Gillian Flynn

OSTRÉ PŘEDMĚTY 1.

KAPITOLA 1

Měla jsem nový svetr, křiklavě rudý a ohavný. Bylo 12. května, ale teplota ukazovala jen pár stupňů nad nulou, a tak jsem po čtyřech dnech, co jsem se klepala zimou v halence, raději vlítla do výprodeje, než abych se doma prohrabávala krabicemi se zimním oblečením. Jaro v Chicagu.

Seděla jsem ve své dokonale opevněné kóji a zírala na monitor. Můj dnešní příběh patřil k méně hrozivému druhu zla. Čtyři děti ve věku od dvou do šesti let byly nalezeny zamčené v bytě v South Side, měly tam pár tuňákových sendvičů a krabici mléka. Byly samy tři dny, pobíhaly tam jako hejno kuřat mezi jídlem a výkaly na koberci. Jejich matka odešla, aby si zahulila, a prostě na ně zapomněla. To se občas stává. Žádné popáleniny od cigaret, žádné polámané kosti. Pouze neodpustitelné zanedbání. Tu matku jsem viděla, když ji zatkli: dvaadvacetiletá Tammy Davisová, tlustá blondýna, růžová zdravíčka na tvářích dokonale vykroužená do velikosti dna panákových skleniček. Dovedu si ji představit, jak sedí v odřeném křesle, v puse svírá kovový náústek, ostrý závan kouře. A už vše odplouvá, její děti se ztrácejí v dálce, a je zpátky na střední škole, kdy se o ni ještě zajímali kluci a ona patřila k nejhezčím, bylo jí třináct a měla krásné růžové rty, cucala skořici, než někoho políbila.

Panděro. Pach. Z cigaret a kávy. Můj šéf, uznávaný, unavený Frank Curry, pohupující se ve svých odřených semiškách. Zuby zažloutlé od tabáku.

„Jak jsi daleko s tím článkem, kotě?“ Na stole ležel napínáček hrotem nahoru. Lehce do něj strčil zažloutlým nehtem palce.

„Jsem už skoro hotová.“ Mám teprve pár řádek. Potřebuju ale celou stránku.

„Fajn. Nasol jí to, ulož to a přijď za mnou do kanceláře.“

„Můžu jít klidně hned.“

„Nasol jí to, ulož to a pak přijď za mnou do kanceláře.“

„Fajn. Za deset minut.“ Chtěla jsem zpátky svůj napínáček.

Vykročil z mé kóje. Kravata mu sahala skoro až do rozkroku.

„Preakerová?“

„Ano, Curry?“

„Nasol jí to.“

Frank Curry si myslí, že jsem pěkná měkkota. Možná kvůli tomu, že jsem ženská. A možná proto, že jsem měkkota.

Curryho kancelář je ve druhém patře. Jsem si jistá, že propadá panice, kdykoli koukne z okna a vidí kmen stromu. Úspěšní šéfredaktoři nekoukají na kůru; ti vidí listí – pokud vůbec z výšky dvacátého či třicátého patra nějaké stromy rozeznají. Zato Daily Post, čtvrtý v pořadí oblíbenosti mezi chicagskými listy, odkázaný na předměstí, tu měl dost místa kolem. Stačila dvě patra, vytrvale se rozmáhající do všech stran, dům nenápadný v sousedství prodejny koberců a obchodu s lustry. Významný developer postavil naši čtvrť během tří pečlivě naplánovaných let – 1961–1964 – a pojmenoval ji po své dceři, která při jízdě na koni utrpěla vážný úraz jen měsíc před dokončením výstavby. Aurora Springsová, rozhodl a nechal se vyfotografovat vedle zbrusu nové cedule s názvem čtvrti. Pak sebral rodinu a odstěhoval se. Ta dcera, které už je přes padesát a je zdravá, až na občasné brnění v pažích, žije na Floridě a vždy po pár letech přijíždí, aby se dala vyfotit vedle té cedule s jejím jménem, tak jako taťka.

Napsala jsem o tom při její poslední návštěvě. Currymu se to vůbec nelíbilo, nesnáší takové obrázky ze života. Když to četl, zlil se pod obraz likérem Chambord, po jeho odchodu to v kanceláři bylo cítit po malinách. Curry se opíjí tiše, avšak často. Není to proto, že má tak pěkný výhled do okolí, zahání tím pocit smůly.

Vešla jsem do jeho kanceláře a zavřela za sebou. Nikdy jsem si nepředstavovala, že takhle bude vypadat pracovna mého šéfredaktora. Toužila jsem po dubovém obložení stěn a skle s nápisem „šéfredaktor“ na dveřích, aby začínající reportéři mohli sledovat naši hádku kvůli prvnímu dodatku ústavy. Curryho kancelář je fádní a běžně zařízená, stejně jako celá budova. Můžete se bavit o novinařině, stejně jako o onkologickém vyšetření rodidel. Všem je to jedno.

„Pověz mi něco o Wind Gap.“ Curry si opíral špičku propisky o zarostlou bradu. Skoro jsem viděla modrou tečku v jeho strništi.

„Leží úplně dole v Missouri, v takovém tom výběžku. Na dohled od Tennessee a Arkansasu,“ odpověděla jsem a spěšně dávala dohromady, co vím. Curry rád zkoušel reportéry z témat, která považoval za relevantní – počet vražd v Chicagu za minulý rok, demografické údaje týkající se okresu Cook nebo – z jakéhosi důvodu – historie mého rodiště, což bylo téma, kterému bych se ráda vyhnula. „Bylo založeno ještě před občanskou válkou,“ pokračovala jsem. „Je blízko Mississippi, jeden čas sloužilo jako přístav. Teď tam prosperují prasečí jatka. Žije tam kolem dvou tisíc obyvatel. Dědici bohatých a chudina.“

„A ty patříš ke kterým?“

„K chudině. Ale z bohaté rodiny.“ Usmála jsem se. On svraštil čelo.

„Co se to tam sakra děje?“

Mlčela jsem a v duchu probírala různé pohromy, které mohly na Wind Gap dolehnout. Patří k těm nešťastným místům předurčeným k problémům: srážka autobusu nebo tornádo. Výbuch sila nebo do studně spadlé batole. A také mi to mírně zkazilo náladu. Doufala jsem – jako vždy, když mě Curry pozval do své kanceláře – že mě chce pochválit za poslední článek, že mě povýší, nebo že mi sakra předá papír se schváleným zvýšením platu o jedno procento – rozhodně jsem však nebyla připravená bavit se o nejnovějších událostech ve Wind Gap.

„Tvoje matka tam stále žije, Preakerová?“

„Jo, máma. A nevlastní otec.“ Nevlastní sestra se narodila, když už jsem byla na vysoké škole, pro mě je její existence poněkud neskutečná, že si často ani nevybavím její jméno. Amma. A pak ještě Marian, která už dávno zemřela.

„Do háje, a to s nimi nejsi vůbec v kontaktu?“ Naposledy o Vánocích: chladné zdvořilé zavolání po vypití tří bourbonů. Bála jsem se, že matka to ucítí i přes telefon.

„Už dlouho ne.“

„Kristepane, Preakerová, aspoň občas si přečti zprávy. Mám dojem, že tam loni v srpnu došlo k vraždě, ne? Uškrcená holčička?“

Kývla jsem, že jako vím. Lhala jsem. Matka je jediný člověk, s kým jsem ve Wind Gap v občasném kontaktu, ale o tomhle se vůbec nezmínila. Zvláštní.

„Teď se pohřešuje další. Skoro mi to připadá, že by mohlo jít o sériový zločin. Zajeď tam a přivez mi příběh. Hoď sebou. Zítra ráno ať jsi tam.“

Ani náhodou. „I tady máme dost hrůzy, Curry.“

„A taky tři konkurenční plátky s dvojnásobným personálem a prachama.“ Rukou si prohrábl vlasy, které mu pak trčely do všech stran. „Už mě nebaví, že nás se zprávami vždycky někdo předběhne. Teď máme šanci s něčím přijít. S bombou.“

Curry věří, že se správným příběhem se přes noc staneme nejčtenějším listem v Chicagu a získáme celostátní uznání. Loni jiné noviny, nikoli ty naše, poslaly svého reportéra do jeho rodné obce kdesi v Texasu, když se tam při jarních povodních utopila skupina středoškoláků. Napsal truchlivou, avšak promyšlenou úvahu na téma vody a lítosti, na nic nezapomněl, zmínil se o jejich basketbalovém týmu, který přišel o tři nejlepší hráče, nevynechal ani místní pohřební ústav, který si zoufale nedokázal poradit s očištěním utopených. Ten materiál získal Pulitzerovu cenu.

Ale ani teď se mi nechtělo tam jet. Tak moc nechtělo, že jsem se pevně chytla opěradel křesla, jako kdyby mě z něj chtěl Curry násilím vypáčit. Seděl tam a chvíli na mě upíral světle hnědé oči. Odkašlal si, pohlédl na fotku své ženy a usmál se, jako když se doktor chystá sdělit špatné zprávy. Curry rád pouštěl hrůzu – už na škole si takhle představoval šéfredaktora – byl to však jeden z mála opravdu slušných lidí, co jsem znala.

„Hele, kotě, jestli to nemůžeš udělat, tak nemůžeš. Ale řekl bych, že by ti to jen prospělo. Provětrala by sis hlavu. Dala by ses zase dohromady. Je to zatraceně přitažlivé téma – a to potřebujeme. Ty to potřebuješ.“

Curry mě vždy podporoval. Myslel si, že budu jeho nejlepším reportérem, tvrdil, že uvažuju zcela originálně. Během těch dvou let v redakci jsem ani jednou nesplnila očekávání. Občas až neskutečně. Teď jsem vnímala, jak moc se mi přes stůl snaží dodat odvahu. Kývla jsem a doufala, že to vyznělo přesvědčivě.

„Jdu se sbalit.“ Na křesle jsem zanechala stopy po zpocených dlaních.

Nemám žádné domácí mazlíčky, o které je třeba pečovat, ani kytky, které je nutné svěřit sousedům. Do sportovní tašky jsem nacpala oblečení na pět dní, moje pojistka, že z Wind Gap vypadnu, než skončí týden. Když jsem se naposledy rozhlédla po bytě, v mžiku mi to došlo. Vypadal jako studentské bydlení: levný, dočasný a zcela nenápaditý. Slíbila jsem si, že až se vrátím, koupím si pořádnou pohovku – jako odměnu za ohromující příběh, který tam určitě objevím.

Na stolku u dveří je fotka, na které jsem já asi tak desetiletá, na klíně držím sedmiletou Marian. Obě se smějeme. Ona má překvapením vykulené oči, já křečovitě zavřené. Tisknu ji k sobě, její krátké hubené nohy mi visí přes kolena. Nevzpomínám si už, kvůli čemu jsme se tak smály. Za ta léta se z toho stala příjemná záhada. Myslím, že to ani nechci vědět.

Koupu se ve vaně. Nikdy se nesprchuju. Neumím zacházet se sprchou, kůže mě hned začne brnět, jako kdyby do mě někdo pouštěl proud. V motelu jsem si proto rozložila na odtokový kanálek ve sprše erární tenký ručník, hlavici namířila na stěnu a seděla tam v necelých deseti centimetrech vody nashromážděné ve vaničce. Plaval v ní cizí pubický chloupek.

Vylezla jsem ven. Další ručník tu nebyl, a tak jsem doběhla k posteli a zabalila se do levné, ale savé deky. Pak jsem vypila zteplalý bourbon a proklela nefungující mrazák.

Wind Gap je jedenáct hodin jízdy z Chicaga na jih. Curry mi velkomyslně povolil diety na jednu noc v motelu a také snídani. Když ji pořídím na benzince. Jakmile budu na místě, ubytuju se u matky. To rozhodl sám. Předem jsem věděla, jak matka zareaguje, až se ocitnu u jejích dveří. Znervózní, sáhne si do vlasů, neobratně mě obejme, až se odvrátím. Bude řeč o nepořádku v domě – zcela nepravděpodobném. Starost o to, jak dlouho se zdržím, zabalená do předstírané radosti.

„Jak dlouho si tě tu užijeme, drahoušku?“ zeptá se. Což znamená: „Kdy odjíždíš?“

Je to druh zdvořilosti, z kterého se mi dělá zle.

Bylo mi jasné, že bych si měla připravit poznámky, zapsat si otázky. Místo toho jsem vypila další bourbon, pak spolkla aspirin a zhasla. Ukolébalo mě tiché předení klimatizace a elektronická střelba počítačové hry ze sousedního pokoje a usnula jsem. Byla jsem pouhých třicet mil od svého rodiště, ale potřebovala jsem ještě jednu noc strávit jinde.

Ráno jsem spolykala starou gumovou koblihu a zamířila na jih, teplota prudce stoupla, po obou stranách silnice rostl bujný les. Tahle část Missouri je zlověstně plochá – dlouhé míle fádních lesů, proťatých tenkou stužkou dálnice, po které jsem jela. Stále se opakující pohled.

Zdálky Wind Gap neuvidíte: nejvyšší budova má jen dvě patra. Po dvaceti minutách jízdy jsem věděla, že už se tam blížím – nejdřív se objevila benzinová pumpa. Seděla u ní parta zanedbaných výrostků, do půl těla vysvlečených a nudících se. Poblíž parkoval starý pickup, batole v plenkách vyhazovalo do vzduchu plnými pěstičkami štěrk, zatímco jeho matka tankovala benzin. Vlasy měla odbarvené na blond, ale hnědé odrosty jí sahaly skoro až k uším. Cosi na ty kluky zakřičela, ale nezachytila jsem, co to bylo, neboť už jsem byla pryč. Vzápětí začal les řídnout. Minula jsem malou obchodní zónu se soláriem, obchodem se zbraněmi a prodejnou látek. Pak se objevil shluk starých domů, kdysi se tu mělo stavět, ale sešlo z toho. A konečně tu bylo město.

Nevím proč, ale když jsem míjela ceduli vítající mě ve Wind Gap, zatajila jsem dech, jako to dělají děti, když se jede kolem hřbitova. Osm let jsem tady nebyla, ale bylo to tu stejné. Dolů touto ulicí dojedu k domu mé učitelky klavíru, bývalé jeptišky, jejíž dech páchl po zkažených vejcích; to jsem ještě chodila do obecné školy. Tahle pěšina vedla do parčíku, kde jsem vykouřila svou první cigaretu, byl tehdy horký letní den. A pokračovat dál po téhle široké cestě, dorazím do Woodberry, do nemocnice.

Rozhodla jsem se jet rovnou na policejní stanici. Ta je na konci Main Street, jež – věrná svému názvu – je skutečně hlavní ulicí ve Wind Gap. Na Main Street najdete salon krásy a železářství, krám se vším „za padesát devět“, pojmenovaný Všechno za padesát devět, a knihovnu s dvanácti policemi. Je tu také Candyin obchod s oblečením, kde koupíte svetry, roláky a vesty zdobené obrázky kachen a školních budov. Mnoho slušných žen ve Wind Gap pracuje ve školství, je v domácnosti nebo jsou zaměstnané v obchodech, jako je ten Candyin. Za pár let tu možná najdete Starbucks, který místu přinese to, po čem tolik touží: předbalenou, předschválenou módnost. Zatím je tu jen pajzl, patřící rodině, jejíž jméno si nemůžu vybavit.

Na Main Streetbylo pusto. Žádná auta, nikde nikdo. Po chodníku běžel pes, nikdo na něj nevolal. Všechny lucerny byly polepené žlutými páskami a zrnitými xerokopiemi snímku malé dívenky.

Zastavila jsem a strhla jeden z nich; byl nakřivo přilepený na stopce, asi ve výši dítěte. Domácí práce. „Pohřešuje se,“ stálo tam výrazným písmem, nejspíš napsaným fixkou. Na fotografii byla usmívající se tmavooká holčička s hustými vlasy. Ten typ dívky, o které by učitelé řekli, že je „šikovná“. Líbila se mi.

Natalie Jane Keeneová

Věk: 10

Pohřešovaná od 11. 5.

Naposledy viděna v parku Jacoba J. Garetta, na sobě měla

modré džínové kraťasy a pruhované tričko

Volejte na číslo 555-7377

Doufala jsem, že přijdu na policejní stanici a tam mi řeknou, že Natalie Jane se už našla. A že je v pořádku. Třeba zabloudila nebo si v lese podvrtla kotník či utekla z domova, ale pak si to rozmyslela. A já sednu do auta a pojedu zpátky do Chicaga a s nikým tu nepromluvím. Ulice křižující hlavní byly prázdné, protože polovina obyvatel prohledávala Severní les. Recepční na stanici mi pověděla, že si mám počkat – šéf Bill Vickery se co nevidět vrátí na oběd. Čekárna se vyznačovala rádoby domáckým prostředím – jako u zubaře. Sedla jsem si na oranžové sedadlo na kraji a listovala časopisem Redbook. Osvěžovač vzduchu zapojený do nedaleké zásuvky se sykotem šířil umělou vůni, která měla připomínat luční vánek. Po půlhodině jsem měla prolistované tři časopisy a začínalo se mi z té vůně dělat zle. Když konečně dorazil Vickery, recepční kývla směrem ke mně a s neskrývaným opovržením šeptla: „Od novin.“

Vickery, štíhlý chlapík po padesátce, už stačil propotit uniformu. Košile se mu lepila k hrudi a kalhoty měl vzadu na zadku zkrabacené.

„Vy jste od novin?“ Zahleděl se na mě přes vypouklé bifokální brýle. „Odkud?“

„Náčelníku Vickery, jsem Camille Preakerová z chicagského Daily Post.“

„Z Chicaga? Proč jste přijela až z Chicaga?“

„Ráda bych s vámi mluvila o těch dvou dívkách – Natalii Keeneové a o té, co byla zavražděna loni.“

„Proboha, jak jste se tam o tom vůbec doslechli?“

Podíval se na recepční, pak zpátky na mě, jako kdybychom se domluvily. Potom mávl, abych ho následovala. „Nepřepojujte mi žádné hovory, Ruth.“

Recepční jen zvedla oči k nebi.

Bill Vickery mě vedl dřevem obloženou chodbou, vyzdobenou snímky pstruhů a koní v laciných rámech, do své kanceláře, která byla bez oken; vlastně to byl malý čtverec uprostřed kovových registraček. Usedl a zapálil si cigaretu, mně nenabídl.

„Nechci, aby se to dostalo ven, slečno. Rozhodně nedovolím, aby se tohle dostalo ven.“

„Obávám se, náčelníku Vickery, že už nemáte na vybranou. Oběťmi jsou děti. Veřejnost by měla být informována.“ Tuhle větu jsem si opakovala celou cestu sem. A ostatní ponechat na božích pochybeních.

