima, anebo změnila názor z jiného důvodu. Každopádně teď stála před otevřenou skříní a klidnými, pravidelnými pohyby z ní vytahovala kusy oblečení.

„Nikoli, dokazuje to pouze to, že v tuto dobu někdo vyšel z tvého domu.“

Pustil jsem záznam dál a dělal si naděje, že se ten člověk dopustí chyby a nedopatřením se otočí do kamery. Ale opak byl pravdou. Šel s předkloněnou hlavou dál a díval se do země. Nejspíš aby si chránil obličej před sněžným mrholením, které foukalo proti němu. Ale potom, chvilinku předtím, než zmizel ze zorného úhlu kamery, se to stalo.

Srážka.

Protože se nedíval nalevo ani napravo, přehlédl futrál jednoho žebráka postavený šikmo do chodníku. Chlap mu do něj evidentně šlápl, protože se z něj najednou vysypalo na dlažbu pár mincí a v záběru se objevil rozzuřený hubený a vyzáblý mladý muž.

„Tvůj klient se hádá s bezďáčem,“ vysvětlil jsem Alině.

„A jak ten bezďáč vypadá?“ zeptala se.

„Průměrná velikost. Černý rozcuchaný vlasy, ale nemá jich moc. A v ruce drží kytaru.“

„Toho znám.“

Obrátil jsem se k ní. „Kdo je to?“

„Pouliční hudebník. Hraje tu každej druhej den. Pokaždé mu něco hodím, i když jsem ještě nikdy nikoho neslyšela zpívat takhle falešně.“

„Máš tiskárnu?“ zeptal jsem se a hned si uvědomil, co jsem to řekl za blbost.

„Ne. A PlayStation mi taky chybí ve sbírce.“

Museli jsme se oba smát. Aspoň Alina to brala s humorem. Vytáhl jsem z kapsy v bundě mobil, rychle jsem do něj zandal zpátky baterku, ale nechal jsem ho v režimu letadlo, aby se nezalogoval do sítě a neprozradil Stoyovi moji pozici.

Pokud ji už dávno neznají.

Pak jsem vyfotografoval televizní obrazovku. Na třetí pokus jsem udělal použitelný snímek bez televizního míhání. Fotografii pouličního muzikanta a ještě jednu neznámého dvojníka.

„Už jsi s tím hotov?“ zeptala se Alina za mými zády. Když jsem se otočil, byla zase kompletně oblečená. Měla na sobě džíny pošité koženými záplatami a červeno-hnědě kostkovanou dřevorubeckou košili, kterou si vpředu na břiše svázala. Patřičně k novému vzhledu si obula ošoupané kovbojské boty, jejichž paty byly už dost sešlapané a samotné boty vypadaly o číslo větší.

„Ne, už tě do toho nebudu dál zatahovat,“ odpověděl jsem pořád ještě trochu zmatený její vizuální proměnou. Z levičácké alternativky se najednou stala country drsňačka.

„Nevykládej kraviny. Myslíš, že tady zůstanu sama?“

Sebejistým krokem si to metla z ložnice zase tou dlouhou chodbou ke dveřím do bytu, že jsem měl co dělat, abych jí stačil.

„Pojď, TomTome, musíme znovu ven!“ zavolala na psa, když došla k šatníku. Nedbala na moje námitky, otevřela komodu a zručně osahala několik paruk. Rychle se rozhodla pro krátkovlasou blondýnu se stupňovitě sestříhanou ofinou.

A potom, když nacvičenými pohyby navlékla psa do postroje, popadla kordovou bundu podšitou kožišinou, došla ke dveřím od bytu a otevřela je. A protože při všech těch úkonech měla zavřené oči, vypadala jako náměsíčnice.

„To je přece šílenství,“ zamumlal jsem spíš pro sebe než k ní.

„To je možný.“ Zapnula si bundu a vyhrnula límec. „Ale jestli tu budem ještě chvíli tvrdnout, dorazí sem policie.“ Vyšla na chodbu s TomTomem na pevném vodítku a hlásič pohybu aktivoval pronikavé stropní osvětlení. „A pak už tě bohužel nebudu moct dovést k tomu muzikantovi, cos ho prve viděl.“

46. kapitola

Ještě 7 hodin a 31 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Nějaký slabomyslný PR poradce musel kdysi namluvit Paris Hiltonové, aby se na fotkách vždycky otočila do objektivu bokem, vystrčila bradu dolů na prsy a usmívala se s uměle koketníma očima dokořán. Majitel baru, jenž na nás ulpěl podezíravým pohledem, jen co jsme vešli do liduprázdné putyky, stál za pultem v podobné póze: opíral se o pravou ruku, trup rovnoběžně s pultem a hlavu otočenou o devadesát stupňů. Měl čtecí brýle bez rámečku, které se mu svezly až na špičku nosu, což jen zesilovalo dojem, že na nás zhlíží.

„Ahoj, Paris,“ prohodil jsem na pozdrav a sám si uvědomil, že jsem dokázal vystřihnout lepší vtípky na uvolnění nálady. Barman ani nehnul brvou a já zapochyboval, že tu hotelovou dědičku vůbec zná.

Alina, jež se v téhle ponuré knajpě evidentně vyznala, nahmatala stoličku a posadila se na ni. Chtěl jsem prolomit ledy tím, že se napřed postarám o nějaký ten obrat, ale než jsem si stačil něco objednat, začal mluvit barman jako první: „Já vám povím, kdo je tím vinen, že se svět ubírá do prdele.“

No dobře, jeho přivítání taky není o nic lepší než moje, pomyslel jsem si, ale držel jsem hubu. Ze zkušenosti jsem věděl, že hostinského nemá člověk přerušovat, když z něho chce vydolovat informaci, i kdyby žvanil sebevětší hovadiny.

„Móda,“ prohlásil a hlubokomyslně kývl hlavou. Jeho skelný pohled se přitom stočil k Alininým kovbojským kalhotám. „Je to tahle zatracená móda, co nás ruinuje.“

„Aha,“ pronesl jsem do delší pauzy vědom si povinnosti zareagovat, ale přesně jak jsem se obával, ten muž zdaleka nebyl u konce své přednášky.

„Co znamená, že něco vyjde z módy? Přece nic jinýho než to, že věci, který ještě fungujou, vyhodíme jen proto, že je na nich malej škrábanec.“

Udeřil dlaní do desky stolu. „Tenhle pult je starej šedesát roků. A taky má něco za sebou. Rozbíjely se o něj sklenice, flašky a dokonce i jedna lebka.“

Pak se zasmál ponořen do sebe. „Páni, tady se toho nachlastalo, natancovalo, popralo, naspalo a našoustalo.“

Pozoroval jsem koutkem oka, jak se Alina tiše usmívá.

„Není to zrovna nejkrásnější barpult v Berlíně, ale je v naprostým pořádku. Vydrží ještě dalších šedesát let. Stejně jako ostatní zařízení.“

Udělal rozmáchlé gesto, jaké známe z filmů, když otec říká synovi: A tohle všechno bude jednou tvoje. Přičemž „všechno“ v tomto případě zahrnovalo kupu špinavých záclon, pár kusů dřevěného nábytku okrové barvy s oddělaným polstrováním, věkem sešlý flipper a lihoviny v celkové hodnotě ani ne za dva tisíce euro.

„Nic tady vevnitř není zničený. Tak proč bych to měl renovovat?“

Třeba proto, abys tady touhle dobou nebyl ty sám jako jediný host? napadlo mě, ale pochopil jsem, kam tím míří.

„Sedací soupravy, radil mi jeden takovej rachitickej architekt přes interiéry. Klubovky, na kterejch se dá rozvalovat. To že je teď trend.“

Nemohl jsem si vzpomenout, kdy naposledy jsem viděl v něčím obličeji výraz takového odporu.

„Co na tom sakra může bejt dobrýho, když ti při pití někdo strká nohy pod nos?“

Při pokrčení rameny jsem se pokusil co možná nenápadně podívat na hodinky. Knajpa se nacházela dvě příčné ulice od galerie.

„Likvidujeme naše suroviny, vysáváme naši planetu jako cizopasník hostitele, dennodenně vyhazujeme věci, který jsou ještě v bezvadným pořádku. Jen můj pošahanej synovec spotřeboval za loňskej rok tři mobily. A kdo za to může?“

„Móda,“ řekl jsem vděčně za míč, který mi přihrál. Teď jsem se s ním octl na stejné frekvenci, což v zásadě byla dokonce pravda. Slabomyslných hospodských filozofů jsem se už něco naposlouchal.

„Tak jo, co chcete?“ zeptal se a obdařil nás prvním, nikotinem obarveným úsměvem.

„Dvakrát gin s tonikem,“ objednal jsem. „A rádi bysme mluvili tadyhle s tím chlápkem.“

Barman se užasle podíval na můj mobil, který jsem mu napřáhl přes pult. Pak si narovnal brýle.

„Už ho mám čtyři roky,“ zalhal jsem a udusil tak v zárodku všechny jeho námitky.

„A fotí pořád bezvadně,“ pokýval uznale hlavou.

Usmál jsem se. „Znáte toho muže?“

„Linuse? Samozřejmě.“

Linus? Otočil jsem se na moment k Alině z radosti, že jsem dal na její radu. „Nevíte, kde bych ho našel?“

Starý hostinský se rozzářil ještě víc. „Tamhle uvnitř.“

Ukázal hlavou na dveře v zadním rohu ponuré putyky. Na dveře, nad nimiž visela dvě zkřížená kulečníková tága.

„Nemáte nic proti tomu, abych si s ním promluvil?“

„Klidně, když vám to nedá. Ale obávám se, že na tohle jdete moc pozdě.“

„Moc pozdě?“ Podíval jsem se tázavě na majitele baru, jehož úsměv mezitím zmizel.

„No tak, honem. Jděte dovnitř. Ale neříkejte pak, že jsem vás nevaroval.“

45. kapitola

Ještě 7 hodin a 26 minut

do vypršení ultimáta

Tobias Traunstein (9 let)

Jednou se vsadili, kdo vydrží déle pod vodou. Hned po školní hodině plavání v bazénu na Krumme Straße – vlastně to muselo být už při sprchování – Kevin vsadil celé svoje Panini album s mistrovstvím světa.

Tobias polkl nasucho a pak lačně nasál neustále řídnoucí vzduch ze tmy kolem sebe. Vybavila se mu slámka, kterou má vypít hustý mléčný koktejl. Dýchání už bylo takhle namáhavé.

Šlo o Panini album!

To jeho nebylo ani zdaleka tak zaplněné.

A tak se tehdy potápěli o závod.

On, Jens a Kevin.

Přičemž…

Vlastně to měl pojmenovat jinak. Kevin, Jens a on. Nebo Jens na prvním místě.

Hlavně nebýt za osla, pomyslel si Tobias a znovu zastrčil minci do drážky ve šroubu. Osel nikdy nejmenuje sebe jako prvního.

To věděl od paní Quandtové, té učitelky němčiny, se kterou četl text o trosečníkovi. Co se pořád kousal do jazyka, aby tím vybudil sliny.

Tobias skousl řezáky ještě pevněji.

Hovno. Nefunguje to.

Rozkašlal se a zase se kvůli tomu svezl dolů.

Zasranej šroub. Zasraná tma. Seru na paní Quandtovou.

Ta zatracená slina nikde. Jediné, co se zvětšovalo, byla bolest. Jazyk už měl celý bolavý s cítil ho jako kus kůže. A v hlavě mu hučelo jako tenkrát, když zůstal pod vodou moc dlouho, jen aby dostal ten uhozenej sběratelskej sešit.

Podařilo se mu to stejně málo jako nakonec teďka otevřít tenhle zámek.

Napočítal už čtyři otočky. Možná dokonce pět. Pak mu mince, kterou povoloval šroub, vypadla z ruky a on při jejím hledání usnul. Nevěděl teď, kolik času tady v té věčné tmě prochrněl. A kdyby ho tak strašně nebolela hlava, nebyl by si ani jistý, jestli se vůbec probudil.

Do prkýnka, proč se tak děsně potím, až mi mince pořád znovu klouže z prstů, ale v hubě mám sucho jako…?

Ano, jako co? Najednou si připadal úplně prázdný. Hlava mu jen duněla a byl příliš unavený na to, aby našel nějaké vhodné přirovnání.

Jako prdivoda, chtělo se mu říct, ale nedávalo to vůbec žádný smysl.

Tobias sebou škubl, jak uslyšel hysterický smích, ale pak mu došlo, že to byl jeho vlastní.

Olízl si pot z horního rtu a seznal, že to byla chyba. Stejně jako v příběhu o trosečníkovi, který se napil mořské vody a dostal jen o to větší žízeň. Tobias tehdy dumal nad tím, proč se ten muž na voru nenapil své vlastní krve.

Ale to byla nejspíš stejná hovadina jako číslo s tadyhle tím zámkem.

Nikdy se odsud nedostane. Nikdy neotevře tu věc, ve které leží.

Ať už je to cokoli!

Udusí se tu a zároveň upotí.

Ha!

Tobias se uchechtl. Upotit se. To je slovo jak řemen, ještě lepší než prdivoda.

Klik!

Tobias sebou trhnul.

Klak!

Pak to zaskřípalo a naposled o něco tišeji kviklo.

Tobias se vzepřel na lokty a zatlačil hlavou do poddajné stěny nad sebou. Mince, jež mu posloužila za šroubovák, se už zase ztratila, ale to teď bylo vedlejší. Už mu to nemohlo zabránit, aby se rozesmál.

A smích sílil s každou uplynulou vteřinou a přešel v jásot.

Dokázal jsem to!

Napřed to jen slyšel a teď už to i cítil: visací zámek se otevřel a už se jenom houpal za třmen. Tobiasovi se chvěly prsty, ale tentokrát už nikam nesjel, když zámek uvolňoval. Potom nahmatal očko, kterým byl třmen zámku provlečen, a zjistil, že jsou dvě. Dvě tenké kovové destičky s dírkou na zakončení, které se daly točit proti sobě jako hodinové ručičky.

Odteď už to šlo rychle.

Tobias pochopil, že se jedná o táhlo zipu, který vedl souběžně nad jeho hlavou až dozadu. A protože pásek zipu byl zakrytý lemováním, považoval vyvýšeninu za bezvýznamný šev. Ale ve skutečnosti to byl…

… východ?

Zadržel dech, aby mohl zmobilizovat poslední síly ve svém vyprahlém těle.

Potom se pokusil roztáhnout zpocenými prsty táhla obou zipů od sebe.

Bez problému.

To je teda prda, pomyslel si a roztahoval zip dál. Šlo to jako po másle.

Tobias už chtěl zase jásat, ale stejně rychle, jak se v něm elán probudil, tak zase zhasl, když nad hlavou ucítil plastovou fólii.

Dobré zprávy špatné zprávy. Lehce nabyl, lehce pozbyl.

Zip sice rozepnul, ale ne už gumovitý obal, do něhož byl očividně zataven. Proto se mu taky nedostávalo vzduchu.

Zabořil prst do fólie, ucítil, jak povoluje, ale netrhá se. Jako kdyby chtěl seškrábat z podrážky vyplivnutou žvýkačku, která se táhne jako nit, ale nepřetrhne se.

Tobiasovi vyhrkly do očí slzy. Vzlykal a volal maminku.

Táta ne, ten starej hajzl. Ale maminka by tu měla být.

Silou zoufalství popadl obě látkové klopy nad sebou…

Je to taška! Vězí v zatavené tašce.

… a škubal jimi v protichůdných směrech.

Jednou, dvakrát. Potřetí už křičel a přehlušil tím tiché drhnutí.

Do prdele práce, ono fakt!

Stěny byly pryč. Úplně najednou. Nemohl to vidět ani nahmatat, ale zato čichat. Protože vzduch byl…

… jiný.

Tobias slyšel sám sebe, pořád ještě jako kdyby křičel, jenže teď při nadechování vznikaly jen hrdelní pisklavé zvuky.

Opřel se o lokty. Hlavu už měl vysvobozenou a mohl se teď posadit a narovnat trup.

Lačně nasával vzduch, který byl sice pořád ještě řídký, ale podstatně obsažnější než v té krabici, co v ní dosud trčel.

Jenže když pak pominula první euforie, cítil se ještě víc bídněji než pár minut předtím.

Kde to jsem teď?

Vylezl po čtyřech z nádržky nebo čeho, která ho doteď držela v zajetí.

Z prvního vězení se vysvobodil.

A teď?

Pokusil se vstát, ale udržel se na nohou jenom chviličku, jak byl vysílený. Pak se zase zhroutil.

Všechno, co při pádu z nového okolí vnímal, bylo, že pořád ještě nic nevidí.

Čerň. Nic se nezměnilo.

Snad jen kromě toho, že nový žalář byl o něco vyšší, poněvadž se mohl postavit rovně.

A ty stěny jsou ještě měkčí, pomyslel si ještě.

Nato upadl na dřevěnou podlahu a udeřil se do hlavy.

44. kapitola

Ještě 7 hodin a 24 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Je mrtvý.

To byla moje první myšlenka. Druhá mě zaměstnala otázkou, proč se majitel baru, jenž mě s Alinou a TomTomem doprovodil do místnosti bez oken, tak mile usmíval, zatímco na jeho kulečníkovém stole tlela mrtvola.

Muž, kterého jsme hledali, ležel napříč přes zelený filc a hlava mu na levé straně visela ochable dolů přes mantinel mezi přední a střední jamkou. Oči měl otevřené dokořán a z úst mu tekl červený šlem. Kaluž krve, jež se mu rozlévala pod hrudním košem, nevypadala už dvakrát čerstvě.

„Co to tu tak smrdí?“ zeptala se Alina s odporem a zakryla si rukou nos a ústa.

„Tedy, nevím úplně přesně, ale myslím…“

„Hezky ho to rozložilo, ne?“ zasmál se spokojeně majitel baru. Ustoupil jsem krok dozadu a šlápl mu přitom na nohu. Zatímco jsem pořád ještě uvažoval, čeho všeho jsme se v té putyce dotkli a jestli by mi mohli přišít i tuhle vraždu, aktivoval jsem mobil.

„Na nic nesahej!“ zavolal jsem na Alinu a zadal SIM kód.

Zrovna jsem chtěl zavolat policii, ale telefon mi málem vyskočil z ruky. Vibrační alarm hlásil několik volání v nepřítomnosti a jeden nový hovor byl právě aktuální.

„Nazdar, Alexi?“

Zatraceně. Nicci!

Samozřejmě že teď nebyl ten pravý čas vybavovat se s manželkou, jenže jsem nedopatřením zmáčkl špatné tlačítko a měl ji teď na drátě. „No konečně, díkybohu. Snažím se tě odchytit už celý hodiny.“

V jejím hlase se ozývala úzkost. Přepadla mě zlá předtucha a najednou jsem si připadal ještě ubožejší než interiér putyky, v níž jsem se nacházel.

„Julian. Není mu dobře.“

Prosím ne.

Na okamžik se všechno ostatní propadlo do bezvýznamnosti. Alina, TomTom, hostinský, a dokonce i mrtvola teď neznamenali vůbec nic, když je moje dítě ohroženo. A tady v tom zadním pokoji nebyl skoro žádný příjem. Rozuměl jsem Nicci jenom útržky, a proto jsem beze slova vyšel ven.

„Co mu je?“ zeptal jsem se, jen co se mi na displeji rozsvítily zase čtyři síťové proužky.

„Kašle. A bojím se, že to bude horší.“

Žaludek se mi stáhl do uzlu.

„Má horečku?“

„Myslím, že jo.“

Co má znamenat zase tohle? Odkdy teploměr neměří teplotu ve stupních Celsia, ale v domněnkách?

Jízlivou poznámku jsem si odpustil. Byl jsem přece ten, kdo hodinu před narozeninovým dnem svého syna není doma, ale někde se slepou ženskou, mrtvolou a hostinským, který je totální mimoň.

Když jsem ho naposledy měřila, ukázalo to 38,9 °C,“ řekla Nicci.

„To je na hranici,“ konstatoval jsem s úlevou. „Je to sice víc než jen zvýšená teplota, ale vysoká horečka to zdaleka není.“

„Nemám zavolat pohotovost?“ překvapila mě Nicci rozumnou otázkou.

Z vedlejší místnosti jsem uslyšel Alinu, jak něco říká. A hostinský se pak znovu rozesmál.

„Jo, zavolej,“ vybídl jsem ji, i když jsem to považoval za přehnané. Ale jistota je jistota. „Jenom, prosím tě, ne žádnou soukromou službu. Ti vždycky pošlou nějakýho pitomce, kterej to napřed zkouší s akupunkturou.“

Něco se ve mně začalo pomalu uvolňovat. Julian je nemocný, ale nevypadá to hrozivě a jeho matka s ním výjimečně nechce k zázračnému léčiteli.

„Co máš proti akupunktuře?“ zeptala se.

„Nic. Jenom ji neberu jako první možnost na akutní infekci.“

Nebo co to vlastně je, čím Julian trpí už tak dlouho.

Chvěl se mi hlas, ale Nicci v něm můj vztek zřejmě nepostřehla. Ten mrtvý, co jsme ho prve objevili tam vedle, se mi zase vracel do hlavy.

„Ach Zorro,“ použila laškovné jméno, které jsem z jejích úst už dlouho neslyšel. „Co to máš za problém?“ vzdychla. „Proč jsi vždycky tak zarputilý, když spolu mluvíme?“

Co že mám za problém? Přehodil jsem si naštvaně telefon do druhé ruky. Chceš vědět, jakej mám problém? Dobře, tak já ti to povím.

„Jsem momentálně poněkud nakvašenej, kotě, poněvadž jsem zrovna uprostřed honičky na úchyla, kterej, jak se zdá, mi chce hodit na krk vinu za svoje vraždy. A jediná svědkyně, která mě z toho může dostat, je slepá ženská, která tvrdí, že vidí do minulosti. To je můj problém.“

Nemluvě o tlející mrtvole, která se nachází jen pár metrů ode mě v kulečníkové místnosti.

Podíval jsem se zpátky ke dveřím. Hostinský se nehnul ani o krok, což znamenalo, že se mezitím nemohl přiblížit k Alině.

„Ona je slepá?“

Zavřel jsem oči. Jak jen jsem mohl bejt tak blbej, že jsem otevřel právě tohle téma. To jsem zrovna tak mohl Nicci poslat zvací list na veletrh ezoteriky. Vzbudilo to její zájem a ona mě teď nepřestane bombardovat otázkami.

„Ona je médium? Fakt?“

„Zapomeň, co jsem říkal.“

Odešel jsem ke vchodu do lokálu a natáhl vnitřní řetěz, aby do tohohle šílenství nevtrhl nějaký další host.

„Dávej pozor, Zorro. Tohle je strašně moc důležitý, slyšíš mě?“

„Miláčku, já o tom teď nemůžu dál mluvit!“

Ve vedlejší místnosti spadlo na zem tágo a pak jsem odtud slyšel Alinu něco mumlat, zatímco mi Nicci vykládala: „Já vím, že na to nevěříš. Na věci, co si nedokážeme vysvětlit. A taky to není nic špatného. Ale…“

„Já teď vážně musím…“

Ohlédl jsem se do kulečníkové místnosti, kde mi majitel zmizel ze zorného pole.

„Musíš se od ní držet pryč.“

„Jak? Co?“

Teď už jsem neslyšel ani slovo. Jak od Aliny, tak od hostinského, zato se odtud dralo táhlé chroptění. Vyrazil jsem tam.

„Říkala jsem ti to už přece tisíckrát,“ slyšel jsem ještě říkat Nicci, ale její hlas se scvrkl na ruch v pozadí. Jako zlověstná filmová hudba, která herce doprovází na cestě do nebezpečí.

Až na to, že já nejsem herec.

„Přitahuješ zlo. Donedávna jsi o něm jenom psal, ale teď je u tebe…

Skutečně. Je vedle mě. Přímo tady…

„… a zničí tě, Alexi. Já tu slepou neznám, ale tuším, že tě do něčeho zatahuje, z čeho se už nedostaneš. Rozumíš mi?“

„Jo,“ odpověděl jsem. Za prvé proto, že měla zcela neúmyslně dokonce pravdu, poněvadž jsem si skutečně připadal jako topící se, který se tím hlouběji propadá do močálu, čím víc kolem sebe kope, a za druhé, že jsem teď konečně musel ukončit hovor.

„Drž se zpátky od všech negativních energií. Nezapřísahej zlo, jinak tě jednoho dne zničí. Pojeď radši domů – Julian má narozeniny.“

S těmito slovy Nicci zamáčkla hovor a nechala mě samotného se vším tím šílenstvím, které se jmenovalo můj život.

S Alinou, TomTomem a s hostinským.

A s mrtvým, který na mě zamrkal, když jsem přišel ke kulečníku.

43. kapitola

„Codoprmicete?“

Mrtvý, který ještě před chvilkou ležel na filcu se zlomeným vazem a měl pod sebou kaluž krve, teď seděl vzpříma na hraně biliárového stolu a slintal. A dělal i další věci, jakých se zavraždění normálně nedopouštějí. Například dýchal a mluvil, i když nějakou nesrozumitelnou řečí.

„Toměnemchatklispat?“

Stočil jsem zrak k Alině, která si přitáhla židli a seděla jen pár kroků od kulečníku. TomTom jí zíval u nohou. A Linus to za okamžik udělal taky tak.

„Já myslel, že je…“ Zadrhl jsem se a promnul si oči. Bolesti hlavy se mi obratem vrátily a byly tentokrát silnější než předtím. Hranaté svítidlo se špičatou záclonou nad kulečníkem sice nevydávalo větší světlo než svíčka, ale začalo mě pálit v očích, když jsem se dopustil té chyby, že jsem se podíval přímo do něj.

„… mrtvý,“ podařilo se mi dokončit větu. Jak jsem pak vzhlédl k majiteli baru, dělaly se mi mžitky před očima.

„Mrtvej? Blbost. Linus spí vždycky s otevřenýma očima. A není to jeho jediná vada, jak jste si jistě všiml.“

Přikývl jsem, a jak jsem obcházel stůl, přejížděl jsem rukou po filcu. Postupně mi docházelo, že jsem si v tom rozčilení vyložil všechny známky naprosto špatně. Ten flek byl už starý a nejspíš od převrhnutého piva. Možná i od jiné tělesné tekutiny, ale určitě ne od krve z Linusovy hrudi, protože tu měl neporušenou. A příčinou krvavých slin byl vážný, ale nikoli smrtelně problematický stav dásní zpustlého pouličního muzikanta. A co se týče nadále přítomného smradu tlení, působil jako normální tělesný pach. Směsí výkalů, moče, potu a špíny. Daň za život na ulicích Berlína.

„Sophícebípac!“ zvěstoval mi Linus a tvářil se velevýznamně, když jsem se postavil přímo před něj.

Díval jsem se mu do vyžilého obličeje a snažil se navázat oční kontakt. Linus měl oči skoro stejné jako Alina a já jsem pochopil, proč se pořád znovu opakují případy, kdy byli lidé mylně prohlášeni za mrtvé. Je to jen dva měsíce, co jsem psal o ženě, která vyskočila z pryčny přímo na patologii v Charité.

„Co se mu stalo?“ zeptal jsem se.

„To jsem teď zrovna vykládal vaší společnici,“ odpověděl hostinský, ale jevil ochotu zopakovat mi to ještě jednou. Očividně měl rád publikum. „Linus bejval kdysi velký číslo. Hrál s různejma kapelama ve městě, prej dokonce i na starým Wembley.“

Linus uznale přikývl, tak jak to dělávají muži, když hovoří o starých časech, kdy věci byly ještě v pořádku.

„Říká se, že manažer ho vysál do mrtě. Platil ho v drogách místo v penězích. Na konci byl ten ubohej závislák nejen plonk, ale tady úplně vypatlanej. A nějaká ta injekce nebo prášek už na něj byly jednou moc. Zhroutil se přímo po koncertě a od tý doby mluví jenom touhle svou vlastní řečí.“

„Kurcotěj, ha?“ zaslintal Linus jako na potvrzenou.

„Každopádně byl hrozně dlouho ve cvokárně, někde v Grunewaldu. Ale vrátil se odtamtud jako ještě větší magor, než tam přišel, to mi věřte.“

Popošel jsem k Linusovi, který i nadále seděl rovně na kulečníkovém stole, i když se přitom nebezpečně kymácel.

„Slyšíš mě?“ zeptal jsem se ho.

Povytáhl ramena.

No dobře. Bude mi leda tak prskat do obličeje, víc mi toho neudělá.

Přistoupil jsem a ukázal mu fotku na mobilu. Výřez ze snímku, na kterém se Linus srazil s neznámým.

„Pamatuješ si toho chlapa?“ zeptal jsem se. Linusovi se začala prudce třást ramena. Na čele se mu udělala hluboká vráska hněvu a začal se tahat za pramínky těch mála zbylých vlasů.

„Tenčuráměazil!“ odpověděl a ještě několikrát to nesmyslné slovo zopakoval.

„Nevíte, co to znamená?“ zeptala se Alina.

„Nemám páru, narkomansky neumím,“ zasmál se hostinský.

„Dotárofutrdup!“ konstatoval Linus a neprojevoval u toho žádnou radost. Jestli jsem dobře, viděl, tak si zrovna vytrhl dlouhý vlas a strčil si ho do pusy.

„Mluví o své kytaře, že?“

„To je možný. Jestli ty žvásty umí někdo přeložit, tak je to jeho družka.“ Hostinský se znovu podíval na Alinu a jeho pohled utkvěl na psovi. „Jenže ta má v hlavě taky pěknej guláš, jestli mi rozumíte. Jmenuje se Jasmin Schillerová a byla tenkrát s Linusem v tý cvokárně, jenže jako zdravotní sestra. Často mi tu vysedává u pultu a věčně mele pantem, že chtějí spolu založit kapelu a tak. Ale copak se tomu dá věřit? Ale na každej pád mi tahle Jasmin jednou vysvětlila, že Linus prostě jenom patlá několik slov dohromady. Má v hlavě něco jako šejkr na koktejly.“

A znovu se zasmál.

Linusův pohled zeskelnatěl a já si říkal, jestli vůbec ještě vnímá, že mluvíme o něm.

„Například hrozně často říká ,tenčurámi‘. To musí bejt něco s čurákem.“

„A těch asi v životě potkal dost,“ nadhodila Alina.

Linus k ní otočil hlavu. „Dotárofutrdup!“ zopakoval a znělo to, jako kdyby se dožadoval potvrzení svého poznatku. Ale jediný, kdo mu momentálně věnoval větší pozornost, byl TomTom. Retriever upřeně hleděl na muzikanta a zrychleně dýchal.

„Co jste mu to ukazoval?“ Hostinský si sundal brýle na čtení a strčil si je levou stranicí do úst. Popošel ke mně tak blízko, že jsem cítil jeho špatný dech. „Můžu se taky podívat?“

Než mi došlo, jak moc se mi ten chlap na snímku podobá, bylo pozdě. To už jsem dával mobil hostinskému do ruky. Ale při zběžném pohledu na displej ho to zřejmě neudeřilo do očí.

„Ten muž je trikový podvodník,“ řekl jsem mu. „Včera ho zachytila bezpečnostní kamera, jak narazil do Linuse.“ Během řeči jsem si rychle vymýšlel neškodnou historku. „Mysleli jsme, že by nám mohl dát nějakou další stopu.“

„A vy jste vlastně kdo?“

Hostinský přeskakoval pohledem ze mě na Alinu a zase zpátky. Vytáhl jsem ze zadní kapsy v džínách novinářský průkaz. „Píšeme o tom chlápkovi story.“

Majitel baru se halasně rozesmál a ukázal na Alinu. „Je mi to všechno jasný. A ta slepá je tvoje fotografka, že jo?“

Zmeškal jsem příležitost něco odpovědět a připadal jsem si zaskočený. Ale hostinskému to zřejmě nevadilo.

„No, vždyť je to vlastně fuk. Hlavně že nejste kamarádi toho hajzla na obrázku.“

„To sotva,“ pronesli jsme s Alinou jakoby jedněmi ústy.

Strčil jsem průkaz zase do kapsy a vzal si mobil zpátky. Byl vlhký od otisků prstů, které na něm majitel baru zanechal.

„No dobře, tak já vám teda něco povím o tom hajzlovi, co jste ho vyfotili.“

„Vy ho znáte?“

Sběratele očí?

„Ne. Ale včera odpoledne, asi tak ve čtyři, sem přišla Jasmin. A zuřila jak napálená pouliční děvka. Nadávala na toho hajzla, co se s ním Linus chytil, a pak mu ten chlap dupnul na futrál od kytary.“

Dotárofutrdup.

Podíval jsem se na Alinu, která klečela jedním kolenem na podlaze a hladila TomToma. Kývla hlavou a dala mi tím na srozuměnou, že si myslí totéž co já.

Sedí to. Časově i místně. Byl to ten muž z videozáznamu.

„Asi mu rozházel po chodníku všechny peníze, co za ten den vydělal. Hodinu nato sem Linus přišel a ožral se do němoty.“ Ukázal hlavou na muzikanta, jenž se pořád kymácel na stole. „Výsledek se nedá přehlídnout.“

„A kde najdu tu Jasmin?“

„Vypadám snad jako nějaká blbá sekretářka? Já si s hosty nedohaduju termíny. Někdy sem chodí každej den, a pak zas tři neděle nic.“

Tak to je výborný.

Právě jsem usoudil, že už jsme strávili příliš mnoho času ve slepé uličce, když to hlasitě plesklo.

Všichni v místnosti až na Linuse sebou trhli.

„Stá na invastě!“ Linus znovu plácl dlaní do dřevěného mantinelu od stolu na pool.

„Stá na invastě!“

„Jo, já vím,“ zabručel hostinský a otočil se. „Pojď, Linusi, dám ti jedno kafe grátis. A třeba budou mít v kuchyni párečky.“

Tímhle pro něj rozhovor evidentně skončil. Požádal jsem Alinu, aby na mě chvilku počkala, a šel jsem za starým mužem a postavil se mu do cesty dřív, než dokráčel k pultu.

„Co to teď Linus říkal? Co víte?“

Majitel baru se podíval na moji ruku, která spočívala na jeho rameni. Pak se mi podíval přímo do očí. Teprve když jsem ho pustil, začal mluvit. „Linus má na toho chlapa pořád ještě vztek. Ale ne proto, že do něj vrazil. Ani že pak musel půl hodiny vytahovat mince ze žlábku u chodníku.“

„Nýbrž?“

„Protože ten chlap zaparkoval káru na místě pro invalidy.“

Stá na invastě.

Mnul jsem si vzadu krk a mačkal migrénový bod přímo vedle krčních obratlů, jak mi to jednou ukázal neurolog.

Na to jsem musel přijít teprve teď.

„Linus je dobrej kluk. V hlavě to má možná pomatený, ale srdce na pravým místě.“

„Totědedrah!“

„Jo, jo. To se teda těš. To toho čuráka přijde draho.“

Hostinský vztyčil prst na pravé ruce a udělal obscénní gesto.

„Co přijde draho?“ zeptal jsem se a připadal si jako čím dál větší pitomec, že si musím nechat hatmatilku duševně pomateného bezdomovce překládat od neméně nablblého majitele baru. Ale pak mi bylo rázem jasné, co Linus právě řekl.

Totědedrah!

Sběratel očí měl za stěračem lístek.

Pokutový blok, podle kterého se dá identifikovat.

První dopis sběratele očí

doručený via e-mail z anonymního účtu

Komu: thea@bergdorf-privat.com

Předmět: pravda

Slepá paní Bergdorfová,

tento mail pro Vás bude pravděpodobně zrovna tak směšný jako zoufalé snahy mých dětských figurek vysvobodit se z přiděleného úkrytu dřív, než jejich čas definitivně vyprší.

Můj pokus smýt ze sebe ten kýbl sraček, který na mně Váš list denně vylévá, se mine účinkem. To je jisté stejně jako skutečnost, že si tento e-mail budou v následujících hodinách předávat desítky rukou. A budou se třást jako ty Vaše. Nervózně jako ruce techniků, kteří přistanou někde ve Rwandě, až budou zpětně sledovat adresu, z níž jsem tento e-mail poslal. Budou mezi nimi i klidné a profesionální ruce; psychologů a jazykovědců, kteří rozpitvají každou formulaci, každé slovo, ba dokonce i středník v této větě. Ale neukazujte prosím tento dopis Adrianu Hohlfortovi, od něhož bych se spíše nadál, že ho vezmou do národního fotbalového mužstva, než že se mi dostane na stopu. Tenhle „superprofiler“, jak ho nazývá chatrný hajzlpapír, který Vy považujete za noviny, si dokonce ani nevšimne, že jsem už v první větě tohoto mailu předhodil stopu, když jsem zmiňoval sice několik dětí, ale pouze jednu skrýš! Řešení podle rčení sedm jednou ranou, k němuž se policie doposud dobrala asi tak daleko jako můj vocas ke kundě Madonny (abych se také jednou snížil na úroveň Vašich novinářů s omezeným IQ). Ušetřete si pět set euro za hodinu, které vám naúčtuje Mr. Vozíček, potom co Vám vysvětlí, že je to známka megalomanického bludu, když se obracím na média dle tradice sériových vrahů, jakým byl Zodiac. Já se svým lovcům nechci vysmívat. Nepotřebuji slávu.

Jde mi o pravý opak: chci, abyste o mně konečně přestali psát tyhle špinavosti. Začíná to už mou přezdívkou. Vrhli jste se jako hladoví psi na viditelný kousíček masa, který jsem Vám předhodil: na chybějící oko. Vy a Vaši detektivové se mi hnusíte už tím, jak snadno jste mi sedli na lep. Jednoduchý trik, a už jsem zapadl do škatulky šíleného sexuálního pachatele. Přitom mi nejde o trofeje. Nejsem sběratel. Jsem hráč. A hraju fair. Jakmile vyberu a rozestavím figurky, vyznačím hrací plochu a odzvoním první kolo, držím se pravidel. Matka, dítě, ultimátum, skrýš – definuji pouze rámcové podmínky, které dodržuji v každé fázi své hry. Ujišťují Vás, že každý hledač má férovou šanci ukončit hru na schovávanou. Nenastražuji falešné stopy, a to ani když se ke mně lovci dostanou až příliš blízko; stejně jako hru neprodlužuji, i kdyby byla sebenapínavější. Přiznávám, že nejsem nestranný. Tu a tam do hry vstoupím, ale činím tak jen pro dobro svých protivníků. To je něco, co bez mé pomoci nikdy nepochopíte. A proto Vám píšu tento e-mail. Takříkajíc jako zveřejnění stanoviska druhé strany ke všem těm lžím, jež o mně šíříte.

Nejsem šílenec, nejsem netvor, nejsem psychopat. Sleduji určitý plán, moje hra má smysl. Kdybyste prožila, co jsem musel prožít já, tak byste se mnou souhlasila. Mé činy byste patrně neschvalovala, ale alespoň byste jim porozuměla.

Vsadím se, že teď vrtíte hlavou. Myslíte si: Co je to za chorobný žvásty? a v duchu odhadujete cenu inzerátů, jakou můžete stanovit pro vydání, až se má slova budou skvět na titulní straně. Ale co když vám skutečně uvedu motiv a moje činy se tak objeví v úplně jiném světle? Pořád ještě vrtíte svou hlavou se špatným účesem? Vsadím se, že už ne.

Chcete mi věřit, viďte? Chcete mi věřit, že nejsem pouhý psychopat, jenž podléhá nucenému řízení, nýbrž že za vším mým jednáním se skrývá proveditelný plán.

Neboť to by, milá slepá Theo Bergdorfová, byla story. Bažíte dovědět se, proč jsem oživil nejstarší dětskou hru na světě. Na schovávanou!

Dobrá, tak chutě do toho. Předejte tento e-mail do všech výše popsaných neschopných rukou a čekejte na moje příští řádky, které vám napíšu, jakmile na to budu mít čas. Nebojte se, nepotrvá to dlouho.

Už ani ne sedm hodin. Plus půlden, který potřebuji na odstranění mrtvoly.

42. kapitola

Ještě 6 hodin a 39 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Symptomy zesílily v momentě, kdy jsme po delší zelené vlně museli zastavit na červenou před staveništěm.

Naštěstí jsem byl natolik duchapřítomný, že jsem Frankovu starou toyotu, z níž nás vysadil před Alininým bytem, zaparkoval za rohem v postranní ulici, než jsem rozbil výkladní skříň galerie. Nechat ji stát ve druhé řadě vedle zaparkovaných vozidel, tak už ji dávno odtáhli nebo by ji zabavilo zajišťování stop, které se už zaručeně dopátralo souvislosti mezi vandalismem a mnou. Vždyť jsem dal Stoyovi osobně na vědomí, že jsem si musel obstarat informace sám, když nadále ignoruje má vodítka. Vodítka, která jsem viděl očima jedné slepé.

Musel jsem si ovšem přiznat, že ani můj zrak nebyl momentálně v pořádku. Slzely mi oči a červená na semaforu před staveništěm mi jakoby fluoreskovala. Na čele mi vyrážel studený pot. Jakkoli jsem si přál, aby se jednalo o první příznaky nachlazení, bylo čím dál jasnější, že symptomy mají úplně jinou příčinu.

„Kolik času na to potřebuješ?“ zeptal jsem se Franka na druhém konci linky.

„Na ověření espézetky? Teď o půlnoci?“

Podíval jsem se na hodiny na palubní desce a tiše zaklel.

23.50. Jenom deset minut do začátku dne, kdy má můj syn narozeniny a k němuž místo tatínka nejspíš přijel doktor z pohotovosti.

„A jak si to sakra představuješ? Tohle se dá jenom přes kontakty. A ten můj touhle dobou spí!“

Můj kontakt bohužel nespí. Stoya po mně právě vyhlásil pátrání a pracuje na plné obrátky.

„No dobře, Franku, já se ještě jednou pokusím přesvědčit Stoyu.“

„Ne, to radši nedělej.“

„Proč?“

„Protože to, co hledáš, možná už dávno mám.“

Na semaforu naskočila zelená a já měl na chvilku dojem, že jsem oslněn. Za mnou někdo troubil a mně chvíli trvalo, než jsem přestal vidět ulici jako rozmazaný závoj.

„Jak to?“

Jak mohl Frank vypátrat majitele vozidla, když ani neznal registrační značku?

„Rešerše,“ zněla jeho prostá odpověď. Adekvátně k tomu jsem v pozadí slyšel důvěrně známé vyzvánění několika telefonů ve velkoplošné redakci.

„Jestli něco umím, tak je to obstarávání informací. V tomhle mi věř.“

Při další větě ztlumil hlas. „Otázka ovšem je, nakolik důvěřuješ tomu Steviemu Wonderovi v sukních, co sedí vedle tebe.“

Mrkl jsem do zpětného zrcátka. Alina seděla s TomTomem na zadním sedadle, jako kdybych byl její šofér. V daném okamžiku mi tahle akustická distance přišla vhod.

„Co je s ní?“ zeptal jsem se tiše.

Jeli jsme širokou alejí, jejíž jméno mě ne a ne napadnout, směrem k městské dálnici. Zatím jsem neměl žádný konkrétní cíl, ale nějaký vnitřní hlas mi napovídal, že je lepší setrvat v pohybu. A patrně jsem jel instinktivně po trase, která vedla k mému hausbótu.

„Oprav mě, jestli jsem vedle, ale neříkala Alina něco v tom smyslu, že máme hledat samostatně stojící rodinný dům s příjezdem, kde sběratel očí parkoval těsně po činu?“

„Správně.“ Úplně jsem zapomněl na její poslední verzi, kterou mi říkala ve Frankově přítomnosti.

„Dobrá, předpokládejme tedy jen tak pro zábavu, že náš psychopat po vraždě skutečně odjel k jednomu domu, aby si tam vypil limonádu. Potom leccos hovoří pro to, že jel stejným autem, které mu druhý den olepili pokutovým lístkem. Je to tak?“

„Je to na můj vkus trochu moc hypotéz najednou, ale neztrácím nit.“

Když budeme mít dům, máme i jeho majitele. Za předpokladu, že se skutečnost shoduje s Alininými ireálnými fantaziemi.

„Jasně, potud v pořádku. Pak jsem si ještě myslel, že pachatel si hlídal ručičku tachometru, aby nebyl nápadný. No a na základě Alininých tvrzení jsem podle svých výpočtů stanovil časové okno maximálně čtyři minuty. A když vezmeme za výchozí bod Teufelsberg, pachatel za tuhle dobu nemohl vyjet ze zóny s omezenou rychlostí. V téhle čtvrti je to samá škola, hřiště, sportoviště a školka.“

„Výborně, vymezils hledaný prostor na několik čtverečných kilometrů.

„Na akční rádius pět celých šest, abych byl přesný, ale většina z toho je les nebo užitkové plochy.“

Slyšel jsem, jak Frankovi cvaká klávesnice pod rukama. „Navíc je tu plno zahrádkářských kolonií, rekreačních oblastí, lesní cesty a tak dál. Celkový součet relevantních silničních tahů byl neměl být delší než trasa maratonu.“

„Který jsi pochopitelně uběhl,“ zasmál jsem se.

„Správně.“

Dupl jsem prudce na brzdu, protože přede mnou vletěl do jízdní dráhy chodec, který chtěl stihnout autobus na druhé straně ulice. Alina si na zadním sedadle postěžovala, jak to jedu. Asi jen s maximální námahou udržela TomToma, aby nespadl ze sedadla.

„Děláš si prdel?“ vyhrkl jsem po krizovém okamžiku.

„Už jsi někdy slyšel o Google Earth?“ opáčil.

No jasně, to má logiku.

Přidal jsem plyn a zrychlil o jeden stupeň stěrače, což mělo ovšem za následek, že mi zamatlaly čelní sklo. Sněhové vločky byly sice velké jaké šestáky, ale ne dost mokré na to, aby umyly ze skla zimní sajrajt. Následkem toho jsem skoro neviděl.

Jaká to příhodná paralela!

Měl jsem dojem, že úplně stejně opotřebované stěrače mi pracují i v hlavě.

Čím víc jsem se snažil udělat si v ní jasno, tím rozmazanější obraz mi vznikal před očima. A podivuhodné smyslové halucinace, kvůli nimž jsem se octl v péči doktora Rotha, dokonaly zbytek. I když můj lékař soudil, že nemají psychopatologické pozadí, přece jen dokázaly způsobit, že jsem se nesoustředil a nevzpomněl si na ty nejjednodušší rešeršní nástroje, které mám k dispozici.

Jako například Google Earth.

„Už jen volná verze je prda jak hrom,“ horoval Frank. „Se satelitní mapou najdeš klíč od domu, kterej ti upadl na trávník, když se dostatečně přizoomuješ na pozemek.“

Sám se zasmál tomu, jak přeháněl. „Ale jde to ještě líp. Poněvadž v redakci přece máme…“

„… Street View. Přesně.“

Auta od Googlu vybavená speciálními kamerami už značnou dobu jezdila po ulicích vybraných měst světa, aby uživateli dopřála na zmáčknutí knoflíku pohled na všechny ulice v 3 D. Ještě nestačili zmapovat zdaleka všechna místa, a právníci už bili na poplach s problematikou ochrany osobních dat, kterou tenhle projekt vyprovokoval. Ale už byl částečně instalovaný na iPhone a moje noviny měly k dispozici prodloužený zkušební přístup, který teď Frank využíval, aby našel dům, který bude odpovídat Alinině popisu.

„Každá ulice v Berlíně, každej pitomej kout,“ zahalasil nadšeně a já už zase slyšel, jak cvaká klávesnice. „Můžu si je prohlídnout, jako kdybych tudy sám projížděl.“

„Stejně to potrvá hodiny.“

„Ale ne v případě štěstí, jaké máme my. Oblast přicházející v úvahu tvoří hlavně domy pro víc rodin nebo procovská sídliště z řadových domků. Traunsteinova vila představuje jednu z mála výjimek!“

„Kolik je jich ještě?“ zeptal jsem se rozčileně. „Kolik samostatných domů pro jednu rodinu jsi napočítal?“

Podíval jsem se na tachometr a uviděl, že jsem v tom vzrušení překročil povolenou rychlost víc než o třicet.

„Sedmadvacet. Ale jenom devět z nich je jednopodlažních a vede k nim příjezd, jak popisovala tvoje nová přítelkyně.“

Zakončil zvýšeným hlasem jako někdo, kdo chce na konci dlouhého vyprávění přidat ještě jednu pointu.

„… a jenom ve dvou těchhle vjezdech visí ten zatracenej basketovej koš!“

41. kapitola

I když ten bungalov musel patřit mezi nejnižší domy v celém sídlišti, byl vidět už zdálky.

Ulice, v níž jsme se octli, byla slepá, dlážděná kočičími hlavami, a ležela natolik stranou, že na jednom kandelábru dokonce ještě visel volební plakát. Nějaký dobrovolník zapomněl sundat ze sloupu nablble se křenícího kravaťáka s doktorským titulem, a tak od září každého, kdo sem odbočil, vítala nicneříkající slova Naše budoucnost je v síle.

Říkal jsem si, jestli je na to nějaký zákon, který nutí i ty nejbezvýznamnější a nejošklivější politiky nechat si vylepit fotku na papundekl. A jestli na celé planetě existuje aspoň jediný člověk, který se rozhodl dát svůj hlas podle volebního plakátu. Možná bych měl po něm ve svých novinách vyhlásit pátrání, až budu mít tady tohle za sebou.

Pokud něčeho takového vůbec budu mocen.

Postavili jsme auto na rohu, abychom neparkovali přímo před adresou, kterou nám Frank udal. A s každým krokem, který nás přibližoval k bungalovu, ve mně narůstala jistota, že tady marníme čas.

„Nemyslím, že tohle je dům, který jsi popisovala,“ řekl jsem Alině, která zrovna čekala, až si TomTom označkuje strom na ulici.

„A proč?“

„Je moc nápadný!“ Přimhouřil jsem oči a sledoval, jak se mi přímo před nimi sráží pára od úst.

Přičemž nápadné počínání je kolikrát tím nejlepším maskováním. V Lichtenrade nedávno vyklidili polovinu dvojdomku za bílého dne. Zloději jednoduše přijeli se stěhovacím autem. Loupežné přepadení nikoho nenapadne, když vidí stěhováka s plazmovkou v podpaží.

A nikomu nepřijde na mysl vyříznuté oko, když se kouká na Santu.

Alina poručila TomTomovi „sedni!“ a teď vedle něho zimomřivě přešlapovala z jedné nohy na druhou.

„Popiš mi, co vidíš,“ požádala mě.

Popsat? Začal jsem bloudit zrakem.

Jak mám tady tohle popsat slepé? Na každý pád jsem musel opravit svůj předsudek, že ve Westendu se slaví Vánoce decentněji.

Jednopodlažní budova vypadala, jako kdyby patřila desetiletému blahobytnému sirotkovi, jenž své dědictví prošustroval ve speciálním obchodě s vánočními ozdobami: kraj střech věnčil halogenový světelný řetěz a lemoval i kolmé okapové roury. Na samotném okapu se Mikuláš v životní velikosti a se sáňkami na zádech pokoušel vyšplhat ke komínu. Santa byl aspoň oblečený ještě do bílého jako v době, než nějaký reklamní génius od Coca-Coly přišel s nápadem přemalovat vánoční figuru načerveno.

To ovšem byla jediná decentní dekorace. Celou předzahrádku vyplňovali sobi, nasvícení sněhuláci a tří svatí z Východu. Chyběl pouze Ježíšek v jesličkách, i když jsem si nebyl jistý, jestli není zahrabaný pod hranicí dříví do krbu vedle dvojgaráže, jejíž vrata stejně jako okenice a zahradní branka byla nastříkána umělým sněhem. A pak tu ještě byl…

… koš na basket!

Dokonce se nacházel na místě, které Alina popsala: zboku garáže, ne před ní.

„Povím ti to stručně,“ začal jsem. „Ať tu bydlí kdo chce, pro svého dodavatele elektřiny to musí být prémiový zákazník.“

Alině nejspíš těch málo vizuálních vzpomínek utkvělo v paměti lépe než ostatním dětem. Možná proto, že od svých tří let už nevnímala nové vizuální podněty, které by mohly staré obrazy překrýt. Každopádně si dobře pamatovala vánoční období v Kalifornii, a tak pro mě nebylo těžké podat jí přibližný obraz téhle světelné show, která se tu předváděla a při delším rozhlížení mi provokovala záchvat migrény. Všichni sousedé se nikoli bezdůvodně zařídili stejně jako majitel bungalovu a v přízemí spustili žaluzie.

„Zmiňovalas koš a kolu, ale o sobech a Santech jsi nic neříkala!“

Alina pokrčila rameny. „Na nic takovýho si nemůžu vzpomenout!“

Udělal jsem krok ke koši, jehož zelený kruh odrážel spektákl předvánočního osvětlení. Vypadal podivuhodně nepoužívaný, jako kdyby ho sem namontovali včera.

„A co teď?“ zeptala se mi Alina za zády. Na paruku z pravých vlasů jí dopadaly jemné sněhové vločky a třpytily se na ní.

Požádal jsem ji, aby počkala ve vjezdu, a pokusil jsem se otevřít branku k cestičce vedoucí mezi garáží a domem do zahrady k hlavnímu vchodu.

Jak se dalo čekat, branka byla zamčená. Normálně bych zazvonil, ale tady u předního vchodu scházel jak zvonek, tak štítek se jménem. A tak jsem protáhl ruku mřížemi a otočil koulí, co tam byla místo kliky, načež se branka otevřela. Nato jsem se obrátil k Alině a ujistil ji, že se brzy vrátím. Pak jsem vykročil na krátkou cestu za dům.

Vchod byl masivní, dveře ze silného dřeva a podle všeho zdání uvnitř vyztužené ocelí. Z výstupku na zdi čněla šikmo dolů bezpečností kamera, jak bylo v těchto končinách běžné. Vypadala jako dravec, jenž se vrhne na kořist, jakmile se tato odváží dotknout nohou rohožky na boty. Zhruba ve výši prsou byl na dveřích připevněn světelný indikační panel.

Vypadal nachlup stejně, jak to známe z výkladů míst, kde si lze vsadit, nebo levných kasin s hracími automaty. Až na to, že červená elektronická písmena, která na LED liště kraulovala zprava doleva, nelákala na jackpot. Před mýma unavenýma očima plaval text známé vánoční písně.

Oh, jingle bells, jingle bells

Jingle all the way

Blížil jsem se k blikajícím dveřím a marně hledal kliku. I tady na zadní straně bungalovu byly spuštěné venkovní žaluzie.

Oh, what fun it is to ride

In a one hores open sleigh

Přistoupil jsem těsně ke dveřím a dopustil se té chyby, že jsem se díval přímo na pruh s textem. Svítící písmena zafungovala jako vypalovací cejch, který se mi chce vmáčknout do přecitlivělých očí.

Dashing trought the snow

In a one horse open sleigh

O’er the graves we go

Laughing all the way

Rychle jsem se od světelného panelu odvrátil a uchopil těžké bronzové klepadlo, které jsem nechal dopadnout na dveře. Krátce to zadunělo, ale nebyl jsem si jistý, jestli to uvnitř vůbec někdo mohl slyšet, a proto jsem do dveří udeřil ještě pěstí a čekal.

Nic.

Žádné šustění nebo šourání či jiný lidský zvuk, z něhož by se dalo usuzovat, že si někdo dá tu námahu a otevře mi.

Majitelé už možná spí, pomyslel jsem si a beztak jsem byl přesvědčený, že nestojím před tím pravým domem. Pokud nějaký pravý vůbec existuje.

Jingle bells, jingle bells, jingle all the way, začal jsem si v duchu notovat. Bylo neuvěřitelné, jak se mi ta jednoduchá melodie pomocí krátkého textového řádku na indikátoru okamžitě zažrala do mozku.

Dashing trough the snow in a one horse open sleigh. O’er the…

Zarazil jsem se. Rolničky v mé hlavě okamžitě zmlkly. Co jsem to u všech čertů chtěl zrovna zazpívat? Over the graves we go? Jedeme přes hroby?

Kladl jsem si otázku, jak jsem proboha mohl přijít na takový morbidní text, a podíval jsem se na panel znovu. Díval jsem se tak dlouho, dokud zase nenaběhl příslušný textový řádek:

Dashing trough the snow

In a one horse open sleigh

O’er the fields we go

Takže všechno v normě. Hm.

Na okamžik jsem mohl přísahat, že jsem na tom panelu četl pozměněný text, ale teď už po něm nebylo ani stopy.

Unavené slzící oči mi musely provést pěkný kousek. Není divu, když si vzpomenu, že jsem poslední dny skoro nespal a v bdělých hodinách pronásledoval šílence, zatímco jsem sám byl na útěku.

Laughing all the way

Bells on bob tail ring

Zrovna jsem si chtěl začít broukat dál, zatímco jsem uvažoval, jestli nemám ještě jednou zaklepat, když se mi text před očima znovu proměnil. Tentokrát se o tom nedalo pochybovat.

Klíč leží v díži,

smrtka na tě zhlíží.

Klíčem v zámku otočíš,

s životem se rozloučíš…

Vykřikl jsem, zapotácel se krok nazpět a zařval ještě víc, když jsem narazil do postavy, která čekala za mnou ve tmě.

40. kapitola

„Vidělas to?“ zeptal jsem se Aliny jako naprostý blbec. Ta se na rozdíl ode mě mým úlekem skvěle bavila.

„Popravdě řečeno se už někdy ptám, kdo z nás dvou má vlastně oči,“ odpálila nahrávku na smeč.

„Promiň, ale…“ Zadrhl jsem se, poněvadž jsem nevěděl, jak jí vysvětlit, co se mi právě stalo. Na panelu teď zase krauloval úplně normální neškodný text a já bych své mysteriózní vjemy nemohl dokázat ani někomu vidomému.

„Proč jsi nezůstala vpředu?“ zeptal jsem se šeptem a podíval se na TomToma, kterého pustila z vodítka. Ten se přesto držel těsně vedle své paní a lízal sníh před předními tlapami.

Alina se vzpurně zasmála. „Nechtěla jsem zase čekat půl hodiny na mrazu, až se milostpán uráčí předvolat mě k výslechu.“

„To s tím Traunsteinem nebylo…“

V tu chvíli můj pohled utkvěl na převráceném rezavém květináči, který stál na trávníku pár kroků od Aliny.

Klíč leží v díži

Poklekl jsem a zvedl nádobu. Odtrhla se od napůl zmrzlé země s pořádným mlasknutím. Do tmy se rozeběhlo pár malých brouků, které jsem vyrušil z nočního klidu. Pak jsem objevil malé pouzdro z umělé kůže. Nevážilo skoro nic a nahmatal jsem v něm pouze jediný klíč.

Klíč leží v díži,

smrtka na tě zhlíží…

„Co to máš?“

Pomalu, jakoby pod vlivem silných omamných látek, jsem procházel kolem Aliny zpátky k domovním dveřím.

Chytila mě za rukáv a chtěla po mně, abych jí konečně vysvětlil, co jsem našel. A tak jsem si dal tu práci, abych jí to vyložil. Jestli měla nějaké pochybnosti o tom, co jsem viděl, tak si je nechala pro sebe. Ba naopak. Jako by ji popadla touha po dobrodružství, když jsem jí líčil varování na kraulujícím textu.

„Půjdu s tebou,“ prohlásila, když uslyšela, že strkám klíč do zámku.

Jenom zkouším, jestli tam pasuje. Jistě, Zorbachu. A teď? Co uděláš pak, až zámek odemkneš?

„Ne, ty zůstaneš tady a budeš volat o pomoc, když se do pěti minut nevrátím,“ řekl jsem jí a věděl přitom dobře, že Alina není typ ženy, který si nechá od mužů něco předepisovat. Kdo se naučil jezdit poslepu na kole, ten se temných domů nebojí.

Cvaklo to a dveře se otevřely jakoby samy od sebe.

Klíčem v zámku otočíš…

„Haló?“ zvolal jsem do tmy, která se přede mnou rozprostírala.

Nic. Jenom husté, neproniknutelné černé ticho.

… s životem se rozloučíš…

No skvěle, pomyslel jsem si a zapnul mobil, abych s ním v krajním případě mohl zavolat pomoc. Pak jsem těsně následován Alinou a TomTomem vešel do předsíně.

Je to jenom neškodný bungalov, který ta slepá viděla ve svých vizích. Co by se mi tam uvnitř asi mohlo stát tak strašného?

39. kapitola

Ještě 6 hodin a 20 minut

do vypršení ultimáta

Tobias Traunstein

Tobias nevěděl, jak dlouho spal. Nebyl si ani jistý, jestli vůbec spal, protože když se probudil do tmy, cítil se ospalý jako ještě nikdy v životě.

Vzduch, byla jeho první myšlenka, poněvadž si myslel, že se udusí. Potom narazil loktem o tvrdou dřevěnou hranu.

Už to není měkké, byla Tobiasova druhá myšlenka. Stěny jeho vězení se najednou staly nepoddajnými a měl nyní definitivně za to, že leží v rakvi.

Nahmatal rukama tvrdou podlahu a o něco později se dotkl látky, která ho ještě nedávno obalovala. Na omak byla cítit jako nepromokavá bunda do deště nebo džíny, na které ukápl vosk. Jako tenkrát o adventní slavnosti, když mu upadla svíčka. Tenká elastická tkanina se zipem po stranách.

Moment, nebylo to něco jako…

… kufr? Ale ovšem, strčili ho takového černého krámu na kolečkách. Podobného, jakej si táta vždycky bral na obchodní cesty. Až na to, že byl mnohem větší a bylo v něm místo pro dětské tělo.

Jenže kde teďka jsem? Napřed jsem byl v tom zasraným kufru…

Dobrá. Je to hra. Jens a Kevin mě někam strčili, ale taky mi sem dali něco, abych se mohl vysvobodit.

Minci.

Třebaže si tak nějak neuměl představit, že by mu některý jeho kamarád strčil minci do pusy, o jiné alternativě radši ani nechtěl uvažovat. Je lepší být vydán na milost kámošům než někomu cizímu.

Dobře, mince tu byla kvůli odemknutí zipu. Co je tady ještě?

Možná klíč nebo zapalovač. Nebo třeba mobil.

Jo, mobil. To by bylo super.

Zavolal by policii nebo mámu, a kdyby to muselo být, tak i tátu, ale on by ten hovor nevzal, poněvadž má přece tolik práce…

Tak moment. Táta se přece strašně rozčílil, že mu zmizel mobil. Řval kvůli tomu na Leu a na mě, protože si myslel, že jsme mu ho ukradli. Tak dlouho, dokud mu ho máma konečně nedala, protože ho našla v jedné kapse.

Ve venkovní kapse na kufru.

Samozřejmě. Na kufru jsou kapsy… Třeba…?

Přitáhl si vrchní vedení, nahmatal zipy na venkovní straně a otevřel je jeden po druhém. V malé postranní přihrádce konečně něco našel.

Šroubovák?

Nevěřícně vytáhl podlouhlý nástroj, ohmatal dřevěnou rukojeť a potom ocel až k tupé špičce – a rozplakal se.

Jak mám u všech čertů zavolat mamince rozbitým šroubovákem?

Tentokrát se jednalo o slzy hněvu, jež mu stouply do očí. Dopustil se chyby a praštil pěstí do dřevěné stěny. Bolest ho rozplakala ještě víc.

Do prdele, Kevine, Jensi… Kam jste mě to vrazili?

Tobias si foukal na naražené klouby na prstech, jak mu to vždycky dělala maminka, když přišel z hřiště domů a měl bouli. A vzpomněl si na svoje sedmé narozeniny. Toho dne dostal od dědečka ten nejblbější dárek na světě. Když vybalil ošklivou břichatou dřevěnou figurku, která se dala na břiše rozšroubovat na dva kusy, zeptal se dědy, jestli to není spíš pro Leu.

Ach Leo. Proč tu teď nejsi se mnou? A co mám dělat s tím blbým šroubovákem, když mu chybí hrot?

Musíš vysvobodit panenky! zazněla mu v hlavě dědova slova a zase ho napadlo, jak se ten blbej dárek jmenoval. Děda vykládal něco o Rusku a o bábuškách, a že je to zkrátka velký hit tam někde na Východě, protože se jednotlivé panenky dají rozšroubovávat a vytáhnout z nich další bábušku.

Panebože, já teď tvrdnu taky v jedný takový rozdělávací bábušce.

Každá skrýš, z které jsem se vysvobodil, vedla do nové. Napřed kufr, potom dřevěná bedna.

A co přijde jako další?

Pravděpodobně ještě větší rakev, ve které bude zase tma. A kde se opět nebude dostávat vzduchu.

Tobias zakašlal, a když šel do dřepu, měl pocit, že ztrácí rovnováhu. Tou větší bednou si vykoupil jen trochu víc času.

A taky vzduchu. Jenže i ten brzy dojde.

Už sám kufr byl zabalený do plastové fólie, která se ani nedala roztrhnout. A teď, za pár okamžiků, ho zase tížil ten tlak na prsou. Zároveň uviděl hvězdy, i když si sem stejně jako předtím žádný paprsek světla cestu nenašel.

Tobias si chvilku kladl otázku, jestli se má skutečně vydat z podstaty a o to dřív tak spotřebovat vzduch. Nakonec se rozhodl, že mu nic jiného nezbývá.

A se zoufalým vztekem vrážel vadným šroubovákem, jenž měl upilovaný hrot, do stále téhož místa na dřevěné stěně.

38. kapitola

Ještě 6 hodin a 18 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Když mi bylo devět let a byl jsem už dost veliký, abych zvládl cestu veřejnou dopravou po Berlíně, připadl mi úkol vozit každou neděli babičce oběd. Sama k nám chodila nerada, protože nesnášela mého otce, jenž byl nota bene její syn, a mě strpěla jen tehdy, když jsem jí přinesl její oblíbené jídlo: královecké knedlíčky.

Myslím, že jediné, co měla na naší rodině ráda, byl veliký televizor v obýváku, kde chtěla každý rok o Vánocích znovu vidět Malého lorda Fauntleroye a pokaždé u něho znovu usnula.

Kdykoli si na ni vzpomenu, vybavím si její otevřená ústa, z nichž jí po mohutné bradě stéká slina, zatímco na obrazovce se rolují závěrečné titulky. Nejsem si tím jistý, ale obávám se, že opustila tento svět, aniž by kdy viděla konec filmu, a určitě bude i na onom světě proklínat starého earla Dorincourta, jehož zázračné polepšení pravidelně prospala. Moje nedělní návštěvy trvaly jenom půl roku, než babička v kuchyni uklouzla a musela do pečovatelského domova. Jenže i těch něco málo setkání mi stačilo a zakořenila se ve mně jistota, že smrt není živá bytost. Žádná zubatá s kosou, jak se zobrazuje v hrůzostrašných historkách, nýbrž pach.

Mnohovrstevný, vzájemně se prolínající a pronikavý pach složený z laciného prostředku na čistění záchodů, který zbytky exkrementů v koupelně přebije stejně nedostatečně jako peprmintové bonbony zkažený dech starého člověka se špatně padnoucím umělým chrupem. Vždycky když mi babička otevřela dveře, udeřil mě do obličeje tenhle „parfém smrti“, jak jsem ho tajně nazýval. Pot, moč, vaječný koňak, ohřáté jídlo – to všechno umocněno sladkokyselým smradem mastných vlasů a studených prdů. Představoval jsem si ho naplněný do flakónu z kostí a s lebkou na etiketě. Jestli takový koncentrát skutečně existuje, napadlo mě, zatímco si moje oči pomalu zvykaly na šero, pak ho tady v tom bungalovu někdo musel vylít pořádnej kýbl.

„Ohó,“ zasténala Alina. „Tady se musí ihned pořádně vyvětrat.“

„Haló, je tu někdo?“ zeptal jsem se minimálně už počtvrté, ale nedostal žádnou odpověď. Skutečnost, že třeskuté venkovní osvětlení do pokojů skrz neprůhledné žaluzie prakticky neproniklo, ve mně vyvolávala nepříjemný pocit tísně. Jedinou orientační pomůckou mi byly sporé paprsky světla, které si do domu našly cestu napůl otevřenými hlavními dveřmi. Šmátral jsem na zdi po vypínači, ale když jsem ho našel a zmáčkl, nestalo se nic.

„Co je to?“ zeptala se Alina, jež se okolo mě protáhla a prohmatala se k jídelnímu stolu uprostřed místnosti. Tmě by se tady uvnitř těžko divila, a tak jsem měl za to, že jí vadí zima.

„Nejde proud. Kvůli tomu taky zřejmě nefunguje topení.“

„To jsem nemyslela.“

„Tak co?“

„To syčení. Ty ho neslyšíš?“

Zadržel jsem dech a uklonil hlavu, ale nevěděl jsem přesně, z které strany Alina něco zaslechla. Poslouchám… a nic.

„Zní to jako sprej,“ zašeptala.

Rovněž TomTom nastražil schlíplé uši a popošel těsně k Alině do čela pokoje, a tím i do hluboké tmy.

Opět jednou mě ohromila Alinina sebejistota, s jakou se pohybovala na nezvyklém terénu.

Třeba bychom se báli méně, kdybychom nemohli vidět nebezpečenství, která nám svět strojí? napadlo mě. V tomhle taky nejspíš spočívalo jediné požehnání jejího postižení. O čem nevíme, to nás netíží. A co nevidíme, to vlastně neexistuje?

V obýváku byly špatně položené parkety nebo lamino, neboť podlaha pod Alininými kovbojskými botami mírně vrzala. Šel jsem za ní taky už víc po sluchu než po zraku. Zakopl jsem o něco, co bylo na stůl moc nízké a na vázu moc těžké; patrně nějaké umění: skulptura nebo ten ošklivý pes z porcelánu, co do otevřené tlamy chytá prach v příbytcích boháčů. Pak jsem zahlédl matný paprsek, který napravo ode mě ukazoval cestu z obývacího pokoje do sousední chodby.

No nazdar, můj orientační smysl nebyl zrovna nejlepší, dokázal jsem zabloudit i na prázdném parkovišti, a teď tohle!

Nepřímé nažloutlé světlo se linulo z druhého konce chodby, jak jsem teď zjistil, poté co jsem vyšel z černé díry za zády. Zorničky se mi musely roztáhnout na velikost mince, a proto mi chabé noční svítidlo v podlažní liště tam vzadu připadalo jako halogenový reflektor.

Vzpomněl jsem si na Charlie a žaludek se mi opět přihlásil.

Charlie. Ta praštěná, sexuálně nenasytná, dobrosrdečná, divoká, zavražděná Charlie. Zamordovaná šílencem, jenž si mě vyvolil za nedobrovolnou figuru ve své hře a přidělil mi úkol hledat její děti. Tam, kde jsme se scházeli, v „domě pudů“, taky existoval temný pokoj bez jakýchkoli zdrojů světla, kde na latexových matracích mohli po sobě lézt naprosto cizí lidé. Anonymní sex s neviditelným. Varianta stupňování chtíče, do níž jsem nikdy nepronikl. Na rozdíl od Charlie, jež byla tak zoufalá, že si chtěla v životě vyzkoušet úplně všechno.

Jednou jsem tam šel s ní, ale obratem jsem zase vypadl, když jsem na těle ucítil cizí ruce, u kterých jsem ještě ani nestačil zjistit pohlaví. Přestože v temném pokoji nikdy nebyla dokonalá tma, neboť jakmile někdo odhrnul těžký filcový závěs v průlezu, vrhla se hrstka unavených fotonů na propletená těla a vytvářela zrovna tak vágní vzpomínku na světlo jako v tomto okamžiku noční svítidlo v zásuvce na zdi přímo Alině u nohou.

Ta už stála na konci chodby těsně před těžkými kovovými protipožárními dveřmi pootevřenými na škvíru. TomTom se postavil přímo před ně a přitiskl huňaté tělo Alině k nohám. Bránil jí tak v další chůzi.

„Počkej,“ zarazil jsem ji a vyrazil za ní. Hned jsem poznal, že retriever měl dobrý důvod postavit se paničce do cesty, neboť za dveřmi vedly příkré schody do sklepa bungalovu.

„Slyšíš to?“ zašeptala Alina a já jsem v jejím hlase poprvé rozeznal nádech bázně.

„Slyším!“

Nejenže jsem to slyšel. Taky jsem to čichal. Rovnoměrné syčení spreje v plechovce sílilo, vůně parfému smrti nabírala na intenzitě.

„TomTom větří nebezpečí,“ oznámila Alina naprosto zbytečně. Na to člověk nemusel mít vyvinutý animální čich, aby poznal, že tady není něco v pořádku.

Ne, to se pleteš. Tady nemůže nic být. Pouze se řídíme halucinacemi slepé ezoteričky.

Otevřel jsem dveře.

Samozřejmě že jsem znal historky o blbcích, co sešli bosí do sklepa rovnou vrahovi pod sekeru, místo aby poslechli rady diváků v kině a dali se radši na útěk. A proto jsem považoval za naprosto vyloučené, abych jen jednou nohou šlápl na kamenný schod. Třebaže mě už profesně hnala zvědavost. Třebaže taky bylo možné, že se jen pár metrů pod námi nachází skrýš sběratele očí, kde na nás zoufale čekají Lea a Tobias.

TomTomovy instinkty měly rozum. Nesměli jsme se vydávat do nebezpečí. To mi bylo nad slunce jasné. Přinejmenším prvních pár vteřin. Jen potud, dokud jsem neuslyšel to děsivé, nelidsky znetvořené chroptění, jaké mohlo vydávat jedině stvoření, které teď, okamžitě, a ne až za půl hodiny potřebovalo moji pomoc.