„Proč se staráte? Nejsou to vaše děti, jsou to děti z Wind Gap.“ Zvedl se a zase usedl, přerovnal pár papírů. „Určitě se nemýlím, když řeknu, že se Chicago až doteď nezajímalo o děti z Wind Gap.“ Hlas se mu ke konci zlomil. Potáhl z cigarety, pootočil tlustým prstenem z růžového zlata a několikrát zamrkal. Napadlo mě, jestli se nerozbrečí.

„Máte pravdu. Nebo taky ne. Nejde o nějakou senzační reportáž. Je to důležité. Jestli vám to pomůže, i já jsem z Wind Gap.“ Vidíš, Curry. Snažím se.

Podíval se zpátky na mě. Zahleděl se mi do obličeje.

„Jak se jmenujete?“

„Camille Preakerová.“

„Jak to že vás neznám?“

„Nikdy jsem nic neprovedla, pane.“ Pousmála jsem se.

„Příjmením Preakerová?“

„Matka se zhruba před pětadvaceti lety provdala a změnila si jméno. Adora a Alan Crellinovi.“

„Aha. Znám je.“ Zná je tu každý. Prachy neměl ve Wind Gap jen tak někdo, tedy opravdu velké prachy. „Přesto vás tu nechci, slečno Preakerová. Napíšete o tom, co se tu stalo, a příště si nás lidé budou pamatovat kvůli… tomuhle.“

„Třeba by ta publicita pomohla,“ namítla jsem. „V některých případech to tak bylo.“

Vickery chvíli mlčel, zamyšleně hleděl na svůj zabalený oběd na okraji stolu. Vonělo to jako boloňské špagety. Zamumlal cosi o mrtvých dětech a svinstvu.

„Ne, děkuju, slečno Preakerová. A bez komentáře. Není nic, co bych chtěl říct k jakémukoli probíhajícímu vyšetřování. Klidně mě citujte.“

„Podívejte, mám právo tu být. Proč si dělat naschvály? Vy mi poskytnete nějakou informaci. Cokoli. Já vám pak půjdu z cesty, aspoň zatím. Nechci vám ztěžovat práci. Já zase dělám tu svou.“ To byl další argument, který mě napadl kdesi u St. Louis.

Z policejní stanice jsem odcházela s xerokopií mapy Wind Gap, na které mi náčelník označil malým křížkem místo, kde bylo loni objeveno tělo zavražděné dívenky.

Devítiletá Anne Nashová byla nalezena 27. srpna v potoce Falls, hlučném vodním toku vinoucím se středem Severního lesa. Od večera dvacátého šestého, kdy se ztratila, skupina pátračů les pročesávala. Avšak po páté ráno ji našli lovci. Byla uškrcena kolem půlnoci obyčejnou prádelní šňůrou dvakrát obtočenou kolem krku. Poté byla vhozena do potoka, ve kterém bylo po letním suchu jen málo vody. Šňůra se zachytila o balvan, a ona se tak celou noc vznášela ve zvolna tekoucím proudu. Při pohřbu nechali rakev zavřenou. To bylo vše, co mi Vickery prozradil. Zabralo to hodinu vyptávání, abych se dozvěděla aspoň tohle.

Z telefonního automatu v knihovně jsem zavolala na číslo uvedené na letáku. Podle hlasu starší žena se představila jako nouzová linka Natalie Keeneové, v pozadí však bylo slyšet puštěnou myčku nádobí. Žena mi sdělila, že pokud ví, stále probíhá pátrání v Severním lese. Ti, kdo chtějí pomoci, se mají dostavit na hlavní příjezdovou cestu a přinést si vodu na pití. Čekají se velmi vysoké teploty.

Na místě pátrání seděly na dece nehybně čtyři blond dívky a opalovaly se. Ukázaly mi na jednu z pěšin a pověděly mi, abych šla po ní, dokud nedojdu k pátračům.

„Proč jste tady?“ zeptala se ta nejhezčí. Zčervenalou tvář měla zakulacenou jako dívenka před pubertou a vlasy svázané stužkami, zato její hrdě vypjatá ňadra jako by patřila dospělé ženě. Spokojené dospělé ženě. Usmála se, jako kdyby mě znala, což bylo vyloučené, poněvadž když jsem naposledy byla ve Wind Gap, nemohla ještě ani chodit do školy. Ale byla mi povědomá. Třeba je to dcera některé z mých spolužaček. Věk by tomu odpovídal, pokud se nechala zbouchnout hned po škole. Možné to je.

„Prostě chci pomoct,“ odpověděla jsem jí.

„Fajn,“ ušklíbla se a přestala jsem ji zajímat, teď se věnovala odlakování nehtů na nohou.

Sešla jsem z křupajícího štěrku a ponořila se do lesa, kde bylo snad ještě tepleji. Vzduch byl vlhký jak v džungli. Zlatobýl a škumpa mě šimraly do kotníků a všude kolem poletovaly chomáčky bílých bavlníkových semínek, vlétaly mi do úst a lepily se mi na paže. Když jsem byla malá, říkali jsme jim šatičky víl. Naráz jsem si vzpomněla.

Kdesi v dáli lidé volali „Natalie!“, slabiky stoupaly a klesaly jako nápěv. Šla jsem rychle ještě deset minut, než jsem je dostihla: asi čtyřicet lidí postupovalo v dlouhé řadě a s pomocí klacků prohledávali křoviny.

„Hej! Něco nového?“ křikl muž s pivním pupkem, který byl ke mně nejblíž. Sešla jsem z pěšiny mezi stromy a zamířila k němu.

„Můžu nějak pomoct?“ Vytáhnout notes jsem se ještě neodvážila.

„Jděte vedle mě,“ řekl. „Hodí se každá pomoc. Čím nás bude víc, tím líp.“ Několik minut jsme šli mlčky vedle sebe, můj parťák se občas zastavil, aby si zhluboka odkašlal.

„Občas si říkám, že bychom měli tady ten les vypálit,“ vyhrkl náhle. „Jak to tak vypadá, nestalo se tu ještě nic dobrého. Jste známá Keeneových?“

„Já jsem reportérka. Z Chicago Daily Post.“

„Hm… No tohle. Budete tady o tom psát?“

Náhle se mezi stromy rozlehlo kvílení, dívčí křik: „Natalie!“ Rozběhli jsme se za tím hlasem a mně se zpotily dlaně. Zahlédla jsem blížící se postavy. Nějaké děvče se slámově světlými vlasy proběhlo kolem nás k pěšině, obličej rudý a naběhlý. Potácela se jako opilá a k obloze vykřikovala Nataliino jméno. Nějaký starší muž, nejspíš její otec, ji dohnal, objal ji kolem ramen a odváděl ven z lesa.

„Našli ji?“ křikl můj parťák. Všichni zavrtěli hlavou. „Asi se jen vyděsila,“ zavolal dozadu jiný. „Bylo to na ni příliš. Dívky by tu vůbec neměly být – vzhledem k tomu, co se děje.“ Muž se podíval přímo na mě, sundal kšiltovku, aby si otřel čelo, a zase začal pátrat v trávě.

„Smutná práce,“ poznamenal můj parťák. „Smutné časy.“ Postupovali jsme pomalu vpřed. Odkopla jsem rezavou plechovku od piva. Pak další. Nějaký pták mi proletěl kolem očí a pak vystřelil vzhůru do korun stromů. Na zápěstí mi přistála kobylka. Strach nahánějící kouzlo.

„Můžu se vás zeptat, co si o tom všem myslíte?“ Vytáhla jsem notes a mávla s ním.

„Nevím, co bych vám tak mohl říct.“

„No co si myslíte. Dvě holčičky z tak malého města…“

„Nikdo neví, jestli to spolu nějak souvisí, ne? Ledaže je vám známo něco, co nám ne. Co my víme, třeba se Natalie objeví a bude v pořádku. Ještě to nejsou ani dva dny.“

„A pokud jde o Ann, existují nějaké teorie?“ zeptala jsem se.

„Musel to udělat nějaký šílenec, někdo pošahaný. Projížděl tudy, zapomněl si vzít prášky a slyšel hlasy, jak k němu promlouvají. Tak něco.“

„Proč to říkáte?“

Zastavil se, ze zadní kapsy kalhot vytáhl balíček tabáku, do úst vložil pořádný štipec a žvýkal ho, dokud nepustil šťávu. V ústech jsem pocítila šimrání.

„Proč by jinak vytrhal té mrtvé holčičce zuby?“

„On jí vytrhal zuby?“

„Všechny, až na mléčné stoličky.“

Po další bezúspěšné hodině a bez dalších informací jsem se rozloučila se svým parťákem Ronaldem Kamensem („Můžete klidně uvést i mé druhé jméno, jestli chcete: J“) a vydala se na jih k místu, kde loni našli mrtvou Ann. Trvalo čtvrt hodiny, než ke mně přestalo doléhat volání Nataliina jména. Uběhlo dalších deset minut a už byl slyšet Falls Creek, zurčivý tok vody.

Nést dítě tímhle lesem by bylo obtížné. Na pěšinu trčí větve a keře, z půdy vystupují kořeny. Pokud Ann byla správnou dívkou z Wind Gap, místa vyžadujícího maximální ženskost slabšího pohlaví, měla jistě vlasy dlouhé až k pasu. Určitě by se jí v těch keřích zachytávaly. Neustále jsem si pletla pavučiny s lesknoucími se chomáči vlasů.

Půda kolem místa nálezu byla stále ještě udupaná, jak se hledaly stopy. Také se tu povalovaly novější cigaretové nedopalky, které tu nechali zvědavci. Nudící se mládež, strašící se povídačkami o šílenci trousícím zkrvavené zuby.

V potoce bývala řada balvanů, za něž se zachytil konec prádelní šňůry, kterou měla Ann kolem krku, zůstala uvězněná a vznášela se tam polovinu noci. Teď však voda hladce plynula po písečném dně. Pan Ronald J. Kamens se mi totiž pyšně pochlubil: místní ty kameny vypáčili ze dna, naložili na korbu dodávky a na předměstí je roztloukli. Bylo to dojemné gesto víry, jako kdyby tato destrukce do budoucna zamezila zlu. Podle všeho to nefunguje.

Sedla jsem si na břeh potoka, dlaněmi jsem přejížděla po kamenité hlíně. Zvedla jsem hladký horký kámen a přitiskla si ho ke tváři. Říkala jsem si, jestli sem Ann někdy přišla, když ještě žila. Možná nová generace děcek z Wind Gap objevila zajímavější způsoby, jak zabít prázdniny. Když jsem vyrůstala já, chodili jsme si zaplavat na místo kus dál po proudu, kde velké balvany vytvářely mělké nádrže. Kolem nohou se nám motali ráčci a my jsme vyskakovali a ječeli, když jsme se jich dotkli. Nikdo neměl plavky, to by bylo třeba předem naplánovat. Prostě jsme pak jeli na kole domů v mokrých kraťasech a tričku, vodu z vlasů jsme vytřepali jako psi.

Starší kluci, vybavení brokovnicemi a kradeným pivem, chodili kolem nás do lesa, aby stříleli veverky nebo králíky. Zkrvavené maso jim pak viselo za opasky. Tihle kluci, namachrovaní, nalití, páchnoucí potem a nás okázale přehlížející, mě vždycky přitahovali. Teď už vím, že existují různé způsoby lovu. Džentlmen ve stylu Teddyho Roosevelta, který při honu na vysokou skončí po dni v přírodě u sklenky ginu s tonikem, to není typ, s jakým jsem vyrůstala. Kluci, které jsem znala, začínali hodně brzy a potrpěli si na krev. Libovali si v tom smrtícím trhnutí zasaženého zvířete: jednu vteřinu se ladně vznášelo jako proud vody, a vzápětí padlo pod jejich kulkou na bok.

Chodila jsem snad ještě na základní školu, bylo mi asi dvanáct, když jsem se byla podívat v lovecké boudě sousedovic kluka. Byla to prkenná kůlna, ve které visela stažená a vykuchaná zvířata. Proužky vlhkého, růžového masa se houpaly na provázcích, aby se usušily. Špinavá podlaha byla od krve. Na stěnách fotografie nahých žen. Některé ležely s roztaženýma nohama, jiných se zmocňovali muži. Jedna byla spoutaná, měla skelný pohled, ňadra vypnutá a žilkovaná jako grapefruit, zatímco si ji chlápek bral zezadu. Úplně jsem je v tom hustém, krvavém ovzduší cítila.

Doma jsem ten večer vklouzla prstem do kalhotek a poprvé masturbovala, lapala jsem po dechu a dělalo se mi špatně.

KAPITOLA 2

Happy hour. Přestala jsem pátrat a stavila se ve Footh’s, místním málo navštěvovaném baru. Pak se vypravím do Grove Street 1665, kde bydlí Betsy a Robert Nashovi – rodiče dvanáctileté Ashley, jedenáctileté Tiffanie, mrtvé a už navždy devítileté Ann a šestiletého Bobbyho juniora.

Tři holky a konečně chlapeček. Upíjela jsem bourbon, louskala buráky a představovala si to Nashových rostoucí zoufalství, jaké asi zažívali pokaždé, když se na svět vykulilo dítě bez pindíka. Nejdřív přišla Ashley, sice ne kluk, ale líbezná a zdravá. Stejně si vždy přáli páreček. Ashleigh dostala vybrané jméno s nezvyklým pravopisem a skříň plnou nadýchaných šatiček. S držením palců to zkusili znova, ale přišla Tiffanie. Teď už poněkud znervózněli a příchod domů už nebyl tak triumfální. Když paní Nashová opět otěhotněla, manžel koupil malinkou baseballovou rukavici, aby to klubíčko v jejím břiše správně nasměroval. Jen si představte to zklamání, když se narodila Ann. Dostala jméno po někom z rodiny – nedopřáli jí k drobné ozdobě ani to e na konci.

Zaplaťpámbů za Bobbyho. Tři roky po zklamání s Ann – bylo to nedopatření, nebo poslední pokus? – dostal Bobby jméno po otci, byl zbožňován a dívkám rychle došlo, jak moc jsou postradatelné. Zejména Ann. Kdo by stál o třetí holku? Teď se jí však konečně dostává pozornosti. Další bourbon jsem vyzunkla naráz, povolila ramena, poplácala si tváře a sedla do svého velkého modrého buicku. Nejraději bych si dala ještě třetí sklenku. Nepatřím k těm reportérům, kteří si libují v probírání cizího soukromí. To je nejspíš také důvod, proč jsem jen druhořadá novinářka.

Ještě pořád si pamatuju cestu do Grove Street. Je to dva bloky od mé střední školy, kam chodili všichni žáci v okruhu sedmdesáti mil. Střední škola Millarda Calhoona vznikla v roce 1930 jako poslední záchvěv pokroku ve Wind Gap, než vypukla světová hospodářská krize. Byla pojmenována po prvním starostovi Wind Gap, hrdinovi občanské války. Byl to hrdina občanské války na straně Konfederace, což ale nikoho nevzrušovalo, prostě hrdina. Pan Calhoon si to hned v prvním roce občanské války sám rozdal s oddílem yankeeů v Lexingtonu a tím to malé missourijské město zachránil. (Aspoň tak to stojí na desce u školního vchodu.) Běžel přes dvory statků a zdrhal přes ploty usedlostí, zdvořile zaháněl štěbetající dámy, aby nedošly úhony ze strany nepřátel. Zajeďte si někdy do Lexingtonu a vyhledejte Calhoon House, zdařilou ukázku dobové architektury; ještě dnes můžete vidět ve dřevě seveřanské kulky. Jižanské kulky pana Calhoona jsou nejspíš pohřbené v tělech zabitých mužů.

Samotný Calhoon zemřel v roce 1929, když slavil sté narozeniny. Seděl v besídce, která tady už není, bývala na dnes vydlážděném náměstí, dechová kapela vyhrávala na jeho počest, když se náhle naklonil ke své dvaapadesátileté choti a řekl: „Je tu příliš hlučno.“ Vzápětí dostal těžký infarkt, skácel se dopředu a slavnostní uniformu z občanské války si potřísnil od koláčků, na jeho počest vyzdobených hvězdami a pruhy.

Mám pro Calhoona zvláštní slabost. Občas je tu až příliš hlučno.

*

Dům Nashových vypadal tak, jak jsem si ho představovala, typický model konce sedmdesátých let, jako všechny domy na západní straně obce. Jedno z těch jednoduchých venkovských stavení, kde první, co vám padne do oka, je garáž. Zastavila jsem a na příjezdové cestě uviděla ušmudlaného blonďáčka, seděl na tříkolce, která už na něj byla moc malá, a vší silou se snažil pohnout plastovými pedály. Kolečka se pod jeho vahou jen protočila.

„Mám tě postrčit?“ zeptala jsem se, když jsem vystoupila z auta. Většinou to s dětmi neumím, ale za pokus nic nedám. Chvilku na mě mlčky koukal, strčil palec do pusy. Tričko se mu vyhrnulo a na mě vykouklo kulaté bříško. Bobby junior vypadal přihlouple a ustrašeně. Nashových vymodlený chlapec, vlastně spíš zklamání.

Vykročila jsem k němu. Slezl z tříkolky, ale ještě pár kroků mu zůstala přilepená k zadku, pak odpadla.

„Tati!“ S křikem se rozběhl do domu, jako kdybych ho štípla.

Jen co jsem došla ke dveřím, objevil se muž. Pohledem jsem zabloudila za jeho záda na zurčící miniaturní fontánu v hale. Měla tři stupně v podobě mušlí a nahoře sošku chlapce. I přes síťové dveře zatuchle páchla.

„Co si přejete?“

„Vy jste Robert Nash?“

Naráz zostražitěl. To byla nejspíš první otázka, kterou mu položili policisté, když mu přišli říct, že jeho dcera je mrtvá.

„Jsem Bob Nash.“

„Moc se omlouvám, že vás obtěžuju. Jsem Camille Preakerová. Narodila jsem se tady.“

„Hm.“

„Teď ale pracuju v Daily Post v Chicagu. Chceme psát o tom, co se tu stalo… Jsem tady kvůli Natalii Keeneové a kvůli vraždě vaší dcery.“

Čekala jsem křik, zabouchnutí dveří, nadávky a kletby. Bob Nash však vrazil ruce do kapes a zhoupnul se na patách.

„Promluvíme si v ložnici.“

Přidržel mi dveře a já procházela přes krámy zavalený obývák, všude byly koše plné zmačkaného ložního prádla a malých triček. Pak kolem koupelny, kde se uprostřed na podlaze válela prázdná rolička od toaletního papíru, dál chodbou plnou vybledlých fotek pod zaprášeným laminem: blonďaté holčičky nadšeně seskupené kolem narozeného chlapečka; mladý Nash, paží pevně objímající nevěstu, spolu svírají nůž na dort. Jen co jsme došli do ložnice – sladěné závěsy a povlečení, urovnaný toaletní stolek – pochopila jsem, proč to Nash vybral pro náš rozhovor tady. Bylo to v domě jediné jakžtakž obyvatelné místo, jakási výspa na okraji beznadějné džungle.

Nash usedl na pelest postele, já na tu druhou. Nebyla tu žádná židle. Klidně jsme mohli být herci v amatérském pornu. Až na to, že jsme oba drželi v ruce sklenici s třešňovou limonádou, kterou nám donesl. Nash na sebe dbal: zastřižený knírek, nagelované řídnoucí blond vlasy, jasně zelené triko s límečkem zastrkané do džín. Pochopila jsem, že je to on, kdo v této místnosti udržuje pořádek; nesla známky nedoceňované pořádkumilovnosti velmi se snažícího starého mládence.

Nepotřeboval žádnou předehru k rozhovoru a já byla za to vděčná. Připomíná to řečičky na rande, když oba víte, že jde o postel.

„To minulé léto Ann skoro neslezla z kola,“ začal bez pobízení. „Pořád jezdila kolem bloku. S manželkou jsme ji dál nepustili. Bylo jí teprve devět. Jsme velmi starostliví rodiče. Pak ale ke konci, než začala škola, jí to moje žena dovolila. Ann tolik škemrala, a tak jí manželka povolila, že může jet ke své kamarádce Emily. Ale nedorazila tam. Bylo už osm večer, než nám to vůbec došlo.“

„V kolik odjela?

„Kolem sedmé. Takže někde cestou kolem těch deseti bloků ji dostali. Manželka si to nikdy neodpustí. Nikdy.“

„Co myslíte tím, že ji dostali?“

„Oni nebo on, co já vím. Ten parchant. Zatímco já a moje rodina spíme, zatímco vy to tady objíždíte a chystáte reportáž, je tady někde člověk, co si vyhlíží děti, aby je zabil. Protože oba dobře víme, že ta Keeneovic holčička jen tak nezabloudila.“

Jedním douškem dopil limonádu a otřel si ústa. Ty věty zněly přesvědčivě, i když trochu strojeně. Zjistila jsem, že je to běžné a v přímé souvislosti s tím, jak moc se dotyčný dívá na televizi. Nedávno jsem dělala interview se ženou, jejíž dceru právě zavraždil milenec, a ona mi odříkala větu přímo z detektivky, kterou jsem náhodou viděla předchozí večer: Ráda bych řekla, že je mi ho líto, ale mám teď pocit, že už nikdy nebudu schopná někoho litovat.

„A vás, pane Nashi, nenapadá nikdo, kdo by chtěl ublížit vám nebo vaší rodině, a proto zabil Ann?“

„Slečno, já prodávám křesla, ergonomická křesla, tím se živím – po telefonu. Pracoviště mám v Hayti, ještě s dvěma dalšími parťáky. Jinak se s nikým nestýkám. Moje žena pracuje na část úvazku na základní škole. Nic dramatického se tu neděje. Prostě se jen někdo rozhodl zabít naši holčičku.“ Tu poslední větu řekl utrápeně, jako kdyby tomu sám uvěřil.

Bob Nash přistoupil k posunovacím proskleným dveřím v boční stěně ložnice. Vedly na malou terasu. Otevřel je, ale zůstal uvnitř. „Třeba to byl nějaký buzerant,“ prohodil. Zvolený výraz byl ve zdejších krajích eufemismem.

„Proč myslíte?“

„Neznásilnil ji. Všichni říkají, že při takové vraždě to bývá obvyklé. Já zase říkám, že to je jediná úleva, jakou můžeme mít. Lepší je její smrt než znásilnění.“

„Žádné známky zneužití se nenašly?“ zeptala jsem se pološeptem, snad to vyznělo taktně.

„Ne. Žádné modřiny ani škrábance, žádné známky nějakého… násilí. Prostě ji uškrtil. A vytrhal jí zuby. A nemyslel jsem vážně, co jsem předtím říkal, že je lepší smrt než znásilnění. To bylo hloupé. Ale víte, jak to myslím.“

Mlčela jsem, nechala zapnutý diktafon zachycující můj dech, cinkání ledu v Nashově sklenici, zvuky volejbalové hry ve vedlejším pokoji, to vše v houstnoucím soumraku.

„Tati?“ Hezká blondýnka, ohon až k pasu, nakoukla do pokoje.

„Teď ne, zlato.“

„Mám hlad.“

„Tak něco připrav,“ řekl Nash. „V mrazáku budou vafle. A dohlédni na Bobbyho, aby se taky najedl.“

Dívenka ještě chvíli hleděla na koberec pod nohama, pak tiše zavřela dveře. Říkala jsem si, kde asi tak je jejich matka.

„Byl jste doma, když Ann tehdy naposledy odešla?“

Otočil ke mně hlavu a olízl si rty. „Ne. Byl jsem na cestě domů z Hayti. Je to hodina jízdy. Já jsem své dceři neublížil.“

„Tak jsem to nemyslela,“ zalhala jsem. „Jen mě napadlo, jestli jste ji ten večer viděl.“

„Viděl jsem ji ráno,“ odpověděl. „Už si nepamatuju, jestli jsme spolu mluvili. Nejspíš ne. Čtyři děti hned po ránu, to není jen tak, chápete?“

Nash zakroužil ve sklenici ledem, teď rozteklým v hrudku. Přejel si prsty pod štětinatým knírkem. „Zatím se na nic nepřišlo,“ poznamenal. „Na Vickeryho je to příliš. A pak je tu jakýsi důležitý detektiv z Kansas City. Ještě mladý a nafoukaný. Jen počítá dny, kdy odtud vypadne. Chcete fotku Ann?“ Místo fotku řekl fosku. Tak jako já, když si nedám pozor. Vyndal z peněženky školní snímek holčičky s širokým křivým úsměvem, světle hnědé vlasy, zubatě ostříhané, jí sahaly těsně pod uši.

„Manželka jí chtěla dát ten večer před fotografováním natáčky. Ale Ann si je takhle okudlala. Byla umíněná. Hotová divoška. Nemůžu uvěřit, že si vybrali právě ji. Ashleigh byla vždy nejhezčí, rozumíte. Na tu lidi koukali.“ Znovu pohlédl na snímek. „Ann to muselo pěkně bolet.“

Než jsem odešla, Nash mi ještě dal adresu té kamarádky, kterou jela Ann v osudný večer navštívit. Zvolna jsem se tam rozjela kolem dokonale pravoúhlých bloků. Tato západní část patřila k novější výstavbě. Bylo to poznat i podle trávy, která tu byla zelenější, navezená teprve před třiceti lety. Vůbec se nepodobala těm tmavým, drsným, pichlavým trsům, jaké rostly před matčiným domem. Na takovou trávu se dobře pískalo. Stéblo se uprostřed nařízlo, foukli jste a ozval se chvějivý zvuk, až vás brněly rty.

Ann by stačilo pět minut na kole, aby dojela ke kamarádčinu domu. Přidejme dalších deset pro případ, že se rozhodla jet delší cestou, protáhnout si nohy při první příležitosti opravdu se tohle léto projet. V devíti už je dost stará, než aby kroužila pořád dokola kolem jednoho bloku. Co se stalo s kolem?

Zvolna jsem minula domov Emily Stoneové. Byla už skoro tma a já zahlédla dívku, jak proběhla kolem osvětleného okna. Vsadila bych se, že Emilyini rodiče říkají svým známým něco jako: „Každý večer ji teď pevně obejmeme.“ A Emily patrně přemýšlí, kam Ann odvlekli zabít.

Já určitě. Vytrhat víc jak dvacet zubů, byť malých a i když je oběť už mrtvá, to není zrovna snadné. Muselo se to stát na nějakém odlehlém místě, kde si dotyčný mohl chvílemi oddechnout.

Podívala jsem se na Anninu fotku, okraje se svinovaly, jako by ji chránily. Ten vzpurný sestřih a úšklebek mi připomenul Natalii. Tahle dívka se mi taky líbila. Uložila jsem její fotku do přihrádky v palubní desce. Pak jsem si vyhrnula rukáv košile a napsala si celé její jméno – Ann Marie Nashová – sytě modrou propiskou na vnitřní stranu předloktí.

Nezajela jsem na žádnou z příjezdových cest, i když jsem se potřebovala otočit. Usoudila jsem, že místní jsou už tak dost zneklidnění, aby jim cizí auta vjížděla k pozemku. A tak jsem na konci bloku zabočila doleva a zvolila delší cestu k matčinu domu. Váhala jsem, jestli jí předem zavolat, ale tři bloky od cíle jsem to zavrhla. Na telefonování už bylo pozdě, byla by to příliš nemístná zdvořilost. Jakmile přejedete hranice státu, nevoláte, když se můžete stavit.

Matčin obrovský dům stojí na nejjižnějším konci Wind Gap, ve čtvrti boháčů, jestli tak lze nazvat tři bloky. Žije – stejně jako kdysi já – v důmyslné viktoriánské přeplácanosti s vyhlídkou, verandou kolem dokola, vzadu s letní terasou a nahoře s kupolí. Je tu podivný labyrint komůrek a koutů. Viktoriáni, zejména ti jižanští, potřebovali spoustu místa, aby se vyhnuli jeden druhému, aby zatajili tuberkulózu nebo chřipku, aby se ubránili nenasytné vášni nebo obrnili před choulostivými city. Prostor navíc vždycky přijde vhod.

Dům stojí na vrcholu příkrého kopce. Se zařazenou jedničkou lze vyjet po vymlácené staré cestě až nahoru, kde starý přístřešek chrání auta před deštěm. Nebo můžete zaparkovat dole pod kopcem, vyjít po třiašedesáti schodech nahoru a po levé straně se pevně držet zábradlí. Jako malá jsem nahoru šla vždycky po těch schodech a dolů utíkala po cestě. Myslela jsem, že to zábradlí je nalevo, protože jsem levák a někdo usoudil, že tak to bude pro mě lepší. Zvláštní, že mě něco takového vůbec napadlo.

Zaparkovala jsem dole, aby to nebyl tak zjevný vpád. Než jsem došla nahoru, celá jsem se zpotila; prohrábla jsem si vlasy, zamávala dlaní za týlem a protřepala párkrát košili. Nechutné fleky od potu na mé šmolkově modré blůze. Páchla jsem přezrále, jak by řekla matka.

Zmáčkla jsem zvonek, který za mého dětství zněl jako kočičí mňouknutí, teď však už tišeji a krátce, jako to bim!, jaké se ozve na dětských deskách, když je čas je otočit. Bylo čtvrt na deset, tak pozdě, že už si mohli jít lehnout.

„Kdo je to, prosím?“ Matčin řezavý hlas.

„Ahoj, mami. To jsem já, Camille.“ Snažila jsem se o klidný tón.

„Camille.“ Otevřela a stanula ve dveřích, nevypadala překvapeně, nepokusila se mě obejmout, a to ani v náznaku, jak bych očekávala. „Stalo se něco?“

„Ne, mami, vůbec nic. Jsem tu pracovně.“

„Pracovně. Pracovně? No ne, promiň, zlato, pojď dál, jen pojď. Ale obávám se, že dům není ve stavu vhodném pro návštěvu.“

Dům byl dokonalý, včetně spousty tulipánů ve vázách ve vstupní hale. Vzduch byl tak plný pylu, až jsem začala slzet. Samozřejmě se mě matka ani nezeptala, jakápak práce mě sem přivádí. Málokdy se vůbec ptala na něco podstatného. Buď projevovala přehnaný zájem o cizí soukromí, nebo se vůbec o nic nezajímala. Můžete hádat, čemu jsem dávala přednost.

„Chceš něco k pití, Camille? Dali jsme si s Alanem právě amaretto.“ Ukázala hlavou na sklenku v ruce. „Přidala jsem tam trošku spritu, sladkost tak líp vynikne. Ale mám i mangový džus, víno či sladký čaj nebo vodu s ledem. A taky sodovku. Kde ses ubytovala?“

„Zvláštní, že se ptáš. Doufala jsem, že zůstanu tady. Jen pár dní.“

Krátká odmlka. Dlouhými, růžově nalakovanými nehty poťukala o sklenku. „No dobře, proč ne. Mohlas ale zavolat. A dát mi vědět. Byla bych připravila večeři a tak. Pojď se přivítat s Alanem. Sedíme na zadní terase.“

Vykročila chodbou jako první – zářivě bílé obývací pokoje a salonky a knihovny se zjevovaly z obou stran – a já ji pozorovala. Viděly jsme se skoro po roce. Změnila jsem barvu vlasů – ze zrzavé na hnědou – ona si toho nejspíš ani nevšimla. Vypadala pořád stejně, ne o moc starší než já, ačkoli se jí blížila padesátka. Zářivě světlá pleť, dlouhé blond vlasy a světle modré oči. Vypadala jako nejhezčí panenka ze všech, se kterou si však nehrajete. Oblečená byla v dlouhých růžových bavlněných šatech, na nohou měla bílé lodičky. Kroužila amarettem, aniž kapku vylila.

„Alane, je tu Camille.“ Zmizela do zadní kuchyně (do té menší) a slyšela jsem, jak odkládá kovovou nádobu na led.

„Kdože?“

Obešla jsem roh a usmála se. „Camille. Omlouvám se, že jsem sem tak vtrhla.“

Řekli byste, že tak půvabné stvoření, jako je má matka, je předurčené k tomu, aby po jeho boku stanula bývalá hvězda amerického fotbalu. Vedle urostlého obra s knírkem by vypadala nejlíp. Ale Alan byl snad ještě štíhlejší než matka a měl natolik vystouplé lícní kosti, že jeho oči připomínaly mandlové lupínky. Skoro bych mu naordinovala umělou výživu v kapačkách, když jsem ho uviděla. Vždy byl nabalený, dokonce i k večernímu popíjení koktejlů s mou matkou. Seděl tam, hubené nohy mu čouhaly z bílých safari šortek, světle modrý svetr přehozený přes nažehlenou košili. Nikdy se nepotil. Alan je přesným opakem vlhka.

„Camille. To je radost. Skutečná radost,“ zamumlal monotónně. „Tak dlouhá cesta do Wind Gap. Já myslel, že nesmíš nikam na jih od Illinois.“

„Jsem tu pracovně.“

„Tak práce.“ Usmál se. Bylo to nejblíž k dotazu, kam jsem se s ním kdy dostala. Matka se vrátila, vlasy teď měla sepnuté světle modrou čelenkou. Dospělá Wendy z Petra Pana. Vtiskla mi do ruky sklenku s perlícím amarettem, několikrát mě poplácala po rameni a usedla kus ode mne, vedle Alana.

„Ty malé dívky, Ann Nashová a Natalie Keeneová,“ vyhrkla jsem. „Budu o tom psát do našich novin.“

„Ach, Camille.“ Matka mě okřikla a odvrátila pohled. Když matku něco roztrpčí, trestá se podivným způsobem: tahá se za řasy. Někdy je trhá. Během obzvlášť těžkých let, když jsem byla malá, neměla vůbec žádné a oči měla neustále červené jako laboratorní králík. V zimě jí slzely, kdykoli vyšla ven, což se nestávalo často.

„Mám to za úkol.“

„Panebože, pěkný úkol,“ řekla, prsty blízko očí. Poškrábala se těsně pod nimi a spustila ruku do klína. „Cožpak to ti rodiče nemají dost těžké i bez toho, že si sem přijedeš, abys o tom napsala a seznámila s tím celý svět? ,Ve Wind Gap vraždí své děti.‘ Tohle chceš, aby si lidi mysleli?“

„Byla zavražděna malá holčička a další se pohřešuje. Je to moje práce, dát lidem o tom vědět.“

„Já ty děti znala, Camille. Nesu to opravdu těžce, jak si snad dovedeš představit. Zabité malé dívenky. Kdo to mohl udělat?“

Napila jsem se. Zrnka cukru se mi přilepila na jazyk. Nebyla jsem připravená na rozhovor s matkou. Začala mě brnět kůže.

„Nezůstanu dlouho. Vážně.“

Alan si urovnal manžety svetru, uhladil záhyb na šortkách. Jeho příspěvek k našim rozhovorům obvykle spočíval v podobě úprav: narovnání límečku, přehození nohy přes nohu.

„Já prostě takové řeči nesnesu,“ pravila matka. „O ubližování dětem. Prostě mi nevykládej, co děláš, nemluv o tom, co se dozvíš. Já budu dělat, že jsi tady na dovolené.“ Špičkou prstu přejížděla po proutěném opěradle Alanova křesla.

„Jak se daří Ammě?“ zeptala jsem se, abych změnila téma.

„Amma?“ Matka se zatvářila polekaně, jako kdyby si náhle vzpomněla, že někde nechala dítě. „Má se dobře, je nahoře, už spí. Proč se ptáš?“

Podle slyšitelného pobíhání nahoře – z dětského pokoje přes místnost s šicím strojem k oknu v chodbě, odkud byl nejlepší špehovací výhled na zadní terasu – bylo jasné, že Amma určitě ještě nespí, ale neměla jsem jí za zlé, že se mi vyhýbá.

„Jen ze zdvořilosti, mami. My na severu to taky umíme.“ Usmála jsem se na znamení, že to byl žert, ona však sklonila hlavu ke své sklence. Pak se napřímila, zrůžovělá a rozhodnutá.

„Zůstaň, jak dlouho potřebuješ, Camille, vážně,“ řekla. „Ale buď na sestru hodná. Ty holčičky s ní chodily do školy.“

„Už se těším, až se s ní seznámím,“ zamumlala jsem. „Moc ji lituju kvůli takové ztrátě.“ Ta slova jsem si neodpustila, avšak matka mou posměšnou špičku vůbec nezaregistrovala.

„Uložím tě do pokoje vedle obýváku. Do tvé bývalé ložnice. V koupelně je tam vana. Koupím čerstvé ovoce a pastu na zuby. A steaky. Jíš steaky?“

Čtyři hodiny neklidného spánku, jako kdybych ležela ve vaně s napůl ponořenýma ušima. Každých pár minut jsem se na posteli prudce posadila, srdce mi tlouklo tak divoce, až mě napadlo, jestli právě to mě nebudí. Zdálo se mi, že se balím na cestu a vtom mi dojde, že jsem vybrala nesprávné oblečení, svetry na letní dovolenou. Zdálo se mi, že jsem Currymu odevzdala před svým odjezdem jiný článek. Místo příběhu bídné Tammy Davisové a jejích čtyř zamčených dětí vyšel PR článek, jak pečovat o pokožku.