„Do prdele, co to je?“ zeptala se Alina a zaznělo to ještě o něco úzkostněji.

Tam dole někdo umírá, pomyslel jsem si a vyklapl mobil. Naťukal jsem Stoyovi esemesku, kde mě najde.

Stalo se to, hned jak jsem zmáčkl odeslání a sešel doprostřed schodů. Hlásič pohybu aktivoval světlo na stropě. Zrovna tady, ve sklepě, přímo pod obývákem se rázem udělalo světlo jako za bílého dne.

Bohužel.

Když palčivé mžitky před očima polevily, podíval jsem se dolů do malé místnosti s hrubě otesanými stěnami, které svou klenbou připomínaly vinný sklípek, a začal jsem se třást.

Jak moc bych si přál být zpátky ve tmě, z níž jsem právě přišel.

Co bych za to dal, abych toho pohledu zůstal ušetřen.

37. kapitola

Když světlo pronikne naší rohovkou, projde pupilou a nakonec zasáhne citlivé fotoreceptory na sítnici, vznikne tam obraz. Přinejmenším na její maličké části, žluté skvrně zvané odborně Macula lutea. Přísně vzato zde nevzniká pouze jediný obraz, neboť naše oční svaly dbají na to, aby oko při pozorování nikdy nesetrvalo v klidu, nýbrž aby ve zlomcích vteřiny ohmatávalo objekt, dokud se z jednotlivých výřezů nesloží celkový obraz. Tím vznikne tok nervových podnětů, které náš mozek zpracovává do obrazových vzorů tím, že viděné srovnává s tím, co už známe. Přísně vzato je oko pouze prodloužený nástroj, který nám nikdy nedovolí pozorovat skutečnost, ale vždycky pouze její interpretaci.

Leč pro pohled, jenž mě tady ve sklepě bungalovu vší silou udeřil do lebky, žádný vzor neexistoval. Můj mozek neměl v paměti nic srovnatelného, s čím by tento hrůzný výjev mohl porovnat. Něco tak strašného jsem nikdy předtím neviděl.

Žena vypadala jako exponát z anatomické sbírky, ale s tím jediným rozdílem, že její rozpitvané tělo dosud žilo. Napřed jsem si myslel, že syčící dýchací přístroj vedle pryčny jako jediný způsobuje, že se ženin rozřezaný trup nadzvedává a klesá. Ale bohužel (Bože, odpusť, že jsem si tolik přál, aby byla mrtvá), žena pod maskou s intubační trubicí otvírala ústa a chroptěla. Navíc zakoulela očima, když jsem si přirazil ruku před ústa.

To snad není pravda. Tohle nemůže být reálné. Tohle je jen optický klam. Ženeme se přece jenom za halucinací jedné slepé…

Zamrkal jsem, ale hrůzný výjev jsem tím nesmazal. Ani lůžko, ani dýchací přístroj, ani…

… telefon? Co u všech čertů pohledává telefon na špitálním nočním stolku vedle umírající ženy?

Pohlaví oběti jsem poznal jenom podle dlouhých vlasů a prsů, kterým už uhnily bradavky. Unesená dívka to nebyla, neboť vzrůst neodpovídal devítileté. Ale jinak se stáří ženy nedalo určit, zvlášť když jí chyběly zuby i několik prstů a palce na nohou.

„Co se to tam dole děje?“ přerušila Alina tok mých myšlenek. Evidentně neposlechla TomToma a stála teď tam, kde jsem spustil detektory. Tedy v polovině schodů. TomTom stál jeden schod před ní, prudce dýchal a třásl se rozčilením.

„Já nemůžu,“ zasténal jsem přidušeně a pořád ještě jsem se snažil, abych místo činu nekontaminoval nějakým neuváženým pohybem.

Nevím, co mám dělat. Bože na nebi, tohle já přece nevydržím.

Obraz ženy, která už nebyla víc než jedna dýchající otevřená rána, nechtěl zmizet, ani když jsem na moment zavřel oči.

Byla spoutaná způsobem, jaký jsem dosud neviděl. Celé tělo bylo zabaleno do průhledné fólie, jako když se velký kus masa strčí do mrazicího pytle. Šílenec zodpovědný za tuhle zvrhlost musel zevnitř vypumpovat všechen vzduch, neboť fólie přiléhala přímo k svalům a roztrhané kůži.

Když jsem pochopil, jaký má tohle všechno účel, začal jsem se dávit.

Je to kvůli sousedům. Aby necítili, že tu někdo hnije zaživa.

Žena byla skutečně zatavená, stejně jako se potraviny balí do průhledné fólie.

„Potřebuješ pomoct?“ zeptala se Alina.

„Ne, já…“

Pomoc. Ano. Samozřejmě že potřebuju pomoc.

A co hůř! Spojení se muselo přerušit už při vstupu, poněvadž telefon mi pořád ještě ukazoval SMS v poště k odeslání. To se nezdařilo a Stoya nevěděl, kde jsem.

Rychle jsem se k tomu martyriu otočil zády a šel zpátky po schodech nahoru.

„Musíme odsud pryč. Musíme okamžitě zavolat hasiče…“

Bummmm!

„Alino?“

Skoro jsem její jméno vykřikl, jak moc mě vylekal ten nečekaný zvuk za ní. I ona se teď třásla jako TomTom.

„Co to bylo?“

Ne, prosím ne. Ať to není to, co si myslím…

Závan studeného čerstvého vzduchu kolem hlavy mi byl nápadný už na začátku schodiště.

Zatraceně!

Nechali jsme otevřené dveře. Od hlavního vchodu přes chodbu až ke dveřím do sklepa. Venku zesílil vítr. Byl dosud mírný, žádná bouřka, ale dost silný na to, aby udělal průvan, který táhne skrz pokoje a…

„Kurva!“

Protlačil jsem se kolem Aliny a TomToma po schodech nahoru a vší silou a zoufalstvím jsem kopl do dveří ze sklepa, které se právě zabouchly.

Napřed jsem zacloumal klikou, pak jsem se vzepřel ramenem, ale moje kosti byly poddajnější než kovová deska, která nám uzavřela cestu zpět. Mobil v ruce ani tady nahoře neukazoval jedinou příjmovou čárku, a tak jsem se zase protlačil kolem Aliny a TomToma zpátky do sklepa.

„Co chceš dělat? Tak mluv konečně!“

Ignoroval jsem její netrpělivou otázku a zkusil, jestli telefon na pojízdném stolku ještě funguje.

Opravdu. Tenhle starej předpotopní krám byl připojený do sítě.

Měl ještě vytáčecí ciferník, jaký jsem už od osmdesátých let nikde neviděl.

Jako u babičky. Všechno jako u babičky. Nejen ten parfém smrti.

Dokonce na něm byl i zámek. Relikt ze starých dob, kdy meziměstské a mezistátní hovory stály majlant a člověk si tak mohl před dovolenou pojistit přístroj před nevítanými telefonisty. A stejně jako tenkrát i tady byl zámek umístěn tak, aby se ciferníkem dalo pootočit jen o dvě čísla – jedničku a dvojku.

Ale to mi stačí. Víc čísel pro nouzové volání nepotřebuju.

Strčil jsem ukazovák do otvoru v ciferníku.

1… 1… 2

Staromódní rachocení kolečka vytvářelo nepříjemný souzvuk s dýchacím přístrojem vedle mě. Nabral jsem dech a napnul všechny síly, abych se nepodíval doprava. Na živou mrtvolu.

Začalo to vyzvánět.

Jednou. Dvakrát.

Po třetím zazvonění se najednou udělala tma.

36. kapitola

Ještě 6 hodin a 11 minut

do vypršení ultimáta

Frank Lahmann (volontér)

„Kde je?“

Thea Bergdorfová se musela k Frankovi připlížit zezadu. Ptal se sám sebe, jak dlouho už ho asi pozoruje.

„Já vím, že s ním udržujete kontakt. Takže si ze mě nedělejte prdel, mladíku!“

Jak teď nad ním šéfredaktorka stála, připomínala mu brankáře odhodlaného chránit své pokutové území i s nasazením hrubé tělesné síly. Thea Bergdorfová nosila zásadně přiléhavé kalhotové kostýmy v krémových barvách, které se k ní hodily zhruba stejně jako sražený proužkovaný oblek k vyhazovači. Dávala celkem otevřeně najevo, že jí na vlastním zevnějšku vůbec nezáleží.

„Já jsem udělala kariéru navzdory, a ne díky tomu, že mám tlustou prdel,“ vysvětlila jednou zkoprnělému manažerovi nějakého hospodářského svazu na novoroční recepci svých novin. „Kdybych byla mladá, hezká a anorektička, promarnila bych obrovskou spoustu času šoustáním s nepravými muži.“ Podle toho tedy přece jen měla nějaký smysl pro humor. Ale z toho Frank momentálně v její mimice a rozkazovačném tónu nenalézal sebenepatrnější známku.

„Takže naposledy: kde se v tuhle chvíli nachází Zorbach?“

Frank vyčerpaně zasténal a pročísl si vlasy. „Požádal mě, abych to nikomu neříkal.“

„Já jsem jeho nadřízená, jestli vám to snad uniklo.“

„Já vím, ale on je můj školitel.“

„Aha, a vy si myslíte, že se tím dostáváte do střetu zájmů?“ Šéfredaktorka zkřivila rty k posměšku. „No výborně, já vás tímto z toho konfliktu vyvazuji. Máte padáka!“ A odvrátila se od něho.

„Co?“ Frank vyskočil ze Zorbachova křesla a pádil za ní. „Proč?“

Znovu se k němu otočila. „Protože nestrpím, když mi podřízení zadržují důležité informace. Žádala jsem vás, abyste mě okamžitě informoval, až se Zorbach ohlásí. Vy jste to ignoroval a chtěl jste si hrát podle vlastních pravidel jako Rambo, že? Tak to máte smůlu.“

„Ale to přece nedává smysl,“ zakřičel Frank vztekle. „Když pro vás nebudu pracovat, tak už se ode mě tuplem nic nedovíte.“

„Mně už taky nic říkat nemusíte.“ Konečně se zastavila, ale jen proto, aby ukázala k vstupní zóně velkoplošné kanceláře, jejíž skleněné dveře se právě rozjížděly.

Do redakce vstoupili dva muži.

Thea se ďábelsky usmála. „Vyšetřovatelé jistě mají efektivní metody jak z vás vytáhnout pravdu.“

35. kapitola

Ještě 6 hodin a 10 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

„Jo, haló?“ Hlas v povznesené náladě na druhém konci byl už tak matoucí a hluk v pozadí odpovídal zvukům v centrále nouzového volání ještě méně. Z mixu alkoholického smíchu a falešného zpěvu se dalo usuzovat spíš na bar s karaoke.

„Uber trochu toho brajglu,“ vykřikl muž jako na potvrzenou do rozjařené party za sebou a skutečně ho musel někdo poslechnout, protože basové diskodunění se najednou ztlumilo.

„Mluvím s centrálou záchranné služby, kurva?“

„Co? A tak, záchranka. No jasně!“ zasmál se muž stejně zeširoka, jako když při mluvení protahoval samohlásky. Ten muž byl jednoznačně podnapilý. A určitě ne ten, koho chce mít člověk na drátě, když vytočí 112.

„Nepočítal jsem s tím, že zavoláte tak rychle.“

Nepočítal s tím?

„Děláte si ze mě prdel?“ zařval jsem. „Stojím tady vedle ženský, která potřebuje nutně pomoc, a…“

Zarazil jsem se. Něco tady začalo vibrovat, a přístroj na umělé dýchání to nebyl.

„Jo tak, ano. Hra na zabijáka. Chápu. Tak moment.“

Slyšel jsem šustění papírů a potom hlas toho muže zněl, jako kdyby četl připravený text: „Varoval jsem tě. Neměls mě vyzývat, ale tys chtěl hrát za každou cenu. Výborně, tak dávej pozor. Tady jsou pravidla.“

„Pravidla?“

Vibrování nabralo na intenzitě a podmalovával ho zvuk, který vzdáleně připomínal vysavač.

Co se to tu děje? Co se to tady k čertu s námi děje?

„Každá hra má přece vždycky nějaký zasraný pravidla, kámo!“

Chlápek v telefonu si odkrknul a se smíchem se za to omluvil.

„Kdo jste?“ zařval jsem.

„Ále prdlajs, teď jsem to zvoral. Sorry. Jenže ono to taky bylo na poslední chvíli. Normálně dostávám instrukce tejden předem. A zrovna dneska tady něco slavíme, já už jsem do sebe taky něco nalámal, no a tak mi to tak rychle nesepnulo, chápete?“

Ne, nechápu. Nechápu nic, protože se musím bavit s ožralým kreténem, potom co jsem vytočil záchranku, aby zachránila napůl shnilou ženu, se kterou jsme já a moje slepá průvodkyně zamčení v temném sklepě.

„O čem to mluvíte?“

„Tak jo, ale musíte mi slíbit, že už to nikomu dalšímu nepovíte, jo? Dřív jsem to dělal častějc, proto je moje číslo pořád ještě na internetu. Ale už mě to hraní přidělenejch rolí nudí čím dál víc. Tady tu hovadinu jsem vzal jenom proto, že ten týpek v telefonu mi za to slíbil sto euro.“

Přidělená role? Panebože, sběratel očí nastavil přesměrování hovoru k nějakému studentovi, který si myslel, že si při interaktivní hře na stopovanou přivydělá pár euráků, když bude účastníkům hry sdělovat pokyny.

Jenže tohle není hra. Přinejmenším pro nikoho dalšího než pro sběratele očí samotného.

„A čím vás pověřil ten muž, který vám dal peníze, abyste vzal telefon, až vytočím tohle číslo?“

„No abych přečetl tadyhle ten e-mail.“

Zakašlal jsem a najednou se mě zmocnil nepříjemný pocit, že vzduch, který dýchám, je nějak suchý.

„Máš vzduch na patnáct minut,“ předčítal muž dál. Monotónní hluk vysavače přešel do setrvalého dunění. „Tak dlouho potrvá, než pumpy vysají ze sklepa všechen vzduch. A jestli jsi tu hádanku nepřišel vyluštit sám, tak máte vzduchu ještě méně. Ale ty víš, že hra je hra. A žádná hra není bez šance. Můžeš pumpu zastavit a vyhrát!“ Mladík udělal pauzu, do níž kdosi z pozadí zaburácel něco obscénního.

„A dál?“

„Víc toho tady není,“ zasmál se rozpačitě.

„Co znamená, že tam toho víc není?“

Jak mám potmě zastavit ty zatracený pumpy, co z našeho žaláře dělají vakuum, když ani nevím, kde jsou?

Chytil jsem se za vysychající hrdlo.

„Hele, kámo, a neříkejte mu, že jsem to zvoral, jo? Já to teď musím položit.“

Mejdanová hudba opět zesílila. Muž evidentně odešel z pokoje a stál teď někde na tanečním parketu.

„Ne, nezavěšujte!“ křičel jsem teď proti rámusu v pozadí i proti hluku vývěvy. „Musí tam být ještě něco.“

„Ne, kámo, fakt ne. To je… jo moment.“

Zatajil jsem dech a přitiskl sluchátko k uchu ještě víc.

„Do prdele práce. Ještě je tu řádek s předmětem mailu. Tak ten jsem fakt přehlíd.

„Co?“ zeptal jsem se klidně, jak jen jsem byl v tomto okamžiku mocen.

Zachovat klid. Musel jsem se zhluboka prodýchnout.

Máš ještě fůru času, snažil jsem si namluvit. I když Alina a TomTom taky spotřebovávají vzduch a objem sklepa je jen pár krychlových metrů – deset minut je zatraceně dlouhá doba vymyslet nějaký plán.

„Krucinálfagot, co je tam napsaný jako předmět?“

Na druhém konci vedení naposledy zašustil papír a pak mi ten muž řekl něco, co mě s definitivní platností připravilo o rozum: „Jenom čtyři slova, kámo. Stojí tady: Pomysli na svou matku!“

34. kapitola

Moje matka zemřela ráno dvacátého května v naší kuchyni chvilku potom, co se jí při pečení dostalo trochu mouky do nosu. Její nejlepší kamarádka Babsi, která u nás byla náhodou na návštěvě, křičela na zahraničního lékaře, aby se jí podíval do nosu.

„Ona se držela za nos!“

Babsi to opakovala asi desetkrát: když mámu zvedali na nosítka, když ji za přihlížení překvapených sousedů nakládali do sanitky a taky na doktory z urgentního příjmu ve Virchowce: „Proč se držela za nos?“

Babsi měla jasno v tom, že se tak vytvořil podtlak v mozku, a proto aneurysma prasklo. Až mnohem později mi vysvětlil jeden lékař s unavenýma očima a předsunutými zuby, že matka by infarkt neodvrátila, ani kdyby úplně normálně kýchla do kapesníku.

„Krvácení do mozku zřejmě spustilo kýchací reflex. Nebo to byla čirá náhoda, že vaší matce něco stouplo do nosu zrovna ve chvíli, kdy jí praskla výduť. Ale mrtvici to nezpůsobilo.“

Jaká útěcha. Moje matka tedy nebyla připojená na baterii nejmodernější medicínské techniky proto, že byla moc blbá na to, aby kýchla. Prostě byla na řadě.

Dnes, pět a půl roku po neštěstí, leží na klinickém oddělení jednoho soukromého domova pro seniory. V jejím samostatném pokoji to vypadá jako na předváděčce špičkové techniky intenzivní medicínské péče. Lékařsky správné označení jejího stavu zní apalický syndrom. Bdělé bezvědomí. Kdykoli ji navštívím, přepadne mě pokušení strhnout tabulku v patách postele, přeškrtnout diagnózu a místo ní napsat do příslušné kolonky „zemřela“. Neboť to pro mě je: mrtvá.

Bylo veskrze možné, že matka ještě prožívala fáze bdění a spánku a orgány díky nabídce prášků, infuzí, hadiček a přístrojů nevypověděly službu. Pro lékaře, pečovatele a sestry to možná tak ještě naplňovalo definici života, ale pro mě matka zemřela dvacátého května v naší kuchyni. Už je to pět a půl roku.

„Slib mi, že to nenecháš takhle daleko dojít!“

Skoro mě o to úpěnlivě prosila tenkrát na zpáteční cestě z pečovatelského domova. Byli jsme navštívit babičku a ten den to bylo ještě mnohem horší než jindy. V kuchyni kolem sebe házela výkaly („Podívej, co umím!“) a pak se pokusila jíst svoje vlastní vlasy. Když nás k ní pustili, to už se vznášela v sedmém farmaceutickém nebi a slintala jako dřív, když usnula u televizoru.

„Bože na nebi, takhle já nechci skončit,“ rozplakala se maminka v autě a bouchla ho z pravé strany. A nato mě zatížila kletbou a vymámila ze mě příliš těžký slib, že ji nikdy nenechám samotnou v takovéhle situaci, kdy už jí smysly nebudou sloužit.

„Radši ať ty přístroje vypnou.“ Pak mě vzala za ruku, podívala se mi hluboko do očí a zopakovala to ještě jednou: „Slib mi, Alexi, že kdybych měla nějakou nehodu a mohla po ní už jenom takhle vegetovat jako babička, chci, abyste udělali všechno pro to, abych takhle neskončila. Rozumíš?“

Radši ať ty přístroje vypnou.

Kdyby aspoň byla stačila podepsat revers. Kdyby tak byl otec ještě naživu, aby to rozhodnutí učinil za mě. Kdybych byl prostě jenom sebral dostatek odvahy a uskutečnil její poslední vůli.

Jednou jsem se o to už pokoušel. Rozjel jsem se do sanatoria s pevným odhodláním zmáčknout vypínač a zastavit dýchací přístroj – a žalostně jsem ztroskotal. Po tragédii na mostě jsem už neměl sílu připravit o život dalšího člověka. A tak je to moje vina, že kdysi silná a vitální emancipovaná žena, která si nenechala ani od číšníka pomoct do kabátu, je dnes vystavena náladám špatně placeného ošetřujícího personálu, bez jehož pomoci už ani nebyla schopná kontrolovat stolici.

Ona by tohle nechtěla. Radši by byla mrtvá, to mi tenkrát řekla jasně, ale já jsem ten den nebyl schopen ji zabít.

A sběratel očí to zřejmě ví.

Pomysli na svou matku!

Musí mě dobře znát. Patrně ví, že jsem tehdy okamžik civěl na kolébkový vypínač přístroje pro umělé dýchání, který by toto utrpení zastavil a mně přivodil soudní proces pro nezákonnou euthanasii.

Ví, že jsem příliš měkký. Že jsem výstřelem na Angeliku v sobě spotřeboval všechnu odvahu nezbytnou k tomu, abych zabil dalšího člověka. A to i kdyby smrt měla zmírnit jeho utrpení a bylo to patrně jeho vroucné přání.

Proto mě sběratel očí tady dole postavil před neřešitelnou úlohu.

Hra je hra. A žádná hra není bez šance.

Nevyzýval mě, abych hledal vývěvu. Jestli mám zachránit život sobě a Alině, musím vypnout úplně jiný stroj: ten, který pouhý krok ode mne udržuje při životě mučenou ženu.

Můžeš pumpu zastavit a vyhrát!

Dýchací přístroj vedle postele s neznámou ženou!

Zakřičel jsem na studenta v telefonu svou adresu a zapřísahal ho, aby zavolal pomoc. Slova mi přeskakovala v krku, jak jsem mu vysvětloval, že tady tohle už není hra, ale smrtelně vážná věc. Ale on se jen smál: „Jo, jo. Ten týpek mi říkal, že budete blábolit takovýhle kraviny.“ A zavěsil.

Zmáčkl jsem vidlici, vytočil znovu 112 a čekal na vyzváněcí tón. Marně.

Nebylo mi dovoleno zavolat podruhé.

Starý telefon už byl odpojen od sítě.

33. kapitola

Ještě 6 hodin a 4 minuty

do vypršení ultimáta

Frank Lahmann (volontér)

„To jsou přece úplný kraviny,“ řekl detektiv, který k němu seděl blíž. „Honí se se slepou svědkyní za špatně zaparkovaným autem? Takový hovadině mám věřit?“

Komisařův tlustý zadek se zařezával do hrany masivního skleněného stolu, v jehož čele se uplacíroval. Frank měl za to, že Thea na něj čeká venku před zasedačkou redakce titulní strany a možná dokonce naslouchá u dveří. Jak ráda by byla vešla s nimi, ale druhý policista se postavil proti. Byl nejen hubenější, ale taky rozumněji oblečen, ale stejně nevypadal o nic méně zuboženě než jeho kolega hromotluk. Tmavé kruhy pod očima, šupinatá pokožka, zarudlé oči – Frank tyhle známky přepětí organismu znal z vlastní zkušenosti. To se dostavuje, když čas pracuje proti a spánek je luxus, který si člověk nemůže dopřát. Frank v jejich tvářích dokonce poznal i vedlejší účinky léku, který si vzali proti stresu. Chlap, kterému ten druhý říkal Sumec, přebíjel potřebu spánku kávou a red bullem. Jeho vyzáblý nadřízený v obleku sáhl po něčem tvrdším. Obrovsky rozšířené zorničky hovořily stejně výmluvně jako fakt, že neustále zvedal nos a popotahoval jím – stejně jako Kowalla ze sportovní redakce, co šňupal koks.

„Tak si tu informaci jednoduše prověřte,“ prosil Frank. „Třeba má Zorbach pravdu a ten chlap s pokutovým lístkem je ten, koho hledáte.“

Frank ještě jednou zopakoval adresu v Brunnenstraße, kde muž, kterého Zorbach považoval za sběratele očí, odstavil auto na parkoviště pro invalidy.

„Prověřte to. Co tím můžete ztratit?“

„Čas,“ odpověděl muž, který se představil jako Philipp Stoya. „ultimátum běží a já nechci sbírat další dětskou mrtvolu jen proto, že jsem marnil čas prověřováním dopravního přestupku!“

Stoyovi se cukaly koutky úst, jak se snažil potlačit zívnutí. Pak nahonem vylovil z kapsy kapesník, právě tak včas, než několikrát za sebou mohutně kýchl. Z pravé nosní dírky mu přitom vyletěla krvavá nit. Vrchní vyšetřovatel si toho musel všimnout sám, poněvadž se stručně omluvil a odešel ze zasedačky.

To je bezva. Necháš mě tady s tím Rambem samotnýho, pomyslel si Frank a znervózněl.

Sumec se na něj usmíval. Víc nic. Jednoduše seděl na kraji stolu, houpal pravou nohou, jako by na ní balancoval s míčem, a zubil se. Zeširoka. Vlídně. Bez posměšku. Díval se na něho jako na starého kumpána. A neříkal nic.

Frank sklopil zrak a přemýšlel.

Mám mu tu adresu dát?

Zorbach ho žádal, aby to nedělal, dokud mu k tomu nedá telefonicky souhlas. Jenže ten už se deset minut nehlásil. A když mu zkoušel zavolat sám, těsně než přišli ti detektivové, tak už telefon nebral.

Volaný účastník je dočasně mimo provoz.

„Zorbach to není,“ řekl jim za ten krátký výslech určitě už potřetí. „Naháněním mého šéfa ztrácíte víc času, než kdybyste si konečně prověřili ten pokutový blok.“

Žádná reakce. Sumec se křenil dál.

Kurva!

Frank tušil, co bude následovat. Znal tyhle typy. Třebaže ho tady v novinách měli kvůli mladistvému vzezření a pramalým životním zkušenostem za zelenáče, přece jen uměl odhadnout lidi zvyklé dostat to, co chtějí. Znal je už proto, že se podobali jeho otci. Scholowsky mohl být v soukromí roztomilý tatík od rodiny, který při zahradní slavnosti griluje ty nejtlustší stejky a nosí přitom děti na krku. Ale když se v práci octne v slepé uličce, obuje se do případu celou svou vahou, aby ho vyřešil. Patrně proto hraje pouze druhé housle. Pravděpodobně se mu nedostává trpělivosti a citlivosti a na rozdíl od svého šňupajícího parťáka znal subtilní taktiky výslechu jen z doslechu.

Než mu dal Zorbach příležitost v redakci, byl Frank celý život outsider. Někým, kdo nikdy nestál uprostřed, ale vždycky jen na okraji. To je nejlepší pozice, když chce někdo pozorovat lidi. Od dětství se tak dopracoval enormní schopnosti empatie. Proto věděl, že Sumcův úsměv představuje všechno možné, jen ne nabídku k smíru. Byla to mnohem víc předzvěst něčeho moc a moc nepříjemného.

A nemýlil se.

Sumec vyskočil svižným pohybem, jaký by do detektiva s nadváhou nikdo neřekl, a přistoupil k Frankovi. Ten ucítil škubnutí v krku, jako kdyby si skřípl nerv, a pak jím projela táhlá bolest páteří dolů až do beder.

„Konec srandy!“ Sumec mu tiskl loket přímo pod bradou a utáhl kravatu ještě víc. „Tvůj kamarád ztratil na místě činu peněženku. Dokonce se tam ještě vrátil a přepadl Traunsteina.“

Frankovi praskaly šíjové obratle. Máchal rukama, snažil se vzepřít nohama, ale trup měl jako zalitý do betonu.

„Má poznatky o pachateli, a utíká před námi.“

On je šílený!

„Tak mi nevykládej, že hledáme nepravýho!“

Ten zmrd zešílel a chce mě zabít.

„Je docela možný, že z toho budu mít disciplinární řízení. A je taky možný, že mučení je v Německu zakázaný. Ale víš co?“ Sumec nadzvedl Frankovi hlavu tak, aby musel vidět na velké nástěnné hodiny, které visely na zdi na druhém konci konferenční místnosti.

„Já na to seru, když jde o děti. Čas kvapí a já tě radši dopravím na úrazovou pohotovost, než abych dopustil, že kvůli takovýmuhle čuráčkovi zemře další dítě!“

Frank s úlevou konstatoval, že i přes tlak na hrdlo ještě může dýchat, a znovu se pokusil vysvobodit ze sevření. Ale pak znehybněl. Zůstal v naprostém klidu. Nehne se ani o milimetr, dokud ho k tomu Sumec nevyzve. Věděl i o strašných bolestech, jaké by se okamžitě dostavily, kdyby otočil hlavou jenom o pár stupňů.

„Víš, čím si při těžkých případech píšu poznámky?“

Frank se neodvažoval ani přikývnout. Tep mu stoupl na maximum a potil se teď na celém těle.

„Jste perverzní!“ tanulo mu na jazyku, ale nesměl riskovat, že se Sumec rozzuří ještě víc. Nechtěl, aby mu ten ostrý předmět zabořil do ucha ještě hloub.

„Tužkou,“ zasmál se detektiv. „Vždycky s sebou nosím dlouhou a čerstvě ořezanou tužku.“

Frank se jen třásl, jak mu vyšetřovatel dýchal teplé vlhko na propocenou kůži za krkem.

„Dobrá, dobrá. Řeknu to,“ zasténal.

„Ano?“ Sevření nepovolilo ani v náznaku. Tužka ho tlačila stejně nepříjemně jako suchá vatová tyčinka, když si ji někdo zasune moc hluboko do zvukovodu.

„Já ti dokonce věřím, že to teď vybalíš. Ale víš, jaký je rozdíl mezi mnou a mým parťákem?“ Frank opět nemohl ani přikývnout, aniž by riskoval, že mu Sumec poškodí ušní bubínek.

„Stoya je taky v koncích. Ale na rozdíl ode mě si není jistý, jestli tvůj šéf je skutečně ten hajzl, kterýho hledáme. Proto by se možná dal strhnout k menšímu vyhrožování. Ale u zastrašování by taky zůstal.“

Frank začal hyperventilovat strachy.

„Já naopak sázím na jistotu, že víš, co se stane, jestli mi teď budeš vykládat kraviny,“ řekl Sumec a sevřel tužku v ruce ještě víc, aby s ní mohl pořádně bodnout.

32. kapitola

Ještě 6 hodin a 2 minuty

do vypršení ultimáta

Alina Gregorievová

„Já tohle nemůžu!“

„Co nemůžeš? Řekni mi, prosím tě, konečně, co se tady děje!“

Alina si už při vkročení do sklepních prostor všimla rychlé, duté ozvěny. Její slova doprovázelo slabé echo, když se odrážela od stěn. Proto věděla, že prostor, v němž jsou zavřeni, nemůže být velký. Kromě toho se při chůzi ze schodů praštila do hlavy. Stála tedy v nízkém kamenném sklepě, kde před chviličkou zhaslo světlo. Tenoučký závoj, který ještě vnímala díky zbytkům vizuálního vnímání, zmizel – stejně jako kyslík, který potřebovala k dýchání.

Co začal Zorbach telefonovat, měla dojem, že vzduch tady dole neustále řídne a na plíce jí doléhá rostoucí tlak.

„Leží tady nemocná žena,“ uslyšela ho za sebou zasténat. „Jestli se odsud chceme dostat, tak ji musím zabít.“

Alina od sestupu z bungalovu do sklepa dýchala už jenom ústy, aby ten smrad lépe snášela. Nasládle žluklý pach plesnivých potravin byl ovšem její nejmenší problém. Byla zavřená v prostředí, kde se nevyznala, slyšela příšerné zvuky, měla problémy s dýcháním a Zorbach se zřejmě pomátl na rozumu.

„Stůj! Nechoď dál!“ obořil se na ni, když do něj vrazila. Za normálních okolností disponovala jakýmsi orientačním smyslem i v neznámém terénu. Nebyl příliš vyvinutý a nefungoval vždycky, ale tu a tam vycítila, když jí něco stálo v cestě. Například že se změnil odpor vzduchu, než vrazila do těžkého předmětu. Ale tady dole, v tom studeném a uřvaném prostředí, to nebylo možné.

Příliš mnoho odchylek. Mám přetížené smysly.

Slyšela nepříjemné syčení, zvuk sání čerpadel, cítila smrad a vnímala paniku v Zorbachově hlase. Není divu, že do něj vrazila a musela se neohrabaně o něco opřít – a sice o…

Ano, o co vlastně?

Fólii pod svou rukou cítila stejně, jako kdyby osahávala balené maso.

„Co je to taky?“ zeptala se, ale než mohla teplou fólii ohmatat oběma rukama, Zorbach jí je odtrhl.

„Nic. Nesahej na ni.“

Na ni?

„O kom to mluvíš?“

Zorbach se rozzuřil. „Řekl jsem ti přece, že tu leží jedna ženská. Jedna z jeho obětí. Věř mi, že nebudeš chtít vědět víc.“

Ne, myslím, že máš pravdu. Možná to opravdu nechci vědět…

Ale stejně se to dozvěděla. Ne od něho, Zorbach jí dál mlčky držel ruce dozadu a patrně ji chtěl ušetřit pohledu, který sám celou tu dobu musel snášet.

Pravdu se dověděla, když změnila stanoviště a Zorbach už ji nemohl držet za ruce. Její prsty nahmataly obraz utrpení lépe, než by jí ho někdo mohl popsat slovy. V tenké fólii před ní ležela otevřená žhavá rána. Alina nahmatávala odhalené svaly, maso, šlachy a zčásti i dokonce obnažené kosti.

Nekrotizující fasciitida, problesklo jí hlavou hrůzné podezření.

Znala tohle vzácné bakteriální onemocnění, při němž člověk doslova tlí zaživa. Ať už tu ležel kdokoli, musel neskutečně trpět a jeho bolest se dala srovnat se zanedbaným pacientem ve starobinci, jehož celé tělo představuje jednu otevřenou ránu. Jednou měla v péči obchodníka, jenž tuhle strašnou nemoc prodělal a musel si při fyzioterapii zvykat opět na normální průběh činnosti těla. „Doslova jsem se rozprskl,“ líčil jí klient, který se nakazil v nemocnici. „Všechno na mně bobtnalo, bylo to horké, kůže se roztrhla a začala hnít a cloumaly mnou horečnaté křeče!“ Život mu zachránily nesčetné operace a vagon nejrůznějších antibiotik. Na tahle opatření je tady pro tu dokonávající ženu určitě pozdě, i kdyby touhle nemocí netrpěla.

Možná vůbec není infikovaná. Možná hnije jenom proto, že se pod fólií nemůže pohybovat.

„Kdo je to?“ zeptala se Alina a rozkašlala se. Vzduch byl tady dole už mohutně nasycen jejím vlastním kysličníkem uhličitým.

„Nemám zdání. Nevím to. Vím jenom to, že ten chorobnej hajzl musel propojit přívod elektřiny s dýchacím přístrojem. Myslím, že když ho vypnu, naskočí světlo a dveře se odemknou.“

I Zorbach sípal, jako by chtěl napodobit TomTomovo psí dýchání.

„Ale já to nemůžu udělat. Nedokázal jsem to ani u svý mámy!“

Alina přikývla. Nerozuměla sice, co tím chtěl říct, ale teď nebyl čas vyptávat se na rodinné historie.

„Kolik času nám zbývá?“ zeptala se a opatrně osahávala ženě paži.

„Nemám zdání. Pět minut. Možná ani to ne.“

Alina přejela prsty přes chrustavku, kousek odumřelé kůže. Hmatala opatrně nahoru.

„Myslím, že ji tím zbavíme utrpení. Nejspíš by nás o to poprosila sama, kdyby ještě mohla mluvit!“

Alina slyšela, že Zorbach pláče, a také jí vyhrkly slzy.

Nejspíš. Pravděpodobně. Naprosto určitě, i kdyby to, co zde tuší, bylo jen z polovičky tak zlé, jak Alině napovídal její hmat.

Leč možná, patrně a kdyby nestačí pro obětování nevinného, aby člověk sám přežil. Nedokázala odhadnout Zorbacha. Ale věděla, že ona sama nikdy nesebere sílu vypnout žijícímu člověku přístroj.

Aspoň dokud jim zůstane troška vzduchu k nadechnutí.

Troška vzduchu.

Pět minut. Možná méně.

31. kapitola

Speciální zásahová jednotka

Čtrnáct minut a dvacet tři vteřin po Frankově kapitulaci opustila sedmičlenná zásahová jednotka centrálu a vyrazila na adresu, kterou Frank Lahmann udal vyšetřovateli.

Brífink trval čtyři minuty a provedl ho velitel komanda ve voze během jízdy.

Když muži o jedenáct minut a třináct vteřin později zaujali v plné polní, neprůstřelných vestách, titanových přilbách a se střelnými zbraněmi pozice před bungalovem, byla již na místě tři policejní zásahová vozidla a dvě sanitky.

Zatímco oba lékaři od záchranky ještě debatovali o tom, proč si je vyžádali dvojmo, policie zakázala okolním sousedům vycházet z domu.

Tou dobou již dorazili na místo akce oba vyšetřovatelé „Speciálního týmu Sběratel očí“ Philipp Stoya a Mike Scholowsky.