Zdálo se mi, jak matka krájí jablko na tlusté plátky a krmí mě s nimi, pomalu a vlídně, protože umírám.

Chvíli po páté jsem vstala. Smyla jsem z ruky jméno Ann, ale poté, ani nevím kdy a jak, jsem během oblékání, česání a letmého použití rtěnky na stejné místo napsala Natalie Keeneová. Rozhodla jsem se ho tam nechat pro štěstí. Slunce teprve vycházelo, ale klika u auta už byla horká. Tvář jsem z nedostatku spánku měla ztuhlou, a tak jsem co nejvíc otevřela oči i pusu, jako hrdinka z béčkových filmů. Pátrací skupina se měla znovu sejít v šest ráno, aby pokračovala v hledání. Chtěla jsem získat od Vickeryho nějaké vyjádření, ještě než začne den. Počkat si u policejní stanice mi připadalo jako dobrý nápad.

Main Street vypadala na první pohled opuštěně, ale když jsem vystoupila z auta, zahlédla jsem o pár bloků dál dva lidi. Ta scéna nedávala smysl. Nějaká starší žena seděla uprostřed chodníku s rozhozenýma nohama, pohled upřený k rohu budovy, a nad ní stál jakýsi muž. Žena zoufale vrtěla hlavou, jako když dítě odmítá jídlo. Nohy roztažené v úhlu, že to muselo bolet. Upadla? Nebo snad infarkt. Rychle jsem k nim zamířila a zaslechla přerývané hlasy.

Bělovlasý muž se ztrhaným výrazem ke mně zvedl zakalený zrak. „Zavolejte policii,“ řekl. Hlas se mu chvěl. „A taky záchranku.“

„Co se stalo?“ začala jsem, a vtom jsem to uviděla.

V ani ne půlmetrové škvíře mezi železářstvím a salonem krásy bylo vklíněno tělíčko tváří k chodníku. Jako kdyby tam seděla a čekala na nás, hnědé oči dokořán. Ty neposlušné kudrny jsem poznala. Ale úsměv byl pryč. Rty Natalie Keeneové se v kroužku propadly k dásním. Vypadala jako panenky na hraní, co mají otvor mezi rty, aby se tam vešel dudlík lahvičky s pitím. Natalie neměla zuby.

Krev mi stoupla do hlavy a celá jsem se zpotila. Nohy i ruce mi zmrtvěly a na okamžik jsem myslela, že se zhroutím k zemi vedle té ženy; teď se tiše modlila. Couvla jsem, opřela se o zaparkované auto a přiložila si prsty ke krku ve snaze zpomalit tep. Očima jsem v nesmyslných záblescích sledovala jednotlivé záběry: ušpiněný gumový konec hole toho starého muže. Růžová bradavička vzadu na ženině krku. Náplast na koleně Natalie Keeneové. Cítila jsem, jak mě její jméno pálí pod rukávem košile.

A vzápětí další hlasy, náčelník Vickery sem běží s nějakým mužem.

„Zatraceně,“ vyhrkl Vickery, když ji uviděl. „Zatraceně. Kristepane.“ Opřel se hlavou o zeď salonu krásy a zhluboka dýchal. Ten druhý muž, zhruba mého věku, si přidřepl k Natalii. Měla kolem krku zhmožděný rudý kruh a on přitiskl prst těsně nad něj, jestli nenahmatá tep. Zdržovací taktika, než se vzpamatuje – to dítě bylo evidentně mrtvé. To bude ten chytrolín z Kansas City, pomyslela jsem si, ten namyšlenej polda.

Ale vedl si dobře, vlídně přiměl ženu, aby se přestala modlit a pověděla mu, jak ji objevili. Ti dva byli manželé a patřilo jim bistro, na jehož název jsem si včera nemohla vzpomenout. Broussard. Zrovna se chystali otevřít, když ji objevili. Přišli tam asi pět minut přede mnou.

Dostavil se uniformovaný policista, a když uviděl, proč ho zavolali, zakryl si rukama obličej.

„Musíme vás požádat, abyste následovali tohoto policistu na stanici a učinili výpověď,“ promluvil chytrák z Kansas City. „Bille.“ V jeho hlase byla slyšet otcovská strohost. Vickery nehybně klečel u mrtvé. Pohyboval rty, jako kdyby se také modlil. Musel být dvakrát osloven, než zareagoval.

„Já vás slyším, Richarde. Mějte trochu pochopení.“ Bill Vickery objal paní Broussardovou a cosi jí šeptal, dokud ho nepohladila po ruce.

Seděla jsem v místnosti vymalované v barvě žloutku dvě hodiny, než policista zapsal mou výpověď. Celou tu dobu jsem myslela na Natalii, že ji čeká pitva a jak ráda bych se tam vplížila a dala jí na kolínko novou náplast.

KAPITOLA 3

Na pohřeb šla matka v modrém. Černá je příliš beznadějná a všechny ostatní barvy nevhodné. V modré byla i na Marianině pohřbu, měla ji na sobě i Marian. Udivilo ji, že si tohle nepamatuju. Podle mých vzpomínek byla Marian pohřbená ve světle růžových šatech. Ale vůbec mě to nepřekvapuje. Pokud šlo o mou zemřelou sestru, s matkou jsme se nikdy na ničem neshodly.

V den pohřbu Adora od rána pobíhala na vysokých podpatcích z pokoje do pokoje, tu na sebe stříkla parfém, tam si připnula náušnice. Já jen přihlížela a pila vařící kávu, až jsem si spálila jazyk.

„Zas tak dobře je neznám,“ řekla. „Drželi se hodně stranou. Ale myslím, že všichni bychom je měli podpořit. Natalie byla takový drahoušek. A lidé na mě byli tak hodní, když…“ Významně sklopila oči. Možná to bylo upřímné.

Byla jsem už pět dní ve Wind Gap a s Ammou jsem se doteď nepotkala. Matka se o ní nezmínila. A také se mi zatím nepodařilo promluvit si s Keeneovými. A nedostala jsem od rodiny ani pozvání na obřad, ale Curry chtěl jeho podrobný popis, co pamatuju, snad ještě nikdy dřív po ničem tolik netoužil, a já chtěla dokázat, že tohle zvládnu. Říkala jsem si, že Keeneovi se to stejně nikdy nedozvědí. Naše noviny beztak nikdo nečte.

Pološeptané pozdravy a parfémovaná objetí v chrámu Panny Marie Sedmibolestné. Několik žen mi zdvořile pokývlo poté, co se přestaly rozplývat nad matkou (jak je Adora statečná, že přišla) a posunuly se, aby jí udělaly místo. Panna Marie Sedmibolestná je nablýskaný katolický kostel: bronzově zlatý a vyšperkovaný jako z obchoďáku. Wind Gap je drobná država katolické víry v kraji převážně jižanských baptistů, obec byla založena skupinou Irů. Všichni ti McMahonové a Maloneové přistáli v New Yorku během bramborového hladomoru, kde nebyli zrovna vítáni, a tak (pokud byli chytří) zamířili na západ. V St. Louis už měli navrch Francouzi, a tak se dali na jih a založili vlastní osady. Po letech však v časech rekonstrukce byli bez dlouhých cavyků vyháněni. Missouri bylo vždy místem konfliktů, snažilo se setřást své jižanské založení, obrodit se coby řádný neotrokářský stát, a tak byli překážející Irové spolu s dalšími nežádoucími vyhnáni. Jejich náboženství tu však zůstalo.

Do začátku obřadu zbývalo deset minut a u vchodu se vytvořila fronta. Rozhlédla jsem se po obsazených lavicích. Cosi tu nehrálo. V kostele nebylo jediné dítě. Žádní chlapečci v tmavých kalhotách, co by jezdili autíčky po matčině klíně, žádné holčičky chovající hadrové panenky. Nikdo mladší patnácti let. Netušila jsem, zda to bylo z úcty k rodičům, či vyděšená obrana. Instinkt, jak ochránit vlastní dítě, aby se nestalo příští obětí. Představila jsem si stovky zdejších synků a dcerušek zavřených v zšeřelých obývácích, jak si žužlají prsty, koukají na televizi a zůstávají bez povšimnutí.

Bez dětí a péče o ně vypadali přítomní nehybně, jako postavy vystřižené z papundeklu, hlídající místo pro ty živé. Vzadu jsem zahlédla Boba Nashe v tmavém obleku. Stále bez manželky. Pokývl mi, vzápětí se zachmuřil.

Varhany vydechly tlumené tóny „Nebojte se,“ a rodina Natalie Keeneové, doteď v pláči, objímání a ve shluku u vchodu, zvolna vykročila. K nesení naleštěné bílé rakve stačili dva muži. Být jich víc, naráželi by jeden do druhého. V čele průvodu šli rodiče. Matka byla o pár centimetrů větší než otec, statná, vlídně vypadající žena s plavými vlasy staženými čelenkou. Ve tváři vstřícný výraz, jaký pobídne cizí lidi zeptat se na cestu nebo na čas. Pan Keene byl malý a štíhlý s kulatým dětským obličejem, k čemuž přispívaly i brýle s drátěnými obroučkami připomínajícími zlatá kola bicyklu. Za nimi kráčel hezký chlapec, asi tak osmnácti-či devatenáctiletý, hnědovlasou hlavu v pláči skloněnou. Nataliin bratr, šeptla žena za mnou.

Mé matce tekly slzy po tvářích a slyšitelně dopadaly na koženou kabelku na jejím klíně. Z kapsy saka jsem vytáhla notes a pootočená jsem začala s psaním, dokud mě matka neplácla přes ruku a nesykla: „Chováš se neuctivě a nepřístojně. Přestaň, nebo budeš muset odejít.“

Nechala jsem psaní, ale notes neschovala, pociťovala jsem prudký vzdor. A zároveň jsem zrudla.

Průvod prošel kolem nás. Představila jsem si Natalii v rakvi a znovu se mi vybavily její nohy – jemné chmýří, kulatá kolínka, náplast. Krátce jsem si zhluboka povzdechla, bylo to jako tečka na konci věty.

Zatímco kněz v slavnostním ornátu tiše odříkával úvodní modlitby a my střídavě povstávali a sedali si, byly rozdány kartičky. Na jedné straně byla Panna Marie se zářícím rudým srdcem sklánějící se k Jezulátku. Na druhé straně stálo vytištěno:

Natalie Jane Keeneová

Milovaná dcera, sestra a kamarádka

Nebesa přivítala nového andílka

Nataliina zvětšená fotografie byla umístěna vedle rakve, byl to formálnější snímek než ten, který jsem viděla předtím. Byla to milá, příjemná holčička s výraznou bradičkou a mírně vykulenýma očima, ten dívčí typ, z kterého mnohdy vyroste nevídaná kráska. Jistě by se líbila mužům věřícím povídačkám o ošklivých káčátkách. V deseti letech může dívčí vzhled klamat.

Nataliina matka došla na vyvýšené pódium, v ruce papír. Tvář měla mokrou od slz, ale když promluvila, její hlas zněl pevně.

„Tohle je dopis pro Natalii.“ Rozechvěle se nadechla a pokračovala. „Natalie, moc jsem tě milovala. Nemůžu uvěřit, že už nejsi s námi. Už nikdy ti před spaním nebudu zpívat ani tě šimrat na zádech. Už nikdy ti bratr nebude kroutit s copánky, ani tě otec nevezme na klín. Ani tě nepovede k oltáři. Tvůj bratr nikdy nebude strýčkem. Budeš nám chybět u nedělního oběda i na letní dovolené. Bude nám chybět tvůj smích. Budou nám chybět tvé slzy. A především nám budeš chybět ty sama, má milovaná dceruško. Měli jsme tě moc rádi, Natalie.“

Jak se paní Keeneová vracela na místo, manžel jí pospíšil na pomoc, ale nevypadala na to, že by nějakou potřebovala. Jakmile usedla, hoch byl zpět v její náruči a plakal. Pan Keene se rozzlobeně ohlédl na lavice za sebou, jako kdyby si vybíral, koho praští.

„Je hrozným neštěstím přijít o dítě,“ vzal si opět slovo kněz. „A dvojnásobným neštěstím je ztratit je kvůli tak ďábelským činům. Neboť je to dílo ďábla. V bibli se praví: Oko za oko, zub za zub. Neupínejme se však k pomstě. Raději přemýšlejme o tom, k čemu nás nabádal Ježíš: Milujte bližního svého. Buďme k svým bližním vstřícní v této těžké chvíli. Pozvedněte svá srdce k Bohu.“

„Já bych spíš bral to oko za oko,“ zamumlal nějaký muž za mnou.

Napadlo mě, jestli ten dovětek „zub za zub“ znepokojil ještě někoho dalšího.

Když jsme vyšli z kostela na denní světlo, přes ulici jsem zahlédla čtyři dívky usazené na široké zídce. Nohy spuštěné dolů. Ňadra vyztužená push-upkami. Byly to stejné dívky, které jsem potkala u lesa. Seděly těsně u sebe a smály se, dokud jedna z nich, zase ta nejhezčí, neukázala na mě, a rázem všechny sklopily hlavu. Ale v břiše je ještě šimral smích.

Natalii pohřbili do rodinného hrobu, vedle náhrobku, na němž už stála jména rodičů. Znám to úsloví, že rodiče by neměli hledět dítěti do hrobu, že něco takového je proti přírodě. Ale je to jediný způsob, jak si potomka navždy uchovat. Děti vyrostou, vytvoří si jiné vazby. Najdou si manžela nebo milence. Nebudou pohřbeny vedle vás. Keeneovi však zůstanou nejryzejším vzorem rodiny. Pod zemí.

Po pohřbu se lidé sešli u Keeneových v mohutném kamenném venkovském domě, splňujícím představu bohatých, jak má vypadat americký venkov. Nic podobného ve Wind Gap nenajdete. Missourijští boháči se distancují od bukoliky, od jakékoli venkovské malebnosti. Jen si vezměte: za koloniálních časů nosily ženy v Americe světlé odstíny modré a šedé, aby zmírnily nevalnou pověst Nového světa, zatímco v Anglii se jejich protějšky odívaly do exotických barev. Stručně řečeno, dům Keeneových vyhlížel příliš missourijsky, než aby ho vlastnili Missourijčani. Na bufetovém stole bylo hlavně maso: krůtí a šunka, hovězí a zvěřina. Také nakládaná zelenina a olivy a vejce natvrdo; pečené rolády a v pekáčích maso se zeleninou. Hosté se rozdělili do dvou skupin, na plačící a na ty bez slz. Ti stoičtí postávali v kuchyni, pili kávu a likéry a mluvili o blížících se obecních volbách a o budoucnosti škol, občas šeptem rozzlobeně konstatovali, že vyšetřování těch vražd se nikam nepohnulo.

„Přísahám, jak uvidím, že se někdo cizí bude snažit byť jen přiblížit k mým holkám, tak toho šmejda zastřelím dřív, než stačí pozdravit,“ prohlásil muž s plochým obličejem a mávl roastbeefovým sendvičem. Jeho společníci souhlasně přikývli.

„Nechápu, proč Vickery nedal ten zatracený les vyčistit – celý ho vykácet, sakra. Vždyť víme, že tam je,“ ozval se mladík s oranžovými vlasy.

„Donnie, hned zítra tam spolu vyrazíme,“ řekl ten muž s placatým obličejem. „Vezmeme to pěkně akr po akru a toho zkurvysyna najdeme. Jdete taky?“ Muži souhlasně zamručeli a znovu si z plastových kelímků lokli alkoholu. Poznamenala jsem si, že mám ráno objet cesty k lesu, abych zjistila, jestli jim kocovina dovolí přijít. Ale už jako bych slyšela ty ranní provinilé telefonáty.

„Tak jdeš?“

„No, já nevím, a ty?“

„Když já slíbil Maggie, že sundám bouřkové okenice…“

Domluva, že později zajdou na pivo, a opatrné položení sluchátka, aby nebylo slyšet provinilé klapnutí.

Ti plačící, většinou ženy, byli v obýváku, usazení na plyšových pohovkách a v kožených křeslech. Byl tu Nataliin bratr, vzlykal v matčině náručí; ta ho kolébala a hladila po tmavých vlasech, přitom tiše plakala. Milý kluk, nestydí se za pláč. Něco takového jsem ještě neviděla. Dámy obcházely s papírovými tácky s jídlem, avšak matka i syn jen zavrtěli hlavou. Moje máma kolem nich poletovala jako neodbytná vrána, ale nevšímali si jí, a tak se brzy odebrala za svými přítelkyněmi. Pan Keene postával v rohu s panem Nashem, oba mlčky kouřili.

Důkazy o ještě nedávné přítomnosti Natalie byly všude kolem. Přes opěradlo židle byl přehozený šedivý svetřík, u dveří tenisky s jasně modrými tkaničkami. Na jedné z polic ležel notes se spirálou a s jednorožcem na deskách, v přihrádce na časopisy jsem si všimla ohmataného výtisku sci-fi Útěk ze čtvrtého rozměru.

Byla jsem nemožná. Neoslovila jsem nikoho z rodiny, ani jsem se nepředstavila. Navštívila jsem jejich dům a vyzvídala, hlavu skloněnou ke sklenici piva, jako nevítaný host. Zahlédla jsem Katie Laceyovou, svou nejlepší kamarádku na Calhoonově střední, v kroužku načesaných kamarádek, přesný odraz přítelkyň mé matky, akorát o dvacet let mladších. Když jsem k nim došla, políbila mě na tvář.

„Slyšela jsem, že jsi přijela, čekala jsem, že zavoláš,“ řekla, svraštila pečlivě vytrhané obočí a přenechala mě dalším třem ženám, které mě obklopily a jedna po druhé letmo objaly. Myslím, že všechny byly kdysi určitou dobu mými kamarádkami. Projevily jsme soustrast a tiše konstatovaly, jak je to smutné. Angie Papermakerová (rozená Knightleyová) vypadala, že dodnes bojuje s bulimií, která ji ničila na střední – krk měla hubený a zvrásněný jako stará ženská. Mimi, rozmazlená holka z bohaté rodiny (papá vlastnil drůbežárny dole v Arkansasu), která mě nikdy neměla moc ráda, se zajímala o Chicago, ale vzápětí se otočila k drobné malé Tish, jež mě držela za ruku; bylo to uklidňující, nicméně zvláštní gesto.

Angie mi oznámila, že má pětiletou dceru – manžel ji se zbraní hlídá doma.