Termokameru, jejíž skener měl odhalit cílové osoby v tomto domě, nechali v kufru. Vánoční osvětlení by její zobrazení mařilo. Velitel zásahu uvažoval plných padesát vteřin o tom, jestli má dát vypnout elektřinu, ale pak se rozhodl, že ne, aby se pachateli nebo pachatelům uvnitř nedostalo varování před bezprostředním zásahem.

Plán kvůli nebezpečí z prodlení předpokládal vyrazit domovní dveře bez předběžného varování a poté zajistit místnosti jednopodlažní budovy.

Po necelých čtrnácti vteřinách věděli, že v přízemí nikdo není. Proto padlo rozhodnutí vypáčit zamčené dveře do sklepa.

V 01.07 zásahová jednotka zničila zámek v masivních protipožárních dveřích a dva muži s ochrannými štíty se vyřítili dolů po schodech.

V ten okamžik uplynulo třicet dva minut od chvíle, kdy Frank Lahmann prozradil místo, kde se zdržuje podezřelý.

Všechny tyto časové údaje vyplývají z přesně vedeného protokolu o zásahu, který jeho velitel vypracoval, ještě než se nechal od úředního lékaře na týden zneschopnit. Protokol nezaznamenal nesnesitelné vteřiny, kdy policisté hleděli jako ochromení na hrůzný výjev, který se jim ve sklepě naskytl. Vteřiny, v nichž i ti nejtvrdší muži z Berlína utrpěli trauma, protože tak „strašnej průser“ (originální záznam první odpovědi do vysílačky na otázku, co se tam dole děje) dosud nikdy předtím v životě neviděli.

Oba pohotovostní lékaři byli nakonec rádi, že nebyli odkázáni každý sám na sebe. Ani jeden z nich se nestyděl za slzy, poté co zjistili, že tady dole je už na každou lékařskou pomoc pozdě.

Slepější než slepec je bázlivý,

třese se před nadějí, že ta není zlem,

a vlídně ho přijímá.

Bezbranný, ach, unavený strach

doufá v obrat k lepšímu…

Dokud není pozdě.

Max Frisch,

Pan Biedermann a žháři

30. kapitola

Mlha se táhla od jezera po krajině a vytvářela snový pohádkový svět. Rákosí, stromy jehličnaté i listnaté stejně jako pilíře mysliveckých posedů byly odspoda nahoru jakoby zahaleny do špinavého šedivého hedvábí, jež vonělo mechem a vlhkou kůrou a zanechávalo na kůži tenký povlak. Vzhledem k mrazu a pozdní hodině si tohoto přírodního divadla na kraji města nikdo nevšiml. Kdo by se taky o půl druhé v noci procházel po Grunewaldu? V přilehlých vilových čtvrtích se už přízemní mlha rozplynula a byla cítit už jenom jako opar. Ale přímo u vody, tam, kde všechno vzalo svůj počátek, to vypadalo, jako kdyby se na zem snesla deka utkaná z mraků. Mlžné cáry budou zřetelně vidět až za pár hodin po východu slunce. Do té doby zůstane stěna napájená z jemných kapiček pouhou předtuchou: temným stínem před špatně umytým oknem starého hausbótu, za nímž jsem stál já a držel v ruce mobil.

„Promiň, já vím, že je pozdě, ale opravdu rád bych s ním mluvil.“

„Ach Zorro,“ zasténala Nicci. „Kašel přestal teprve před půlhodinou a já jsem ráda, že Julian konečně spí.“

„No jasně,“ zavrčel jsem smutně. Je vůbec div, že zůstala tak klidná, i když jsem ji v noci vyburcoval z postele. Ale byl jsem si jistý, že by se v mé situaci zachovala stejně. Když člověk unikne jisté smrti, potřebuje blízkost své rodiny a je úplně jedno, v jakém stadiu rozkladu se zrovna nachází.

Zvažoval jsem, jestli ji mám přemluvit, aby se šla podívat nahoru, jestli se Julian tím zvoněním telefonu nevzbudil – ale nebylo to vůbec potřeba, jak se vzápětí ukázalo.

Nicci odložila sluchátko, ale stejně jsem slyšel, jak si stěžuje, že můj syn pelášil bosý ze schodů.

„Uženeš si smrt!“

Nicci kvůli strachu z elektrosmogu nestrpěla v domě jediný bezdrátový telefon. Modlil jsem se, aby Juliana neposlala zpátky nahoru.

Ve vedení to zachrastilo a pak už jsem mluvil s člověkem, kterého miluji ze všeho na světě nejvíc.

„Nazdar, kamaráde. Happy birthday.“

„Dík, tati.“ Julian měl ospalý hlas, ale zněl šťastně. Kombinace, jakou jsem v daném okamžiku jen těžko zvládal.

„Promiň, že jsem tě vzbudil. Chtěl jsem jenom…“

Julian využil, že jsem se zakoktal, a radostně mě přerušil. „Máma ještě dneska pověsila něco na šňůru.“

Sevřel mobil ještě pevněji a přemáhal slzy.

Dřív to byla moje starost upevnit ji na zábradlí, které vedlo do prvního patra. Já a Nicci jsme celý rok schraňovali maličkosti, které by Julianovi udělaly radost. Samolepky do sběratelského alba, cédéčko s pohádkou, nový penál, ale taky větší dárky jako například iPod nebo loni PlayStation. Všechna tahle překvapení teď visela jednotlivě zabalená mezi ovocem a sladkostmi na téhle narozeninové šňůře a Julian si z ní směl od prvního adventu každý den vzít jednu věc. Tu největší na svoje narozeniny. Poslední o Vánocích.

„Ještě dneska přijdu domů a něco tam pověsím,“ slíbil jsem mu.

„Fakt? Tys mi je koupil?“ Znělo to tak nadšeně, až mi to rvalo srdce.

Tenhle rok měl Julian na seznamu přání nárazuvzdorné digitální hodinky s vestavěným rádiem. Pochopitelně jsem neměl čas je obstarat.

„Kdy je dostanu?“

„Jen co se vyspíš, kamaráde!“

Zavřel jsem oči dřív, než mi z nich začaly kanout slzy.

Čím jsme starší, tím víc náš život staví na nesplněných slibech. Samozřejmě se vždycky najde důvod, proč člověk nemůže syna doprovodit na školní představení nebo pro absenci na třídní schůzce. Proč o dovolené pošle rodinu na pláž a sám čeká v hotelovém pokoji na e-mail. Bůh si jistě myslel, že když dá člověku vědomí smrtelnosti, vytvoří tím ráj na zemi. Svět plný jedinců, kteří vědí o pomíjivosti svého života, a proto smysluplně využívají čas, který jim byl odměřen. Prdlajs. Většina lidí, které znám, ví velice dobře, že jim život každý den dává novou příležitost jak marnit čas vyděláváním peněz. Ale mají jen jednu šanci oslavit jedenácté narozeniny vlastního dítěte. Šanci, kterou jsem právě zmeškal.

„V sedm?“ zeptal se mě. To byl nejpozdější čas na snídani, aby nepřišel pozdě na první hodinu, i když jsem pochyboval, že ho Nicci v tomhle stavu pustí do školy.

„Přijdu,“ slíbil jsem a cítil, že to myslím vážně. „V sedm hodin. Čestné slovo. A odpusť mi prosím, že jsem u tebe dneska večer nebyl, když ti bylo tak špatně.“

„To nevadí,“ zasmál se. „Máma mi přece říkala, že pátráš po chlapovi, co unáší děti.“

Jo? To mu řekla?

„To je v pořádku. Tohle je teď důležitější.“

Byl jsem z toho úplně perplex a hledal vhodná slova. Ale než jsem se stačil zeptat, co mu maminka o mně ještě vykládala, tak se Julian zničehonic rozkašlal. Okamžik nato si Nicci zase vzala sluchátko. „Bude lepší, když ho dovedu do postele.“

„Děkuju.“

„Za co? Jsem jeho máma.“

„Myslím za to, cos mu říkala. Já vím, že nemáš ráda moji práci, která se na tom určitě taky podepsala, že teď mezi námi stojí hlubší příkop než tektonický zlom San Andreas. Ale jsem ti opravdu vděčný, že ho neprotahuješ ještě mezi mě a Juliana.“

Mlčení. Nějakou dobu jsem slyšel pouze šustění listí před hausbótem a praskání březového dřeva v krbu. Potom Nicci potáhla z nosu. „Ach Zorro, mně je to tak líto.“

„Mně taky,“ ujistil jsem ji. A pak jsem si na celou tu horu svých nedodržených předsevzetí naložil další slib.

„Řekl jsem Julianovi, že se stavím v sedm ráno. Co tomu říkáš, kdybychom si dali společnou snídani?“

„Tak jo.“

„Uděláme si snídani s opravdickým Happy Birthday. Tak jako dřív. Pamatuješ ještě, jak jsem Juliana vždycky nesl dolů, on ještě spal a probudil se, až když viděl svíčky na dortu.“

„Tak zatím,“ řekla a pak, než zavěsila, si ještě rýpla: „Doufám, žes nezapomněl na ten čtvrtek.“

Sedm slov. Sedm nožů, které rozřezaly bublinu naděje.

Čtvrtek.

Předběžné jednání o rozvodu.

„Ne,“ odpověděl jsem a připadal si jako ubohý blbec, což nejspíš taky jsem. „Budu tam. I se svým advokátem.“

29. kapitola

Ještě 4 hodiny a 8 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Napřed jsem ucítil její ruku na svém rameni. Potom dech, s nímž mě její slova zasáhla do šíje. „Smím se tě na něco zeptat?“

Alina stála přímo za mnou. Tak těsně, že jsem se nemohl otočit, abych se jí nedotkl. Ale to jsem v danou chvíli vůbec nechtěl. Chtěl jsem jenom zůstat stát u okna a dívat se do temného lesa, poněvadž se to skvěle hodilo k mému citovému rozpoložení.

„Možná,“ odpověděl jsem a kontroloval, jestli se spojení s Nicci opravdu ukončilo. Měl jsem v mobilu anonymní předplacenou kartu, základní výbavu policejního reportéra, ale i tak jsem měl pochyby, jestli mě i přesto Stoya nezaměřil. Usoudil jsem, že je mi to teď lhostejné. Momentálně jsem beztak nevěděl, kudy dál, a alternativa trávit následující noci ve vyšetřovací vazbě ztratila mnoho ze své hrůzy po tom, co se nám dnes přihodilo.

„Na to, co jsme prve zažili…,“ zeptala se Alina.

To ve sklepě…

Neodpovídal jsem, i když jsem věděl, kam tím míří.

Alina se právě dotkla zla v tom nejvlastnějším slova smyslu. Sběratel očí hermeticky zabalil svou oběť do průhledné fólie a spustil tak proces tlení zaživa. A pak, aby utrpení neznámé ženy prodloužil, úmyslně zabránil jejímu úmrtí; zavedl jí katétr a další přívody, čímž jí zajistil nouzové medicínské zásobování včetně umělého dýchání.

Obrátil jsem se k Alině a podíval se na ni. Skutečnost, že od našeho útěku měla víčka neustále zavřená, jsem pochopil jako jednoznačné znamení. Chtěla se izolovat. Chtěla s konečnou platností odstřihnout vizuální spojení se světem, kde si zvrhlí psychopati žádají lidské oběti.

„Byl bys to dokázal?“ zeptala se mě po chvíli.

Dokázal co? Cvaknout vypínačem? Zastavit dýchací přístroj, aby se opět rozsvítilo světlo a dveře otevřely? Zabít tu ženu, abychom mohli zůstat naživu?

„Nevím,“ odpověděl jsem podle pravdy.

Samozřejmě že té nebohé žene už nebylo pomoci. To jsem věděl. Stejně jako mé matce přístroje intenzivní medicíny neprodlužovaly život, nýbrž umírání. Přesto mi chyběla odvaha podruhé zabít člověka na základě podezření.

Na základě podezření!

Protože jsem si nebyl ani na okamžik jistý, že jsem hádanku sběratele očí vyluštil správně.

Můžeš pumpu zastavit a vyhrát…

„Naštěstí jsme to rozhodnutí učinit nemuseli,“ řekl jsem a sundal si z ramene její ruku. Pak jsem si sedl na gauč, kde jsem ji včera odpoledne poprvé našel.

Alina se posadila vedle mě a svými hubenými prsty opatrně osahávala povrch stolku přistavený před koleny. Přisunul jsem směrem k ní těžký hrnek s kávou, na kterou jsem pro ni postavil, než jsem začal telefonovat. Povytáhla obočí, ale neřekla nic. Pak se pořádně napila. Když pak šálek odložila, rty se jí leskly ve světle svíčky, kterou jsem zapálil hned po našem příchodu, stejně jako jsem okamžitě rozdělal oheň v kamnech. Konečně promluvila: „Ano, naštěstí jsme to zvládli i tak.“

Alina mě ve sklepě bungalovu ani přes mé naléhavé varování neposlechla. Ohmatala paže, ruce i prsty umírající ženy a narazila přitom na malou krabičku, do níž měla oběť zastrčený ukazovák: fotoelektrický pulsmetr, jaký se zapojuje pacientům při operaci, aby bylo možné sledovat tlukot srdce během zákroku.

Alina uvažovala jednoduše a logicky. Samotné zastavení dýchacího přístroje nemohlo zaručit smrt té nebohé ženy. Teprve absence pulsu by sběratele očí ujistila, že oběť byla dokonána. Což vedlo k obrácenému závěru, že není třeba vypínat životně důležité přístroje, abych tak spustil žádoucí řetězovou reakci, od níž jsem si sliboval cestu zpátky na svobodu.

Trvalo to pár vteřin hrůzy, než se podařilo roztrhnout překvapivě odolnou fólii nad ztýraným tělem a stáhnout ženě z prstu pulsmetr. Když se mi to konečně podařilo, nestalo se nic.

Vůbec nic.

Tma zůstala a taky dunění vývěv pokračovalo. Ale pak, těsně než jsem začal hyperventilovat, přestal TomTom kňučet. A nastalo ticho. Hrobové ticho.

Chvilku nato se s jemným cvaknutím odemkl zámek ve dveřích a přístroj umělého dýchání dál pumpoval vzduch do plic tlející ženy. Ona sama dění kolem sebe nejspíš vůbec nevnímala. Najednou jsem si nebyl jistý, zda její první reakce, které jsem zaznamenal, když jsme vešli do sklepa, byly volní, anebo jenom samovolné reflexy.

Ještě když jsem táhl Alinu za ruku do schodů a pak se s ní skrz obývák vyřítil z bungalovu, abychom přede dveřmi napumpovali do plic studený vzduch beze stopy parfému smrti, vyťukal jsem číslo na hasiče.

„Rychle! Tady někdo umírá!“

Potom jsme utíkali dál po zahradě bez plotu, která končila u úzké obslužné cestičky, ignorovali jsme psí hovno pod listím, po němž jsme uklouzli, a sledovali TomToma, který nás dovedl k místu, kde jsme předtím odstavili auto.

Malou chvíli jsem byl v pokušení jednoduše to vzdát. Dostavit se ke Stoyovi a všechno mu vysvětlit.

Ale co? Že mě vize slepé ženy dovedly do mučírny sběratele očí?

Nakonec to byla Alina, kdo mě nakopl. Zařvala na mě, ať neztrácím čas a koukám se rozjet.

Pryč z toho místa hrůzy, koncentrátu všech budoucích nočních můr.

Uslyšel jsem Alinu, jak si vedle mě na gauči přehazuje jednu nohu přes druhou, a překvapeně otevřel oči. Vyčerpáním a vzpomínkami na noční děsy jsem málem usnul.

„V dny, jako je tenhle, proklínám svůj osud,“ pronesla tiše. „A nemyslím tím, že jsem slepá.“

Znovu se napila kávy. Chvěl se jí spodní ret a nechtěl přestat, ani když do něj zakousla řezáky.

„Mluvím o svém daru.“ Z pravého oka jí skanula slza.

Napřáhl jsem k ní ruku. „Prve ve sklepě,“ šeptl jsem, „když ses dotýkala té umírající ženy, tak se ti to zase stalo, viď?“

„Ne.“ Zvedla zrak. „Je to horší.“

„Co máš na mysli?“

Co může být ještě horšího než to, co jsme právě prožili?

„Něco jsem tam dole ve sklepě odhalila.“

„O sběrateli očí?“ zeptal jsem se.

„Ne, o sobě.“

Strhla si z hlavy paruku, ťukla se do čela a divoce vrtěla oholenou lebkou. „Já jsem v tom sklepě vypátrala něco naprosto děsivýho o sobě samotný!“

28. kapitola

Ještě 3 hodiny a 59 minut

do vypršení ultimáta

Philipp Stoya (šéf mordparty)

„Kde je?“

„Je mi líto, ale tentokrát opravdu nemám nejmenší tušení.“

Frank si mnul pravé ucho a zřejmě se radoval, že druhému výslechu, který se konal na revíru mordparty, není přítomen Scholowsky. Stoya si pořád ještě nebyl jistý, co se asi mohlo stát, kdyby se vrátil z toalety do zasedačky jen o vteřinu později. Viděl, jak Sumec bleskově povolil hmat a vytáhl volontérovi z ucha podlouhlý předmět.

„To byla jenom legrace, trochu jsem ho pošimral,“ ujišťoval ho parťák. Ale nenávist v očích a neskrývaná agresivita v jeho hlase vypovídaly o něčem jiném.

Byl by mu tam tu tužku vrazil!

Stoya věděl, čeho je Sumec schopen, když nemůže hnout s případem. Přitom nebýval takhle bezohledný odjakživa. Jenže rozvod ho změnil a z dobromyslného policisty se stal nevypočitatelný vyšetřovatel. Jeho manželství s ruskou tanečnicí, kterou poznal při razii v jednom nočním podniku, se zrodilo pod špatnou hvězdou. Sumec si zase jednou spletl lásku se soucitem coby přímým vedlejším účinkem jeho výrazného syndromu pomáhat druhým. Zaplatil výkupné z bordelu, oblékl ji do nového, ukázal jí tu část světa, na kterou jeho příjmy stačily, a doufal, že přestane brát drogy, když se s ní ožení a odstěhuje na braniborský venkov. Jeho terapeutické pokusy skončily dnem, kdy Natašu načapal v manželské posteli s jedním frajírkem ze starých časů.

Kdyby tenkrát soudce nepřiřkl matce právo jednou za rok odcestovat společně s dítětem, byl by Sumec možná dodnes ten dobrý kumpán, pro něhož jsou kuželky jeden večer v týdnu důležitější než uzavřený případ.

Opozdil se tehdy o jedinou minutu. Seděl na revíru a zvažoval, jestli má skutečně připustit, aby Nataša odletěla na dovolenou do Moskvy i s jeho synem Marcusem. Jistě, výnos o svěření do výchovy hovořil jednoznačně a Sumec by se dopustil trestného činu, kdyby se teď rozjel na letiště a zabránil Nataše opustit s Marcusem zemi.

Jeho intuice nakonec zvítězila. Uháněl do Schönefeldu, zaparkoval služební auto na zákazu zastavení a přiřítil se do odletového terminálu. Pozdě. Stroj Aeroflotu sice ještě stál na pojížděcí ploše, ale dveře se již zavřely. Před minutou.

Vzal si půl roku volno, aby mohl ve vesnicích kolem Jaroslavle vypátrat svého chlapce. Marně. Po Nataše a Marcusovi jako by se ruská země slehla a už se z ní nikdy nevynořili.

Když se pak vrátil s prázdnýma rukama a rozervaným srdcem, zapřísahal se, že už nikdy nic nenechá zajít tak daleko. Že už nikdy nebude jedinou minutu váhat a přemýšlet o dodržování předpisů.

„Tak naposledy. Kde se skrývá Alexander Zorbach?“ zeptal se Stoya.

„Ani kdyby na mě váš kolega zase vytáhl tužku…,“ pokrčil Frank rameny, „tak vám nemůžu nic říct.“

„Opravdu ne?“ dorážel Stoya. „A tady k tomu?“ Otevřel hnědý pořadač a vyndal z něj několik zvětšených snímků, které rozložil na stůl před Franka. „K tomuhle mi asi taky nemůžete nic říct?“

Mladý muž zavřel oči.

„Katharina Vanghalová, zdravotní sestra, sedmadvacet let, vdova,“ komentoval Stoya fotografie z místa činu, které musely být pořízeny na jatkách přímo v pekle. „Sousedé ji popisují jako extrémně uzavřenou osobu. Žádní přátelé, žádní muži, dokonce ani domácí zvíře. Když odhlédneme od její všeobecně známé vánoční posedlosti, kdy proměňuje celý dům ve světelnou show, tak žila až doposud naprosto nenápadně a nudně.“

Stoya se na moment odmlčel. „Dokud se sběratel očí nerozhodl proměnit její sklep ve vakuový sarkofág a tam ji mučit poslední dny jejího života.“

„To je děs.“ Frank se odvrátil.

„Ano, to jistě je. Děs. Ten šílenec ji kompletně zabalil do plastové fólie. Pod tlakem obvazu, a taky proto, že se nemohla hýbat, následně doslova shnila zaživa. Aby nezemřela předčasně, dal jí pachatel sedativa, položil na chladicí matraci a pomocí přístroje na umělé dýchání ji udržoval ve stavu, kdy se trvale vznášela mezi životem a smrtí. Pachatel má evidentně nejen medicínské zkušenosti, ale taky musí být zdatný kutil. Na zahradě jsme našli generátor instalovaný pouze kvůli zásobování mučírny elektřinou.“

Stoya zvedl dva prsty a vytvořil bezděky znamení „Victory“. „Jeden generátor pro dvě pumpy, kterými se dal vysát ze sklepa vzduch!“

„Přece víte, že Zorbach má obě ruce levý,“ namítl Frank. Vypadal unaveně a měl okoralé rty. Stoya se rozhodl, že na něj ještě trochu zatlačí, než mu nabídne sklenici vody.

„Ale má motiv.“

„Prosím?“

Stoya zběžně přikývl, jako kdyby pronesl zmínku o počasí. „Katharina Vanghalová ještě před dvěma lety pracovala v Park-Sanatoriu, tedy tam, kde dnes leží Zorbachova matka. Dělala tam sestru, dokud nedostala okamžitou výpověď. V jejím spisu stojí, že řada jejích pacientů trpěla dekubitem IV. To jsou vředy z proleženin sahající až ke kostem, poněvadž její ležící pacienti neměli dostatek pohybu.

„Tomu přece sám nevěříte,“ zasmál se Frank nezúčastněně. „Můj šéf že se mstí bývalé ošetřovatelce své matky?“

„Ne. Upřímně řečeno nechci tomu věřit. Ale proč jsme všude ve sklepě našli otisky jeho prstů, když s tou věcí nemá nic společného?“

Volontér zaklonil hlavu a upřel oči do stropu. „Panebože, kolikrát ještě. To byla ta slepá. Ta ho tam dovedla.“

„Hovno.“

Stoya bouchl dlaní do stolu. „Já už mám těch ezoterickejch žvástů pokrk. Teď chci konečně vědět, co…“

„Dovolíte?“

Šéfdetektiv se bleskově otočil. Řval tak nahlas, že přeslechl klepání policistky v uniformě.

„Co je?“

Podala mu spis.

„Co je to?“

„Pokutový blok, který jsme měli prověřit.“

„No a?“

Vyplašené blondýně se chvěl nervozitou horní ret, ale mluvila dál pevným hlasem. „Patří zelenému VW Passat, rok výroby 97.“ A pak mu sdělila jméno majitele.

Stoyovi začalo hučet v uších a v ústech mu vyschlo. Teď to byl on, kdo se musel nutně něčeho napít. „Zopakujte to ještě jednou.“

„Vůz je registrovaný na Katharinu Vanghalovou.“

To snad není pravda.

Stoya se podíval na Franka, na němž taky bylo vidět, že je mimo koncept.

To není možné.

Vůz mučené zdravotní sestry včera odpoledne skutečně stál na parkovišti pro invalidy, jak jim Zorbach celou tu dobu tvrdil.

„Tak vidíte!“ prohlásil Frank vítězoslavně, když za sebou policistka zavřela dveře. „Sběratel očí byl včera u té slepé fyzioterapeutky, jak jsem vám říkal. Natočilo ho video, když vycházel z domu. A vy jste tuhle informaci tak dlouho ignoroval. Nemám tušení, odkud to ta slepá všechno ví, ale měl byste na ni konečně dát.“

„Jo?“ Stoya vztekle hodil spis s pokutovým lístkem na stůl před sebe. „Vy si vážně myslíte, že bych se měl štvát po stopách fantoma?“

„Fantoma?“

Stoya se krátce zasmál, když spatřil výraz ve Frankových očích.

„Já jsem ji prověřil. Nikdo včera výpověď nějaké Aliny Gregorievové nezaprotokoloval. Nikdo z mých lidí ji tady neviděl. Ona tady na revíru nebyla. Chápete, co tím chci říct?“

Frank poslouchal s otevřenou pusou.

„Dobrá, ale to ještě není všechno. Ani počítač o ní nikdy nic neslyšel. Žádná Alina Gregorievová není v Berlíně hlášená. Ani v celém Německu neexistuje fyzioterapeutka s tímhle jménem. Takže mi laskavě přestaňte vykládat kraviny o slepým médiu, který přiloží ruce na tělo a vidí do minulosti. Odkud má Zorbach informace, když není sám pachatel?“

Stoya se opřel oběma rukama o stůl a díval se volontérovi přímo do očí.

„A neříkejte mi, že od Aliny Gregorievové. Protože tahle ženská neexistuje!“

27. kapitola

Ještě 3 hodiny a 31 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Vytušil jsem to. Alina se právě stahovala do sebe. Signalizovala mi to řeč jejího těla: ruce zkřížené na prsou, nohy přimknuté k sobě a spadlé koutky úst. I přes mužské vzezření v kovbojských botách a záplatovaných džínách vypadala jako malá vzpurná holčička, která s kamennou tváří ignorovala má doporučení vypít si kávu, dokud je horká.

Co je to? Cos o sobě vypátrala tak strašného?

Alina se uzavírala čím dál víc a zároveň, byl jsem si tím jistý, chtěla mluvit. Potřebovala ventil. Otázkou bylo, co nakonec zvítězí: touha zbavit se duševní zátěže, nebo strach se otevřít?

Ze všech svých akcí jako vyjednavač i jako novinář jsem se poučil, že na člověka, který se nachází v takové emoční rozpolcenosti, se nesmí naléhat ani mu dávat příliš mnoho času k přemýšlení. Je to balanc na ostří.

Nejlepší zkušenosti jsem udělal, když jsem převedl hovor na domněle bezpečný terén a položil otázku, na kterou by ten druhý mohl odpovědět klidně i ze spaní. Otázku, kterou zaručeně slyšel už stokrát předtím.

U Aliny mě napadla pouze jediná. „Jak se to stalo?“

Díval jsem se jí zkoumavě na ruce, rty a oči, jestli se dostaví nějaká tělesná reakce.

„Jestli o tom nechceš mluvit, tak to řekni, ale mě by opravdu zajímalo, jak jsi přišla o zrak.“

Ztěžka oddychovala. Nabrala vzduch do plic, zadržela ho a pak ho dlouze naráz vydechla. Potom si tiše povzdechla.

„Byla to nehoda.“

Otevřela víčka a ukázala zakalené bulvy. V sinavém světle od svíčky vypadaly jako matně lesklé skleněné cihly. Pak si rozepnula zip u bundy, vytáhla balíček cigaret a připálila si od svíčky.

„Stalo se to před dvaadvaceti lety. Byly mi tři a chtěly jsme si s novou kamarádkou od sousedů stavět hrad z písku. V Kalifornii jsme žili teprve krátkou dobu. Roky předtím se táta jako inženýr štval po velkostaveništích z jednoho konce zeměkoule na druhý. Ale tady ho potřebovali jako inženýra do projektu obrovské vodní přehrady, který měl trvat několik let, a proto jsme si poprvé koupili dům v zeleni. Takovou tu typickou americkou dřevěnou boudu s bílým plotem a garáží ve vjezdu.“ Zarazila se.

„Garáž,“ zopakovala jakoby sama pro sebe.

„Co s ní bylo?“

Zhluboka natáhla a vyfoukla kouř do blikající svíčky. „Předchozí majitel ji používal jako dílnu. Byl tam tapetovací stůl, ponk s kotoučovou pilou, nářadí po stěnách a plechovky s barvou, kam jsi jenom šlápl. Otec si předsevzal, že ty krámy co nejdřív vyklidí. Ale já jsem byla rychlejší.“

Polkla.

Začíná to být vážné. Teď se dostáváme do zakázaného pásma paměti. Tam, kde jsou pohřbeny bolestné vzpomínky.

„Když jsme pro stavbu hradu z písku potřebovaly formu, přinesla jsem z garáže starou zavařovačku. Byla jsem pořádná holčička. Asi pořádnější než dneska.“ Trpce se usmála. „Každopádně jsem tu sklenici chtěla napřed vymýt, a to byla chyba.“

„Jak to?“

„V té sklenici byl karbid vápenatý. Čertví, k čemu ho předchozí majitel potřeboval. Exploze naštěstí udělala děsný rámus, jinak by se matka o neštěstí tak rychle nedověděla.“

Alina zamrkala, jako kdyby se jí teď pod opět zavřenými víčky odehrával film.

„Karbid vápenatý a voda vytvářejí acetylén, jedovatý plyn. Nepřiletět vrtulník od záchranky tak rychle, byl by mě ten výbuch zabil. Takhle jsem přišla jenom o zrak.“ Při slově „jenom“ udělala do vzduchu imaginární uvozovky. „Zničilo mi to rohovku. Nenapravitelně.“

„To je mi líto.“

„Shit happens,“ pronesla lakonicky a típla cigaretu.

Ve věku tří let. Dlouho předtím, než člověk může pohledět na divy světa. Její roztrpčenost je až příliš pochopitelná.

„Proto sis nechala vytetovat na kůži nenávist?“

„Nenávist? Jak jsi na to přišel?“ zeptala se udiveně. Pak jí po rtech přejel mírný úsměv. „Počkej.“

Vstala, rozepnula si bundu a rozepnula první tři knoflíky na blůze. Runová písmena na pokožce dávala dohromady anglické slovo FATE – a ne HATE!

„OSUD,“ přeložil jsem potichu. Tetování se v teplém plameni svíčky lesklo jako vlhký inkoust.

Alina se usmála. „Přijde na to, jak se na to díváš.“

Jak se na to díváš. Na viděnou. Okamžik…

Naše řeč je plná vizuálních rčení a já se ptal, jestli je i všichni ostatní nevidomí používají stejně samozřejmě jako Alina. Proto mě už neudivilo, když se ke mně obrátila zády. „Podívej se na to ještě jednou!“

Napřed jsem nechápal, kam tím míří, ale když jsem se jí pak podíval přes rameno, doslova mě to nakoplo.

„To je ambigram,“ řekl jsem v úžasu a nebyl si jistý, jestli je to správné pojmenování. Ambigramy, které jsem znal například z thrilleru Ilumináti, byly symetrické grafiky, které se daly překlopit o sto osmdesát stupňů, a přesto z nich vyšlo stejné slovo. Nejjednodušší příklad je zkratka WM. Alinino tetování však bylo jiné. Něco takového jsem ještě nikdy neviděl. Když se rozmáchlé písmo postavilo na hlavu, vytvořilo úplně jiné slovo s úplně jiným významem.

„LUCK,“ zašeptal jsem. „ŠTĚSTÍ.“

Alina přikývla. „Nebo NÁHODA. Tomuhle překladu dávám přednost.“

Osud nebo náhoda, pomyslel jsem si. Jako v životě. Záleží pouze na zorném úhlu.

„Je to asymetrický ambigram, abych to řekla přesně. Člověk před ním stojí, a přesto jeho význam nepochopí na první pohled, chápeš? Proto jsem si ho dala vytetovat. Naše oči nejsou důležité. Důkaz toho budu až navěky nosit na svém těle.“

Její velké temné oči teď směřovaly přímo k mým ústům. „Myslím, že nezáleží na tom, co vidíme, nýbrž na tom, co poznáváme. Každopádně si tohle snažím namluvit. Ale víš co?“

Zamrkala, ale už to nemohla zadržet. Po tvářích se jí začaly koulet mohutné slzy. „Ono to zkrátka příliš nefunguje!“

„Alino…“

Vzal jsem ji za ruku, ale ona ji okamžitě odtáhla. Sáhl jsem jí na rameno a ruka se mi svezla, jak se ke mně otočila zády.

„Můžu si říkat kolikrát chci, že oči nepotřebuju,“ vzlykla přidušeně. Přitáhla si nohy, postavila se botami na gauč a přitáhla si hlavu ke kolenům jako cestující v letadle, jenž se připravuje na zřícení stroje.

Nebo na zřícení své duše.

„Že svět, ve kterým žiju, nepotřebuju vidět…“

Zkusil jsem to znovu a pohladil ji po zádech. Alina se ještě víc schoulila jako ježek do klubíčka a natáhla ramena, jako by moje doteky byly rány, kterým chce poskytnout co nejmenší plochu k dopadu.

„Můžu se módně oblékat, líčit, tetovat a namlouvat si, že tak budu ve svý slepotě slepá o něco míň, chápeš?“ Alina se třásla na celém těle. „Ale ono to nefunguje,“ zopakovala.

„Zkusím ti pomoct!“

„Pomoct?“ zařvala na mě. „A jak? Ty nemáš páru o světě, kde já žiju. Zavřeš oči, udělá se tma a ty si pak myslíš: Aha, tak takhle to je, když je člověk slepý. Ale tak to není.“

„Já vím…“

„Hovno víš. Nebo jsi už zažil, že tě někdo popadne za rameno a proti tvý vůli tě převádí přes ulici, poněvadž si myslí, že postiženejm se musí pomáhat? Musels ses někdy zlobit na vozíčkáře, co kvůli nim zrušili kraje chodníku a udělali je svažitý, a já teď kvůli tomu nepoznám, kde končí chodník a kde začíná vozovka? Taky lidi v tvý přítomnosti dělají, jako bys byl vzduch, a mluví jenom s doprovázející osobou? Hádám, že tvoje odpověď bude znít ne.“

Polkla naprázdno. „Děláš, jako bys měl pochopení, ale ve skutečnosti seš ignorant, Alexi. Vsadím se, kurva, že ses ještě ani jednou nezamyslel nad tím, proč máš u telefonu na tlačítku s pětkou ten čudlík. Dotýkáš se ho denně, při každým zmáčknutí pětky. Na telefonu, na kalkulačce, v bankomatu, na počítači. To je naše orientační značka, abysme my slepí mohli telefonovat, platit a datlovat. Dennodenně se dotýkáš mýho světa, a přesto o něj nezavadíš jedinou myšlenkou. Tak mi nevykládej, že rozumíš něčemu ze mě a mýho světa. Neumíš si představit ani přibližně, co to je.“ Zvedla nos nahoru, utřela si loktem slzy a zhluboka dýchala. Tou slovní bouří se vybila značná část jejího napětí. Když začala mluvit dál, zase trochu klesla hlasem. Ale ještě zdaleka nebyla hotová. Tušil jsem, že to nejdůležitější, co mi má říct, teprve přijde.

„Někdy se mi v noci zdá, když spím, že padám do studně. Padám a padám a můj pád do temnot vůbec nekončí. Současně se okolo mě dělá čím dál větší tma. Rozpřáhnu ruce, abych se dotkla stěn té studny, ale nikde žádné nejsou. Rozpustily se stejně jako moje poslední vzpomínky na svět před tou nehodou.“

Poleno v kamnech zapraskalo a prolomilo tak následné mlčení.

„Mizejí, chápeš? Všechno je pryč. Moje vzpomínky na světlo, barvy, tvary, obličeje, předměty. Čím hlouběji padám, tím víc blednou. A víš, co je na tom doopravdy hrozný?“

Že to neskončí, dokud se neprobudíš.

„Vzbudím se svým vlastním řevem, a přestanu padat,“ řekla a bylo v tom znát nekonečné vyčerpání. „Ale jenom přestanu padat. Všechno ostatní je pořád tady. Jsem pořád ještě v zajetí toho stavu. V tý černý díře, v tom nic. A pak sedím v posteli, třesu se a proklínám den, kdy jsem chtěla péct koláče z písku. A ptám se, jestli vůbec ještě existuju.“

Otočila ke mně hlavu, jako by se na mě chtěla podívat. „Existuje vůbec ten svět tam venku?“

Nevěděl jsem, co jí na to mám odpovědět. A už vůbec ne na rozrušenou otázku, kterou mi položila jako další.

„A existuju vůbec já?“

Popadla lem blůzy a zmuchlala ho jako kus papíru. „Jsem tohle já, Alexi?“

Váhal jsem, ale pak jsem ji vzal za ruku a opatrně jí rozevřel propletené prsty.

„Ano, jsi to ty.“

„Tak mi to dokaž. Prosím, dokaž mi to, abych tomu mohla věřit.“

Ohmatávala mi obličej. Hladila mě jemně po bradě, přejela rty a chvilku mi držela prsty na zavřených očích.

Prožíval jsem jednu z těch vzácných chvil v životě, kdy vzpomínky pominou. Už jsem nemyslel na dítě na mostě, na svoje ztroskotané manželství, dokonce i na obličej Charlie, jejíž děti jsem chtěl zachránit ze spárů sběratele očí, se mi rozplynul před očima. Místo toho se ve mně rozléval pocit, který jsem už skoro zapomněl.

Naposledy jsem ho měl, když jsem poprvé spatřil Nicci. Nikoli očima a taky ne mozkem, v tomhle se Alina mýlí, když věří, že právě jimi se poznávají ty opravdu důležité věci. Když chce člověk být někomu tak blízko, že by si s ním nejradši vyměnil tělo, pak rozum vysadí a duše se stane jediným dosud fungujícím smyslovým orgánem.

„Ukaž mi to,“ zopakovala ještě jednou vyzývavě. „Ukaž mi, že jsem ještě tady.“

Pak mi přitiskla rty na ústa a já jsem s překvapením zjistil, jak moc jsem si sám přál totéž.

26. kapitola

Ještě 2 hodiny a 47 minut

do vypršení ultimáta

Frank Lahmann (volontér)

„Kombinované halucinace,“ zavrčel otrávený hlas. Vycházel z reproduktoru telefonního zařízení, které před nimi stálo na hnědě laminovaném stole ve výslechové místnosti. Profesor Hohlfort byl k němu připojen ze své vily v Dahlemu. „Tipuji to na indukovanou poruchu s bludy.“

„Alina existuje,“ protestoval Frank. Podíval se na Stoyu. „Přece jsem tu slepou sám viděl!“

Napřed v přístroji praskalo a pak z něho vylezl hlasitý atmosférický šum, než k nim zase z reproduktoru pronikl profilerův hlas. „Mám za to, pane Lahmanne, že jste s hledaným celé měsíce intenzivně pracoval. Ano?“

„Jo.“

„Jste v neustálém stresu, většinou spíte méně než čtyři hodiny denně, a to už celé týdny.“

Tentokráte Frank jenom souhlasně přikývl.

„Nuže, a pod takovýmto tlakem byl opakovaně zaznamenán jev, kdy duševně zdravý člověk přejímá halucinace svého partnera. Většinou se to stává u osob, mezi nimiž je výrazný vztah podřízený a nadřízený, u manželů se například může jednat o dominantního z nich. V úvahu přichází i silná profesní závislost jako třeba mezi volontérem a jeho mentorem.

„Chcete tím říct, že jsem na hlavu?“

„Ne, Franku. Vy jste pouze indukovaná osoba, která převzala halucinace své blízké osoby. Je to sice mimořádné, ale veskrze myslitelné, když si člověk představí ty zvláštní okolnosti, kterými jste za poslední týdny společně prošli. Byli jste prakticky nepřetržitě konfrontováni s jedním z nejstrašnějších násilných zločinů za poslední desítky let.“

Frank zíral s otevřenou pusou na telefon. Myslí to ten starej prďola opravdu vážně?

„Já nejsem blázen. A můj šéf taky ne.“

„Ovšem v jeho chorobopisu stojí něco jiného, že?“

Stoya potvrdil Hohlfortova slova slitovným pokrčením ramen. „Zorbach a já jsme byli kolegové. A když spolu roky tak blízce spolupracujete, těžko zůstane něco skryto. Je veřejným tajemstvím, že Zorbach se po té události s dítětem s Undininým syndromem nachází v psychiatrické péči. Není první a určitě ani poslední policista, jehož jméno figuruje v termínovém kalendáři doktora Rotha.“

Frank zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím.“

Ve vedení to zasyčelo. „Ukažte mu to,“ řekl Hohlfort.

Frank se tázavě podíval na Stoyu.

Šéfdetektiv odklopil malý notebook. Netrvalo ani dvacet vteřin, než naběhlo, co Stoya potřeboval. Pak ho otočil monitorem k Frankovi. „Tohle jsme našli v Zorbachově počítači v redakci.“

Frank vytáhl obočí a upřel oči k obrazovce. „E-mail?“

Komu: a.zorbach@gmx.net

Předmět: motiv sberatel oci

Frank přejel očima od záhlaví k textu.

„Poslal si to sám,“ uslyšel za sebou Stoyu. Znělo to jako otázka.

„To on dělá často,“ potvrdil Frank. „Je to jeho metoda jak si pořizovat záložní kopie. Jiní lidé si přetahují důležitá data na flashku. Alex je posílá sám sobě. Má to výhodu, že si pak materiál může otevřít z kteréhokoli počítače na světě.“

„To je zajímavé. Ale můžete nám taky vysvětlit obsah?“ zeptal se Hohlfort.

Komu: a.zorbach@gmx.net

Předmět: motiv sberatel oci

Proč všichni pořád myslí jenom na oči? Je to pouze zastírací manévr. Jako když kouzelník nechá v pravé ruce něco explodovat, aby nikdo neviděl králíka, kterého levou vytáhne z klobouku. Mnohem důležitější je rodina. On jenom provádí zkoušku lásky!

„Víte, co tím myslel, pane Lahmanne? Tou zkouškou lásky?“

Stoya se za Frankem narovnal a vrhl na monitor stín.

„Ne, nemám tušení. O tom se mnou nikdy nemluvil.“

„Pak je myslím nejvyšší čas si s ním pohovořit,“ zavrčel z reproduktoru Hohlfortův hlas.

Stoya zaklapl notebook. „Víte sám, že váš šéf disponuje nevysvětlitelnými vědomostmi, které může mít jenom pachatel. Zná nejen mučenou zdravotní sestru, ale taky poslední oběť Lucii Traunsteinovou, na jejíž mobil volal ještě hodiny po jejím zavraždění. To může být důkaz jeho neviny nebo taky poruchy vnímání. Jenže teď už zná také pachatelův motiv. Nemám tušení, co má podle sběratele očí znamenat ta zatracená zkouška lásky. A taky nevím, jak moc se Zorbach v té věci sám veze. Ale vím s naprostou jistotou, že ho musíme najít co nejdřív. A za každou cenu.“

Stoya se vzepřel rukama o stůl a hrozivě zhlížel na Franka. Měl obličej tak blízko, že mu Frank mohl vidět jemné krvavé nitky, které se Stoyovi usadily na chloupkách v nosních dírkách.

„Já ho najdu. A vy mi s tím pomůžete, Franku. Ať chcete, nebo ne.“

25. kapitola

Ještě 2 hodiny a 29 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Zrovna když jsem cítil, že nad sebou co nevidět ztratím sebevládu, přestala. Jenom tak. Zůstala na mně sedět obkročmo, zkřížila ruce za hlavou a ustala v pohybech.

„Co je?“ zeptal jsem se zmateně.

Ještě před chviličkou jsem měl dojem, že jí dokážu číst myšlenky, natolik jsem s ní splynul, a najednou mi byla na míle vzdálená, přestože jsem byl pořád ještě v ní.

„Já nic necítím,“ zasípala bez dechu.

Podíval jsem se na ni celý zděšený. Před chvílí nahlas řvala a kousala mě do krku, jak její tělo zaplavovala vlna rozkoše.

„Vážně?“ pokusil jsem se žertem zmenšit odstup, který mezi námi vznikl. Popadl jsem ji za boky a posunul jí pánev kousek dopředu. Zasténala a přitiskla si ruku na pusu.

„Takže ty vůbec nic necítíš?“

„Debile. Tohle jsem nemyslela.“

Rychlým pohybem se vysvobodila z mého objetí a slezla ze mě.

„Nýbrž co?“

Šmátrala nohama po gauči a hledala džíny.

„Prostě se nic neděje, když se tě dotýkám. Sběrateli očí jsem jen krátce sáhla na ramena. Ale s tebou můžu spát… a nic.“ Zavrtěla hlavou. „Víš, já měla hodně mužů. Samozřejmě vím, že jednoduchý kontakt nestačí. Tolikrát jsem se ptala, proč to funguje jenom u hajzlů, co mi ubližujou. A ne u někoho, jako jsi ty, s kým je to tak nádherný.“

S kým je to tak nádherný.

Kolikrát není zapotřebí mnoha slov, aby vznikla báseň.

„Nemůžu se ti podívat do minulosti,“ vysvětlila mi znovu.

„Proto jsme taky spolu šťastní, to mi věř.“

Nesmála se tomu. Ani náznakem se nepousmála. Zůstala sedět vedle mě, jednu nohu v džínách, druhou si opírala o gauč, a vzdychala.

„Třeba v sobě nemám tuhle negativní energii,“ nadhodil jsem. Ještě před pár hodinami bych jí poradil vyhledat pomoc psychologa kvůli poruchám vnímání. Ale poté co nás její vize dovedly do pekla sběratele očí, můj skeptický světový názor začal kolísat.

„Ne, tím to není.“

Zapnula si džíny a vytáhla obě nohy na gauč.

„Dodneška jsem si taky myslela, že to má něco společného s negativní energií osoby, které se dotýkám. Ale ta nebohá žena ve sklepě jí byla plná, a přesto jsem necítila nic kromě toho, co nahmataly i tvoje prsty. A pak mi to došlo. Najednou jsem věděla, proč někdy tyhle vjemy mám, a jindy zase ne.“

„Proč?“ zeptal jsem se tiše.

Co jsi v tom sklepě o sobě zjistila?

„Není to jen samotným dotekem, co mi dává nahlédnout do minulosti některých lidí.“

„Ale?“

„Bolestí!“

Chtěl jsem odtáhnout ruku, ale Alina mi ji chytila.

„Vzpomínám si jenom při bolestech.“

Slova jí teď jen tak sama plynula z úst. „První vizi jsem měla v sedmi letech. Hned potom, co mě srazilo auto. Ještě dneska cítím hnusný dech toho řidiče, když si na to vzpomenu. Smrděl zbytky jídla a lacinou kořalkou, když mi chtěl pomoct vstát. Zkoušela jsem zatížit levou nohu, a vtom mnou projel blesk. A v auře bolesti jsem tu nehodu uviděla podruhé.“

„Ty jsi viděla, jak do tebe narazil?“

Alina přikývla.

„Z perspektivy řidiče, jeho očima. Sledovala jsem, jak zašroubovává láhev, ze které si přihnul ještě semafor předtím. A pak jsem viděla dítě, jak jde přes ulici. Ještě jsem toho chlapa slyšela zaklít, a potom střih. V dalším záběru se skláněl nad malou holčičkou, která ležela na asfaltu a brečela bolestí. Nade mnou.“

„Ale v tom sklepě…?“

„… to jsem byla rozčilená, bála se a počítala se smrtí. Ale nebylo to jako tenkrát, když mě ten chlap srazil, nebo jako chvilku před masáží, když jsem si narazila palec.“

„A znamená to něco?“

„Ano,“ přitakala. „Musíš mi způsobit bolest.“

Vstal jsem tak prudce, až sebou TomTom, který dřímal vedle nás, zděšeně škubl.

„Já vím, Alexi, že to zní neuvěřitelně. Ale když mi tenkrát v bytě spadla na nohu ta váza, stalo se to zas. Mohla jsem si vybavit další podrobnosti.“

„To snad nemyslíš vážně.“ Teď jsem i já začal hledat kalhoty.

„Jo!“ Natočila se ke mně uchem jako vždycky, když někomu věnovala plnou pozornost.

„Ta bolest nejenom vyvolá nové vize. Když je hodně intenzivní, tak mě vrátí i do těch starých.“

Konečně jsem sebral kalhoty z podlahy a šmátral v kapsách po telefonu.

„Co chceš dělat?“ zeptala se Alina.

„Zavolám policii. Vzdáme se.“

„Co? Ne!“

„Jo!“

A dost! Konec. Šmytec. Punktum.

Jakmile jsem zapnul mobil, začal vibrovat.

Sedm volání v nepřítomnosti. Jedna SMS.

Pokutový lístek opravdu existuje! četl jsem v úvodním textu a rychle otevřel zbytek Frankovy zprávy.

Policie našla auto sběratele očí.

Když jsem si přečetl adresu, udělalo se mi mdlo.

To nedává žádný smysl. Co by tam dělal?

Sběratel očí zaparkoval svůj vůz přímo před ústavem, kde ležela moje matka.

24. kapitola

Frank Lahmann (volontér)

„To jste udělal správně.“

Stoya položil Frankovi ruku na rameno a vzal mu mobil, kterým právě odeslal SMS. Mladý volontér se pod jeho dotekem otřásl.

„Jo, to jo,“ řekl. „Tak proč si teď připadám jako hnusnej zrádce?“

23. kapitola

Ještě 62 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Něco tady nehraje.

Věděl jsem to od okamžiku, kdy jsem vešel do nemocničního pokoje.

Alina zůstala s TomTomem v autě, které jsem zaparkoval v postranní ulici za sanatoriem. Vplížit se nepozorovaně na stanici byl dost těžký úkol i pro člověka, který vidí. Trio se psem a slepeckou holí by odchytili už v recepci.

„Ahoj, mami,“ zašeptal jsem a vzal ji za ruku. Můj tísnivý pocit, že tu něco není v pořádku, jenom zesílil. „Tak jsem zase tady.“

Něco se tu změnilo.

Celou cestu autem jsem počítal s tím nejhorším. Čekal jsem, že tu narazím na sestru, která právě čistě povlékla matčinu prázdnou postel. Že se otočí a vynervovaně obrátí oči v sloup, poněvadž mi to měli dát vědět už dávno, a tu nevděčnou práci zase schytala ona.

„… musíme Vám s politováním sdělit, že Vaše matka dnes v noci… Ale nepřišlo to tak úplně nečekaně… Možná dokonce úleva. V jistém smyslu…

Ale tak tomu nebylo. Žádná prázdná postel, žádná sestra a přístroje, které mé matce bránily zemřít, taky nikdo nevypnul.

Ještě ne.

Bručely, bzučely a syčely svůj elektronický chvalo-zpěv na intenzivní medicínu. Morbidní symfonie uváděná pro apatické publikum, které už dávno přestalo vnímat zvuky ve svém okolí.

Všechno při starém.

Skoro.

Byl jsem v pokušení vytáhnout dýchací hadičku, která jí znetvořovala obličej, ale stačilo mi podívat se do světlehnědých vodových očí civících do matného stropního osvětlení, abych poznal, že je to opravdu moje matka, kdo tu leží v bdělém kómatu. Občas sebou škubla. I to bylo normální. Nevědomé reflexy. Dosvit obrazovky starého televizoru, kterému už dávno vytáhli šňůru ze zásuvky.

Všechno při starém. I její sténání a vůně tělového krému, který jí denně vtírali. Všechno úplně normální.

Ale stejně. Něco tady nehraje.

V tom okamžení mi zabzučel mobil a opětovně mě informoval, že už před hodinou dorazila zpráva na mé číslo, které jsem přesměroval. Poslechl jsem si vzkaz.

„Je to náplastí.“ Doktor Roth. Člověk, s nímž jsem počítal ze všeho nejméně. Znělo to, jako kdybych vyhrál v loterii.

Přehodil jsem si telefon na druhé ucho v chabé naději, že budu lépe rozumět, co mi chtěl říct.

„Prostředek na odvykání kouření, který užíváte, obsahuje vareniclin. Tato látka je velice podobná maximálně jedovaté rostlině zlatému dešti. V USA ji bezpečnost letového provozu už zakázala pro piloty, protože medikament podobně jako zlatý déšť způsobuje halucinogenní bdělé sny.“

Zajel jsem rukou pod tričko a nahmatal náplast na nadloktí.

„Říká se tomu varenic-dreams. Ve vaší krvi jsme zjistili silné stopy vareniclinu, pane Zorbachu. To je možná příčina vaší nervozity a nepřekvapilo by mě, kdybyste intenzivněji vnímal barvy, pachy a světla.“ Doktor Roth se zasmál. „Nemáte žádné schizofrenní vize. Jednoduše si ten flastr strhněte a všechno bude zase v pořádku.“

Všechno v pořádku? Zmačkal jsem v ruce náplast a típnul telefon.

Nic tady nebylo v pořádku. Nemohl jsem se dovolat Frankovi, policie mě stíhala pro vraždu a můj psychiatr mi řekl, že si kvůli poruchám vnímání nemám dělat starosti.

Podíval jsem se na temné okno, za nímž pořád ještě nechtělo vyjít slunce; bloudil jsem zrakem po kropenatém šedivém linoleu, po baterii lékařských přístrojů, jejichž názvy jsem neznal a ke kterým musely být návody tlusté jako telefonní seznam.

Pak mi pohled utkvěl na nočním stolku s výkyvným pultem. Uchovával matčin deník, z něhož jsem jí vždycky předčítal, když jsem ji navštívil. Ona sama už ho nikdy nedokáže vzít do rukou, aby si v něm zalistovala a oddala se nostalgickým vzpomínkám. Třeba na den, kdy jsme v lese v Nikolskoe objevili cestičku, která vedla k mému budoucímu refugiu.

Zrovna jsem se chtěl podívat, jestli malá knížečka vázaná v kůži a se zlatou gravurou pořád leží v zásuvce, když jsem najednou pochopil, co mě celou tu dobu znepokojovalo.

Fotografie.

Co u všech čertů…?

Když jsem matku naposledy navštívil, tak tam ještě nestála. Rámeček ano, ten jsem jí sám dal před několika lety k Vánocům společně s jednou z několika málo mých fotografií, kterou měla obzvláště ráda. Táta ji cvakl v nestřeženém okamžiku před vchodem do domu a zachytil na ní sedmiletého Alexe, jak si se soustředěným výrazem ve tváři zavazuje boty. Vždycky mě přepadala melancholická nálada, když jsem se na tu fotku podíval. Vždyť mi připomínala dobu, kdy mou největší starostí bylo, jestli se mi ve škole nebudou smát kvůli laciným botám.

Sáhl jsem po rámečku.

Můj obrázek v něm pořád ještě byl, ale ne tak, jak jsem ho znal. Měl širší záběr.

Jak je to možné?

Scvrkl jsem se na něm asi na polovinu původní velikosti. Tím se zvětšil výřez a já už jsem na snímku…

… nebyl sám?

Roztřásly se mi ruce, jak jsem najednou zíral na druhý obličej, který seděl na schodě vedle mě a díval se, jak si zavazuju boty.

Kdo jsi? zašeptal jsem v duchu. Kdo sakra jsi?

Rysy v obličeji mi připadaly známé, ale to dítě bylo ještě mladší, než jsem byl tenkrát já, a nepoznal jsem v něm nikoho ze svých tehdejších kamarádů.

Co děláš na mé fotografii?

Obrátil jsem rámeček, otevřel svorky, které držely fotografii za kartonem, a vytáhl snímek ven.

A jak ses dostal na mámin noční stolek?

Ten kluk měl světlé blond vlasy a přes levé oko nosil barevnou náplast, jaké se dávají dětem, které jako malé šilhají.

… na levém oku…

Můj zmatek vzrostl ještě víc, když jsem na zadní straně objevil poznámku napsanou tužkou.

Grünau 21. 7. (77)

K tomu, abych fotografii zastrčil zpátky, jsem se už nedostal. Ještě během uvažování, co může znamenat to datum a skutečnost, že jsem jako dítě v Grünau nikdy nebyl, mě zatkli.

Druhý dopis sběratele očí

doručený via e-mail

z anonymního účtu

Komu: thea@bergdorf-privat.com

Předmět: …a nic nez pravda!

Slepá paní Bergdorfová,

bohužel Vás tak musím stále ještě oslovovat. Neboť jste dosud stejně slepá jako hrací figury v mé skrýši.

Oči Vám otevře teprve tento druhý e-mail, který Vám – což doufám vezmete na vědomí s povděkem – posílám dokonce před ukončením hrací doby. Přičemž už vycházím z faktu, že svou soukromou poštu prohlížíte mnohem nepravidelněji než pracovní emailovou adresu. Jinak byste můj první dopis objevila už dávno a předala ho příslušným místům, nebo ho aspoň uveřejnila na své domovské stránce.

Nuže, umíte si jistě představit, že ani já už nestačím držet krok úplně se vším, jelikož jsem v této žhavé fázi rovněž poněkud v zápřahu; proto půjdu rovnou k tomu podstatnému: k svému motivu, jejž vám dodávám franko do domu jen proto, abyste Vy a Vaše ubohá továrna na lži, kterou nazýváte redakcí, do budoucna trochu zrelativizovaly štvavou kampaň proti mně. (Ohó, tohle teď určitě byla příliš dlouhá věta pro někoho, jehož noviny, které oblbují mozek, otisknou pouze větu, v níž se nevyskytuje čárka.)

Vše, co činím, konám pro zachování jediného pravého systému hodnot, za nějž se v tomto světě vůbec vyplatí bojovat: a tím je rodina.

Váš list, který má (s prominutím) menší cenu než hovna na stránkách, jimiž čtenáři vystýlají ptačí klece, mne zatracuje jako někoho, kdo ničí rodiny. Mne! Opak je pravdou! Nic mi neleží na srdci víc než znovunastolení řádných a blažených vztahů, jaké mně a mému bratrovi nebylo přáno zažít. Myslím, že odpíráním lásky našeho otce nejvíc trpěl můj malý bratr.

Možná proto, že byl kvůli těžké nemoci mnohem citlivější než já. Ztráta levého oka ve věku pěti let tehdy změnila víc než jenom jeho zrak. Jako by se mu rakovina zažrala do duše, poté co svůj hlad nedokázala nasytit vyoperovaným levým okem.

Byl jsem psychicky odolnější než on. Pro mne bylo snazší zvyknout si na permanentní nepřítomnost otce, kterou jsem pociťoval i tehdy, když výjimečně nebyl na obchodní cestě nebo někde s přáteli.

Maminka se nás jednoho dne taky vzdala, a to nikoli v přeneseném smyslu. Jednou si vzala menší sportovní tašku, s kterou jinak vždycky chodila na trénink do fitka, sebrala všechny svoje šperky, doklady a peníze v hotovosti a už se nikdy nevrátila.

Otec zuřil: „Co si teď s vámi dvěma fakany počnu?“ řval na nás. Zjevně se tolik nezlobil ani kvůli tomu, že máma zdrhla, ale že si nás nevzala s sebou.

Můj malý bratr to zprvu nechtěl vůbec pochopit a dlouhé hodiny hledal matku po celém domě. Ve sklepě, na půdě, v kůlně. Dokonce jí vlezl do šatníku, zahrabal se mezi šaty a plakal, čichal k jejímu parfému a zjistil, že si s sebou odnesla oblíbenou blůzu.

Hedvábný hadr lososové barvy byl pro ni důležitější. My, děti, jsme se k ní už nehodily.

Když můj bratr toho večera znovu mluvil o zkoušce lásky, poprvé jsem pronesl souhlasná slova. Předtím to pro mě byl jenom blábol. Depresivní fantazie osamělých dětí, která se nikdy neuskuteční. Můj bratr si vymyslel zkoušku, kterou bychom mohli prověřit, jestli nás naši rodiče vůbec ještě milují. V zásadě to bylo jednoduché: jeden z nás dvou musel zemřít.

Až do toho dne jsme o tom jen mluvili, že budeme tahat zápalky. A kdo si vytáhne delší, zkontroluje na pohřbu toho druhého, jestli tatínek s maminkou opravdu pláčou.

Jenže ten den, kdy od nás matka odešla, jsem svému malému bratrovi navrhl jinou metodu, jak vyzkoušet lásku našeho otce.

Musíme se schovat!

Ne v našem bunkru na stromě nebo boudičce u jezera, nýbrž někde, kde jsme ještě nikdy předtím nebyli.

Jestli nás táta miluje, bude nás hledat. A čím dřív nás najde, tím bude jeho láska větší.

Byla to dětinská rovnice, jakou může vymyslet jenom sedmiletý kluk se zoufalým bratrem, ale ve své dětské naivitě měla neodolatelnou logiku, která mě i po těch letech pořád fascinuje.

Příhodnou skrýš jsme našli už druhý den večer. Ať už ten prastarý mrazicí box dovlekl do lesa kdokoli, dal si předtím tu práci a vymyl ho horkou vodou. Než jsme do něj vlezli, žádné zbytky potravin, nálepky nebo pachy nenasvědčovaly, že se v něm něco uchovávalo.

Měli jsme radost, že tak prostorná věc stála blízko našeho domu; na kraji paseky a ještě ke všemu u stezky, kde táta každý večer joggoval. Vlastně se ta truhla nedala přehlédnout, a tak jsme si ani nedělali starosti, když jsme si nad hlavami zabouchli víko a už ho nemohli odklopit.

Zpočátku jsme si dokonce dělali legraci z vadného šroubováku, který předchozí majitel v boxu zapomněl a který se mi zapíchl do zadku. Později, když už docházel vzduch, nám byl platný stejně málo jako mince, kterou jsem našel v kapse u kalhot. Víko sedělo pevně. Ta bedna už měla za sebou řádku let, a proto se nezavírala na magnet, jak je dnes předepsáno, ale na zacvakávací rýgl, který se dá otevřít jen zvenčí.

Naše zkouška lásky se tak nechtěně proměnila ve zkoušku na život a na smrt.

„Táta brzy přijde,“ řekl jsem bratrovi.

A opakoval jsem to pořád. Napřed nahlas a odhodlaně, a potom, když už jsem byl unavený, čím dál tišeji. Opakoval jsem to, než jsem usnul, a pak hned po probuzení.

„Táta brzy přijde.“

Můj malý bratr to z mých úst slyšel, když se počural, když začal brečet a když ho probouzela žízeň. Říkal jsem to, zatímco on spal a už se nechtěl probudit.

„Táta brzy přijde. Miluje nás, takže nás bude hledat a najde nás.“

Jenže to byla lež. Táta nepřišel.

Ani za čtyřiadvacet hodin. Ani za šestatřicet. Ani za čtyřicet hodin.

Nakonec nás vysvobodil jeden lesní dělník.

Po pětačtyřiceti hodinách a sedmi minutách.

V tu dobu už byl můj malý bratr udušený. Později mi řekli, že si otec myslel, že si to matka rozmyslela a vrátila se pro nás, aby si nás odvedla. A tak místo aby nás hledal, svobodný a bezstarostný vyrazil s kamarády na tah.

Dodnes mi nejde z hlavy představa, jako si mohl dopřávat vychlazené pivo v okamžiku, kdy můj bratr žízní už šílel, strhl si náplast z mrtvého oka a žvýkal ji. A neuplyne jediná noc, kdy bych necivěl do prázdné oční jamky mrtvého bratra, jenž musel zemřít jenom proto, že jeho otec neobstál ve zkoušce lásky. Dědeček s babičkou, jimž mě později přiřkl opatrovnický soud, potom co se můj stav tělesně zlepšil, mi jednou přiznali, že měli tenkrát velikou starost, jestli mě nedostatek kyslíku v tom mrazicím boxu taky nějak nepoškodil. Můj děda působil až do vysokého věku jako venkovský zvěrolékař a usoudil, že mi prospěje péče o živočichy, kteří potřebují pomoc. Bral mě do své ordinace, nechal mě asistovat a postupně mne zasvěcoval do tajů veterinární medicíny, které mi jsou užitečné ještě dnes. Vím, jak při operaci nadávkovat ketamin s ohledem na věk, váhu a kondici operovaného, abych mu zajistil stabilní narkózu. Jak se nasazuje dýchací maska bernardýnovi, než se mu rozřízne břicho. Nebo jak se kočce odstraní oko slepé po nádoru. Děda mě vždycky chválil, jak jsem šikovný a zvídavý.

A poněvadž moji prarodiče nikdy nenašli ostatky toulavých venkovských koček – ani těch, které jsem pohřbil zaživa, ani těch, které jsem napřed zavázal do pytle, než jsem je polil benzinem a zapálil –, zmizela jednoho dne i jejich obava nad mokrým ložním prádlem, do něhož jsem se pravidelně probouzel.

„Není divu po tom všem, co ten hoch musel vytrpět,“ opakovali pořád dokola.

Byli to dobří pěstouni.

Hodní.

Staří.

A nic netušili.

22. kapitola

Ještě 59 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Čekali se zásahem, až zalezu do nemocničního pokoje. Chvíli mě pozorovali pootevřenými dveřmi z koupelny, nejspíš aby se ujistili, že se mnou nejde nikdo další a že nemám zbraň. A konečně, když jsem se zaujal fotografií a držel rámeček oběma rukama, tak na mě vlítli. Dva muži v uniformě. Jeden mladší s knírkem a jeden starší, který sice nebyl tak silný, ale zato měl na své straně moment překvapení. Vyřítili se z koupelny a popadli mě zezadu.

Bylo úplně zbytečné povalit mě a přimáčknout na zem stejně jako nasazovat plastová pouta. Byl bych se jim tak jako tak vzdal.

„Ale jistě, ovšem,“ chechtal se Sumec cynicky, když mě ti dva vedli k výtahům, kde na mě čekal a křenil se od ucha k uchu. „Naprosto určitě ses nám chtěl vzdát.“

Ptal jsem se, proč před mým zatčením nevyklidili nemocniční chodbu. V tuhle časnou dobu se tam sice nic moc nedělo, pouze jedna vystrašená sestra se okolo nás mihla, ale co kdybych skutečně byl sběratel očí? Kdybych se pořádně bránil a vzal rukojmí? A ještě víc mě v téhle souvislosti udivila skutečnost, že ti dva policisté zjevně nepatřili k žádnému speciálnímu komandu vycvičenému na zatýkání nebezpečných zločinců.

Sumec se mi letmo podíval na plastová pouta a pak se mnou a oběma uniformovanými policisty nastoupil do nákladního výtahu.

„Minus jedna?“ nadhodil jsem při pohledu na lištu s knoflíky. „Vy mě odtud vyvedete sklepem?“

Mladík s knírkem se nezúčastněně díval na betonové zdi míhající se kolem nás. Starší nedbale převaloval žvýkačku v ústech a tvářil se, jako bych byl vzduch. Na moji otázku zareagoval jenom Sumec. „Co bys udělal ty?“

Podíval se na hodinky.

„Zbývá nám padesát sedm minut do vypršení ultimáta. Tak mi řekni, jak by ses na mém místě rozhodl.“

Na čele mu vyrazily perly potu. Utřel si je holou rukou, a jako by mě chtěl hypnotizovat pohledem. „Co kdyby to bylo tvoje dítě?“

Projeli jsme prvním patrem.

„Marnil bys na mém místě čas převážením podezřelého na revír a tam čekal na jeho asociálního právníka, zatímco by se Julian dusil v nějaký zasraný skrýši?“

Julian? Věděl ze spisů, jak se můj syn jmenuje, anebo jsme spolu někdy o dětech mluvili?

Pokoušel jsem si vybavit, co o Scholowském vím. Za mých časů byl v mordpartě teprve krátce. Kromě pár setkání v kantýně a na letní policejní slavnosti jsem s ním nikdy osobně nemluvil. Ale jeho příběh jsem samozřejmě znal. Jako každý na revíru. V tisku se většinou rozmazávaly případy zahraničních otců, kteří připravili německé manželky o společné dítě a například ho unesli do země s fundamentalistickým režimem. Sumcův osud názorně dokumentoval, že se tyhle případy neomezovaly jen na určité náboženství nebo jediné pohlaví.

„Himlhergot, střelils ženskou do hlavy, abys zachránil dítě. Co teprve bys udělal, kdyby před tebou stál sběratel očí?“

S údivem jsem konstatoval, že o Sumcových řečnických otázkách vážně přemýšlím.

Podíval jsem se mu do malých zpocených očí. Poznal jsem v nich jeho přesvědčení umocněné vztekem a přikývl na souhlas.

Jak mě s tím člověkem nespojovalo prakticky nic, tak jsem velice dobře pochopil, co mi chce říct.

Scholowsky byl štvanec. Někdo, kdo už jednou ztratil člověka, poněvadž příliš dlouho váhal. A téhle chyby se už nikdy nechtěl znovu dopustit.

Ne se mnou.

Dvakrát to pořádně cuklo a nákladní výtah stanul v cíli.

Minus jedna.

„Tamhle tudy!“ poručil těm dvěma policistům a taky mě strčil doleva do sklepa, kde svítila úsporná studená tělesa.

„Dřív bych to udělal přesně jako ty,“ dal jsem mu zapravdu. „Mlátil bych sběratele očí, dokud by mi neprozradil úkryt, až by z něj sračky lítaly. Ale co jsem zabil tu ženskou na mostě, od tý doby je všechno jinak.“

Naše cesta končila po dvaceti metrech v čele chodby u velkých křídlových dveří z kartáčované oceli.

„Jo?“ opáčil a rozkázal policistům čekat přede dveřmi. „A jak to?“

„Protože teď vím, jaké to je, když si člověk není jistý, jestli dopadl toho pravého.“

Sumec se zasmál.

„Děláš chybu. Já nejsem sběratel očí.“ Sumec si znovu utřel pot z obočí a přimhouřil oči. „Uvidíme,“ ucedil nakonec a zamrkal na mě.

Pak otevřel dveře a strčil mě do tmy.

21. kapitola

Ještě 55 minut

do vypršení ultimáta

Tobias Traunstein

Bábuška. Skutečně byl zavřený v téhle panence. Tobias neměl tušení, za co tu dřevěnou rakev vyměnil, ale aspoň že vzduch k dýchání už není problém. Poprvé po nekonečných hodinách neměl pocit, že musí hrudníkem nadzvedávat bednu s limonádou. A taky hvězdičky mu už netančily před očima a udržel rovnováhu, i když se postavil rovně. V novém prostředí, kde byla všude kolem ocel, tohle mohl.

Jistě, tma tu byla pořád a taky hlava mu třeštila bolestí víc než předtím v kufru. Žádný div, když tak dlouho vrážel šroubovák do dřevěné stěny, dokud se nezačaly uvolňovat jednotlivé třísky, pak štěpiny a nakonec prolomil desku. Napřed vysekal jen malinkou dírku, kterou tak akorát protáhl ukazováček. Později, když už prostrčil ruku a předloktí, mu bylo jasné, že musí začít ještě jednou od začátku, kousek dál napravo. Byla to smůla, ale taky mohl dopadnout hůř. Kdyby začal dlabat jen o pár centimetrů níž, nebyl by nahmatal zástrčku, která přivírala víko k bočnicím. Prsty už na ni dosáhl, ale byla ještě moc daleko, než aby s ní mohl pohnout.

A kde jsem teď?

Tobias ucítil, jak mu tělem projíždí nová vlna strachu. Nemohl si vzpomenout, že by někdy předtím byl v takovéhle místnosti, co má tak studené a hladké stěny.

Popelářské auto, napadlo ho v panice. Takhle si představuju vnitřek popelářskýho auta.

Naštěstí to tu podle toho nesmrdí. Spíš jako v dílně nebo na lodi.

Jo, zatraceně. Tady je to cítit jako na motorovým člunu, co chtěl táta jednou koupit.

Mazací strojový olej a brakická voda. A taky se to mírně kymácí.

Tobias prohmatal celou podlahu a všechny stěny, dokonce ještě jednou vlezl do dřevěné bedny, ale tentokrát už nenašel žádný další předmět, kterým by něco zmohl proti kovovým stěnám.

Na jedné straně prostoru někde uprostřed nahmatal uzounkou škvíru, ale ne už nějaký přístup, kam by mohl šroubovák nasadit. Na třetí pokus se mu ulomila dřevěná rukojeť a s hlasitým cinknutím z ní vypadla železná tyčka na zem.

Nepoužitelný nástroj teď ležel na podlaze.

Na kymácející se podlaze.

Napřed to pokládal za další narušení rovnováhy. Přece jen se už celé dny nenajedl a nenapil a cítil se chabě a vyprahle. A tak nebyl div, když si myslel, že podlaha pod ním povoluje. Ovšem pak tu byly ještě ty zvuky. Vrzání, jako když se trhá suché lano.

Tam… tamhle je to zas!

Tobias přemáhal únavu; tu nevýslovně těžkou, olověnou únavu, která se ho tak náhle zmocnila stejně jako tma, do níž se probudil.

Strach, hlad, žízeň, stres, vyčerpání – to všechno by možná vydržel ještě o půl hodiny déle, kdyby mu nechybělo něco, co teď potřeboval skoro víc než znovuzískaný vzduch k dýchání: naděje.

Neuměl si představit, že by se odsud někdy dostal. Ne vlastními silami. Ty mu chyběly už teď, kdy se jenom pokoušel naposledy vstát. Jednou někde slyšel, že oběti nehod nesmějí usnout. Že musejí zůstat vzhůru, aby nezemřely.

Takže musím vstát. Ještě jsem nikdy nespal vestoje. Vždycky jen vleže. Nesmím…

„Do prdele!“

Tobiasovi se pod propoceným tričkem rozbušilo srdce.