„Pro ty malé to bude dlouhé léto,“ řekla Tish polohlasně. „Nejspíš budou sedět pod zámkem.“ Vzpomněla jsem si na dívky, které jsem zahlédla po pohřbu, nebyly o moc starší než Natalie, a napadlo mě, proč asi o ně rodiče nemají strach.

„Máš děti, Camille?“ zeptala se Angie hláskem stejně tenkým jako ona sama. „Ani nevím, jestli jsi vdaná.“

„Ani jedno z toho,“ odpověděla jsem a lokla si piva. Krátce se mi vybavila vzpomínka na Angie, jak po škole u nás doma zvrací a celá zrůžovělá vychází vítězoslavně z koupelny. Curry neměl pravdu: být zdejší je spíš na závadu než k užitku.

„Dámy, nemůžete si přivlastňovat vzácnou návštěvu na celý večer!“ Otočila jsem se a uviděla jednu z matčiných přítelkyň, Jackie O’Neeleovou (rozenou O’Keefeovou), která zjevně před nedávnem podstoupila facelift. Oči měla ještě napuchlé a tvář zvlhlou, rudou a napjatou, jako kdyby byla pohněvaným novorozenětem deroucím se na svět. Na opálených prstech se jí leskly diamanty, když mě objala, voněla pudrem a ovocnou žvýkačkou. Ten podvečer působil spíš jako setkání spolužáků. A já se cítila zase jako malá holka – a ani jsem se v matčině přítomnosti neodvážila vytáhnout notes; takové na mě vrhala varovné pohledy.

„Holčičko, vypadáš nádherně,“ rozplývala se Jackie. Hlavu jak meloun, odbarvené vlasy, potměšilý úsměv. Jackie byla škodolibá a povrchní, ale vždy svá. A také ke mně měla vždy blíž než moje vlastní matka. Byla to Jackie, kdo mi dal první balíček s tampony – a mrkla na mě, abych jí zavolala, když budu potřebovat poradit. A byla to Jackie, kdo si mě vždy dobromyslně dobíral kvůli klukům. Maličkosti, ale důležité. „Jak se vede, zlato? Tvoje máma mi neřekla, že jsi přijela. Ale právě teď se mnou nemluví – zase jsem ji nějak zklamala. Víš, jak to chodí. Já vím, že ty víš!“ Následoval chraplavý kuřácký smích a poté mi stiskla rameno. Došlo mi, že je opilá.

„Nejspíš jsem jí zapomněla poslat pohled nebo tak něco,“ žvatlala a mávala přitom rukou, ve které držela sklenku vína. „Nebo se jí nezamlouval ten zahradník, co jsem jí ho dohodila. Slyšela jsem, že píšeš článek o těch holčičkách; to je hrůza.“ Mluvila tak nesouvisle a trhaně, že mi chvíli trvalo, než jsem to zpracovala. A když jsem se konečně zmohla na slovo, už mě hladila po ruce a hleděla na mě se slzami v očích. „Camille, holčičko, už je to zatraceně dlouho, co jsem tě viděla naposled. A teď – kouknu na tebe a vidím tě, když jsi byla stejně stará jako ty dívky. A je mi tak smutno. Tolik se toho pokazilo. Nedává mi to vůbec smysl.“ Po tváři jí stékala slza. „Stavíš se u mě? Popovídáme si.“

Odešla jsem od Keeneových bez jediného záznamu. Byla jsem už z těch řečí unavená, a to jsem skoro nepromluvila.

Zavolala jsem Keeneovým později, když jsem si dala ještě další sklenku – navrch k tomu panáku vodky z jejich zásob – a cítila se díky telefonním drátům bezpečně izolovaná. Představila jsem se a vysvětlila, o čem chci psát. Nesetkalo se to zrovna s nadšením. Tady je, co jsem ten večer napsala:

V nevelkém městě Wind Gap v Missouri ještě visely letáky vyzývající k pátrání po desetileté Natalii Jane Keeneové, když v úterý tu dívku pohřbívali. Dojímavý pohřební obřad, při kterém kněz hovořil o odpouštění a usmíření, příliš nenapomohl k uklidnění či hojení ran. To proto, že zdravé roztomilé děvče se podle názoru policie stalo již druhou obětí sériového vraha. Vraha, jehož terčem jsou děti.„Všechna děcka tady jsou taková zlatíčka,“ říká místní farmář Ronald J. Kamens, který se zúčastnil hledání Keeneové. „Nechápu, jak se tu něco takového může stát.“Uškrcená Keeneová byla nalezena 14. května vklíněná v mezeře mezi dvěma budovami na Main Street ve Wind Gap. „Bude nám scházet její smích,“ svěřuje se Nataliina matka, dvaapadesátiletá Jeannie Keeneová. „Budou nám scházet její slzy. A především nám bude scházet Natalie.“Není to však první tragédie ve Wind Gap, nacházejícím se v dolním výběžku státu. Loni 27. srpna byla devítiletá Ann Nashová nalezena v tamním potoce, též uškrcená. Předchozí večer jela na kole navštívit kamarádku, jen pár bloků, když ji kdosi unesl. Vrah oběma obětem údajně vytrhal zuby.Pětičlenný policejní sbor ve Wind Gap stojí před záhadou. Bez zkušeností s tak brutálními zločiny policistům nezbývalo než požádat o pomoc oddělení vražd v Kansas City, odkud jim poslali detektiva školeného v psychologickém profilování vrahů. Zdejší obyvatelé (celkem 2120) jsou si jisti jedním: člověk, který to páchá, zabíjí bez motivu.„Je tu kdesi člověk, který si vyhlédne dítě, aby je zabil,“ tvrdí Annin otec Bob Nash, jedenačtyřicetiletý prodejce kancelářských křesel. „Nejde o žádné tajemné drama, o žádnou záhadu. Někdo prostě naši holčičku zabil.“Vytrhané zuby však záhadou zůstávají a klíč k rozluštění zatím chybí. Místní policie odmítla cokoli komentovat. Dokud nebudou vraždy objasněny, Wind Gap přijal v této kdysi klidné obci bezpečnostní opatření – pro děti večerní zákaz vycházení a zřízení sousedských hlídek.Lidé se s tím vším snaží vyrovnat. „Nebudu s nikým mluvit,“ říká Jeannie Keeneová. „Dejte mi všichni pokoj. Nechte nás být.“

Břídilská práce – to mi nemusíte říkat. Už když jsem e-mailem odesílala článek Currymu, litovala jsem skoro všeho, co jsem napsala. Tvrzení o předpokladu policie, že vraždy spáchal sériový vrah, byl úlet. Vickery nic takového neřekl. A ten první výrok Jeannie Keeneové jsem si vypůjčila z její řeči při pohřbu. A ten druhý je ve zkrácené podobě to, co na mě vychrlila, když jí došlo, že má kondolence po telefonu je jen zástěrka. Pochopila, že hodlám rozpitvat vraždu její dcerky a naservírovat ji cizím lidem, aby si to přežvýkali. „Dejte nám pokoj!“ utrhla se na mě. „Dnes jsme naši holčičku pohřbili. Že se nestydíte.“ Ale byl to citát, který jsem potřebovala, neboť Vickery mi odmítl cokoli říct.

Curry byl toho názoru, že článek není špatný – nic extra, to ne, ale slušný začátek. Dokonce mi tam nechal i to dramatické tvrzení: „Sériový vrah jde po dětech.“ To mělo být vyškrtnuté, sama jsem si to uvědomovala, ale toužila jsem po napětí. Nejspíš byl opilý, když to četl.

Objednal si podrobnější popis obou rodin, jen co to dám dohromady. Nová šance, jak se vrátit na výsluní. Měla jsem štěstí – vypadalo to, že Chicago Daily Post bude mít Wind Gap ještě nějakou chvíli jen pro sebe. V Kongresu se slibně vyvíjel sexuální skandál, který byl ničivý nejen pro jednoho upjatého kongresmana, ale hned pro tři lidi. Z toho dvě ženy. Senzační pikanterie. A navíc tu byl sériový vrah řádící v mnohem důležitějším místě, v Seattlu. Ve městě mlh a se spoustou kaváren kdosi přepadal těhotné ženy, řezal jim břicho a obsah aranžoval pro vlastní potěšení do šokujících podob. Měli jsme štěstí, že reportéři takových událostí nebyli teď k mání. Byla jsem tu jen já, nešťastně zanechaná ve svém rodišti.

Ve středu jsem dlouho spala, propocená prostěradla a deky přes hlavu. Párkrát mě probudilo vyzvánění telefonu, služka s vysavačem za dveřmi, sekačka. Nejraději bych spala dál, ale den se hlásil o slovo. Nechala jsem zavřené oči a představovala si, že jsem zpátky v Chicagu, ležím na rozvrzané posteli ve svém podkrovním bytě s výhledem na zadní cihlovou zeď supermarketu. Mám tam prádelník vytvořený z krabic, které jsem si z toho obchodu přinesla, když jsem se před čtyřmi roky přistěhovala, a plastový stolek, u kterého jím z lehounkých žlutých talířů zohýbanými plechovými příbory. Trápilo mě, že jsem nezalila svou jedinou kytku, poněkud nažloutlou kapraď, kterou jsem našla u popelnice sousedů. Pak jsem si vzpomněla, že jsem ji uschlou už před dvěma měsíci vyhodila. Snažila jsem se vybavit si další obrazy ze svého chicagského života: svou kóji v práci, svého domovníka, který si doteď nezapamatoval, jak se jmenuju, to matné zelené vánoční osvětlení supermarketu, které ještě nesundali. Ojedinělé známé, kteří si nejspíš vůbec nevšimli, že nejsem doma.

Nesnášela jsem to tady ve Wind Gap, ale doma to také nebylo nic extra.

Z tašky jsem vytáhla zteplalou vodku a vrátila se do postele. Upíjela jsem a prohlížela si pokoj. Byla bych očekávala, že se matka pustí do nového zařízení mého pokoje, hned jak odjedu, ale vypadal stejně jako před deseti lety. Skoro jsem litovala, jak spořádaná puberťačka jsem byla. Nebyly tu žádné plakáty se zpěváky ani s filmy, žádné holčičí sbírky fotek či uschlých kytic. Byly tu však obrázky lodí, pastelové krajinky a podobizna Eleanory Rooseveltové. To poslední bylo opravdu zvláštní, poněvadž o paní Rooseveltové jsem toho dohromady moc nevěděla, jen že byla hodná, což mi tehdy nejspíš stačilo. Být to dnes, dala bych přednost manželce Warrena Hardinga, „Vévodkyni“, která si i sebemenší urážku poznamenala do malého červeného notýsku a přiměřeně pomstila. Dnes mám první dámy v oblibě už s mírným odstupem.

Znovu jsem si lokla vodky. Ze všeho nejvíc jsem si přála nebýt při vědomí, spočívat v temnotě, být co nejdál. Byla jsem celá bolavá. Slzy jen jen vytrysknout. Dala bych nevímco za bodnutí špendlíkem. Pobyt ve Wind Gap mi vůbec neprospíval. Tenhle dům mi nedělal dobře.

Slabé zaťukání na dveře, jen o vlásek silnější než průvan.

„Ano?“ Vodku jsem schovala pod postel.

„Camille? To jsem já, máma.“

„Ano?“

„Přinesla jsem ti pleťový krém.“

Došla jsem trochu nejistě ke dveřím, vodka mi poskytla první nezbytnou oporu, abych tohle místo v tento den zvládla. Půl roku jsem se nezmastila, ale tady se to nepočítá. Matka přešlapovala za dveřmi, nedůvěřivě nahlížela dovnitř, jako kdyby tu byl památeční pokoj zemřelého dítěte. No skoro. Podávala mi velkou zelenou tubu.

„Je to s vitaminem E. Koupila jsem ho dnes ráno.“

Matka věří v léčebné účinky vitaminu E, jako kdybych při jeho důkladném použití zase získala hladkou a neporušenou pokožku. Zatím se to nestalo.

„Děkuju.“

Podívala se na můj krk, paže, nohy, to vše odhalené díky krátkému tričku, v němž jsem spala. Pak se svraštělým čelem znovu pohlédla na můj obličej. Povzdechla si a mírně zavrtěla hlavou. Pak už tam jen stála.

„Nebyl ten pohřeb na tebe příliš, mami?“ Ani teď jsem neodolala zkusit zapříst hovor.

„To ano. Bylo to tak podobné. Ta malá rakev.“

„Pro mě to taky nebylo nejlehčí,“ popíchla jsem ji. „Docela mě překvapilo, jak těžké to bylo. Schází mi. Ještě pořád. Není to zvláštní?“

„Zvláštní by bylo, kdyby ne. Byla to tvá sestra. To je skoro stejně bolestivé jako přijít o dítě. I když jsi byla ještě malá.“ Alan dole opakovaně hvízdal, ale matka jako by ho neslyšela. „Ten otevřený dopis, co přečetla Jeannie Keeneová, mě moc nenadchnul,“ pokračovala. „Byl to pohřeb, žádný politický mítink. A proč byli tak všedně oblečení?“

„Mně se ten dopis líbil. Byl hodně od srdce,“ řekla jsem. „Ty jsi na Marianině pohřbu nemluvila?“

„Ne, ne. Skoro jsem se neudržela na nohou, natož abych něco říkala. Nemůžu uvěřit, že se na to nepamatuješ, Camille. Podle mě by ses měla stydět, že jsi toho tolik zapomněla.“

„Bylo mi teprve třináct, když umřela, mami. Nezapomeň, byla jsem ještě malá.“ Už je to skoro dvacet let, je to vůbec možné?

„To ano. Nechme toho. Co máš dnes v plánu? V Dalyho parku kvetou růže, jestli se chceš projít.“

„Měla bych zajít na policii.“

„O tomhle nemluv, dokud tady budeš,“ utrhla se na mě. „Spíš řekni, že máš nějaké pochůzky nebo že zajdeš navštívit kamarády.“

„Mám pár pochůzek.“

„Výborně. Užij si to.“

Odkráčela nóbl chodbou a slyšela jsem vrzání schodů, jak scházela rychle dolů.

Opláchla jsem se v chladné mělké vaně, nerozsvítila jsem, další sklenka vodky balancovala na okraji vany, pak jsem se oblékla a vyšla na chodbu. V domě panovalo ticho, takové ticho, jaké je ve stoleté stavbě možné. Z kuchyně jsem slyšela hučení větráku, když jsem tam stála přede dveřmi, abych se ujistila, že tam nikdo není. Vklouzla jsem dovnitř, popadla krásně zelené jablko a cestou ven se do něj zakousla. Obloha byla bez mráčku.

Venku na verandě jsem uviděla „podvržené dítě“. Holku s pohledem upřeným na veliký, víc jak metr vysoký domeček pro panenky, který byl přesnou kopií matčina domu. Dlouhé blond vlasy jí v pravidelných prstýncích splývaly po zádech, kterými byla ke mně obrácená. Jakmile se otočila, došlo mi, že je to dívka, se kterou jsem mluvila tam u lesa, dívka, co se po Nataliině pohřbu s kamarádkami smála před kostelem. Ta nejhezčí.

„Ty jsi Amma?“ zeptala jsem se a ona se rozesmála.

„Jasně. Kdo jiný by si asi tak hrál na Adořině přední verandě se zmenšeným Adořiným domem?“

Byla oblečená v dětských kostkovaných šatičkách, vedle odložený slaměný klobouček. Snad poprvé, co jsem ji viděla, vypadala na svůj věk, na třináct. Vlastně ne. Teď se zdála mladší. Ty šaty by se spíš hodily na deset let. Ušklíbla se nad tím, jak jsem si ji prohlížela.

„Tohle nosím kvůli Adoře. Když jsem doma, jsem její malá panenka.“

„A když nejsi?“

„Jsem jiná. Ty jsi Camille. Jsi má nevlastní sestra. Adořina první dcera, ještě před Marian. Jsi Před a já Po. Nepoznala jsi mě.“

„Jsem už dlouho pryč. A Adora mi už před pěti lety přestala posílat vánoční fotky.“

„To je možné. Ale pořád ty zatracený fotky děláme. Každý rok mi Adora jen pro tuto příležitost pořizuje červenozelené kostkované šaty. A jen co je hotovo, hodím je do ohně.“

Vyndala z domečku podnožku velikosti mandarinky a ukázala mi ji. „Potřebuje co nejdřív nové čalounění. Adora změnila barvu z broskvové na žlutou. Slíbila mi, že mě vezme do obchodu s látkami, abych si sama vybrala nové potahy. Tenhle domek je mým koníčkem.“ Skoro to znělo přirozeně, mým koníčkem. Slova jí plynula z úst sladce a lepkavě jak cukrkandl, zaševelila je s nakloněnou hlavou, avšak ta formulace byla určitě matčina. Její malá panenka, naučená mluvit jako Adora.

„Zdá se, že odvádíš výbornou práci,“ poznamenala jsem a letmo jí mávla na rozloučenou.

„Díky,“ řekla. Zahleděla se na můj pokoj v domečku. Malíčkem šťouchla do postele. „Doufám, že se ti tu bude líbit,“ zamumlala směrem k pokoji, jako kdyby hovořila s miniaturní Camille, kterou nebylo vidět.

Náčelníka Vickeryho jsem zastihla, jak vyťukává promáčklinu na stopce na rohu Second a Ely, tiché ulice s malými domky pár bloků od policejní stanice. Při každém bouchnutím kladivem mrknul. Košili už měl na zádech propocenou a bifokální brýle sklouzlé ke špičce nosu.

„Nemám vám co říct, slečno Preakerová.“ Prásk.

„Chápu, že se na mě zlobíte, náčelníku Vickery. Já vůbec nechtěla, aby mě sem poslali. Přiměli mě k tomu jen proto, že odtud pocházím.“

„Co jsem slyšel, už léta jste se tu neukázala.“ Prásk.

Mlčela jsem. Zahleděla jsem se na trs trávy vyrůstající z praskliny v chodníku. Ta slečna se mě trochu dotkla. Netušila jsem, jestli to byla zdvořilost, na kterou jsem nebyla zvyklá, nebo rýpnutí, že nejsem vdaná. Svobodná žena, byť jen těsně po třicítce, se ve zdejších krajích považovala za divnou.

„Slušný člověk by raději dal výpověď, než aby psal o mrtvých dětech.“ Prásk. „To je oportunismus, slečno Preakerová.“

Na druhé straně ulice se nějaký stařík s krabicí mléka v ruce pomalu šoural k domu obitému bíle natřenými prkny.