Co to bylo?

Zapotácel se krok dozadu a ucítil to na rameni ještě jednou.

To snad není možný. Kde se to tu bere?

Předtím kolem toho lana musel projít.

Lano? Proč v týhle ocelový cimře visí od stropu lano?

Sáhl nahoru, opatrně sevřel lano v prstech a přejížděl po něm dolů, dokud nedržel v ruce plastové madlo na konci zauzlovaného lana z umělé hmoty.

Tobias váhal. Ale jen chvilku a pak udělal, co by udělal každý, komu ze tmy někdo podá ruku.

Zatáhl za lano.

Ó ne, prosím ne…

Tobias ho rychle pustil, ale už bylo pozdě.

Tohle jsem nechtěl… prosím ne…

Podlaha se mu pod nohama znovu rozhoupala. Jenomže tentokrát silněji než předtím.

20. kapitola

Ještě 49 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Bílé dlaždice se šmouhami od prachu, kdysi naleštěné aluminiové stoly, digestoře nad pracovními plochami – v první chvíli jsem se obával, že jsme se octli na patologii sanatoria.

Pak jsem uprostřed místnosti uviděl almary s nádobím a špinavý přepravní pás na talíře a začal tušit, kde jsme. A protože Sumec nechtěl zapnout zářivky na stropě, jediným zdrojem světla tak zůstal matný svit dopadající dovnitř od lucerny v parku. V tom přítmí jsem rozeznával pouze stíny a obrysy. Měl jsem z toho pocit, jako bych se vyjímal na černobílé fotografii.

„Tohle byla dřív ústavní kuchyně,“ řekl Sumec a ukázal na tři velké kotle, které stály šikmo od něho a uměl bych si je představit spíš v pivovaru. „Teď jim vařej polívčičky v nový přístavbě. Celej sklepní trakt je naprosto osiřelej, což znamená, že nás tady absolutně nikdo nebude rušit.“

Pod podrážkou mu zavrzal úlomek omítky, jak přecházel k čtvercové hlavní pracovní jednotce, jež dominovala pravé třetině odstavené kuchyně. Byla veliká asi jako dodávkové auto a vybavená čtyřmi plotnami na vaření, dvěma dřezy a jednou hnědě vykachlíkovanou pracovní plochou zaplněnou obligátním odpadem, jaký se najde ve všech opuštěných sklepích: rozbitá elektrická rozdvojka, urvaný napájecí kabel, špinavé papírové nádobí, plastové pohárky, které někomu posloužily za popelník, a nedopitá láhev Coca-Coly. Sumec všechno to harampádí smetl loktem na zem.

„Ví Stoya, že jsme tady?“ zeptal jsem se.

Sumec se zasmál. „No jasně, že to ví. Ale oficiálně to nikdy nepřizná. Ta zbabělá krysa si nechce posrat kariéru ilegálním zatčením. Stoya na rozdíl ode mě nevěří, žes to byl ty. Ještě ani nezavolal prokurátorovi, srab jeden.“

Ilegální zatčení?

„Vy nemáte zatýkací rozkaz?“

„A proč myslíš, že venku u dveří stojí Pat & Patachon, a ne profíci? Ti dva mi dlužej laskavost.“

Sumec vytáhl z kapsy u saka plán města a rozložil ho po varné ploše, kterou si prve vyklidil.

„Stoya chtěl mluvit jenom s tebou. Jako polda s bejvalým poldou. Chtěl ti dát poslední šanci vysvětlit, jak to, že ses dnes objevil na dvou místech činu, a odkud víš tolik podrobností o případu. Naštěstí se mi ho podařilo přesvědčit, že jsem povolanější osoba, když jde o to vyrazit z někoho odpovědi o něco dřív.“

Jasně. Stoya mu nejspíš oficiálně a před svědky řekl, že mě chce dopravit na revír k pohovoru mezi čtyřma očima, a přitom neoficiálně mrkl jedním okem.

Využil jsem chvilky, kdy se ke mně Sumec obrátil zády, abych se rozhlédl po nějakém nouzovém východu, který v tak veliké kuchyni musel někde být, ale Sumec nenechal zhasnuto bezdůvodně. Všechno, co jsem mohl vidět, byly čtyři malé horní světlíky, ke kterým bych se nedostal dřív, než by se na mě tlustý vyšetřovatel vrhl. Ale na rozdíl ode mě zase znal box jenom z televize. Velikost ani váha nemůžou kompenzovat dlouholetý trénink. Pouta na rukou však ano.

„Pusť mě. Ještě není pozdě.“

„To určitě není,“ odpověděl Sumec.

Podíval se na hodinky a vzdychl. „Čas kvapí, takže si odteď odpustíme zdvořilosti a dohodneme se úplně jednoduše: já ti řeknu všechno, co vím, a ty mi povíš, co chci slyšet. Jasný?“

„Děláš velikou chybu…“

„Tak dojednáno, začínám,“ spustil Sumec. „Našli jsme vozidlo, kterým jsi převážel děti. Objevila ho jedna hlídka v Köpenicku asi deset minut autem odsud na parkovišti opuštěného recyklačního dvora.“

Ťukl prstem na pravou dolní třetinu mapy.

„Já nejsem ten, koho hledáš,“ řekl jsem na to.

„V kufru auta jsme našli jednoznačné důkazy. Vlasy, nitě, ulomené nehty.“

„To je možný, ale já jsem tam to auto neodstavil.“

Vůbec mě neposlouchal. „Stoya už je na místě. Okolí momentálně pročesávají psovodi, ale jak sám vidíš, je to zatraceně velká průmyslová zóna.“

Spodní čelist mu při řeči divoce poskakovala, jako kdyby musel slova napřed předžvýkat, než je vymrští z hlavy. „Moc velká na to, abysme to zvládli v čase, kterej nám zbejvá. Proto jsem teď odkázanej na tvou spolupráci.“

„Scholowsky, prosím tě…“

„Takže, to je z mý strany všechno. Teď seš na řadě ty. Řekni mi, kde jsou.“

„Já to nevím.“

„Kde je ta skrýš, kdes ty děti utopil?“

Utopil?

„Přísahám. Já toho hajzla hledám stejně jako ty.“

Sumec zavrtěl hlavou a podíval se na mě jako otec, jemuž dochází trpělivost se vzpurným dítětem.

„No dobře,“ utrousil a složil plán města. „Aspoň že tady dole ještě funguje proud.“

Uslyšel jsem cvaknutí a po něm ucítil elektrostatický pach, jako když někdo zapne starý televizor, a zároveň se na přední straně kuchyňského bloku rozsvítilo červené světlo.

A pak se událo víc věcí najednou.

Napřed jsem ucítil závan větru, pak mi šíjí projela bolest a nato jsem nemohl pohnout hlavou, aniž bych měl pocit, že mi zlomí vaz. Sumec mi přimáčkl nadloktí ke krku, že jsem nemohl dýchat. Natož křičet, když mě vší silou ohnul k plotně, kde už hořáky začaly trochu žhnout.

Pak mi podrazil nohy a já se svezl dolů. Dopadl jsem tvrdě na kolena na dlaždice, a vtom se najednou udělalo světlo.

Napřed jsem si myslel, že mi bolest promítla ostré blesky přímo na sítnici, ale pak mi nad hlavou začala blikat zářivka a já jsem pochopil, že někdo musel rozsvítit.

Stoya? napadlo mě a modlil jsem se, aby se Sumec v odhadu svého partnera mýlil.

Ale krátce nato jsem uviděl ve dveřích do kuchyně pár zablácených vysokých bot a moje poslední naděje, že uniknu mučení, pohasla.

19. kapitola

„Řekl jsem přece, že mě nemá nikdo rušit…“

Sumec povolil sevření a udiveně se zasmál. „No to se podívejme.“

Odstrčil mě stranou a nechal ležet před sporákem.

„Zrovna jsem si chtěl dojít nahoru do haly pro kafe, a ona se ve vrátnici ptala na Zorbachovu matku,“ slyšel jsem říkat jednoho z těch dvou policistů.

Do prdele, Alino. Mělas čekat v autě, dokud se nevrátím.

„Prve jsi o ní mluvil, tak mě napadlo, že si s ní třeba taky budeš chtít popovídat.“

Ve zmáčknutém hrdle mě strašně bolelo a potřeboval jsem všechnu svoji sílu, abych zase napumpoval do plic nový vzduch. Proto mi chvíli trvalo, než jsem znovu dokázal pohnout hlavou. Ale poznal jsem ji podle těch ochozených kovbojských bot dřív, než stačila Sumcovi plivnout do obličeje.

„Nesahej na mě, ty čuráku!“

Detektiv s nuceným úsměvem poděkoval policistovi a požádal ho, aby zase odešel. Počkal, až se dveře zabouchnou, a potom Alinu popadl za nadloktí, vykroutil jí hůl a hrubě do ní vrazil směrem ke mně.

„Tak vida, fantom přece jen existuje!“

Fantom?

Vzepřel jsem se. Tak rád bych si namasíroval krk, ale měl jsem ruce spoutané za zády.

Co tím k čertu myslel? říkal jsem si a hned nato mě překvapilo, že Sumec odpověděl na moji otázku.

„Alina není její pravý jméno. To čumíš, Zorbachu, viď? A tvoje slepá přítelkyně u nás taky nikdy neučinila žádnou výpověď.“

Falešné jméno? Žádný protokol?

Dunivá bolest v hlavě ustupovala jen pomalu, a tak mi chvíli trvalo, než moje vědomí zpracovalo otázky.

„Je to pravda?“ zaskuhral jsem.

Alina vypadala v pronikavém světle jako živá mrtvola. Měla úplně bledou pleť a rty se zdály komplet odkrvené. Matné oči připomínaly rozbitou panenku na hraní.

„Tys na té policii nebyla?“

Musel jsem myslet na všechny věci, které mi svěřila od našeho prvního setkání na hausbótu. Vize posledního zločinu sběratele očí, z nichž se některé ukázaly jako pravdivé:

… čtyřicet pět hodin a sedm minut, bungalov s basketbalovým košem vedle garáže.

Promíchané se vzpomínkami, které byly vyloženě mylné:… pak se ta žena zasmála a řekla: Zrovna si hraju s klukem na schovávanou… Nemůžu ho nikde najít… Bože… v žádném případě nechoď do sklepa.

„Blbost!“ vyprskla. „Samozřejmě že jsem na tom zasraným revíru byla. Jenže mě odtamtud vypakovali jako debila, co nemá všech pět pohromadě.“ Dál se marně pokoušela setřást si z paže Sumcovy ruce.

„A odkdy je zakázáno pracovat pod pseudonymem? Šiacu je umění a Alina Gregorievová je moje umělecké jméno. Když jsou vaše rešerše na hovno, tak není div, že jste toho sběratele očí ještě nechytil.“

„Počkat.“

Sumec popadl Alinu za zápěstí a přitáhl ke kuchyňskému bloku, kde ji přivázal k dřezu z druhé strany naproti mně.

„Defektní bejvalej polda a slepejš mystik,“ zavrtěl hlavou. „Četa mrzáků je konečně v plným počtu.“

„Děláš velikou chybu,“ varoval jsem ho. Vteřinu nato jsem už nemohl ani šeptat. Sumec přešel zpátky na moji stranu a vší silou mě kopl do žaludku. Než jsem se mohl znovu nadechnout, ležel jsem už znovu šikmo nad pracovní deskou. Zděšeně jsem hodil hlavou nahoru a držel se v téhle pozici. Jenom se neohnout… Břicho a hruď vzepřené proti studené keramické ploše a obličej – nesehnout, v žádném případě nesehnout hlavu – přímo nad rozžhavenou sporákovou plotnou!

Poslední, co jsem viděl, než jsem si myslel, že shořím, bylo, jak si Alina utírá rukávem od bundy pot z čela. Stála ani ne dva metry přede mnou, ale kvůli kuchyňskému bloku, který nás dělil, to bylo stejné, jako kdyby se nacházela v úplně jiné místnosti. Mohla se nespoutanou rukou natáhnout k mně, ale nedosáhla ani tak daleko, aby se mě dotkla konečky prstů.

Navíc nebyl Sumec žádný začátečník. Aby zabránil nepříjemnému překvapení, odstranil z našeho dosahu staré kbelíky, vařečky, cívky s drátem – zkrátka všechno, co by se z odpadu na zemi dalo použít jako zbraň nebo bychom tím po něm mohli mrsknout.

Jsem ztracenej, říkal jsem si a kladl si otázku, jak ten žár v obličeji vydržím ještě další vteřinu. A bylo hůř.

„Tak ještě jednou,“ spustil a zadržoval přitom dech. „Kam jsi ty děti odvedl?“

Vzdálenost mezi mou bradou a plotnou se zmenšovala. Sumec mi pevně držel hlavu ve svých pařátech a nemilosrdně ji tlačil dolů.

„Já to nevím!“ zasupěl jsem. Kapka potu zasyčela a rozprskla se na rozžhavených spirálách přímo před mým obličejem. Pak se spirály přibližovaly a já musel zavřít oči, aby mi nevyschly.

„Kde je ta zatracená skrýš?“

Bože, on zešílel, pomyslel jsem si. On totálně zešílel, a já proti tomu nemůžu vůbec nic dělat.

Praskaly mi krční obratle a cítil jsem, jak mě opouštějí síly. Déle jsem už přepnuté šíjové svaly napínat nemohl. „Já to nevím,“ sykl jsem a neměl zdání, jestli mě vůbec slyšel.

Sporák pálil jako pekelná výheň. Nos jsem měl od plotny už jen centimetr a zdálo se mi, že se mi v něm škvaří chřípí.

„Přestaňte!“ zařval ženský hlas, o němž jsem se domníval, že patří Alině. Moje schopnost vnímání se zredukovala na minimum nutné k přežití. Myslím, že Alina říkala ještě něco jako „To nemá smysl“ nebo „Mučíte toho nepravého“, ale ve chvíli, kdy mé rty měly co nevidět políbit rozžhavenou plotnu, jsem si tím nebyl jistý. Všechna krev z těla se mi nahrnula do hlavy a ta mi teď připadala dvojnásobně veliká. Krev mi pulsovala v žilách, uších a pod kůží, která se mi v úzkostné vizi už odlupovala od lebky.

Z posledních zoufalých sil jsem se vzepřel proti tomu drtícímu lisu, naposled otevřel oči… a chtěl zakřičet.

Bože, ne, pomyslel jsem si ještě zmatený Sumcovým stínem, který se vedle bloku neustále zvětšoval.

Nedělej to. Prosím…

Doufal jsem, ne, vroucně jsem se modlil, aby Alina nebyla tak šílená, jak jsem si myslel, ale ona svůj šílený úmysl dokonce ohlásila. „Musíte způsobit bolest mně, jestli chcete odpověď.“

Sumec tak ještě stačil zašeptat zděšeně „Kurva!“, a Alina si přimáčkla volnou levou ruku na rudě žhnoucí plotnu.

18. kapitola

Ještě 39 minut do vypršení ultimáta

Dva policisté (před vchodem

do nepoužívané kuchyně)

„Co se z tohohle jenom vyvrbí?“ zeptal se starší policista a přehodil si jazykem žvýkačku na druhou stranu přemílajících čelistí.

Jeho mladší kolega ztuhl uprostřed pohybu, jímž chtěl právě otevřít veliké dveře do staré kuchyně sanatoria, za nimiž Alexander Zorbach tak děsivě zařval.

„Neeeeeee…“

„Myslíš, že bysme…“

„Co?“

Teď začala řvát ještě ta žena, a mnohem víc než prve ten mučený muž.

Mladý policista s knírkem zbledl.

„Podívat se. Myslím, že bysme se tam měli podívat.“

„Tak hele, mladej. Sumec byl dost nakrknutej, už když jsem mu tam přivedl tu slepou. A řekl, ať ho nikdo neruší. Ať se děje, co se děje.“

Ženin křik něco rozčíslo na dvě půlky. Ta horní, ve vysoké frekvenci, utichla hned. Temné hrdelní zvuky chrčely ještě nějakou chvíli dál.

„Já ti něco povím,“ ozval se pološeptem hodnostně vyšší policista. „Cos asi myslel, že se tam děje? Člověče, v týhle části budovy není živá duše.“

Něco zarumplovalo a Sumec hlasitě zaklel: „Kurva u všech čertů, co…“

Mladý policista už bral za kliku.

„Jestli tam teď vejdeš, změní ti to život, hochu. Musíš se rozhodnout, a je jedno jak. Protože potom, a to ti garantuju, už nic nebude tak jako předtím.“

Za dveřmi se ozval tupý úder. Nato Zorbach zasténal a znělo to, jako kdyby někdo táhl po dlaždicích pytel.

„Představ si, že uvidíš něco, co budeš muset hlásit,“ pokračoval starší. „A jestli to uděláš, budeš mít nadosmrti nepřítele a nikdo tě nebude chtít za parťáka.“

Žvýkačka opět změnila stranu.

„Udělej to jako já. Jestli už chceš někam jít, tak upaluj nahoru a dej si tam kafe z automatu, jo?“ Pak se zasmál. „Ale nevracej se zase s nějakou další slepou.“

Nováček si sáhl na krátce sestřižený zátylek. „Myslím, že když to nebudu hlásit, nebudu se už moct podívat do zrcadla.“

„Hlásit co?“

„No to svinstvo tam uvnitř.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se starší a nastavil si rukou pravé ucho. „Já nic neslyším.“

Skutečně.

Mladší zatajil dech a soustředil se na hluk, který už nebyl.

Za dveřmi bývalé kuchyně se rozléhalo ticho.

Mrtvolné ticho, pomyslel si, a když pomalu rozvíral prsty a pouštěl kliku, udělalo se mu zle.

17. kapitola

Alina Gregorievová

„Sorry, ale jsem z toho trochu popletená. Zrovna si hraju s klukem na schovávanou. A víš, co je naprosto šílený? Nemůžu ho nikde najít.“

Alina ještě zaslechla rozčilený hlas ženy, a to už jenom tlumeně, jakoby zdálky. Bolest, která jí sebrala většinu vědomí a vrátila vzpomínky, jí teď protékala tělem jako proud lávy. Chvíli se ještě potácela mezi mučivou realitou, v níž cítila nasládle žluklý pach spálené kůže – její vlastní kůže –, a světem snů, do nějž se propadala stále hlouběji a v němž otec vyvedený z míry naposledy varuje svou ženu přes telefon zapnutý na hlasitý poslech: „Bože, jak jen jsem mohl být tak slepý? Teď už je na všechno pozdě. V žádném případě nechoď do sklepa!“

Alina ještě ucítila, jak dopadla na dlaždice v kuchyni, a pak už jí ze vší bolesti zůstalo jenom světlo, které jí bouřilo za očima a v němž teď podruhé viděla poslední okamžiky před únosem.

Z úkrytu za dveřmi do sklepa. Očima sběratele očí!

„Slyšíš mě? Nechoď do sklepa.“

Otcova poslední slova před smrtí jeho ženy odezněla a pak někdo film v Alinině hlavě zapnul na převíjení s obrazem. Musela znovu prožít, jak vklouzla do cizího těla a zlomila matce vaz, jak ji vleče do zahrady, jak dítě… – jenom jedno dítě… Kam proboha schoval to druhé? – nese ze zahradní pergoly do kufru auta. Znovu vyjela na kopec a dívala se dalekohledem na přijíždějícího otce, jenž se zhroutil na trávník před svou zavražděnou ženou. Potom režisér hororového snu udělal ostrý střih a přeskočil sekvenci, kdy se rozjela k bungalovu a dala si tam kolu. Místo toho ukázal úplně nové vzpomínky a zde už výjevy nebyly poskládané do sourodé scény, nýbrž náhodně seřazeny za sebe jako v hekticky sestříhané upoutávce.

Kolečkové křeslo. Dětská hlava nehybně položená na podpěrce. Velké mužské nohy ve sportovních botách tlačí vozík napřed po štěrku a pak po rampě nahoru…

Ne, žádná rampa. Je to spíš…

Můstek. Ano, lodní můstek.

Poznává vodu pod dřevěnými prkny, leskne se černě jako inkoust. Kolem ní je plno bílých skvrn, spousta stínů. Jako náhradní výplň pro předměty, které Alina před oslepnutím neznala, a proto je ve svých vybavovaných vzpomínkách nemůže vidět.

Film zase poskočí dopředu. Teď vidí jedno oko, je hnědé, leskne se a přibližuje se k zrcadlu.

Bože, já vidím jeho oči. Vidím oči vraha. Ale nevidím je v zrcadle, nýbrž…

… v lupě dveřního kukátka.

Když se Alina dotkne řasami studeného kovu na dveřích, oko zmizí…

… dveře jsou bílé a tlusté, s otvíráním na páku jako u jejich staré americké ledničky, jen o mnoho větší.

A pak se podívá dovnitř. Do úkrytu. Vidí dítě na holé podlaze, nohy přikrčené k sobě, tělo zkroucené do embryonální polohy. Vidí chlapce, jak sebou cuká, sleduje, jak zvrací a tiskne si ruku na krk, a všimne si, že najednou drží v ruce hodinky.

Musí to být něco jako stopky, protože ukazují jenom pár vteřin.

Jako další ucítí slzy.

Já pláču, pomyslí si Alina a okamžitě se opraví. Ne, to nejsem já. Já nepláču. To pláče sběratel očí.

Potom se uslyší křičet a tentokrát to není cizí, nýbrž její vlastní hlas. Snaží se mlátit rukama a kopat nohama do dveří zavíracích zvenčí, ale stěna, za níž právě uplynuly nevyužité poslední vteřiny ultimáta, už zmizela.

Mlátí ještě silněji, křičí víc hlasitěji, ale když ucítí, že se bolest znovu hlásí, otevře oči.

Film se přetrhl. Obrazy zmizely.

Alina je zpátky v důvěrně známém a vše pohlcujícím černém nic svého života.

16. kapitola

Ještě 26 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

„Jedu k tobě!“ zařval jsem do telefonu a dupnul na plyn. Vedle mě hlasitě naříkala Alina, poněvadž se znovu pokusila pohnout prsty. Kůži na dlani měla jako ponořenou do vosku a už se jí dělaly puchýře.

„Moment…“ Stoya vůbec nic nechápal. „Zorbachu? To seš ty?“

Jo, to čumíš, viď?

Mrkl jsem do zpětného zrcátka na Franka, jenž jakoby mechanicky drbal TomToma. Tvářil se, jako kdyby jemu samotnému nešlo na rozum, co se právě odehrálo.

Jeho vloupání zadním vchodem. Alinino sebezmrzačení. Boj. Útěk.

Během pár vteřin se toho odehrálo tolik, že Frank bude potřebovat celé týdny, než to jeho mozek zpracuje. Navíc trpěl těžkými výčitkami, že podlehl Stoyovu nátlaku a poslal mi fingovanou SMS, aby mě tak vylákal z mé skrýše. Ale nemohl jsem to Frankovi zazlívat. Ta svině Stoya mu slíbil, že mě nezatkne, ale jenom vyslechne. A nikdo nemohl předvídat, že nakonec budou věci takhle eskalovat. Kromě toho tím, že nás vysvobodil, Frank svou vinu už dávno napravil.

„Kde je Scholowsky?“ zeptal se Stoya.

„Myslím, že by se měl někdo mrknout do starý kuchyně.“

Další výklad jsem si ušetřil. Mohl jsem mu pochopitelně vysvětlit, jakou udělal chybu, když mého volontéra zase propustil jenom proto, že proti němu neexistovalo žádné podezření. Frank se možná nedopustil ničeho nezákonného, ale zachoval loajalitu. Jakmile pochopil, že mě Sumec chce odchytit, sedl na taxík a vyrazil do Park-Sanatoria. Napřed chtěl vysadit u zadního vchodu, ale pak požádal řidiče, aby mu zastavil vedle toyoty, kterou míjeli v jedné boční ulici. Ještě během placení uviděl Alinu, jak se pomalu proťukává holí po chodníku asi sto metrů od auta.

Zavolal na ni jménem, ale vítr jeho slova odnesl na opačnou stranu. A tak si narazil kapuci trenčkotu přes hlavu a stal se návštěvníkem nemocnice bez obličeje. Když konečně došel k recepci, uviděl, jak Alinu oslovil jeden starší policista a hned nato ji odvádí. Franka napřed udivilo, že ji ten muž vede k nákladním výtahům. A potom, jestli se dalo věřit indikátorům, jel výtah do sklepa.

Zastavil se v minus jedna.

Frank to vzal dolů po schodech.

Stavební práce. Vstup zakázán, informovala ho cedule v první suterénu. Jeho podivení mezitím přerostlo v jistotu, že tady něco není v pořádku.

Dveře nebyly zamčené, nejspíš z bezpečnostních důvodů. Pat & Patachon si ho nevšimli, jak hned odbočil vpravo a rovněž nezamčenými dveřmi vešel do odstavené veliké kuchyně zezadu.

Tohle všechno jsem mohl Stoyovi vyprávět zároveň s tím, že Frank vystoupil ze tmy v momentě, kdy mi sadista Sumec chtěl vypálit do obličeje cejch. Stín, který se za mnou zvětšoval, nepatřil jemu, nýbrž Frankovi, jenž – ozbrojen železnou vzpěrou, kterou našel na zemi – využil vteřiny Sumcova úleku. Udeřil ho v okamžiku, kdy vyšetřovatel zděšen Alininým sebezmrzačením povolil hmat kolem mé hlavy. Jenže na všechny tyhle informace teď nebyl čas. Zbývalo nám pětadvacet minut do vypršení ultimáta a nechtěl jsem marnit čas vykládáním Stoyovi, jak jsme nouzovým východem utekli k toyotě, co jsme v ní teď uháněli po městské dálnici.

„Kde seš teď?“ zeptal se Stoya a viditelně se namáhal, aby jeho hlas zněl co možná klidně.

„Na cestě k tobě. Ale to teď není důležitý. Radši mi pověz, jestli jste to auto našli někde blízko vody.“

„Jaký auto?“

„Přestaň si hrát na konspiraci a nemrhej časem ještě víc. Tak jo, nebo ne? Řeka, kanál, jezero – to je fuk. Je tam blízko voda?“

Krátké váhání, a pak se konečně ozvalo úsečné: „Jo.“

„Dobře. To byla jen rána do větru a neptej se mě teď prosím, jak jsem na to přišel…“

Protože tomu sám nechci věřit.

„… ale měli byste ty děti hledat na lodi.“

„Na lodi?“

„Nákladní, plachetnice, zkrátka všechno, co plave.“

Přinejmenším když člověk přistoupí na to, že se bude řídit šílenstvím a spolehne se, že Alininy poslední „vzpomínky“ mají smysl.

„Mně je zle,“ zaskučela vedle mě tiše a já jsem na moment odložil sluchátko. Alina opakovaně odmítla moji nabídku, že ji odvezu zpátky na kliniku.

„Kurva, nemáme čas prohledávat každej remorkér,“ vyštěkl na mě Stoya z mobilu, který jsem si dal zase na ucho. „Nemáme ani půl hodiny. Jestli mě teď posíláš po falešný stopě…“

„Já přece vůbec žádnou stopu nemám,“ přerušil jsem ho. „A jestli je ta skrýš na vodě, tak není div, že psi pořád ještě nic nevyčmuchali, ne snad?“

Pauza. Slyšel jsem jenom dopravní ruch, kterým jsem se probíjel. „Nemůžu ti říct s jistotou, jestli mám pravdu,“ pokoušel jsem se dál přesvědčovat Stoyu. „Upřímně řečeno, sám o tom nejsem přesvědčenej. Ale když beztak tápete ve tmě, tak to snad neuškodí?“

Následující pauza v hovoru byla delší než první. Teprve za dvacet vteřin, které mi připadaly jako dvacet minut, jsem uslyšel, jak Stoya učinil rozhodnutí, jež se pak ukázalo jako mylné.

15. kapitola

Ještě 19 minut

do vypršení ultimáta

Philipp Stoya (šéf mordparty)

Krásně nevypadáš ani zdálky.

Tenhle výstižně upřímný verš z ódy na Berlín od Petera Foxe nešel Stoyovi z hlavy, když přejížděl zrakem špatně osvětlené parkoviště: rozpraskaný asfalt, nakřivo stojící budka hlídače s vykopnutými okny, urvaná závora ve vjezdu a po celém pozemku bezohledně rozházené odpadky blahobytu.

Už před lety zkrachovalý podnik pro likvidaci odpadu byl jen dalším důkazem, že to jde s hlavním městem do kopru. Za normálních okolností by si odstaveného vozidla někdo všiml, teprve až by dorazily bagry a buldozery, aby spalovnu srovnaly se zemí i s komínem. Ale potom co komisař Náhoda odmítal spolupráci, přibral si teď najednou přesčasy. Mladiství výtržníci si museli vybrat zrovna zeleného passata zdravotní sestry Kathariny Vanghalové, aby si na něčem vybili vztek po nezdařené návštěvě diskotéky (vyhazovač je vůbec nepustil dovnitř). A to zrovna v momentě, kdy kolem projížděla noční policejní hlídka s radiospojením, čímž se vůz, kterému už chybělo boční sklo a obě venkovní zrcátka, stal důkazním materiálem. Kvůli tomu naskákaly v počítači všechny kontrolky, když se pár hodin nato začalo po vozidle pátrat v souvislosti se sběratelem očí.

„Kolik objektů přichází v úvahu?“ zeptal se Stoya šéfa týmu speciální zásahové jednotky přes vysílačku a zajel ke kraji silnice.

Tak jo, nebo ne? Řeka, kanál, jezero – to je fuk. Je tam blízko voda? vybavoval si rozhovor se Zorbachem krátce předtím. Při pohledu, jaký se mu naskýtal, by Stoya nejradši propukl v hysterický smích.

Šmarjá, Zorbachu. Jsme v Köpenicku, tady není jediný suchý místo, konstatoval. Tady je akorát deset milionů možností, kde sběratel očí topí svoje oběti.

Průmyslová zóna, kterou dosud neúspěšně pročesávali, se nacházela ve vodním trojúhelníku na místě, kde se stékaly Dahme, Spréva a Teltowský kanál. Už samotné názvy ulic zněly mokře. V tu chvíli stanul na křižovatce Regattastraße s rohem Tauchersteig, přičemž ten druhý název zněl jako zlověstné znamení.

Potápěčská.

Ve vysílačce, kterou držel v ruce, to zachrastilo a pak dostal odpověď velitele komanda: „Tady se to jen hemží soukromými přístavišti. Máme tu asi deset zazimovaných člunů.“

„Na ty se vykašli.“

Zorbach mluvil o něčem větším, co má masivní ocelové dveře, a na rekreační plachetnici nic takového není.

„Musí to být něco většího, nejspíš komerčně využívaná loď.“

„Pak přicházejí v úvahu jenom dvě.“

Stoya přikývl. Remorkér na uhlí a kontejnerová loď. Měsíc prosvítal skrz husté mraky jen slabě, ale na přistávacím molu svítila řada sirně žlutých luceren a Stoya tedy mohl lodě ze svého stanoviště dobře vidět.

Díky blížící se zimě se nákladní přeprava po berlínských vodách výrazně omezila a taky obě průmyslové lodě měly zřejmě po službě a kotvily nehybně na protějším břehu Teltowského kanálu.

„Ten uhlák je blíž k můstku,“ hlásil velitel do vysílačky.

Stoya pořád ještě přikyvoval. Z tohoto důvodu se vrátil zpátky na parkoviště, aby si udělal představu, kdy sběratel očí mohl omámené děti nejlépe přepravit do skrýše.

„Na kolečkovém křesle!“ tvrdil mu Zorbach. Takže pachatel musel jet nadvakrát. Dvakrát otevřít kufr, dvakrát posadit omámenou oběť na vozík a dvakrát ho odtlačit na přístavní molo na druhé straně, aby pak…

Jo, aby udělal co? Jestli vrah neumí létat, pak mu zbývala jediná možnost. Musel děti naložit do pomocného člunu a převézt je na druhý břeh.

Ale proč jenom? Jak to, že to nevzal autem rovnou na druhý břeh?

„Vezmem tu kontejnerovou loď,“ rozhodl Stoya a tajně si položil otázku, jestli se taky nepomátl na rozumu jako Zorbach. Tomu mrzákovi muselo harašit v bedně, ale něco zase věděl. Napřed ultimátum, potom pokutový lístek a v neposlední řadě ten bungalov. Stoya se pořád ještě zdráhal uvěřit, že jeho bývalý kolega je do věci zapleten, ale nedalo se popřít, že disponuje informacemi zevnitř. A potom co Scholowsky evidentně selhal, nebylo teď kdy pátrat po tom, jak se k nim dostal. Krucinál, nezbýval jim ani čas pečlivě prověřit halucinace tý slepý.

„Ale k té lodi, co vozí uhlí, by se dostal dřív,“ mínil velitel komanda. Stoya slyšel vrčet závěsný motor na gumovém člunu, v němž teď velitel zásahu plul se čtyřmi muži a pátracím psem na druhý břeh. A to jak v telefonu, tak i přímo ze vzduchu nad vodou. Zjevně uposlechl jeho pokyn a držel kurs k dlouhé lodi, na níž se kupilo nejméně čtyřicet kontejnerů ve třech vrstvách nad sebou.

„Právě proto, že kotví kousek stranou, je to naše první volba,“ vysvětloval Stoya.

Zatímco vlek na uhlí byl vidět i z rušné křižovatky, kontejnerová loď kotvila jakoby ve stínu. Za přístavním molem se táhlo zpustlé staveniště – ideální pro toho, kdo chtěl tajně naložit na palubu neskladné tělo.

A krom toho je ten uhlák moc nízký, napadlo Stoyu. Moc nízký na prostorné podpalubí, kde by se dala zřídit skrýš tak, jak ji popisoval Zorbach.

Ale tuhle úvahu si nechal pro sebe. Kdyby se mýlil, mohli by mu z toho později uplést oprátku, že se nerozhodoval výlučně na základě faktů, nýbrž podle doporučení slepého média.

A podle doporučení hlavního podezřelého!

„Páni, tady je to obrovský,“ užasl šéf týmu, když se jeho člun blížil k cílovému objektu.

„Právě. A vrhnout se na obě lodě už teprve nemáme čas!“

Stoya pustil z propocených prstů mikrofon vysílačky a modlil se, aby jeho rozhodnutí bylo správné.

14. kapitola

Ještě 13 minut

do vypršení ultimáta

Tobias Traunstein

Jednou při tělocviku Kevin jen tak z legrace povolil řemen, na kterém visela těžká modrá umělohmotná žíněnka na zdi tělocvičny. Tobias, jenž si zrovna pod ní zavazoval boty, nestačil rychle zareagovat a ta nestvůra ho pod sebou pohřbila.

Víc než ta tlustá zeď z pěnové gumy ho připlácl k parketám ochromující strach. Nemohl vstát, poněvadž několik dětí naskákalo na matraci a bavily se tím, že ho nenechaly vylézt. Tehdy byl pevně přesvědčen, že se co nevidět udusí. Křičel…

… jako holka, do prdele, to bylo trapný…

… a začal bulet.

Jenom do nohavic si nenačural. I když k tomu neměl daleko.

A potom, když pan Kerner ukončil „povstání trpaslíků“, celý týden s Kevinem nemluvil.

Nebo to byl Jens? To už je fuk…

Když teď ležel s přitaženýma nohama na studené podlaze a civěl do nepřítomnosti světla, uvědomoval si, jak byl tenkrát jeho strach směšný. Matrace se nedotýkala země všemi rohy a vzduchu k dýchání pod ní bylo dost. Taky teď, když se vysvobodil z té bedny, kyslík už nebyl problém. Do kovové kabiny, kde nyní ležel, pronikal škvírami. Jenže na rozdíl od onoho dne v tělocvičně mu začínalo být jasné, že tu není žádný pan Kerner; tělocvikář, jenž by učinil přítrž a sundal mu matraci z hlavy. Tenkrát ten děs za chviličku pominul, jenže teď už Tobias ležel skoro dva dny ve tmě. Bez vody a bez jídla. Smrdí to tu močí a výkaly, ale toho si už nevšímal. Propadal se do dřímoty.

… a mám vůbec s sebou atlas? zeptal se. Po tělocviku je zeměpis, a já jsem zapomněl atlas…

Uslyšel něco prasknout. Přímo pod ocelovou podlahou, k níž tiskl ucho. Podlaha se přestala kymácet, třeba to bylo dobré znamení. Vůbec se celý tenhle prostor přestal hýbat, hned potom co zatáhl za to zatracený lano.

„Lano!“ zasténal. „Proč jsem to jen dělal?“

Potom Tobias upadl znovu do horečnatého myšlenkového světa, kde měl největší strach z toho, že dostane poznámku do třídní knihy.

Pan Pohl mi dá znovu jedno minus, poněvadž jsem už zase neměl atlas. To by bylo třetí minus a táta by se fakt naštval…

Další zvuk ho vylekal. Tentokrát zněl příjemněji než dunění předtím. Bylo to jako tiché šeptání. Jemné a uspávající. Tobiasovi se chtělo zase spát.