„Sama na to nejsem hrdá, to máte pravdu.“ Chtěla jsem se mu aspoň trochu zalíbit. Chtěla jsem se mu trochu přiblížit; nešlo o to, abych si ulehčila práci, ale jeho zlost mi připomínala Curryho, který mi chyběl. „Ale trochu publicity by mohlo v tomto případě vzbudit pozornost, pomoci při jeho vyřešení. V minulosti už se tak stalo.“

„Zatraceně.“ Kladivo odhodil s bouchnutím na zem a otočil se ke mně. „Už jsme požádali o pomoc. Poslali nám sem detektiva z Kansas City, střídavě tu pobývá už pár měsíců. A zatím nebyl schopný vyřešit jedinou věc, sakra. Myslí, že by to mohl být nějaký šílený stopař, který sem dojel, zalíbilo se mu tady a je tu už skoro rok. Ale naše obec není zas tak velká a já jsem nezaznamenal nikoho, kdo by nebyl místní.“

„Máme ale všude kolem lesy, a docela husté,“ poznamenala jsem.

„To nebude někdo cizí, a řekl bych, že vy to víte.“

„Myslela jsem, že byste byl raději, kdyby šlo o někoho cizího.“

Vickery si povzdechl, zapálil si cigaretu a rukou starostlivě sevřel značku. „Hergot, jasně že bych byl radši,“ řekl. „Ale nejsem blbej. Zatím jsem žádnou vraždu nevyšetřoval, ale nejsem idiot, sakra.“

V té chvíli jsem zalitovala, že jsem vypila tolik vodky. Myšlenky mi unikaly, nedokázala jsem se soustředit na to, co říká, a položit mu správné otázky.

„Myslíte si, že to dělá někdo místní?“

„Bez komentáře.“

„Mimo záznam, proč by někdo z Wind Gap zabíjel děti?“

„Jednou nás volali, protože Ann zabila sousedovic ptáčka klackem, který ořezala do špičky jedním z otcových loveckých nožů. A Natalie, hergot… před dvěma lety se přistěhovali, protože ve Filadelfii píchla nůžkami spolužačku do oka. Její táta se vzdal dobrého místa ve velkém byznysu, aby jinde začali znova. Ve státě, kde vyrostl jeho dědeček. V malém městě. Jako kdyby malá města neměla vlastní problémy.“

„Přičemž tam každý hned ví, kdo za to může.“

„Přesně tak.“

„Vy se tedy domníváte, že je to někdo, kdo nemá rád děti? Konkrétně ty dívky? Že mu možná něco provedly? A tak se jim pomstil?“

Vickery sevřel špičku nosu a prohrábl si knírek. Podíval se dolů na kladivo – bylo mi jasné, že váhá, zda ho zvednout a rozloučit se se mnou, nebo dál rozmlouvat. Vtom se k nám přiřítil černý sedan; okno u řidiče sjelo dolů, ještě než zastavil. Tvář řidiče, schovaná za slunečními brýlemi, vykoukla směrem k nám.

„Zdravím, Bille. Myslel jsem, že se máme právě teď sejít ve vaší kanceláři.“

„Mám tu něco na práci.“

To byl chytrolín z Kansas City. Podíval se na mě, nacvičeným hmatem sundal brýle. Čupřina světle hnědých vlasů mu zčásti zakrývala levé oko. Bylo modré. Usmál se na mě, zuby jak z reklamy na žvýkačku.

„Zdravím.“ Koukl na Vickeryho, který se ostentativně sehnul pro kladivo, pak zpátky na mě.

„Taky zdravím,“ řekla jsem. Potáhla jsem si konce rukávů do dlaní a sevřela pěsti, přešlápla jsem z nohy na nohu.

„Hej, Bille, nechcete svézt? Nebo raději chodíte pěšky – obstarám zatím kafe a sejdeme se u vás.“

„Já kafe nepiju. To už jste si mohl všimnout. Budu tam za patnáct minut.“

„Nešlo by to za deset? Už teď máme zpoždění.“ Polda z Kansas City na mě znovu pohlédl. „Vážně nechcete svézt, Bille?“

Vickery nepromluvil, jen zavrtěl hlavou.

„Kdo je ta vaše známá, Bille? Já myslel, že jsem se setkal už se všemi důležitými Windgapáky. Nebo snad… Windgapany?“ Zazubil se. Stála jsem tam mlčky jako žákyně a čekala, že mě Vickery představí.

Prásk! Vickery dělal, že neslyší. V Chicagu bych napřáhla ruku, s úsměvem se představila a užívala si odezvu. Tady jsem jen zírala na Vickeryho a mlčela.

„Tak fajn. Sejdeme se na stanici.“

Okénko se zavřelo a auto odjelo.

„To byl ten detektiv z Kansas City?“ zeptala jsem se.

Místo odpovědi si Vickery zapálil další cigaretu a odkráčel. Ten stařík přes ulici se právě došoural na horní schod svého domu.

KAPITOLA 4

Kdosi posprejoval modrými spirálkami pilíře vodojemu v Parku Jacoba J. Garretta a nabylo to zvláštně půvabného vzhledu, jako kdyby měly háčkované botičky.

Park – místo, kde byla naposledy viděna Natalie Keeneová – byl pustý. Prach z baseballového hřiště poletoval ve vzduchu. Jeho chuť jsem vnímala v krku, jako když necháte příliš dlouho louhovat čaj. U lesa rostla vysoká tráva. Udivilo mě, že ji nenechali posekat, zlikvidovat jako ty kameny, mezi kterými uvízla Ann Nashová.

V dobách, kdy jsem byla na střední, byl Garrettův park místem, kde jsme se o víkendech scházeli, pili pivo nebo kouřili trávu či se vytráceli do lesa. Tam jsem dostala první pusu, to mi bylo třináct a byl to fotbalista, který měl za dásní žvanec tabáku. Pach tabáku na mě zapůsobil silněji než ta pusa; za jeho autem jsem pak vyzvracela vinný střik s malými lesklými kousky ovoce.

„James Capisi byl u toho.“

Otočila jsem se a uviděla světlovlasého, nakrátko ostříhaného kluka, asi tak desetiletého. V ruce držel chlupatý tenisák.

„James Capisi?“ zeptala jsem se.

„Je to můj kamarád a byl tady, když dostali Natalii,“ řekl kluk. „James ji viděl. Byla v županu. Házeli si s létajícím talířem tam u lesa a ona Natalii unesla. Mohl to být James, ale on chtěl zůstat na louce. A tak Natalie stála u lesa. James to tak chtěl kvůli slunci. Neměl by na něj chodit, protože jeho mamka má rakovinu kůže, ale on to stejně dělá. Tedy dělal.“ Hoch praštil tenisákem o zem, až se zvedl prach.

„Už nemá slunce rád?“

„Už nic nemá rád.“

„To kvůli Natalii?“

Odmítavě pokrčil rameny.

„Protože James je posera.“

Kluk si mě změřil pohledem a náhle prudce hodil míčem proti mně. Tenisák mě trefil do boku a odkutálel se.

Vyprskl smíchy. „Pardon.“ Pak se po něm okázale vrhl, vyskočil a znovu s ním házel o zem. Míč vyletěl do výšky, načež s ním začal driblovat a zůstal u toho.

„Nevím, jestli jsem správně pochopila, co jsi říkal. Kdo že měl na sobě župan?“ Nespouštěla jsem pohled z poskakujícího míčku.

„Ta ženská, co Natalii unesla.“

„Počkej, jak to myslíš?“ Podle toho, co já jsem slyšela, si tu Natalie hrála s kamarády, kteří jeden po druhém odešli, a mělo se za to, že cestou domů, kam neměla daleko, ji někdo unesl.

„James viděl tu ženu, jak Natalii unáší. Zůstali tu už jen sami dva a házeli si talířem, Natalie ho nechytla, talíř dopadl do trávy u lesa a ta ženská natáhla ruce a popadla ji. A byly pryč. James se rozběhl domů. A od té doby už nevylezl.“

„A jak tedy víš, co se stalo?“

„Jednou jsem u něj byl. Řekl mi to. Jsme kamarádi.“

„Bydlí James někde blízko?“

„Kašlu na něj. Raději pojedu na celé léto k babičce. Do Arkansasu. Lepší než zůstat tady.“

Kluk hodil míček proti drátěnému plotu kolem baseballového hřiště – uvízl tam, až plot zadrnčel.

„Vy jste zdejší?“ Teď vykopával do vzduchu prach.

„Původně jo. Ale už tu nežiju. Jsem tu na návštěvě.“ Zkusila jsem to znovu: „James bydlí někde blízko?“

„Chodíte na střední?“

„Ne.“

„Na vysokou?“ Po bradě mu tekla slina.

„Jsem ještě starší.“

„Už musím jít.“ Pozpátku odskákal, vytrhl míček z plotu jako bolavý zub, otočil se a znovu se na mě podíval. Kroutil nervózně boky jako při tanci. „Už musím jít.“ Hodil míček k silnici a já jsem slyšela, jak se tenisák s bouchnutím odrazil od mého auta. Rozběhl se za ním a byl pryč.

V obchodě se smíšeným zbožím, jediném ve Wind Gap, jsem si v tenoučkém telefonním seznamu našla jméno Capisiová, Janel. Pak jsem naplnila kornout jahodovými nanuky a rozjela se na adresu Holmes 3617.

Dům Capisiových se nacházel na samém okraji chudší čtvrti ve východní části městečka, stála tu řada neudržovaných malých domků. Většina místních pracovala na nedaleké prasečí farmě a jatkách; je to soukromý podnik, který dodává kolem dvou procent vepřového masa ve státě. Najděte ve Wind Gap kteréhokoli chudého člověka, a skoro každý vám poví, že pracuje na farmě a že tam dělal i jeho otec. Pokud jde o chov, jsou tam selata, která je třeba pochytat a naložit, u sviní provést inseminaci a zahnat do ohrad, pak je tu taky práce s hnojem. Horší jsou jatka, část zaměstnanců žene prasata uličkou, na jejímž konci čekají jiní, kteří je omráčí. Další je popadnou za zadní nohy, dají do smyčky a pak prasata visí hlavou dolů, kvičí a kopou. Poté jim špičatým ostrým nožem proříznou krk; krev se proudem valí na dlaždičky podlahy. Následuje spařovací nádrž. Kvůli neustálému kraválu – pronikavému zoufalému kvičení – nosí většina zaměstnanců chrániče sluchu, a tak tráví dny plné němého běsnění. Večer popíjejí a pouští na plné pecky muziku. Místní bar Heelah’s nenabízí žádné vepřové, pouze kuřecí, které nejspíš produkují zaměstnanci obdobně děsivých jatek v jiném podělaném místě.

Abych nic nezamlčela, měla bych dodat, že celý ten podnik patří mé matce a ročně jí to vynáší zhruba milion dvě stě tisíc dolarů. Řízení svěřuje jiným.

Na přední verandě Capisiových žalostně mňoukal kocour, a jak jsem se blížila ke dveřím, zaslechla jsem puštěnou televizi. Zabušila jsem na síťové dveře a vyčkávala. Kocour se mi otřel o nohy; i přes nohavice jsem cítila jeho žebra. Znovu jsem zaklepala a televize zmlkla. Kocour zalezl pod houpačku na verandě a mňoukal. Nehtem jsem si v dlani napsala slovo ňaf a znovu zaklepala.

„Mami?“ Dětský hlas u otevřeného okna.

Došla jsem tam a přes zaprášenou síť zahlédla hubeného kluka s tmavými kudrnami a vykulenýma očima.

„Ahoj, omlouvám se. Ty jsi James?“

„Co chcete?“

„Ahoj, Jamesi, omlouvám se, že tě otravuju. Díval ses na něco zajímavého?“

„Vy jste od policie?“

„Snažím se pomoct zjistit, kdo ublížil tvé kamarádce. Můžeme si promluvit?“

Neodešel, jen jezdil prstem po parapetu. Usedla jsem na houpačku daleko od něj.

„Jmenuju se Camille. Tvůj kamarád mi pověděl, co jsi viděl. Kluk s nakrátko ostříhanými blond vlasy.“

„To je Dee.“

„Tak se jmenuje? Potkala jsem ho v parku, přesně tam, kde jste si hráli s Natalií.“

„Ona ji unesla. Nikdo mi nevěří. Já se nebojím. Jen musím být doma. Máma má rakovinu. Je nemocná.“

„Přesně tohle mi Dee pověděl. Nic ti nevyčítám. Snad jsem tě nevylekala, že jsem za tebou přišla.“

Dlouhým nehtem začal přejíždět po síťovině. Z toho cvakavého zvuku mi naskakovala husí kůže.

„Nevypadáte jako ona. Kdyby jo, zavolal bych policii. Nebo vás zastřelil.“

„A jak vypadala?“

Pokrčil rameny. „Už jsem to říkal. Aspoň stokrát.“

„Tak ještě jednou.“

„Byla stará.“

„Jako já?“

„Jako máma.“

„A dál?“

„Byla v bílém županu a měla bílé vlasy. Celá bílá, ale duch to nebyl. Pořád to říkám.“

„Jako co bílá?“

„Jako by nikdy nebyla venku.“

„A ta žena popadla Natalii, když se přiblížila k lesu?“ Nasadila jsem stejný lichotivý tón, jaký používala matka, když mluvila s oblíbenou služkou.

„Já nelžu.“

„Jasně že ne. Ta žena Natalii popadla, když jste si hráli?“

„A fakt rychle,“ kývl. „Natalie hledala v trávě talíř. A já uviděl tu ženskou, jak vyšla z lesa. Zahlídl jsem ji dřív než Natalie. Ale nebál jsem se.“

„Nejspíš ne.“

„Dokonce ani když popadla Natalii, nejdřív jsem se vůbec nebál.“

„Ale pak ano?“

„Ne.“ Hlas měl teď nejistý. „Nebál.“

„Jamesi, můžeš mi popsat, co bylo potom, když Natalii popadla?“

„Přimáčkla Natalii k sobě, jako by ji objímala. A pak se podívala na mě. Přímo na mě.“

„To udělala?“

„Jo. Usmála se. Chvíli jsem si myslel, že o nic nejde. Ale nic neřekla. Přestala se usmívat. Dala si prst k puse, abych mlčel. A zmizela v lese. I s Natalií.“ Znovu pokrčil rameny. „Tohle všechno už jsem říkal.“

„Policii?“

„Nejdřív mamce, pak policii. Mamka to tak chtěla. Ale policajti to nebrali vážně.“

„Proč ne?“

„Mysleli si, že lžu. Ale já si to nevymyslel. To je hloupost.“

„A co udělala Natalie, když se tohle dělo?“

„Nic. Jen tam stála. Asi nevěděla, co má dělat.“

„A ta žena… už jsi ji někdy viděl?“

„Ne. Už jsem vám to říkal.“ Odstoupil od okna a ohlédl se do obýváku.

„Promiň, že tě otravuju. Možná by měl za tebou přijít kámoš. Abys nebyl sám.“ Znovu pokrčil rameny a cucal nehet. „Třeba by ti prospělo, kdybys šel ven.“

„Nechce se mi. Každopádně tu máme zbraň.“ Ukázal za sebe na pistoli položenou na opěradle pohovky vedle nakousnutého šunkového sendviče. Kristepane.

„Myslíš, že je to v pořádku, Jamesi? Přece bys ji nepoužil. Zbraně jsou moc nebezpečné.“

„Tak moc zase ne. A mámě to nevadí.“ Poprvé mi pohlédl přímo do očí. „Jste hezká. Máte hezké vlasy.“

„Děkuju.“

„Už musím jít.“

„Dobře. A buď opatrný, Jamesi.“

„Přesně to dělám.“ Zhluboka si povzdechl a odešel od okna. Vzápětí jsem opět zaslechla živou televizní debatu.

Ve Wind Gap je jedenáct barů. Zašla jsem do jednoho, který jsem neznala – jmenoval se Sensors –, jenž nejspíš prosperoval během výronu stupidity osmdesátých let, tedy soudě podle klikatých neonů na zdi a malého tanečního parketu uprostřed. Upíjela jsem bourbon a zapisovala si dnešní zjištění, když polda z Kansas City přistál na polstrovaném sedadle proti mně. S bouchnutím si postavil na stůl pivo.

„Já myslel, že novináři nesmí bez povolení mluvit s nezletilými.“ S úsměvem se napil. Určitě mu volala Jamesova matka.

„Reportéři musí být agresivnější, když jim policie odmítá jakékoli informace o vyšetřování,“ odsekla jsem, aniž bych se na něj podívala.

„Policie těžko může dělat svou práci, pokud reportéři podrobně popisují vyšetřování v chicagských novinách.“

Stará známá hra. Vrátila jsem se ke svým poznámkám zvlhlým od mokré sklenky.

„Co takhle zkusit to znova. Jsem Richard Willis.“ Znovu se napil a mlaskl. „Teď můžete přijít s nějakými vtípky. Dokonce na několik způsobů.“

„To je lákavé.“

„Dick jako péro. Dick jako polda.“

„Jo, chápu.“

„A vy jste Camille Preakerová, holka z Wind Gap, co udělala kariéru ve velkoměstě.“

„Jo, tak to jsem já.“

Předvedl působivý bělostný úsměv a prohrábl si vlasy. Žádný snubní prsten. Přemýšlela jsem, kdy jsem si začala všímat takových věcí.

„Tak fajn, Camille, co byste řekla tomu, že bychom uzavřeli příměří? Aspoň pro teď. Že bychom se nějak dohodli. Předpokládám, že vás nemusím poučovat, pokud jde o toho Capisiovic kluka.“

„A já zas vím, že není o čem. Proč policie odložila výpověď jediného očitého svědka únosu Natalie Keeneové?“ Vzala jsem si propisku, aby viděl, že si to zapisuju.

„Kdo tvrdí, že jsme to odložili?“

„James Capisi.“

„Jo aha, to je dobrý zdroj.“ Zasmál se. „Prozradím vám jistou drobnost, slečno Preakerová.“ Docela zdárně napodobil Vickeryho, včetně otáčení neexistujícího prstenu z růžového zlata. „Devítiletého kluka běžně neinformujeme o probíhajícím vyšetřování. Ani o tom, jestli mu věříme nebo ne.“

„A věříte?“

„Bez komentáře.“

„Napadlo mě, že když máte celkem podrobný popis podezřelého z vraždy, mohli byste zdejší obyvatele záměrně informovat, aby se měli na pozoru. Ale to jste neudělali, a z toho soudím, že jeho svědectví neberete vážně.“

„Opět bez komentáře.“

„Pokud vím, Ann Nashová nebyla sexuálně zneužita,“ pokračovala jsem. „Platí to i v případě Natalie Keeneové?“

„Slečno Preakerová. K tomu vám zatím nemůžu nic říct.“

„Tak proč jste tady a bavíte se se mnou?“

„Tak zaprvé, vím, že jste tuhle strávila hodně času s místním policistou a vypověděla jste svou verzi nálezu mrtvé Natalie. Chtěl jsem vám poděkovat.“

„Svou verzi?“

„Každý si pamatuje to své,“ pokračoval. „Tak například vy jste řekla, že Natalie měla oči otevřené. Broussardovi tvrdili, že je měla zavřené.“

„Bez komentáře.“ Zmocnila se mě jízlivost.

„Spíš bych věřil ženě, která je reportérkou, než dvěma starším majitelům bistra,“ řekl Willis. „Rád bych ale slyšel, jak moc jste si jistá.“

„Byla Natalie sexuálně zneužita? Mimo záznam.“ Odložila jsem propisku.

Seděl chvíli mlčky a otáčel lahví piva.

„Nebyla.“

„Jsem si jistá, že oči měla otevřené. Vždyť jste tam byl.“

„Byl,“ řekl.

„Takže k tomu mě nepotřebujete. Co je zadruhé?“

„Cože?“

„Řekl jste zaprvé…“

„No ovšem. Ten druhý důvod, proč jsem chtěl s vámi mluvit, tedy mám-li být upřímný – což je vlastnost, které si zjevně ceníte – je, že moc rád bych si popovídal s někým odjinud.“ Opět se zazubil. „Tedy já vím, že jste odtud. A vůbec nechápu, jak jste to dokázala. Jezdím sem od loňského srpna a div se nezblázním. Ne že by Kansas City bylo zrovna bouřlivou metropolí, ale noční život tam existuje. A kulturní… to taky. A jsou tam lidi.“

„Určitě si vedete dobře.“

„Mohlo by být líp. A nejspíš tu ještě chvíli pobudu.“

„Ano.“ Ukázala jsem na něj svým notesem. „Jaká je tedy vaše teorie, pane Willisi?“

„Správně detektive Willisi.“ Znovu se zazubil. Jedním douškem jsem dopila sklenku a žvýkala teď brčko. „Nuže, Camille, můžu vás pozvat na další drink?“ Zakroužila jsem sklenkou a kývla. „Čistý bourbon.“

„Výborně.“

„Než přišel od baru, chopila jsem se propisky a napsala si klikatě na zápěstí palcovým písmem fízl. Vrátil se s párem Divokých krocanů.

„Takže.“ Významně zvedl obočí. „Navrhuju, abychom si jen tak poklábosili. Jako lidi. Moc by se mi to líbilo. Bill Vickery zrovna netouží po tom se se mnou kamarádit.“

„Tak to už jsme dva.“

„Jo. Vy tedy jste z Wind Gap a teď pracujete v chicagských novinách. V Tribune?“

„V Daily Post.“

„Ty neznám.“

„Ani nemůžete.“

„Tak nóbl?“

„To ne. Ale ujde to.“ Neměla jsem náladu být milá, ani jsem si nebyla jistá, jestli to ještě umím. V rodině je odborníkem na lichocení Adora – dokonce i chlápek, co chodí jednou ročně udělat postřik proti termitům, jí pravidelně posílá uhozené přání k Vánocům.

„Nedáváte mi najevo zrovna vstřícnost, Camille. Jestli si to přejete, vypadnu.“

Popravdě řečeno jsem si to nepřála. Byl na něj hezký pohled a jeho hlas přispíval k tomu, že jsem se necítila tak mizerně. A také bylo dobré, že nebyl místní.

„Omlouvám se za svou odměřenost. Nebyl to lehký návrat. A psát o tom všem to ještě zhoršuje.“

„Jak dlouho jste tu nebyla?“

„Už léta. Přesně osm roků.“

„Ale stále tu máte příbuzné.“

„No ano. Zanícené Windgapany. Myslím, že tak je to vžité, mám-li odpovědět na otázku, kterou jste dnes vznesl.“

„Aha, dík. Nerad bych se těch zdejších fajn lidí dotknul. Tedy ještě víc, než už se stalo. A vaší rodině se tu líbí?“

„Jo. Nikdy by je ani nenapadlo odstěhovat se. Mají tady spoustu přátel. Báječný dům. A tak dále.“

„Vaši rodiče jsou oba zdejší?“

Parta povědomých chlápků zhruba v mém věku obsadila stůl v nedalekém boxu, každý s pohárem piva. Doufala jsem, že si mě nevšimnou.

„Máma ano. Nevlastní otec je z Tennessee. Přistěhoval se sem po svatbě.“

„A to bylo kdy?“

„Skoro před třiceti lety, řekla bych.“ Snažila jsem se upíjet pomaleji, abych před ním neměla takový náskok.

„A váš otec?“

Významně jsem se usmála. „Vy jste vyrůstal v Kansas City?“

„Jo. A nikdy neuvažoval o stěhování. Spousta přátel. Bezvadný dům. A tak dále.“

„A být tam poldou je… v poho?“

„Pořád se něco děje. Dost na to, aby se ze mě nestal Vickery. Minulý rok jsem dělal na důležitých případech. Většinou to byly vraždy. A dostali jsme chlápka, který přepadal ženy po celém městě.“

„Znásilnění?“

„Ne. Sedl si na ně, sáhl jim do úst a na kusy rozerval hrdlo.“

„Panebože.“

„Chytli jsme ho. Byl středního věku, prodavač alkoholu, a žil s matkou. Pod nehty měl ještě tkáň z krku poslední zabité ženy. Deset dní po útoku.“

Nebylo zřejmé, jestli se pozastavuje nad hloupostí toho chlapíka nebo nad jeho špatnou hygienou.

„Pěkný.“

„A teď jsem tady. Menší obec, ale větší terén k prozkoumání. Když nám Vickery volal poprvé, nezdál se ten případ tak závažný, a tak poslali poldu z poloviny postupového žebříčku. Mě.“ Skoro omluvně se usmál. „Pak se z toho stal sériový zločin. Zatím mi případ nechali – tedy pokud ho nezvorám.“

Jeho situace mi zněla povědomě.

„Je zvláštní, že profesní postup závisí na něčem tak hrozném,“ pokračoval. „Ale to asi sama znáte – o čem v Chicagu píšete?“

„Mám na starosti krimi, takže nejspíš stejné hovadiny, s jakými se setkáváte vy: zneužívání, znásilnění, vražda.“ Chtěla jsem, aby věděl, že i já znám hrůzné příběhy. Bylo to hloupé, ale neodolala jsem. „Minulý měsíc to byl dvaaosmdesátiletý muž. Syn ho zabil a pak ho dal do vany s kyselinou, aby se v ní rozpustil. Chlápek se přiznal, ale zaboha nedokázal vysvětlit, proč to udělal.“

Zamrzelo mě, že jsem použila slovo hovadiny v souvislosti se zneužíváním, znásilněním a vraždou. Bylo to neuctivé.

„Oba jsme byli svědky nehezkých věcí,“ přitakal Richard.

„To ano.“ Kroužila jsem sklenkou, nebylo co dodat.

„Omlouvám se.“

„Já taky.“

Upřeně na mě hleděl. Barman ztlumil osvětlení, zavedené upozornění, že se bude zavírat.

„Někdy bychom mohli zajít do kina.“ Řekl to konejšivým tónem, jako kdyby mi večer strávený v místním biografu mohl přinést nějaký užitek.

„Možná.“ Dopila jsem, co zbývalo. „Možná.“

Sloupl z prázdné lahve od piva etiketu a nalepil ji na stůl. Pěkná blbost. Určitě nikdy nemakal v baru.

„Děkuju za pití, Richarde. Už musím domů.“

„Rád jsem si s vámi promluvil, Camille. Můžu vás doprovodit k autu?“

„Ne, není třeba.“

„Můžete řídit? Ujišťuju vás, že teď nejsem za poldu.“

„Jsem v pořádku.“

„Tak fajn. Ať se vám zdá něco hezkého.“

„Nápodobně. A příště bych prosila nějaká fakta.“

Když jsem se vrátila, Alan, Adora a Amma byli v obývacím pokoji. Byl to neuvěřitelný pohled, tolik to připomínalo dávné časy s Marian. Amma s matkou seděly na pohovce, matka objímala Ammu – ta byla bez ohledu na vedro ve vlněné noční košili – a přidržovala jí u pusy kostku ledu. Má nevlastní sestra se na mě koukala s neskrývaným uspokojením, vzápětí si znovu začala hrát s naleštěným mahagonovým jídelním stolem, přesnou kopií stolu ve vedlejší místnosti, až na to, že měl jen asi deset centimetrů na výšku.

„Není to nic vážného,“ vzhlédl Alan od novin. „Jen letní chřipka.“

Nejdřív mě to vylekalo, pak zamrzelo: z hloubi paměti jsem si vybavila, jak utíkám do kuchyně ohřát čaj, jak jsem to dělávala, když byla nemocná Marian. Tehdy jsem chtěla být co nejblíž u matky, počkat, až mě také obejme. Matka ani Amma nic neříkaly. Máma se na mě ani nepodívala, jen si Ammu přitáhla ještě blíž k sobě a tiše ji chlácholila.

„My Crellinové jsme poněkud choulostivější,“ prohodil trochu provinile Alan. Doktoři ve Woodberry nejspíš měli někoho z Crellinových v ordinaci co týden – matka i Alan reagovali opravdu přehnaně, pokud šlo o jejich zdraví. Když já byla malá, pamatuju si, jak mi matka neustále nutila různé masti a olejíčky, domácí léky a nesmyslná homeopatika. Občas jsem spolkla nějaký nechutný roztok, častěji jsem ale odmítla. Pak se ale rozstonala Marian, vážně rozstonala, a Adora měla důležitější věci na práci než nutit mě polykat výtažek z pšeničných klíčků. Teď jsem cítila výčitky svědomí: všechny ty sirupy a tabletky, které mi nabízela, a já je odmítla. To bylo naposledy, kdy mi věnovala plnou mateřskou pozornost. Teď jsem litovala, že jsem nebyla povolnější.

A Crellinovi. Všichni tady byli Crellinovi, jen já ne, pomyslela jsem si dětinsky.

„Je mi líto, že jsi nemocná, Ammo,“ řekla jsem.

„Ten vzorek na nohách není správný,“ zakňourala náhle Amma. Rozhořčeně ukázala stolek matce.

„Tedy ty vidíš jak ostříž,“ řekla Adora a zahleděla se na miniaturu. „Vždyť to skoro není vidět, zlato. Víš to jenom ty.“ Pohladila Ammu po zvlhlých vlasech.

„Nesnesu, aby to nebylo správně,“ prohlásila Amma a nespokojeně na stolek koukala. „Pošleme jim to zpátky. Jaký má smysl nechat to vyrobit na zakázku, když to neudělají správně?“

„Zlato, přísahám, že to nikdo nepozná.“ Matka pohladila Ammu, ta se však už zvedala.

„Říkala jsi, že to bude dokonalé. Slíbilas mi to.“ Hlas se jí třásl a po tvářích jí tekly slzy. „Teď je to pokažené. Celé pokažené. To ta jídelna – nemůže tam stát stůl, který tam nepatří. Nechci to!“

„Ammo…“ Alan odložil noviny a šel ji obejmout, ale vysmekla se mu.

„To je to jediné, co jsem si přála, a vám je úplně jedno, že je to nepovedené!“ křičela v slzách, celá rozlícená, tvář zkřivenou hněvem.

„Ammo, uklidni se,“ řekl ochable Alan a pokusil se ji znovu obejmout.

„To jediné jsem chtěla!“ vykřikla Amma a praštila stolkem o zem. Rozletěl se na pět kusů. Dupala po nich, dokud z nich nezbyly jen třísky, pak zabořila tvář do polštáře pohovky a naříkala.

„Fajn,“ pronesla matka. „Vypadá to, že budeme muset objednat nový.“

Prchla jsem do svého pokoje, pryč od té protivné holky, která se vůbec nepodobala Marian. Celé tělo mi hořelo. Chvíli jsem chodila sem a tam, snažila se rozpomenout, jak správně dýchat, jak zklidnit pokožku. Ale ta na mě přímo křičela. Mé jizvy někdy mají svou vlastní mysl.

Já se totiž řežu, víte. Také stříhám, krájím, sekám, bodám. Jsem opravdu zvláštní případ. A mám k tomu důvod. Moje kůže, abyste věděli, přímo řve. Je pokrytá slovy – kuchař, kobliha, míca, lokny – jako kdyby se na mé kůži učil psát prvňák s nožem v ruce. Někdy, ale opravdu jen někdy, se tomu směju. Vylezu z vany a koutkem oka zahlídnu ze strany na noze: kráska. Navlékám si svetr, a vtom vidím na zápěstí: zranitelné. Proč tato slova? Tisíce hodin terapie přinesly od ctihodných doktorů pár nápadů. Většinou se týkají ženskosti: pindík a buchtička, dírka versus klacek a tak. Nebo jsou veskrz negativní. Počet synonym pro úzkost vyrytých na mé kůži: jedenáct. Jedno vím jistě, že tehdy pro mě bylo důležité vidět ta písmena na svém těle, a nejen vidět, ale cítit je. Na levém boku mě pálila: suknička.

A kousek dál to první slovo, vyryté jednoho tísnivého letního dne, když mi bylo třináct: zkažená. To ráno jsem se probudila celá rozpálená a otrávená, zneklidněná z hodin před sebou. Jak se ubránit nebezpečí, když den je nekonečný a pustý jako obloha? Může se cokoli přihodit. Pamatuju si, jak jsem to slovo přímo cítila, tíživé a trochu lepkavé na své stydké kosti. Matčin dranžírovací nůž. Řezala jsem jak dítě podél rudých imaginárních čar. Otřela jsem se. Řízla hlouběji. Otřela se. Nalila na nůž čisticí prostředek a vkradla se do kuchyně, abych ho vrátila. Zkažená. Ta úleva. Celý ten den jsem strávila ošetřováním rány. Do záhybů Z jsem nořila špičku smotané gázy namočené v lihu. Hladila si tvář, dokud to pálení nezmizelo. Namočit. Zavázat. A znova.

Ten problém vznikl dávno předtím. Problémy vždy vznikají dlouho předtím, než si je skutečně přiznáte. Bylo mi devět a opisovala jsem tlustou tečkovanou tužkou Domek na prérii, slovo za slovem do zápisníků se spirálou a jasně zelenými deskami.

V deseti jsem si zapisovala propiskou na své džíny snad každé učitelčino slovo. Tajně a provinile jsem je pak v koupelně prala v umyvadle v dětském šamponu. Ta slova se rozpila a rozmazala, po celých nohavicích to zanechávalo hieroglyfy, které vypadaly, jako kdyby po nich pobíhal nějaký malinký, v inkoustu namočený ptáček.

V jedenácti jsem nutkavě psala vše, co mi kdo řekl. Do modrého notýsku, už tehdy jsem byla malá reportérka. Každá věta musela být zaznamenaná na papíře, jinak nebyla skutečná, rozplynula se. Přímo jsem viděla, jak slova visí ve vzduchu – Camille, podej mléko – a rostl ve mně strach, jak se začínají ve vzduchu rozplývat jako čára za letadlem. Ale když jsem je zapsala, zůstala tu. Bez obav, že zmizí. Byla jsem jazykový památkář. Ve třídě jsem byla za podivínku, upjatá nervózní osmačka, co si vše zapisuje („Pan Feeney je určitě gay“, „Jamie Dobson je ošklivý“, „Nikdy nemají čokoládové mléko“), a to až s nábožnou horlivostí.

Marian zemřela v den mých třináctých narozenin. Probudila jsem se a vydala se chodbou, abych ji pozdravila – to bylo vždy první, co jsem udělala – a našla ji s očima otevřenýma, deku přitaženou k bradě. Vzpomínám si, že mě to ani příliš nepřekvapilo. Umírala, co jsem pamatovala.

Toho léta se staly ještě další věci. Zcela náhle a nepochybně jsem zkrásněla. Mohlo to být i naopak. To Marian byla evidentně hezká: velké modré oči, malý nosík, dokonale tvarovaná brada. Ze dne na den jsem změnila podobu, jako kdyby mi nad hlavou pluly mraky střídavě vrhající lichotivé či nezdravé stíny na mou tvář. Náhle se však vyjasnilo – a všichni jsme si to toho léta uvědomili, stejného léta, kdy jsem poprvé objevila krev stékající mi po stehnech, stejného léta, co jsem začala obsedantně a zuřivě masturbovat. Propadla jsem tomu. Byla jsem sama sebou unesená, neskutečně jsem flirtovala s každým zrcadlem, které se mi namanulo. Nestydatá jako hříbě. A lidé mě měli rádi. Už jsem nebyla ten politováníhodný případ (jen považte, umřela jí sestra). Byla jsem ta kráska (jak smutné, umřela jí sestra). A byla jsem oblíbená.

A také to bylo toho léta, kdy jsem se začala řezat, a byla jsem tím stejně posedlá jako svou náhlou krásou. Zbožňovala jsem sebeošetřování, stírala loužičky vlastní krve vyždímanou žínkou, abych jako kouzlem objevila těsně nad pasem:dávení. V lihu namočeným smotkem jsem otírala krvavé rýhy slova zvesela. Poslední rok školy jsem si libovala ve sprosťárnách. Což jsem později napravila. Pár rychlých řezů a místo píča tam byla číča, čurák se změnil v barák, poštěvák v nečekaného pošťáka.

Poslední slovo, které jsem vyřezala, to bylo šestnáct let poté, co jsem s tím začala: zmizet.

Občas ta slova zaslechnu, jak spolu klábosí po celém mém těle. Shora z ramene punčocháče volají dolů na třešeň na pravém vnitřním kotníku. Z bříška palce na noze štupování tiše vyhrožuje miminu pod mým levým prsem. Dokážu je umlčet pomyšlením na slovo zmizet, vždy tlumené a vládnoucí, panuje nad ostatními slovy z bezpečí mé šíje.

Mimoto: vprostřed zad, kam stěží dosáhnu, je kruh netknuté kůže velikosti pěsti.

Za ta léta jsem si vymyslela soukromé vtípky. Vy mě máte přečtenou. Mám vám to přeslabikovat? Rozhodně to mám doslova doživotně. Povedené, co? Nesnesu pohled na sebe, pokud nejsem zcela oblečená. Možná jednou navštívím nějakého chirurga a dozvím se, co by se dalo udělat, abych zas měla hladkou kůži, teď ale bych nesnesla jeho reakci. Raději tedy hodně piju, abych nemusela moc přemýšlet, co jsem provedla se svým tělem, a už to nedělám. Ale většinu času, co jsem vzhůru, se řezat toužím. A nejsou to zrovna krátká slova. Dvojsmyslnosti. Neartikulovat. Rozmnožovat. V illinoiské nemocnici, kde jsem se léčila, by se jim ta má touha nelíbila.