… za třetí minus v třídnici musím zůstat jednou po škole…

Jenže teď se ho zmocnil nový a naprosto skutečný pocit. Najednou všude, kde se opíral, všude, kam v té tmě natáhl prsty a sáhl na podlahu: studené, ledové, neviditelné mokro!

Lačně otevřel pusu a jako pes lízal jazykem mokrou podlahu.

Voda. Konečně.

První kapky chutnaly jako kyselina, která mu leptala v zdrsnělém hrdle, jak dlouho už nic nepil. Pak se to zlepšilo. Ať už ta voda přicházela odkudkoli, pronikala do skrýše zespoda a stoupala s každým okamžikem, což mu sice usnadňovalo pití, ale začal hltat moc.

Zakuckal se a začal se dávit. A když se pozvracel, myslel si, že mu praskne hlava, rozletí se na kusy a spadne do téhle mírně slané břečky.

Já už nemůžu, pomyslel si Tobias zoufale a připadal si najednou slabý i na to napití.

Voda ho omývala jen dolních pár centimetrů, ale pak začala sahat k dalším partiím těla, studila ho a vyvolala v něm prudký záchvat zimnice.

A je po všem. Vzdávám to.

Polknout, už jenom otevřít rty vyžadovalo nadlidské síly. A že by vstal, na to neměl ani pomyšlení. I ležet mu bylo zatěžko. A zůstat vzhůru se zdálo nemožné.

Takže nejlepší, co můžu udělat, že zase usnu, říkal si napůl ještě v přítomnosti a napůl už v milostivém světě snů.

Nebude se táta zlobit, když usnu? Ve spaní přece nemůžu dostat minus, ne?

Tobias se položil na bok, schoulil se jako embryo a levé oko už měl pod vodou, když vtom někdo zpoza stěn jeho skrýše nahlas vykřikl jeho jméno.

13. kapitola

Ještě 10 minut

do vypršení ultimáta

Speciální zásahová jednotka

(na kontejnerové lodi)

„Tobiasi?“

Pár minut potom, co muži vstoupili na hranatou loď a pochopili bezvýchodnost svého počínání, začali vyřvávat jména dětí.

„Leo? Tobiasi?“

I přes vyžádanou posilu, která dorazila z břehu, nemohli ve zbývajícím čase vypáčit každý kontejner a prohledat ho. Zvlášť když nikde nic nevyčmuchali: ani v domečku lodivoda, ani v podpalubí, kde to smrdělo mazacím olejem a naftou. Jenom před jednou vnitřní kajutou, kde ovšem k smrti vyděsili kapitána, kterého vzbudil rámus při vylamování dveří a následně ho muži v černých maskáčích a v lyžařských maskách vyvlekli ven.

Minutu nato se tři policisté vyřítili do vnitřních skladovacích prostor, zatímco muži na palubě se pustili do sisyfovské práce a začali ulamovat plomby a odstřelovat zámky u kontejnerů.

„Tobiasi? Leo?“

Výkřiky se rozléhaly z paluby přes vodu Teltowského kanálu, kde se už na břehu shlukovali zvědavci. Dva rekreační běžci, jeden muž na procházce a druhý, který venčil psa. Ti všichni chtěli vědět, co má tak časně ráno znamenat stále narůstající počet vozů pro posádky, sanitek a policejních aut.

Volání mužů v trupu lodi se odráželo ozvěnou od ocelových desek, trubek topení a kabelových šachet v podpalubí.

Policisté propadali čím dál většímu zoufalství. Chvílemi zapomínali na vlastní ochranu, když otevřeli dveře, vyřítili se za roh nebo rozsvítili na chodbě, aniž by se napřed jistili.

Ještě sedm minut.

To se nedá zvládnout, byl Stoyův první dojem, když mezitím dorazil na loď.

Spletli jsme se, říkal si zrovna. Ale vtom psi začali dorážet ve strojovně.

12. kapitola

Ještě 5 minut

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

„Pozdě.“ Díval jsem se na zlověstné blikání světel policejních vozů a bylo mi jasné, že akce je beznadějná.

„Co vidíš?“ zeptala se mě Alina, která s Frankem a TomTomem taky vystoupila.

Zaparkovali jsme toyotu v bezpečné vzdálenosti před uzávěrou, asi dvě stě metrů od silnice k mostu, který křížil Teltowský kanál.

Most!

Opět jsem bojoval s časem a už zase mě osud přivedl na most.

Osud, nebo náhoda? pomyslel jsem si a v duchu uviděl Alinino tetování.

„Je na to moc málo lidí, nemůžou prohledat všechny lodě,“ začal jsem odpovídat na otázku, a vtom mi zazvonil mobil. Čekal jsem Stoyu, ale při pohledu na displej mé zoufalství jenom narostlo.

„Už jsi na cestě?“

Žádný pozdrav, žádné oslovení. Jenom stručná obžalobná otázka.

Nicci musela znát odpověď předem, neboť z jejího hlasu čišely pochyby.

Ne, zatraceně. To nestihnu.

Začal jsem něco koktat a nevěděl, co mám říct. Pravda byla taková, že jsem právě svědkem, jak veliké policejní nasazení marně hledá dvě děti a snaží se je zachránit před smrtí udušením. Něco tak nesnesitelného jsem nechtěl zneužívat jako výmluvu.

„Krucinál, Alexi. Slíbils mu to. Julian je už hodinu vzhůru, poněvadž jsi mu řekl, že s námi v sedm hodin posnídáš. Umíš si vůbec představit, jak bude smutný, až přijde za chvilku dolů a uvidí, že jeho otec zapomněl na něho i na jeho narozeniny?“

„Já jsem nezapomněl.“

„Ale nejsi tady. Nekoná se společná snídaně a dárek od tebe taky nevisí na šňůře.“

Zasténal jsem a přitiskl si ruku na čelo. Frank se na mě tázavě podíval.

Dárek! Proč jen jsem Julianovi sliboval hodinky. Tak strašnou smrtící věc, která ve výsledku není k ničemu jinému než že nás vteřinu po vteřině přibližuje k smrti.

Podíval jsem se na svoje vlastní staromódní hodinky – zděděné po otci – a doufal jsem, že tahle drahá švýcarská mašinka jde poprvé špatně. Že ručičky z nějakého důvodu poskočily dopředu. Zamrkal jsem a najednou ucítil, jak můj mozek zaregistroval něco v blízkém okolí. Něco, co jsem si v tomhle okamžiku neuměl hned vysvětlit.

Zavřel jsem oči a pokoušel si vybavit, na co jsem prve myslel, než mi tenhle hluboký strach pronikl do všech pórů, a pak jsem to na to přišel. Otevřel jsem oči, otočil hlavu nahoru a opravdu to tam bylo.

Cedule s názvem ulice!

„Dostane dárek,“ zašeptal jsem a zamáčkl hovor.

„Co se děje?“ ozval se zvědavý Frank.

Měl jsem ztuhlé prsty a cítil, jak jsou odkrvené, když jsem si stahoval hodinky. „Není to sice značka, kterou si Julian přál, ale za to jsou desetkrát tak drahé.“

Podal jsem mu je a ruka se mi třásla.

„Ne, ne.“ Frank vrtěl hlavou. „Teď tě rozhodně nenechám samotnýho.“

„Prosím tě, udělej mi laskavost. Ty víš, kde jsem dřív bydlel. Odnes tu věc Nicci, řekni jí, ať je vyleští a zabalí, a taky jí vyřiď, že to dám zase všechno do pořádku.“

„Ne.“

„Prosím, nemáme už čas.“

Alina, jež se nehybně opírala o vůz, se ke mně natočila uchem. Také ona najednou vypadala neuvěřitelně napjatá, jako by tušila hrozbu, kterou jsem zaregistroval teprve teď.

Cedule s názvem ulice.

„A když budeš potřebovat pomoc?“

Frank se mi díval přímo do očí a já cítil, že to ví. Byl mladý, ale ne blbý, to už mi dokázal mockrát. Uměl si dát dvě a dvě dohromady a pochopitelně tušil, že ho neposílám pryč bezdůvodně.

„Nejvíc mi teď pomůžeš, když mému synovi odvezeš dárek, ano?“

Viděl jsem, jak špulí rty, aby pronesl poslední námitku, ale potom se jakoby ponořil do sebe. Beze slova nastoupil do vozu, smutně a zklamaně se na mě podíval a pak se beze slova rozjel.

Zvedl jsem oči zpátky k ceduli s názvem ulice. Podle vybledlého písma jsme se nacházeli v Grünauer Straße. A to ne na ledajakém místě, ale přímo před tmavou budovou skladiště.

Grünauer Straße.

Tohle bylo, co můj mozek poznal ještě dřív, než to oči uviděly.

Grünauer Straße 217.

Čísla na zadní straně fotografie, kterou jsem objevil na matčině nočním stolku, neznamenala datum, nýbrž číslo domu.

Grünau 21. 7.

A my jsme stáli přímo před ním.

11. kapitola

Ještě 3 minuty

do vypršení ultimáta

Alexander Zorbach (Já)

Není to tak dávno, co jsem byl s Julianem na prohlídce filmového města v Babelsbergu a prohlíželi jsme si tam kulisy válečného filmu, který právě natáčeli. Pamatuji si, jak mě ohromila napodobenina vybombardovaného domu. Zřícené zdi, vytlučená okna, vyhořelý krov, zbytky zdiva trčely k nebi jako roztříštěné kosti. Ale to byl slabý odvar proti pohledu, který se mi nabízel.

Proč to dělá? Proč mi sběratel očí všude nechává nějaká upozornění?

Stál jsem na prvním vnitřním dvoře zchátralého továrního areálu na Grünauer Straße 217 a měl jsem zase jednou víc než pocit, že se nechávám vést na neviditelném psím vodítku do záhuby.

Hraje hru, rovnal jsem si v hlavě myšlenky. Na schovávanou. Nejstarší dětskou hru na světě. A já ji hraju podle jeho pravidel. Jdu po stopách, které mi hází k nohám jako lístečky při stopované.

„Musíš mi pomoct,“ požádal jsem Alinu.

Nepotrvá dlouho, a začne den, ale ranní Berlín se nacházel pod hustou kupou mraků. Měsíc při pohledu na nebe vypadal, jako když se pod péřovou dekou svítí baterkou. Do chodeb spojujících různé dvory skoro žádné světlo nepronikalo.

„Potřebuju od tebe stopu.“

Alina sevřela levou ruku v pěst a viděl jsem, jak se jí bolestí křiví obličej.

Potřebuju další vzpomínku!

Stoyu jsem už pochopitelně informoval, ale šéfdetektiv mě nenechal na pochybách o tom, že nestáhne ani jednoho muže, jen aby se štval za mou další fantasmagorií. Ale i kdyby mi poslal celou armádu, stejně by to nestačilo.

„Areál je prostě moc veliký, Alino. Jsou tu aspoň čtyři dvory a kolem nic než ruiny. To je všechno, co tady odsud vidím.

„Je mi líto, Alexi.“

Otevřela víčka, ale hned je zase zavřela, jak jí do očí foukl jemný, ale nepříjemný déšť se sněhem.

„Všechno, co jsem předtím cítila, byla loď. Žádná továrna nebo skladovací hala.“

To není možné. Fotografie, čísla. To nemůže být náhoda.

Proč jen Alininy vize částečně tolik souhlasí se skutečností, a částečně vůbec ne?

„A teď už ostatně nevidím nic, protože…“

„Protože co?“

„Nic,“ mávla rukou, ale já věděl, co jí málem ujelo z úst.

Protože to dítě už zemřelo.

„A co TomTom?“ zeptal jsem se.

„Ten nám taky nepomůže. I kdybychom měli pachový vzorek dětí, není to čmuchací pes.“

Já vím.

Taky jsem věděl, že ultimátum mezitím skoro celé vypršelo. Sice jsem už neměl hodinky, abych to zkontroloval, ale tušil jsem, že nám zbývají pouhé vteřiny.

Mysli, Zorbachu. Mysli.

Na všech stranách stály prázdné temné budovy. Jedna jako druhá. Ani v jedné se nesvítilo, všechna vrata otevřená, před každým vchodem kupa tajuplných předmětů. Mohl jsem jich identifikovat, kolik chci, a stejně jsem neobjevil žádné zvláštní znamení, upozornění nebo ukazatel cesty.

Sběratel očí chce hrát. Určuje jasná pravidla hry. Čtyřicet pět hodin a sedm minut…

Už první dvůr byl tak obrovský, že stoh pneumatik od náklaďáku uprostřed vypadal jako pozůstatek náklaďáčku na hraní. Tady se nabízela miliarda možností, kam ta dvojčata schovat. Krucinál, mohou být přímo pod námi nebo naproti u zdi, kde se vrší prázdné piksly od kočičího žrádla.

„Kam chceš jít?“ volala za mnou Alina, když jsem se znovu vracel do prvního průjezdu ve dvoře, který vedl na silnici. Řídil jsem se spíš puzením něco dělat než nějakým konkrétním plánem, když jsem otevřel mobil a slabým světlem displeje si posvítil na tabulky se starými firmami.

Köpenická textilní továrna stálo na té úplně horní a největší. Ostatní emailové tabulky byly buď utržené, rozškrábané nebo zamatlané tak, že se nedaly rozluštit nápisy, na nichž se původně skloňovaly ve všech pádech názvy jednotlivých oddělení: tisk, grafika, vedení, sklad…

Opřel jsem se dlaní o studenou ceduli.

Mysli, Zorbachu. Mysli. Chce, abys ty děti hledal. Je to hra. A žádná hra není bez šance na výhru. Jestli ti dává odkazy, tak jen proto, aby nastolil rovnováhu šancí.

Proč by tě sem tahal, abys tu pak vybouchl?

Nebo tě chtěl pokořit? Dívat se, jak troskotáš těsně před cílem?

Ale třeba sem umístil ještě další stopu!

Ustoupil jsem krok stranou a posvítil si teď na jedno z těch obligátních varování, že se nepovolaným zakazuje vstup do uzavřené zóny, kde se může něco zřítit.

Další hrací karta?

„Pozor, ohrožení života,“ četl jsem nahlas.

Jak výstižné…

Nato můj pohled utkvěl na druhé výstraze, hned těsně pod tím: „Sklep 77 je kompletně pod vodou!“

Vykřikl jsem to tak nahlas, až TomTom začal na dvoře dorážet.

Sklep 77!

Nebylo to řešení? Další hrací karta?

Ještě jak jsem utíkal zpátky k Alině, hlavou mi opět probleskla vzpomínka na tu fotografii.

Grünau 21. 7. (77)

Odteď už to šlo všechno až příliš jednoduše.

10. kapitola

Ještě jedna minuta

do vypršení ultimáta

Tobias Traunstein

Plaval. Šlapal vodu. Umíral.

Tobias se až do těchto dnů v temnotě nikdy vážně nezaobíral smrtí. Proč taky, vždyť mu bylo teprve devět. V tomhle věku má člověk ještě spoustu věcí před sebou, říkával vždycky dědeček, který se u nich ukázal, když se něco slavilo.

Hovno, dědo. Nic nemám před sebou. Hlava se mi totiž lepí přímo ke stropu tady tý železný rakve a já už mám nepatrnou škvírku, z který nasávám vzduch, a i ta se pomalu zaplňuje vodou.

Plakal a vyplivoval první kapky vody, která se mu drala do pusy. Voda sem proudila všemi škvírami v kovové schráně. Na podlaze i mezi stěnami. Ze stran, shora i zdola, zaplavovala ho ze všech stran a vytvořila studni, která se teď naplňovala až po okraj. Hlubokou, temnou a ledovou studni, v níž se Tobias mohl jenom utopit.

Dusím se, napadlo Tobiase. Tak jako pod žíněnkou v tělocvičně, jenže tentokrát je to úplně jiné. Taky jsem tam bulel, ale v skrytu jsem věděl, že musí přijít pan Kerner a vysvobodit mě. Ale tady tohle dneska není tělocvična a jeho otec taky nebyl učitel tělocviku, který by mu sundal matraci z hlavy, aby mohl zase dýchat. Otec byl…

… nic. Táta tu ještě nikdy pro mě nebyl, tak proč zrovna dneska? To se spíš objeví máma.

Ano, máma ho bude určitě hledat. Jako tenkrát, když při sáňkování zapomněli na čas a ona jim celá ustaraná běžela naproti po lesní cestě.

Tobiasi! volala pořád. Tobiasi, Leo…

A on měl radost a zároveň se styděl, protože byl pochopitelně smutný z toho, že maminka kvůli němu plakala. Ale aspoň díky tomu věděl, jak moc ho postrádala.

Tobiasi, haló? Tobiasi, kde jsi? Zdálo se mu, jako by ho někdo volal jménem, než ho voda (která v žádném případě není caldo,nýbrž molto freddo) definitivně probudila. Že by už máma byla na cestě?

Ano, máma. Táta ne. Seru na tátu, na jeho zákony stolování a špatnou italštinu, na jeho cizí slova, kterým není rozumět, a hlavně seru na jeho práci, která ho vždycky zdržuje od toho, aby si se mnou hrál na zahradě. Táta nikdy nepřijde. Zato máma…

Tobiasovy rty nasávaly poslední trošku vzduchu z mezery mezi hladinou vody a kovovým stropem. Potom hladina stoupla o další milimetr a jeho hlava se octla komplet pod vodou. Věděl, že se topí. Ale přesto byl pořád plný naděje, že ho maminka co nevidět najde.

9. kapitola

Poslední minuta ultimáta

Philipp Stoya (šéf mordparty)

na kontejnerové lodi

„Co je tady za tím?“ Stoya bouchl pěstí do ocelových dveří.

„Ty nesmíte otevřít,“ prohlásil kapitán.

„Proč?“

„To je přepážka. Když ji otevřete, tak jsme v loji.“

Stoya popadl otočný ventil na dveřích. Nehnul se ani o milimetr, i když s ním cloumal vší silou.

„Hej, co chcete dělat, slyšíte mě?“ protestoval kapitán hlasitě, když si Stoya vyžádal od velitele zásahu výbušninu C-4. „Přijdu o práci, když to otevřete.“

„Proč?“

„Člověče, proto tady vězíme. Ty starý necky jsou děravý.“

Kapitán ukázal na ocelové dveře. „Tam za tím je vody až po krk. Věřte mi, vaši psi tady na ně doráželi jen kvůli pár vodním myším.“

8. kapitola

Alexander Zorbach (Já)

v průmyslovém areálu na Grünauer Straße 217

Většinou zkoumáme jenom své vlastní chyby. Úspěchy nikdy. Když se něco daří, bereme to jako shůry dáno. Trápíme se, když přijdeme o peníze nebo nás opustí naše životní láska. Ale proč s námi zůstává, na to se ptáme stejně zřídka, jako se divíme, že jsme obstáli u zkoušky. Přitom podle mého názoru to nejsou ani tak chyby, z čeho se my lidé můžeme poučit, jako naopak úspěchy, které si nezasloužíme. A když nezkoumáme jejich podstatu, ukolébáváme se, oddáváme se samolibosti a už je nikdy nedokážeme zopakovat.

Vypukla poslední minuta ultimáta a já jsem zapomněl na svou vlastní životní moudrost.

Vchod do investiční jednotky číslo 77 se nedal přehlédnout a nacházel se na druhém zadním dvoře. Alina šla poprvé napřed, poněvadž tady, v budově bývalého skladu, byla tma jako v noci. Jediné oči, které možná jakžtakž něco viděly, byly TomTomovy.

A tak se stalo, že jsme tančili nebezpečnou polonézu, při níž jsem já s rukou na jejím rameni kráčel za ní po schodech, kde to smrdělo šmírem a brakovou vodou. Modlil jsem se přitom, aby mě moje vnímání času nezklamalo a zůstalo nám ještě pár minut. Zrovnatak jsem mohl vzývat neviditelnou moc, aby mne neučinila naslepo odpáleným míčkem ve hře šílence, jenž mě naplněn škodolibostí vede do nicoty.

Nakonec mi nezbyla ani vteřina na reflexi šílenství, které jsem právě prožíval. A nebyly to ani TomTomovy oči, nýbrž moje, kdo uviděl první známku života.

Červenou, svítící, kulatou.

Knoflík na zdi, který člověk hledá, když mu na schodech v činžáku zhasne světlo.

Knoflík svítil, což znamenalo, že elektřina v téhle budově funguje.

„Někdo tady byl,“ řekl jsem tiše a ucítil, jak se Alině pod mou rukou napnula ramenní muskulatura.

Zmáčkl jsem knoflík, a co jsem ucítil pak, se rovnalo explozi.

Světlo!

Zrovna tady, v budově číslo 77 na Grünauer Straße 217, někdo našrouboval pojistky.

Nebo tu instaloval generátor. Jako předtím v bungalovu…

„Co se stalo?“ zeptala se Alina. Výron světla byl tak bezprostřední a silný, že i ona musela tuhle změnu zaznamenat.

„Jsme ve vestibulu někdejšího skladiště,“ odpověděl jsem. „Napravo jsou schody, nalevo nákladní výtahy.“

A přímo vpředu…

„Kam chceš jít?“

Nevím už, jestli jsem dal Alině nějakou odpověď, než jsem anebo až potom stlačil páku dolů a otevřel tak dveře.

Možná jsem neřekl vůbec nic. Když o tom uvažuji zpětně, vybavuji si pouze svůj vlastní výkřik úlevou, jak se mohutné dveře s hlasitým mlasknutím odlepily od gumového obložení a já spatřil oči, které na mě zíraly zevnitř.

Z vnitřku staré americké lednice.

„Mami?“ zeptal se tiše dětský hlas, jenž patřil k těm očím.

Alina za mými zády vydechla úlevou. Vytryskly mi slzy.

„Ne, já nejsem tvoje maminka,“ řekl jsem.

Charlie je mrtvá. Zavraždil ji šílenec, který tě sem zavřel.

„Ale pomůžu ti.“

Napřáhl jsem k těm tmavým a neskutečně vystrašeným očím ruku. Okamžitě se jí chytily dvě malé ručičky.

Tělo bylo tak lehké, že jsem ho bez námahy vyzvedl z vězení.

Ze skrýše sběratele očí.

„Dobře, dávej pozor, teď jsi v bezpečí,“ řekl jsem a zkusil jí tep na zápěstí.

Slabý, ale pravidelný.

„Ale teď, teď někdo jiný potřebuje tvoji pomoc.“

Plaše a chápavě kývla hlavou.

„Leo,“ začal jsem a snažil se potlačit v hlase zoufalství, „netušíš, kde by mohl být tvůj bratr?“

7. kapitola

„Ve výtahu?“

„Hm!“ Lea váhavě přikývla. „Kde je ten pán?“

„Později, miláčku.“

Později budeme společně oplakávat Charlie. Ale ještě předtím musím zachránit tvého bratra.

Odhrnul jsem si propocené vlasy a otočil se k nákladnímu výtahu za sebou.

Dolů? Prosím ne, ať ten výtah nejede do sklepa.

V duchu jsem znovu viděl tu výstražnou ceduli v průjezdu do prvního dvora.

Pozor, ohrožení života. Sklep 77 je kompletně pod vodou.

Od tohoto okamžiku se mé vzpomínky překrývají.

Napřed jsem se pokusil rozevřít výtahové dveře holýma rukama, ale naštěstí jsem tímhle šíleným počínáním neztratil ani deset vteřin. Vzpomněl jsem si na železnou tyč v kupě suti, přes kterou jsme sem šli, ale i tady se mi zdálo jako přílišné riziko, že ji venku v té tmě nenajdu dost rychle.

Vyvázal jsem TomToma z postroje a strčil madlo vodítka do škvíry ve dveřích. Aluminium sice trochu povolilo, ale bylo dost silné na to, abych mezeru roztahoval dál, až jsem do ní prostrčil prsty a nakonec nohu. Jako další jsem se do mezery vtlačil ramenem a odtlačoval kolenem ocelové dveře, které byly evidentně naprogramované tak, že se otevřely, jakmile se mezi ně něco postavilo. Ale žádný pocit úlevy jsem ještě nevnímal. A už teprve ne, když jsem se podíval do prázdné výtahové šachty.

Do prdele, ne. Koukal jsem dolů. Střecha klece stála asi metr a půl pode mnou. To znamenalo, že výtah po vypršení ultimáta skutečně sjel do sklepa.

Do vody!

Zaklínil jsem výtahové dveře psím postrojem, skočil do šachty a málem se v ní natáhl.

Bože na nebi, pomoz mi!

Celá střecha nákladního výtahu byla zalitá vodou.

Minutu? Dvě? Jak dlouho dokáže dítě zadržet dech pod vodou?

Zdroj jsem objevil rychle. Voda se tlačila z průlezu, který chytrý konstruktér vymyslel pro techniky pro případ nouze, a určitě u toho nemyslel na dítě, které by se uvnitř výtahové kabiny mohlo utopit.

Zatímco jsem bez námahy otvíral poklop, slyšel jsem shora, jak Alina přivolává mobilem pomoc.

Pozdě, už je na všechno moc pozdě! napadlo mě, přestože až doposud šlo všechno hladce.

Až příliš hladce!

Z průlezu teď šplíchala voda černá jako inkoust.

„Tobiasi!“ zařval jsem naprosto nesmyslně. Napřáhl jsem ruku dolů do toho černého nic a zatajil dech, když se studená voda kolem mě zatáhla jako manžeta.

To nemá smysl. Tohle už nemá žádný smysl. Horečnatě jsem hledal nějakou možnost. Nějaké jiné východisko.

Ale žádné neexistovalo. Neměl jsem na vybranou.

Chviličku jsem hyperventiloval a nabral do plic tolik vzduchu, kolik to jen šlo – a pak jsem se nohama napřed spustil do studené vody.

6. kapitola

Existuje bod, od kterého se zvyšování chladu neměří ve stupních Celsia, ale bolestí. A tohoto bodu jsem dosáhl skokem do ledové prázdnoty. Do kůže mě bodaly miliony tenkých jehliček. A s každým metrem, o který jsem klesal níž, se mi zarážely hloub a hlouběji do těla. Šok byl v prvním okamžiku tak veliký, že jsem se soustředil jenom na svoje vlastní přežití. Pak jsem narazil holení do tvrdé hrany, než se moje boty konečně dotkly dna kabiny nákladního výtahu.

Tobias?

Napřáhl jsem ruce a otevřel oči v naději, že dítě buď uvidím nebo ucítím, ale nestalo se ani jedno.

Kam plave utopenec? Nahoru? Klesne na dno? Nebo se vznáší uprostřed jako ryba?

Zatraceně, neměl jsem odpověď na jedinou otázku, a teď jsem ještě cítil, jak mi dochází vzduch.

A to i když jsi tady uvnitř teprve pár vteřin.

Bože, tohle už vážně nemá smysl, opakoval jsem si znovu a obával se, že prasknu.

Krev, zbytek vzduchu v plicích, všechno jako by mi tlačilo proti tělním stěnám, jako by mě to chtělo roztrhnout – a byl to ten nejnádhernější pocit v životě, poněvadž konečně…

… konečně jsem se něčeho dotkl.

Vytlačil jsem z plic trochu vzduchu, ponořil se znovu na dno a v duchu zajásal, protože jsem se nemýlil.

Vlasy, uši, pusa. Ano, ano, ano… Byl to skutečně obličej.

Držel jsem ho za hlavu, táhl k sobě a poprvé po těch mnoha hodinách byla moje naděje silnější než strach.

Snad to nebylo všechno marné. Snad to přece jen ještě dokážeme, dostat se odsud…

Ven!

Chtěl jsem už jenom ven odsud, když jsem Tobiase konečně našel. Leč s nadějí se vrátil i pocit vyčerpání. Nespal jsem, málem mě mučili, protrpěl jsem nejhorší hodiny svého života a teď se ještě nízká teplota vody postarala, aby ze mě vyprchaly poslední síly. Momentálně jsem nemohl tušit, jestli Tobias sevřený mou ochabující paží dosud žije, ale zato jsem dobře cítil, jak se mi zpomaluje můj vlastní tep.

Bumbum, bum… Bum…

Interval srdečního rytmu se zvětšoval.

Takže ven, už jenom nahoru. Ke světlu.

Nasadil jsem Tobiasovi poněkud nešťastně kravatu a odrazil se ode dna výtahu.

V tom okamžiku nás to pohltilo.

5. kapitola

Čerň. Tma. Nic.

Světlo nad mou hlavou – sakra, bylo to vůbec nahoře? – zhaslo tak rychle, že mi z toho leknutí Tobias málem vyklouzl. Voda se v mžiku proměnila v neproniknutelný olejový film a já už netušil, kterým směrem mám plavat.

Kde je k čertu světlo? A kde ten průlez?

Nahoře, dole, vpravo, vlevo. Tahle slova už neměla žádný význam, protože jsem ztratil orientaci.

Moje panika dosáhla bodu, za nímž už nemohla dál narůstat. Možná to byl důvod, proč jsem se tak najednou uklidnil. Také u mě se uvolnilo napětí jako u ventilu, když se překročí kritická mez.

Nebo to tak je, když se člověk topí? Copak jsem o tom sám jednou nepsal, jak topící zažívá nekonečná muka teprve v okamžiku, kdy mu voda proudí do plic, a že tato muka potom přecházejí do stavu narkotického opojení?

Věděl jsem, že to brzy poznám sám. Dlouho tomu pokušení odolávat nedokážu. Otevřu ústa a zhluboka, velice zhluboka se nadechnu.

Tenhle sladký, neodolatelný pocit. Je jako droga. Smrtící droga, jíž se chce člověk oddat.

Ucítil jsem, jak moje ruce chtějí Tobiase pustit. Zhruba v okamžiku, kdy jsem se nohou zachytil o lano.

Lano? Do prdele kurva, kde se tu vzalo lano?

Zalomcoval jsem s ním volnou rukou a žasl, že nepovolilo. Beztak už jsem nebyl mocný jasných myšlenek a už vůbec jsem neuvažoval, jestli je to lano zaklíněné do podlahy, nebo přišroubované ke stropu. I když to mohlo znamenat zásadní rozdíl mezi životem a smrtí. Neboť na tom záviselo, kterým směrem teď ručkuju. Já a Tobias Traunstein, jenž mi připadal v náruči s každou vteřinou těžší a méně živý.

Kopal jsem nohama jako potápěč – až na to, že jsem neměl ploutve, ale těžké boty, které mě chtěly stáhnout dolů.

Opravdu dolů?

Vytahoval jsem se jednou rukou kousek po kousku nahoru.

Nebo dolů?

Ručkuju špatným směrem? Do vlastní záhuby?

Otevřel jsem oči, i když jsem nevěřil, že v té černočerné tmě tady dole něco rozeznám, ale měl jsem pocit, že se mi rozletí hlava, ale byl to spíš směšný reflex než vědomé rozhodnutí. Skoro jako kdyby moje oči chtěly vyrovnat tlak nebo vyfiltrovat z brakové vody kyslík. O to víc jsem žasl, když jsem konečně něco uviděl.

Světlo!

Vzadu, tam kde lano končilo, byl skutečně malý tenký paprsek.

Blázni mají vždycky pravdu, zněla má poslední myšlenka, než mi lano vyklouzlo z ruky.

Takhle to končí. Probojováváme se studeným temným nic, ale když už je po všem, vidíme na konci cesty jasné světlo.

Usmál jsem se a zhluboka nadechl.

4. kapitola

55 minut po vypršení ultimáta

Alina Gregorievová

„Můžete mi prosím říct, co se děje?“ zeptala se Alina muže, jenž se jí ani nepředstavil, ani nic neříkal, když jí ošetřoval popáleninu.

„Sorry, k tomu nejsem oprávněnej,“ odpověděl překvapivě jasným hlasem, který zněl na jeho tělo příliš tence.

Zatím sice vnímala jenom ruku zdravotníka od záchranky, ale to nevidomému všeobecně stačí, aby dokázal odhadnout tělesnou váhu svého protějšku. Když Alina chtěla získat první dojem z postavy člověka, uchopila ho na moment za zápěstí a byla v obraze. Jenže v tomhle okamžiku jí nebylo nic lhostejnějšího než vzezření muže s nadváhou, který jí chtěl zabránit odejít ze sanitky.

„Stát, ještě nejsme hotoví.“

Podvolila se tlaku jeho ruky, která ji přimáčkla zpátky na nosítka.

„Na mě se vyser, co je s těma ostatníma?“

Se Zorbachem? A tím klukem?

Opět jednou nevěděla, jestli má zuřit, nebo být vděčná, že zůstala ušetřena pohledu, jaký se naskytl Stoyovým mužům, potom co jim konečně přispěchali na pomoc do skladu číslo 77.

Obrazy v její hlavě, vzpomínky na minuty hrůzy před nákladním výtahem se skládaly výhradně ze zvuků a pachů.

Slyšela, jak se výtahové dveře opět zavřely. Jak aluminiové držadlo, které Zorbach zastrčil mezi dveře, napřed s hlasitým vrznutím vyklouzlo a pak spadlo na zem. A potom zhaslo světlo, jak jí potvrdila Lea.

Lea, ta statečná holka, která jen tiše plakala, zatímco Zorbach byl od této chvíle v šachtě naprosto bezmocný. Bez nářadí. Beze světla. Zajatý v pekle, které si Alina dovedla představit jenom podle všudypřítomných pachů: zatuchlá voda, plesnivé stěny, odpad a tělesné výměšky.

Kdyby věděla, že Tobiasův žalář je už dávno zaplavený, byl by její strach o ty dva nezměrně větší. Požádala Leu, aby znovu zmáčkla vypínač, jenže světlo teď Zorbachovi nebylo nic platné. Na schodišti se opět svítilo, ale dolů do šachty, odkud už dávno nikdo neopětoval její volání, světlo neproniklo. A to, co se prve podařilo Zorbachovi, ona nedokáže. Držadlo z TomTomova postroje se zdeformovalo a sama neměla dost sil, aby dveře do šachty znovu otevřela. TomTom ani Lea nebo spálená levá ruka jí v marné snaze nemohly pomoci.

A tak jí nezbylo nic jiného než čekat a přitom uklidňovat dívku, jež se celá třásla vyčerpáním. Alina jí zabořila obličej do vlasů.

Přestože ztratila veškerý pojem o čase, byla si jistá, že muži dorazili pozdě.

Čtyři policisté. O mnoho minut později. Naklusali do budovy skoro současně, jako kdyby po schodech dupala jednolitá hmota. Masa se rozpustila, až když uviděla Leu. Pohled na živou unesenou dívku v Alinině náruči všechno změnil.

Teprve potom mi začali věřit, pomyslela si Alina teď, ale nebylo v tom žádné uspokojení.

„Jsou ještě tady?“ zeptala se muže v sanitce.

Nebo je už odvezli pryč?

Ucítila mírný pohyb těla a usoudila, že to bylo tím, jak asistent přikývl.

Nebo taky zavrtěl hlavou.

„Krucinálfagot, nezacházejte se mnou jako s malým děckem, který se to nesmí dovědět. Já to přece všechno slyšela.“

„Marná lásky snaha. Byli už tuhej, když jsem je vytáhl,“ vykládal policista, který před půlhodinou kouřil venku před sanitkou a bavil se s jedním kolegou o zásahu.

„To mohli rovnou oživovat méďu mý dcery.“

Nejradši by vyskočila z vozu, vlepila mu facku a rozeřvala se na něj: Jak můžeš takhle mluvit, ty zmrde? Jo, otevřels ty dveře. Aby zase měli světlo. Skočils dovnitř, posvítil baterkou do vody a strčil do ní ruku, abys je vytáhl za lano, do kterýho se zapletli. Ale přišels do prdele moc pozdě!

„Měl jste už něco do činění s utopenými?“ zeptala se smutně asistenta záchranné služby, jenž jí obvázal ruku a zajišťoval teď obvaz náplastí.

„Hm.“

Buď měl ten muž rozkaz na nic neodpovídat, nebo byl sám příliš vyděšený z toho, co se v průmyslovém areálu odehrálo.

„Jak dlouho může trvat…“ Alina polkla. „Myslím, za jak dlouho zastavíte oživovací pokusy třeba u neštěstí při koupání?“

Saniťák se teď octl na bezpečné půdě. „Těžko říct. Jednou jsme vrátili chlapa do života po dvaceti minutách. Ale to je výjimka.“

„A co je normální?“

Alina si ohmatávala obvaz na levé ruce.

„Jedna až dvě minuty.“

Dvě minuty?

Takhle dlouho trvalo, než se Zorbach vůbec dostal do té výtahové šachty. Bůhví, jak dlouho předtím už byl Tobias pod vodou.

Při stresu letí minuty jako létavice. Tak rychle, že si toho člověk většinou vůbec nevšimne. Ale třeba je to naopak jako při ošetření kanálku zubního kořene. Třeba vnímali vteřiny jako hodiny, ale ve skutečnosti se ručičky o tolik neposunuly, jak se obávala.

Alině se udělalo zle. Přežití dvou lidí byla moc lehká početní úloha. Sčítání časových úseků, jejichž konečný výsledek je jistá smrt. Pět minut, než otevřeli výtah; dvě minuty, které musel Zorbach strávit v ledové vodě v kabině; další dvě minuty, než ho vytáhli nahoru…

To bylo moc. Příliš mnoho na dítě, na Alexe a nakonec, jak si najednou uvědomila, příliš mnoho i pro ni. Se Zorbachem se to mělo jako s jejím zrakem. Teprve v momentě, kdy ho ztratila, poznala jeho skutečný význam pro svůj život.

Neměl se zbavovat těch hodinek, napadlo ji a nemohla tu myšlenku zapudit, i když věděla, že je dětinská.

Tím odevzdal svůj čas.

Rozplakala se a neslyšela, že záchranář vedle ní vstal. Rozpačitě si odkašlal.

„Víš, že světový rekord v zadržování vzduchu je sedmnáct minut a čtyři sekundy?“

Náhlý pocit na zvracení byl tak mohutný, že se Alina mohla udusit.

„Davide Blaine, volné potápění. Ale předtím do něj třiadvacet minut pumpovali kyslík.“

Alině tekly ze slepých očí velké slzy. Celý její svět se z jednoho okamžiku na druhý změnil. Zemské póly se posunuly, Německo už neleželo v Evropě, Berlín se nacházel na jiné planetě a ona sama už nebyla člověkem, nýbrž pouhou energií.

„Ale tři minuty bez tréninku, to přece taky není špatný, ne?“

Pozitivní energií.

Alina bleskově vyskočila a chtěla už jenom jedno: padnout do náruče muži, jemuž patřil ten chraplavý lámavý hlas a který stál před vchodem do sanitky.

„Ty žiješ?“ zavzlykala a byla šťastná.

„Jo, ale buď ráda, že nevidíš, jak hrozně vypadám.“

Zorbach ji přiměl ke smíchu. Slyšela, jak se chystá vlézt za ní do vozu.

„A Tobias?“

Opřela se o kraj nosítek, na nichž pořád ještě ležela, a vycítila, jak se Zorbach zarazil.

Ne, prosím ne.

Zakryla si obličej rukama.

„Byl tam dole šest minut,“ vyslechla tu hrůznou informaci a divila se, proč Alex mluví pořád tak klidně a souvisle. Ba přímo vesele. „Už bylo dvakrát po něm. Ale asi má tuhý kořínek. Srdce mu zase bije. Ještě je v kritickým stavu a bude muset nějakou dobu zůstat v umělým kómatu, ale doktoři doufají, že se z toho vzpamatuje.“

V tu chvíli ji už nic nemohlo zadržet. Natáhla ruce dopředu, hodila za hlavu jakoukoli opatrnost a rozběhla se k otevřeným dvoukřídlým dveřím sanitky ke schůdkům, kde na tom horním předpokládala Zorbacha. Euforicky se smála a cítila jistotu, že ji Alex zachytí, kdyby padala.

Alexander žije. Obě děti jsou zachráněné.

Teď už, a tím si byla jistá, bude všechno jenom dobré. Už se nic nemůže pokazit.

Jen zřídka se někdo takhle strašně mýlí.

3. kapitola

Jedna hodina

po vypršení ultimáta. 7.27 ráno

Alexander Zorbach (Já)

Existuje velice málo momentů, kdy se člověku podaří žít pouze a jedině pro daný okamžik. Kdy neexistuje minulost ani budoucnost, kdy je pouze teď a tady.

V mém životě se vyskytly jenom dvě takové chvíle, na něž si vědomě vzpomínám. Jednou, když jsem Juliana coby mimino poprvé držel v náruči. A pak onen okamžik, kdy jsem zabalený do teplé deky a s roztřesenými koleny čekal na kovových schůdkách do sanitky, až mě Alina obejme.

Byl to okamžik mé největší euforie a zároveň největšího vyčerpání. Ještě minutu předtím jsem si cestu sem musel vybojovat. Projít kolem starostlivých lékařů, kteří mě po zdařilém oživení nechtěli odpojit od přístrojů; projít kolem Stoyi, jenž by mě nejradši vyslechl hned, jakmile mi zjistili tep.

Průdušky jsem měl pořád plné vody a potřeboval jsem intenzivní klinický dohled stejně jako Tobias, který musel vydržet bez kyslíku mnohem déle. Ale zdraví mi v tom okamžiku bezmezné radosti bylo lhostejné stejně jako milion otázek, které bylo potřeba vyjasnit, jen co se zase vzpamatuju.

Proč Alina viděla vždycky jenom jedno dítě? A proč si myslela, že Tobias ve svém vězení zemřel, když byl dosud naživu?

A jako už tolikrát za poslední hodiny jsem se ptal po příčině, proč Alininy nevysvětlitelné vzpomínky částečně souhlasily – přesný čas ultimáta, popis bungalovu –, ale v rozhodujícím momentě nás málem svedly na špatnou cestu.

„Všechno, co jsem předtím cítila, byla loď. Žádná továrna nebo skladovací hala.“

Rovněž otázka, proč si sběratel očí udělal hrací figuru zrovna ze mě tím, že mi poslal Alinu, dovedl mě k umírající ženě a umístil fotografii na noční stolek mé matky, už nebyla podstatná. Už jsem ani nechtěl vědět, kdo je ten sběratel očí, jemuž jsme v poslední vteřině vyrvali oběť. Neboť v tuto chvíli žádná minulost neexistovala. Ani budoucnost. Platila pouze přítomnost.

Přítomnosti, v níž Alina provedla nešikovný pohyb, který všechno změnil.

Zakopla.

Zachytila se nohou o vzpěru přenosného lůžka, jak chtěla honem za mnou ven. Zapotácela se a instinktivně se snažila o něco opřít, ale nemohla pochopitelně vidět držadlo na stěně vedle skříňky na léky. Následkem toho jí ruka sjela bezmocně dolů, strhla na zem defibrilátor a trefila se přímo do tvrdé kovové hrany pracovní plochy.

Smích se jí z tváře vytratil a bolest vehnala nové slzy do očí.

„Tvoje ruka!“ zařval jsem, jako bych mohl něco vrátit zpět, a vyskočil do schodů.

Tvoje levá, popálená ruka.

Opřela se o ni celou svou vahou. Kovová hrana se jí musela i přes obvaz vmáčknout do masa.

„To je dobrý,“ zasténala, když jsem k ní poklekl. Skousla zuby.

„Žádnej problém.“ Na čele se jí leskla tenká vrstva potu. Bolest zřejmě ještě trvala, když jsem ji sevřel v náruči. A mačkal. Tiskl jsem se k ní jako topící a nechtěl ji už nikdy pustit.

„To bude dobrý!“ slyšel jsem ji ještě říct. Chtěla to ještě jednou zopakovat, ale to už se jí nepodařilo. A já bych jí to už taky nevěřil.

Neboť jak jsem ji svíral čím dál pevněji, její odpor o to sílil. Jako by jí v žilách přestala proudit všechna krev a já už nedržel v náruči živou bytost, ale mramorovou sochu, když mi potichu řekla: „Něco jsem ucítila!“

Ne!

Zavřel jsem oči.

„Není to jen samotným dotekem… Vzpomínám si jenom při bolestech.“

Roztřásly se mi nohy, když jsem od ní ustupoval.

„Co?“

„Tvůj telefon!“

Podíval jsem se nahoru na háček na šaty, kam záchranář pověsil Alininu bundu.

Bzučení telefonu sílilo.

„Co je s ním?“ zeptal jsem se a vstal.

„Neber ho,“ pronesla naříkavě a zabořila si uplakaný obličej do rukou. „Prosím tě, neber ho.“

2. kapitola

Cynikové říkají, že umírání začíná okamžikem zrození. Jako každé extrémní teze obsahuje i toto drastické tvrzení zrnko pravdy. Každý člověk jednou dospěje k bodu, kdy život skončí a začne umírání. Je to nekonečně malá, ale měřitelná logická vteřina, kdy překročíme neviditelnou hranici, jež vyznačuje obratník našeho bytí. Za touto hranicí pak leží všechno to, co jsme kdysi považovali za budoucnost. A před námi je už jenom smrt. U většiny lidí se toto rozhraní nachází někde v poslední čtvrtině jejich životní čáry. Jiní, například lidé se smrtelnou chorobou, na tuto hranici narazí už v poločase. A prakticky nikdo ji nepřekročí vědomě. Jen málokteří lidé mohou říci, kdy jejich fáze života končí a začíná umírání. Jako třeba já. Mohu vám to říci naprosto přesně.

Pro mě začalo umírání v okamžiku, kdy jsem si v sanitce přitiskl mobil k uchu a uslyšel nervózně se smějící hlas své ženy: „Sorry, ale jsem z toho trochu popletená. Zrovna si hraju s klukem na schovávanou. A víš, co je naprosto šílený? Nemůžu ho nikde najít.“

Bummm.

V nejhlubším nitru mé duše se zabouchly dveře, za nimiž zůstalo zavřeno všechno to, pro co jsem dosud žil.

Ó bože, vytanulo mi namysli a řekl jsem to nahlas.

„Ó bože!“

Všechno se okolo mě začalo točit, když jsem se jak omámený potácel ze sanitky ven.

„Jak jsem jen mohl být tak slepý?“

Všechny ty nevysvětlené otázky. Všechny ty zjevné odpovědi. To vše teď dávalo děsný, hrůzostrašný smysl.

„Teď už je pozdě,“ zaskuhral jsem plačky do sluchátka ochromen poznáním, že jsme se celou tu dobu dívali špatným směrem. Zpátky, dozadu.

Přitom Alina nikdy neviděla do minulosti. Nikdy ji neznala. Všechno, co mi vykládala, se nikdy nestalo.

Dosud nestalo.

Mezitím jsem i já zakopl, ležel jsem na kolenou před sanitkou a sípavě oddechoval do vlhkého štěrku před obličejem. Dělalo se mi na zvracení, když jsem si uvědomil skutečný význam svého poznání.

Všechno se teprve stane.

Měl jsem tu hrůzu pořád před očima. Alina nikdy nenahlédla do minulosti. Vždycky jen do budoucnosti!

„V žádném případě nechoď do sklepa. Slyšíš mě?“ zakřičel jsem zděšeně do sluchátka a znovu se vydrápal nahoru.

Kde je východ? Kde mám auto?

„Nechoď do sklepa,“ zopakoval jsem.

Bylo to šílenství, ale jestli moje nejhorší předtuchy měly být pravda, tak jsem se musel držet scénáře sběratele očí, z něhož mi Alina celou dobu předčítala. Až na to, že na rozdíl od Alininy vize se moje varování muselo za každou cenu dostat k Nicci, aby přežila.

„Nechoď do sklepa!“

Zakolísal jsem, podlomily se mi nohy, ale nesměl jsem to vzdávat. Musel jsem se vzepřít neodvratnému, které jsem měl celou tu dobu před očima, a přesto je neviděl. Ani potom, co Nicci pronesla poslední větu svého života: „Miláčku, ty mi naháníš strach.“

Nato jsem uslyšel hluk boje.

Muž za dveřmi do sklepa. Napadne ji. Zlomí jí vaz. Vleče ji do zahrady…

Zvuky přesně zapadaly do scénáře, který mi tehdy Alina popsala.

A když mi došlo, že na Nicciině zahradě stojí dřevěné pergola, začal jsem řvát.

1. kapitola

Alexander Zorbach (Já)

Později (mnohem později) jsem si v těch několika krátkých chvilkách, kdy mi koktejl z antidepresiv a sedativ dovoloval souvisle myslet, měl klást otázku, jak jsem mohl tak dlouho přehlížet smrtelný omyl.

Alina o svém daru nikdy předtím s nikým dopodrobna nemluvila. Kdyby k tomu došlo, a za méně chaotických okolností, bylo by možná velice brzy vyšlo najevo, že ani jeden detail z jejích vizí nedokazuje, že si vzpomínala na minulost. Už její první vize, neštěstí s opilým řidičem: myslela si, že vidí ležet na asfaltu sebe samu, ale proč by měla být první holčičkou, kterou srazil opilec? A ten dotěrný student, kterému hodila na krk, že przní svou sestru? Tohle dokonce figurovalo ve spisech! Student to udělal minimálně ještě jednou, než si vzal život, a patrně šlo o toto budoucí znásilnění, které Alina viděla, nikoli o již spáchané.

Slepí. Jak jsme mohli být tak slepí.

Jízda z Grünauer Straße do Rudower Dörferblick trvá normálně čtvrt hodiny. Zvládl jsem to za deset minut, a stejně jsem přišel pozdě o celou věčnost.

„Pak jsem jí zlomila vaz. Zaznělo to, jako kdybych rozmáčkla syrové vejce. Byla okamžitě mrtvá.“

Věty, které mi Alina řekla už včera, se mi nesly hlavou od jednoho ucha k druhému jako laciný stereoefekt. Udeřil jsem se do hlavy, vytočil rádio na maximální hlasitost, a stejně jsem tím nepřebil vzpomínku na náš první rozhovor na hausbótu.

„Co jste provedla s mrtvolou?“

„Vytáhla jsem ji za kabel ven… obývákem ke dveřím na terasu a odvlekla ji do zahrady… Nechala jsem ji ležet blízko plotu, kousek od malé kůlny.“

Znovu jsem se modlil k Bohu, v kterého jsem nechtěl věřit, a snažně ho prosil, ať mě odhalí jako blázna – nikdo nemůže vidět do budoucnosti, to prostě není možné –, ale to už jsem za pár vteřin odbočil do ulice, kde jsem s Nicci strávil dvanáct let svého života.

Kdyby se v tom okamžení silnice přede mnou otevřela a spolkla auto, reagoval bych s větším nadhledem. Pravděpodobně bych se dokonce radoval, neboť bych zůstal ušetřen své budoucnosti.

„Co se stalo jako další?“ slyšel jsem ve vzpomínce, jak se ptá můj vlastní hlas.

„Myslíte potom, co jsem té ženě dala do ruky stopky?“

Dupnul jsem na plyn. Letěl jsem k domu na konci ulice.

„Šla jsem do kůlny… Byla dřevěná, ne ze železa… Viděla jsem na zemi zkroucený balík, vypadal jako starý koberec, ale bylo to další tělo. Menší a lehčí než ta žena, co teď ležela mrtvá na trávníku.“

Julian!

„Bylo ještě živé?“

Hejno černých ptáků se vzneslo na všechny strany, když jsem toyotu zaparkoval rovnou v příjezdu.

Prosím ne, milosrdný Bože, prosím ne. Ať dnes není den, kdy zaplatím za svou chybu tenkrát na mostě.

Vyskočil jsem z vozu, kousl se do ruky, abych se hned nerozeřval, a ztratil rovnováhu. Tady na kraji města bylo chladněji a sníh tu vydržel déle. Uklouzl jsem, noha mi ujela po hladkém oblázku, a v momentě, kdy jsem se natáhl, se ve mně rozbilo něco, co už nikdy nepůjde slepit dohromady.

Lezl jsem po čtyřech, zase se postavil, utíkal do zahrady kolem velké lípy, na kterou jsem kdysi chtěl pověsit houpačku, a zakopl na trávníku. „Nicci!“ zakřičel jsem ze všech sil, zvrátil hlavu dozadu a definitivně se zhroutil.

Nicci!

Řval jsem její jméno pořád znovu a víc nahlas, ale její oči obrácené v sloup nechtěly zamrkat. Její ústa se už nikdy neotevřou.

V tu chvíli jsem si připadal stejně mrtvý jako ona a nenáviděl jsem se za to, že jsem ještě naživu. Nenáviděl jsem se za svůj život, který byl jedna velká chyba, kvůli které moje žena musela zemřít a kterou teď můj syn musí odpykat v mukách…

„Pane na nebi, Juliane!“

Podíval jsem se ke kůlně. Dřevěná zástrčka byla volná. Dveře doširoka otevřené.

„Odnesla jsem malého do auta, které parkovalo za plotem na kraji lesa. Myslím, že bylo brzy ráno, krátce po východu slunce. Najednou bylo zase všechno ve tmě a já už myslela, že vize skončila. Potom naskočila dvě červená světla v kufru auta, kam jsem kluka položila.“

Tloukl jsem se do hlavy, jako kdybych si tu trpkou pravdu chtěl vymlátit z lebky.

„Ještě vím, že jsme nějakou dobu jeli do kopce, bylo tam hodně zatáček, ale pak auto zastavilo a já vystoupila.“

„Co jste dělala pak?“

„Vůbec nic. Jen jsem tam tak stála a dívala se.“

„Dívala se?“

„Ano. Najednou jsem držela v rukou něco těžkého.“

Kdysi, před dávnou dobou, když byl Julian ještě mimino a já si neuměl představit nic jiného, než že budu dobrým otcem, jsem s ním seděl na tomhle místě, kde mě teď rozervávala bolest na duši.

Opřel jsem si jeho spící hlavičku o hruď; jemným hmatem, aby se mu nepřekulila na stranu, skoro přesně tak, jak jsem teď držel Nicciino mrtvé tělo.

Jaké jsme to tenkrát měli sny? Jaké plány držely naši malou rodinu pohromadě? A jak rychle se mi podařilo všechno zničit.

Vyprostil jsem z Nicciiny studené dlaně stopky a vstal.

Chtěli jsme spolu zestárnout. Tady, na úpatí Rudower Dörferblick, osmdesát šest metrů vysokém vyhlídkovém místě na kraji Berlína, kde je za slunečných dnů dokonalý výhled hned na tři vesnice. Na Bohnsdorf, Schönefeld a Waßmannsdorf. A samozřejmě na náš vlastní pozemek.

Díval jsem se dolů na mrtvé tělo mé zavražděné ženy a pak nahoru, vysoko až k vrcholu zalesněné hory z navršených trosek, na jejímž úpatí se zrodily všechny naše naděje a pak se navěky rozplynuly, a nebyl jsem si jistý, jestli mě klamou slzy v očích.

Nebo jestli tam nahoře opravdu poznávám muže, jemuž se ve studeném zimním slunci leskne dalekohled.

Poslední dopis sběratele očí

doručený via e-mail

z anonymního účtu

Komu: thea@bergdorf-privat.com

Předmět: posledni slova

Vážená paní Bergdorfová,

myslím, že toto bude na dlouhou dobu poslední mail, který ode mne dostáváte. Doufám, že jste zaregistrovala, že tentokrát jsem vůči vám zvolil uctivější oslovení než v předchozích listech, třebaže si nejsem jistý, zda mi ve svém budoucím zpravodajství budete projevovat stejný respekt.

Patrně mne i navzdory osvobození dvojčat nadále považujete za nestvůru, jež si zasluhuje přezdívku. Přitom se věci nemají tak, jako by mne scény, na něž se dívám dalekohledem, nechávaly naprosto netečným. Zorbachovo zhroucení, které jsem pozoroval ze svého stanoviště na kopci, ve mně vyvolalo hluboký niterný smutek.

Vidět Alexandra Zorbacha, člověka mně tak milého a blízkého, v tomto stavu – zlomeného, zestárlého o celé roky, jako by z něj ve chvíli, kdy bral do náruče svou mrtvou ženu, vyprchal všechen život –, to mi rvalo srdce.

Můj mentor mi byl otcem, kterého jsem nikdy neměl. Někým, koho jsem chtěl dostihnout, mým vzorem. Nejen v práci, kde jsem imitoval jeho zápal a humor. Chtěl jsem se mu vyrovnat i zevnějškem, když jsem si tajně koupil oblečení, jaké s oblibou nosil i on. Oblečení, v němž mne při odchodu z Alininy ordinace nafilmovala kamera v galerii.

Co všechno jsem neudělal, jen abych mu byl nablízku, a on teď všechno zničil. Proč jen měl tak dlouho a tak pevně zavřené oči? Copak to nechtěl vidět? Mé nesčetné odkazy, jež mu před očima předváděly nebezpečnost hry a měly ho varovat, aby se do ní neuváženě nevrhal? Přiznávám, že jsem chtěl hrát. Ale ne s ním. V tomhle kole neměl co pohledávat.

Můžete mi jistě vyčítat leccos. Jenom ne to, že jsem byl nespravedlivý rozhodčí. Už jsem Vám to jednou napsal a teď máte i důkaz: dodržuji pravidla, která jsem stanovil, a pokud je přece jen měním, tak vždy pouze ve prospěch mých nesčetných protivníků.

V Zorbachově případě jsem mu už dlouho před začátkem prvního kola dal na vybranou, jestli se vůbec chce postavit na hrací plochu.

Hlasy v policejní vysílačce přizpůsobené malou rušičkou, kterou jsem si postavil s pomocí pár hejblátek, jaká se dostanou v každém dobře zásobeném obchodě s elektronikou. Potom ta peněženka, kterou jsem mu odcizil v redakci a položil na místě činu. Tím jsem ho přivedl na rozcestí. Teď záleželo na něm, aby si vyložil znamení. Bylo to nabádání, aby dopadl sběratele očí a smyl tak ze sebe podezření? Nebo varování, že se má starat o to, co je v životě opravdu důležité: o rodinu.

Zorbach se rozhodl. Nadřadil práci prospěchu svého dítěte a pustil se do mého pronásledování. Tak jako všichni otcové, jejichž děti jsem dosud schoval. Otcové, kteří měli celý život volbu, jestli budou raději vydělávat peníze a kurvit se, nebo se víc starat o svou vlastní krev. Otcové, kteří byli tak sobečtí a bezohlední jako můj vlastní, jenž radši vyrazil s ožralými kumpány na tah, než aby nás vysvobodil z chladicího boxu. Jeho egoismus stál mého malého bratra život a mě rozum. Takhle by to aspoň analyzoval psychiatr. Přirozeně, a rád to přiznávám, je moje počínání nápadné, když pokaždé vytvářím rámcové podmínky, jaké byly tehdy dány mně a mému bratrovi. Matka, která pro nás zemřela, a proto jsem ji od začátku musel odstranit z hrací plochy. Otec, který své děti zanedbává. Úkryt, jenž obsahuje vzduch na čtyřicet pět hodin a sedm minut, a mrtvola, které chybí levé oko jako mému bratrovi.

Dlouho jsem se pinožil s tím jak zaručit přesnost ultimáta, neboť by to bylo v rozporu s pravidly hry, kdyby se některý účastník udusil ještě před vypršením lhůty. Stejně tak by bylo nefér, kdyby některé dítě mělo k dispozici víc času než druhé. Můj bratr měl taky jenom čtyřicet pět hodin a sedm minut, a neexistoval žádný žolík, který by si vytáhl a mohl za něj koupit další zásobu vzduchu. Nejraději bych také použil mrazák, ale bohužel je téměř nemožné vypočítat předem, jak dlouho někdo v tak neprodyšném žaláři přežije. Kdo v panice hyperventiluje, spotřebuje zbytkové množství vzduchu dřív než ten, kdo spí, a já sám jsem živý důkaz, že dva lidé vydrží různě dlouho s jedním a týmž množstvím kyslíku. Pročež jsem viděl jedinou možnost jak vytvořit přibližně identické rámcové podmínky: v mnou předem stanoveném časovém bodě vzduch ze skrýše úplně vypustit. Mé pokusy v bungalovu zdravotní sestry vypumpovat vzduch ze sklepa pomocí vývěvy nebyly příliš přesvědčivé a také pochybuji, že by se tam dole Zorbach s Alinou udusili, protože se mi nepodařilo sklepní prostory dokonale hermeticky uzavřít.

Hrajete ohavnou, chorobnou hru, budete na mě volat. A já vám odpovím: spravedlivou hru. Dokonce samy oběti měly reálnou šanci, jak jsme viděli na malém Tobiasovi.

Nemusel se všechny ty dlouhé hodiny tak moc vyčerpávat. I kdyby zůstal v kufru a nevysvobodil se z bedny, nezemřel by před vypršením ultimáta. Usnul by. Ovšem to nářadí jsem mu nepřiložil pro své perverzní potěšení z jeho marného snažení. Mince ani šroubovák nebyly výbavou do hrobu, nýbrž skutečnými pomůckami, jimiž jsem mu dal šanci vysvobodit se sám. Já a můj bratr jsme ji neměli. Toby bohužel příliš znejistěl, když výtah najednou popojel pár metrů dolů jenom proto, že zatáhl za lano. Kdyby si zachoval chladnou hlavu a vytáhl se po něm nahoru, mohl eventuálně otevřít průlez, kterým se pak Zorbach dostal dovnitř.

Ale Tobias svou příležitost promeškal a výtah o něco později definitivně sjel do zatopeného sklepa. Přesně po pětačtyřiceti hodinách a sedmi minutách. I zde vidíte, jak jsem velkorysý, když jsem do svých výpočtů nezahrnul dobu, po kterou může zdravý člověk vydržet pod vodou.

Jestli se teď ptáte: A co je s Leou? Proč nebyla ve výtahu?, už sama tato myšlenka dokazuje, že jste vůbec nic nepochopila. Mně přece nejde o to rodinu vymazat. Já jsem tenkrát zkoušku lásky přežil, a tak měl být v tomto kole také jeden přeživší. Kyslík by Lee v lednici vystačil mnohem déle. To by spíš ve své skrýši zemřela žízní.

Můžete si to obracet, jak chcete: hra je spravedlivá a ještě nikdy se nehrála tak spravedlivě jako v Zorbachově případě.

Varoval jsem ho, i když každé varování bylo zároveň zkouškou. Ale není to tak v našem životě každou hodinu? Z krabičky cigaret na nás civí umrlčí hlava, a zároveň jsme si vědomi opojného efektu jejího obsahu. Každé varování je současně lákadlem. Tak jako Alina, moje slepá vědma, kterou jsem Zorbachovi poslal na jeho hausbót. Adresu mi prozradila Zorbachova matka. Samozřejmě ne osobně, neboť už nebyla schopna mluvit. Ale deník v jejím nočním stolku, z něhož jí Zorbach vždycky předčítal, když si našel čas a navštívil ji, obsahoval detailní popis dne, kdy úplnou náhodou našla tajnou cestičku v lese. Tu knihu jsem si půjčil, když jsem v sanatoriu navštěvoval svou babičku.

Jistě není náhoda, že moje babička byla přeložena ze starobince, kde ji mučili, právě do sanatoria, kde dnes leží i Zorbachova matka. Já sám jsem se po uveřejnění svého článku postaral, aby přišla do domova, kde o pacienty dbají lépe. Zde, v Park-Sanatoriu – to jsem věděl ze svých rešerší – byla už jednou odhalena a na hodinu propuštěna pečovatelka Katharina Vanghalová, která mou babičku tak zanedbala. Měsíce předtím ji zaměstnal nedbalý personální šéf jiného domova, jen aby tam mou babičku nechala hnít v její posteli, dokud nebyla samá otevřená rána až na kost. Dekubitus. Utrpení, které jsem Vanghalové oplatil stejnou mincí, když jsem vnikl do jejího domu, utlumil ji sedativy a zabalil do plastové fólie. V tu dobu to nebylo nic než dobročinná očistná pomsta. To jsem ještě nevěděl, že i její tlení zaživa bude mít nějaký smysl v mé velké hře.

Když Zorbach a Alina chtěli dát prověřit pokutový lístek, poslal jsem je do bungalovu Vanghalové. Bylo to lákadlo. Zároveň jsem Zorbacha důrazně varoval, aby tam nevstupoval. Dokonce jsem mu dal znamení na elektronickém běžícím pásu na dveřích, který jsem změnil jednoduchou SMS.

Také zde si mohl vybrat: pokračovat, nebo kapitulovat?

A opět se rozhodl proti své rodině a pro hru. I když jeho dítě bylo nemocné. I když měl Julian narozeniny. Zorbach vstoupil do tmy. Opět se nezachoval jinak než ostatní otcové, kteří své děti opouštějí na celé měsíce, zapomínají na jejich narozeniny a nechávají maličké v noci v postýlkách samotné s mučivou otázkou: „Je vůbec můj tatínek ještě naživu?“

Vidíte, jak jsem férový? Nahrál jsem svým lovcům přímo do ruky, když jsem v jednom e-mailu, který jsem v Zorbachově počítači přeposlal jemu samotnému, naznačil svůj pravý motiv. Dokonce jsem na noční stolek Zorbachovy matky umístil přitěžující fotografii, fotomontáž zobrazující mého bratra – opatřenou jednoznačným vodítkem na zadní straně! A konečně, když můj hráč číslo jedna měl být vystřídán, zamezil jsem Sumcovu faulu a vrátil Zorbacha zpátky na hřiště.

Ptáte se proč? Odpověď je úplně prostá: já, sběratel očí, nechci vyhrát. Věřím na lásku: na lásku otců k jejich dětem. Tím, že je vystavuji zkoušce, jim dávám možnost dokázat tu lásku mně a světu. Šťastný budu, teprve až prohraju! Z tohoto důvodu svým protivníkům pomáhám a Zorbacha jsem dokonce osobně přivedl až do vše rozhodujícího finále na Grünauer Straße.

A opět záleželo jenom na něm, kterým směrem se vydá: dopředu, do záhuby, nebo domů k vlastnímu synovi, jenž čekal na jeho dárek k narozeninám.

Hohlfort měl pravdu pouze v jednom bodě: nejsem sběratel. Jsem examinátor. Zkouším lásku otců k jejich dětem. Vždy a pořád znovu v naději, že konečně obdržím jiný výsledek než ten, který jsem sám zakusil.

Náhoda, nebo osud?

Tahle otázka mne zaměstnává odjakživa a od posledních událostí mě už asi nikdy nenechá na pokoji.

Byla to náhoda, nebo osud, když mi Alina vběhla do náruče na policejním revíru, kde chtěla učinit výpověď o sběrateli očí? Jen pár hodin potom, co jsem navštívil její ordinaci, aby mě zbavila bolestí, které jsem si přivodil nešikovným pohybem při nakládání Traunsteinových dětí?

Co mohla nějaká slepá vědět o sběrateli očí, o muži, kterého ještě ani nikdo vidoucí nikdy nespatřil?

Musel jsem to vypátrat dřív, než osloví některého úředníka, a tak jsem se vydával za policistu, odvedl ji do prázdné čekárny, změnil jsem hlas a dělal, jako bych její výpověď zaznamenával do protokolu. Dveře se tu a tam otevřely, ale kdo stál venku, pro toho musel vypadat můj „výslech“ jako úplně normální rozhovor.

Potom jsem ji poslal k Zorbachovi, opět abych ho vystavil zkoušce. Z deníku jeho matky jsem věděl, kam zalézá, když chce být sám a mít prostor pro přemýšlení. Bylo mi jasné, že se tam rozjede, jakmile ho vyplaším zprávou, že po něm pátrá policie. Mohl Alinu poslat pryč a zůstat si sám ve svém soukromí, anebo ještě lépe, rozjet se za Julianem a oslavit s ním jeho narozeniny.

Musím však přiznat, že dokážu pochopit a dokonce sdílet Zorbachovo pomatení, když mu Alina prozradila nezaokrouhlený čas ultimáta.

Čím víc o tom přemýšlím, tím víc jsem si jistý, že pro všechny ty události existuje nějaké logické vysvětlení. Musí existovat. Co si myslíte třeba o tomhle?

Toho dne jsem byl na Alinině fyzioterapii unavený. Jak jsem tak čekal, až začne masáž, zavírala se mi víčka. Co když jsem už usnul, ukolébán jemnými tóny relaxační hudby? Mluvil jsem ze spaní? Zamumlal nějaké číslo?

Třeba Alina těsně předtím četla něco o sběrateli očí nebo o něm slyšela v televizi a byla do toho ponořená, když narazila bosou nohou do vázy. Bolest překryla všechny ostatní vjemy a dala jí zapomenout, co zachytilo její podvědomí.

Čtyřicet pět hodin a sedm minut.

Nezaokrouhlené ultimátum.

Ale jak si mohla být tak jistá, že jsem ta bestie, kterou všichni hledají?

Osud, nebo náhoda?

Přiznávám nepokrytě, že to nevím. Nejsem si jistý ani tím, jestli teď, v tomto okamžiku, jsem dosud pánem svých činů. Viděla Alina předem určený průběh věcí, anebo mě na tu myšlenku pouze navedla?

Jisté je, že pro Juliana jsem měl původně úplně jiný plán. Jenže pak do toho přišla ta slepá a pořád vykládala něco o nějaké hře na schovávanou, zatímco dítě zmizelo už předtím. Tahle historka měla v sobě nádech geniality. Jaká to paralela! Jaká symbolika! Unesu dítě během hry na schovávanou, abych ve hře pokračoval na nové, existenciální rovině! Hra uvnitř hry!

Měl jsem pochopitelně až do konce skrupule, jestli mám Juliana skutečně vybrat za příští oběť. Ale pak jsem si vyhodnotil jako znamení, že se Zorbach chce naposledy vyhnout svému synovi tím, že s těmi hodinkami poslal k němu domů zrovna mě. Když jsem stanul před Nicciiným domem, Julian mi už běžel naproti. Znal mě, Zorbach mě koneckonců jednou vzal k nim na večeři, a tak určitě nemohlo být těžké nasadit Julianovi brouka do hlavy, aby přemluvil maminku k jedné rundě hry na schovávanou. Ale to vůbec nebylo nutné – přiznávám, že si to sám neumím pořádně vysvětlit –, protože oni si už na schovávanou hráli. Dal jsem sice ještě Julianovi tip, aby se schoval v kůlně na nářadí, kde jsem ho nakonec omámil. Ale nějak se nemohu zbavit myšlenky, že by si tento úkryt vybral i bez mé intervence. Stejně jako Nicci úplně sama od sebe říkala slova, která jí Alina už dlouho předtím vložila do úst.

„Sorry, ale jsem z toho trochu popletená. Zrovna si hraju s klukem na schovávanou. A víš, co je naprosto šílený? Nemůžu ho nikde najít.“

Byl to všechno opravdu předem určený osud, jak ho Alina viděla?

Nebo náhoda, poněvadž co by matka v takové situaci mohla říkat jiného?

Nevím, co si o tom mám myslet, a jedna verze se mi jeví nepravděpodobnější než druhá. Jisté je pouze to, že mě Alina svou poslední vizí přivedla na dobrý nápad. Potom co osvědčený výtah definitivně vypadl ze hry, jsem byl napřed poněkud bezradný, kam mám Juliana odvést. Ale teď, když má identita nejspíš vejde ve známost, se mi pohyblivý úkryt jeví mnohem smysluplnější. Loď, která se nedá tak rychle najít.

Vím, co si myslíte. Ale vzpomeňte si na nálepku na palubní desce v autě mé babičky: Budoucnost se předpovídá snáz, když ji sami vytváříme. Nebo to tak není?

Alina nikdy nedokázala vidět do minulosti a nejsem si ani jistý, jestli skutečně nahlíží do budoucnosti. Ale ať tak či onak, spoluvytvářela scénář mých příštích činů a musím přiznat, že mi bude velkým potěšením se tohoto scénáře v podstatných věcech držet.

Náhoda, nebo osud?

Nevím. Ale nehraji svou hru také z tohoto důvodu? Abych vyzkoušel, jestli se otcům podaří změnit to, co jsem předem stanovil? Podaří se Zorbachovi vyhrát ještě jednou? Půjde hledat svého syna a vysvobodí ho, když je teď informován o mých příštích krocích? A podaří se mně odchýlit se od Alininých předpovědí a řídit svůj osud sám?

Nejsem si tím jistý. Ale přijdu na to.

Čas běží.

Hra pokračuje.

Hodně zábavy Vám u ní přeje

Váš

Frank Lahmann

Prolog

Alexander Zorbach (Já)

Nevaroval jsem vás? Před příběhy, které se rezatými protihroty zarývají stále hlouběji do vědomí toho, kdo si je musí vyposlechnout? Říkám jim perpetuum morbile. Příběhy, které nikdy nezačaly a také nikdy neskončí, protože pojednávají o věčném umírání.

Důrazně jsem vás varoval, abyste nečetli dál. Tyhle řádky, a bůhvíjak jste se k nim dostali, nebyly určeny vám. Nebyly určeny nikomu. Ani vašemu největšímu nepříteli.

Řekl jsem přece, že ze mě promlouvá zkušenost.

Teď to víte: je to příběh muže, jemuž prýští z očí slzy jako kapky krve – příběh muže, jenž si tiskne k tělu zmuchlaný ranec lidského masa, které před pár minutami ještě dýchalo, milovalo a žilo – tento příběh, který jste právě přečetli, není kniha.

Je to můj osud.

Můj život.

Ten muž, jenž na vrcholu svého utrpení musel seznat, že umírání teprve započalo – ten muž jsem já.

První kapitola. Začátek

Ještě 45 hodin a 7 minut

do vypršení ultimáta

Bylo vyhlášeno pátrání…