Pro lidi, co na všechno potřebují označení, existuje celá řada lékařských termínů. Vím jen jediné, že řezání mi přináší pocit bezpečí. Bylo to osvědčené. Myšlenky a slova, zachycená tam, kde jsem je mohla vidět a nahmatat. Ta pravda, co mě pálila na těle, kostrbatě napsaná. Řeknete, abych šla k doktorovi, a já budu chtít vyřezat na paži nepříjemné. Svěříte se, že jste se zamilovali, a už slyší bzukot tragické na mých ňadrech. Nepotřebovala jsem nutně léčbu. Ale už jsem neměla kde řezat, zkoušela jsem to mezi prsty – zlo, pláč – jako feťák, co hledá poslední žílu. Zmizet to ukončilo. Schovávala jsem si krk, opravdu pěkné místo, pro poslední pořádné řezání. Pak jsem tam šla. V nemocnici jsem zůstala dvanáct týdnů. Je to specializované oddělení pro lidi, kteří si ubližují, většinou jsou to ženy do pětadvaceti. Mně bylo třicet, když jsem nastoupila. Na půl roku. Ožehavá doba.

Curry mě jednou navštívil, donesl žluté růže. Zbavili je všech ostnů, než ho pustili do návštěvní místnosti, ulámané kousky dali do plastových nádob – Curry tvrdil, že vypadaly jako lahvičky na léky – které pak zamkli až do příjezdu popelářů. Seděli jsme v denní místnosti, kde byly pouze zaoblené rohy a plyšové pohovky, a zatímco jsme mluvili o novinách, o jeho ženě a co nového v Chicagu, hledala jsem, jestli u sebe nemá něco ostrého. Přezku na pásku, zavírací špendlík, řetízek od hodinek.

„Je mi to moc líto, holka,“ řekl na konci návštěvy a viděla jsem, že to myslí upřímně, protože jen těžko skrýval slzy.

Po jeho odchodu se mi udělalo tak zle, že jsem v koupelně zvracela, a přitom jsem si všimla gumových čepiček na šroubech za mísou. Z jednoho jsem ji odloupla a do dlaně ryla – Já – dokud mě ošetřovatelky neodtáhly pryč. Krev stříkala z rány jako ze stigmat.

Moje sousedka na pokoji se ještě ten týden zabila. Nikoli pořezáním, což byla ironie. Vypila lahev s ředidlem, které tam zapomněl údržbář. Bylo jí šestnáct, bývala roztleskávačkou a řezala se do podbřišku, aby to nebylo vidět. Její rodiče mě probodávali pohledem, když si přišli pro věci.

Depresi vždy označují za melancholii, já bych ale byla šťastná, probudit se aspoň s paprskem úlevy. Deprese je pro mě jako žlutá moč. Odplavené, únavné míle tenkých čůrků.

Sestry nás krmily léky, aby nás pokožka tolik nepálila. A další léky na utišení pálivých myšlenek. Dvakrát týdně byla tělesná prohlídka, jestli neskrýváme nějaké ostré předměty, a probíhala skupinová sezení, abychom se zpovídaly a teoreticky se tak zbavily hněvu a sebenenávisti. Učili nás přestat se nenávidět. Přestat si dávat vinu. Po měsíci vzorného chování byla odměnou vonná koupel a masáž. Učili nás dobrodiní doteku.

Mým jediným dalším návštěvníkem byla matka, kterou jsem pět let neviděla. Voněla po růžích a měla krásný cinkající náramek, po kterém jsem jako dítě vždy toužila. Když jsme zůstaly samy, začala mluvit o listí a nějaké nové obecní vyhlášce, podle které má být do 15. ledna odstraněno vánoční osvětlení. Po příchodu mých lékařů se rozplakala, hladila mě a předstírala starost. Hladila mě po vlasech a pořád se ptala, proč jsem si ubližovala.

Pak jako vždy se rozpovídala o Marian. Přišla už o jedno dítě, chápete. Skoro ji to zabilo. Proč by si ale to starší (byť pochopitelně ne tolik milované) úmyslně ubližovalo? Jsem úplně jiná než ta zemřelá dívenka, které by – jen si představte – teď už bylo skoro třicet, kdyby žila. Marian život milovala, ale nebyl jí dopřán. Panebože, tolik si ho užívala – vzpomínáš, Camille, jak se i v nemocnici smála?

Nechtělo se mi matce připomínat, že prostě měla takovou povahu, ta vyplašená, umírající desetiletá holčička. Proč na to myslet? S mrtvými nelze soutěžit. Kéž bych dokázala přestat.

KAPITOLA 5

Když jsem sešla dolů na snídani, Alan byl oblečený v bílých kalhotách, puky jako podle pravítka, a ve světle zelené košili. Seděl sám u masivního mahagonového jídelního stolu se stejně masivními židlemi, jeho slabý odraz byl viditelný na leštěné desce. Koukla jsem schválně na nohy stolu, abych zjistila, kvůli čemu se včera strhl ten křik. Alan předstíral, že si toho nevšiml. Lžičkou jedl z misky vejce naměkko. Vzhlédl ke mně a po bradě mu jako slina stékal lepkavý proužek žloutku.

„Camille. Posaď se. Co ti má Gayla donést?“ Zacinkal stříbrným zvonkem, co měl u ruky, a létacími dveřmi kuchyně prošla Gayla, holka z farmy, která před deseti lety vyměnila práci u prasat za každodenní uklízení a vaření v matčině domě. Byla velká jako já – vysoká – ale nevážila víc jak padesát kilo. Bílé naškrobené ošetřovatelské šaty, které nosila, kolem ní splývaly jako zvon.

Matka vešla za ní, políbila Alana na tvář a u svého místa položila na bílý bavlněný ubrousek hrušku.

„Gaylo, pamatuješ se přece na Camille.“

„No jistě, paní Crellinová,“ odpověděla a lišácky na mě pohlédla. V úsměvu odhalila křivé zuby a rozpraskané loupající se rty. „Ahoj, Camille. Můžu nabídnout vajíčka, toast, ovoce?“

„Dám si jen kávu. Se smetanou a cukrem.“

„Camille, to jídlo jsme připravily pro tebe,“ ozvala se matka a uďobávala z bříška hrušky. „Dej si aspoň banán.“

„A banán.“ Gayla se s ušklíbnutím rozběhla do kuchyně.

„Camille, chci se ti omluvit za ten včerejšek,“ spustil Alan. „Amma má jedno z těch období.“

„Je velmi přítulná,“ řekla matka. „Většinou je moc milá, ale občas to trochu přežene.“

„Spíš víc než trochu,“ poznamenala jsem. „Na to, že už je jí třináct, včera předvedla pěknou scénu. Až to nahánělo hrůzu.“ To se ve mně zase ozvalo Chicago – vracela se mi jistota a nebála jsem se říct si své. Ulevilo se mi.

„No ano, ale ty jsi v tom věku taky nebyla nejvyrovnanější.“ Nevím, co měla matka na mysli – mé řezání, záchvaty pláče kvůli sestřině smrti nebo divoký sexuální život, který jsem vedla. Tak jsem jen přikývla.

„Doufám, že je v pořádku,“ řekla jsem jen a zvedla se.

„Prosím tě, Camille, posaď se,“ kníkl Alan a otřel si koutky úst. „Pověz nám něco o Větrném městě. Věnuj nám chvilku.“

„Větrné město je fajn. Práce dost, je o čem psát.“

„A co to obnáší?“ Alan se ke mně naklonil, ruce sepnuté, nejspíš přesvědčený, že mi položil roztomilou otázku.

„Psala jsem o několika známých případech. Od začátku roku šlo o tři případy vraždy.“

„A to považuješ za dobré, Camille?“ Matka se přestala zaobírat hruškou. „Já snad nikdy nepochopím, kde se bere ta tvá záliba v ohavnostech. Sama jsi jich v životě zažila dost, než abys je ještě vyhledávala.“ Zasmála se: byl to hvízdavý zvuk, jako když poryv větru odnáší balonek.

Gayla mi přinesla kávu a banán, nakřivo vecpaný do misky. Při jejím odchodu se objevila Amma, bylo to jako v nějaké salonní frašce. Políbila matku na tvář, pozdravila se s Alanem a usedla proti mně. Pod stolem mě kopla a zasmála se. Jé, tos’ byla ty?

„Omlouvám se, jak jsem se ti předvedla, Camille,“ řekla Amma. „Zvlášť když se vlastně neznáme. Ale mám takové období.“ Předvedla dramatický úsměv. „Teď jsme se ale sešly. Ty jsi chudák Popelka a já ta zlá sestra. Nevlastní sestra.“

„Ty nejsi zlá ani trochu, zlatíčko,“ ozval se Alan.

„Camille se ale narodila jako první. Být první je vždy nejlepší. A když se teď vrátila, budete ji mít raději než mě?“ chtěla vědět Amma. Větu načala škádlivě, ale celá zčervenala v očekávání, jak matka odpoví.

„To ne,“ řekla Adora tiše. Gayla přinesla Ammě talíř se šunkou a ta si na ni v kroužcích lila med.

„Protože mě miluješ,“ řekla Amma mezi sousty šunky. Kolem se šířil nechutný pach nasládlého masa. „Přála bych si být zavražděná.“

„Takové věci neříkej, Ammo,“ pokárala ji matka, celá bledá. Prsty jí vylétly k řasám, ale hned zase klesly dolů na stůl.

„Pak už bych neměla žádné starosti. Když člověk umře, je už bez chyby. Jako princezna Diana. Teď ji všichni milují.“

„Ve škole jsi nejoblíbenější holka a doma tě všichni máme moc rádi, Ammo. Nebuď tak nevděčná.“

Amma mě pod stolem kopla a spokojeně se usmála, jako kdyby se vyjasnila jistá závažná věc. Přehodila si cíp látky přes rameno a mně teprve teď došlo, že nemá na sobě domácí šaty, ale že je zabalená v modrém prostěradle. Matka si toho také všimla.

„Proboha, co to máš na sobě, Ammo?“

„Svůj panenský šat. Chystám se do lesa, budu Janou z Arku. Holky mě upálí.“

„Nic takového neuděláš, zlato,“ odsekla jí matka a vzala Ammě med, který dál lila na šunku. „Už dvě dívky tvého věku jsou mrtvé a ty myslíš, že si budeš hrát v lese?“

V těch lesích děti hrávají divoké tajné hry. Tak začínala báseň, kterou jsem kdysi uměla nazpaměť.

„Neboj, nic se nám nestane.“ Amma předvedla přehnaně široký úsměv.

„Zůstaneš doma.“

Amma zabodla vidličku do šunky a zamumlala cosi sprostého. Matka se otočila ke mně, hlavu nakloněnou, diamant v jejím snubním prstenu mi blýskl do očí jako SOS.

„Poslyš, Camille, čím bychom ti udělali radost, dokud tu budeš?“ zeptala se. „Mohli bychom si udělat piknik vzadu na dvoře. Nebo si vyjet v kabrioletu a ve Woodberry si třeba zahrát golf. Gaylo, přines mi ledový čaj, prosím.“

„To zní dobře. Nejdřív ale musím zjistit, jak dlouho tu ještě budu.“

„Ano, taky budeme rádi, když se to dozvíme. Ne snad, že bys tu nebyla vítaná, zůstaň, jak dlouho chceš,“ pravila. „Ale rádi se to dozvíme, abychom se podle toho zařídili.“

„Chápu.“ Ochutnala jsem banán, neměl žádnou chuť.

„Co kdybychom někdy během roku s Alanem přijeli? Ještě nikdy jsme Chicago pořádně neviděli.“ Má nemocnice byla devadesát minut jízdy z města na jih. Matka přiletěla na letiště O’Hare a odtud si vzala taxi. Stálo ji to 128 dolarů, s dýškem 140.

„To by taky šlo. Máme tam pár zajímavých muzeí. A určitě si zamilujete jezero.“

„Nevím, jestli si ještě někdy vychutnám pohled na vodu.“

„Proč ne?“ Ale hned jsem se dovtípila.

„Vždyť tu holčičku, malou Ann Nashovou, utopili v potoce.“ Odmlčela se kvůli doušku ledového čaje. „Pochop, já ji znala.“

Amma zaskučela a zavrtěla se.

„Ale ona se neutopila,“ řekla jsem. Bylo mi jasné, že ji má námitka popudí. „Byla uškrcená. Až pak skončila v potoce.“

„A pak ta Keeneovic holčička. Měla jsem ráda obě dvě. Opravdu ráda.“ Lítostivě se zahleděla stranou a Alan jí na ruku položil dlaň. Amma se zvedla, vyjekla, jako když štěkne vylekané štěně, a utekla nahoru.

„Chudinka,“ řekla matka. „Nese to skoro tak těžce jako já.“

„Jistě ty holčičky denně vídala, takže je mi to jasné,“ poznamenala jsem nevrle. Neodpustila jsem si to. „A odkud jsi je znala ty?“

„Wind Gap, jak ti jistě nemusím vysvětlovat, není velké. Byly to milé, krásné holčičky. Opravdu krásné.“

„Ale ve skutečnosti jsi je neznala.“

„Ale znala. A moc dobře.“

„A odkud?“

„Camille, tohle mi prosím nedělej. Právě jsem ti vysvětlila, jak jsem rozrušená a vynervovaná, a místo abys mě politovala, tak na mě útočíš.“

„Aha. Takže slibuješ, že příště už bez utopenců, je to tak?“

Matka vydala zvláštní skřípavý zvuk. „Měla bys už sklapnout, Camille.“ Složila ubrousek kolem zbytků hrušky jako povijan a odešla. Alan ji následoval a zase hvízdal jak šílenec, připomínalo to dávného pianistu dramaticky doprovázejícího němý film.

Každá tragédie, která se ve světě přihodí, jako by se stala mé matce, a právě tohle, víc než cokoli jiného, mi zvedá žaludek.

Dělá si starost o lidi, které vůbec nezná. Pláče kvůli zprávám z druhého konce světa. Velmi ji to trápí, všechna ta lidská krutost.

Po Marianině smrti rok nevyšla ze svého pokoje. Je to úžasný pokoj: postel s nebesy velikosti lodě, toaletní stolek s parfémy v matných lahvičkách. Podlaha tak neskutečně krásná, že její snímek se objevil v několika lifestylových časopisech: byla ze slonoviny, sestavená ze čtverců, a osvětlovala místnost zdola. Ten pokoj s dekadentní podlahou ve mně vzbuzoval hluboký bázlivý strach, tím spíš, že jsem tam nesměla. Co týden přicházeli význační lidé, jako třeba Truman Winslow, starosta Wind Gap, s květinami a klasickými romány. Občas jsem matku zahlédla, když se kvůli návštěvě otevřely dveře. Vždy byla v posteli podepřená závějí polštářů, oblečená v některém z mnoha tenkých květovaných županů. Nikdy jsem tam nevstoupila.

Currym stanovený termín pro odevzdání článku byl už za dva dny, a já toho dohromady moc neměla. Seděla jsem ve svém pokoji, rozvalená na posteli s rukama sepnutýma jako nebožtík. Shrnula jsem vše, co vím, a snažila se to nějak uspořádat. Neexistoval žádný svědek únosu Ann Nashové z loňského srpna. Prostě zmizela a o deset hodin později ji našli mrtvou o několik mil dál ve Falls Creek. Byla uškrcena asi čtyři hodiny po únosu. Její kolo se nikdy nenašlo. Podle mě to vzbuzovalo dohady, že tu osobu znala. Zmocnit se dítěte i s kolem proti jeho vůli by v té klidné čtvrti neproběhlo bez hluku. Byl to někdo, koho znala z kostela nebo dokonce ze sousedství? Někdo, koho se nebála?

Pokud ta první vražda byla spáchaná s obezřetností, proč byla Natalie unesena za bílého dne a před zraky kamaráda? To nedávalo smysl. Pokud by u lesa stál James Capisi, místo aby se navzdory zákazu vystavoval slunečním paprskům, byl by mrtvý on? Nebo byla Natalie Keeneová úmyslným terčem? Také byla déle nezvěstná: víc jak dva dny se pohřešovala, než se našlo její tělo vklíněné do třiceticentimetrové škvíry mezi železářstvím a salonem krásy na rušné Main Street.

Co vlastně James Capisi viděl? Ten chlapec ve mně budil nejistotu. Nemyslím si, že lhal. Děti však násilí vnímají jinak. Kluk viděl něco děsivého, co se mu proměnilo ve zlou čarodějnici z pohádek, v krutou sněhovou královnu. Co když ta osoba jen ženu připomínala? Štíhlý muž s dlouhými vlasy, transvestita, hermafrodit? Ženy takto nevraždí, prostě ne. Počet žen, které spáchaly sériové vraždy, spočítáte na prstech jedné ruky, a jejich oběťmi jsou skoro vždy muži – obvykle kvůli sexu. Navíc dívky nebyly pohlavně zneužity, což se také vymykalo obvyklým případům.

Stejně tak výběr obou děvčat se zdál nelogický. Nebýt Natalie Keeneové, věřila bych, že byly ke své smůle jen náhodnými oběťmi. Pokud ale James Capisi nelhal, k útoku na dívku došlo v parku, a pokud to byla právě ona, koho si vrah vyhlídl, pak ovšem ani u Ann nešlo o náhodu. Ani jedna z nich nebyla tak krásná, aby jimi byl vrah posedlý. Jak to řekl Bob Nash, Ashleigh byla ta nejhezčí. Natalie byla ze zámožné rodiny, do Wind Gap nedávno přistěhované. Ann byla z nižší střední třídy a Nashovi zde žili už po několik generací. Dívky se nekamarádily. Jediné, co je spojovalo, byla útočnost, pokud lze věřit Vickeryho řečem. A pak je tu teorie o stopaři. Opravdu tohle Richard Willis zvažuje? Jsme tu blízko dálnice do Memphisu. Nicméně devět měsíců je dost dlouhá doba na to, aby si někoho cizího místní nevšimli, a v lesích kolem Wind Gap se nic nenašlo.

Vnímala jsem, jak se mi hlavou honí různé myšlenky, poznamenané starými předsudky a dobrou znalostí zdejšího prostředí. Náhle jsem zatoužila promluvit si s Richardem Willisem, člověkem, který není z Wind Gap a který hledí na dění tady jako na svou práci, na úkol, který je třeba vyřešit a zkompletovat, zasadit poslední dílek do skládačky, aby vše sedělo.

Potmě jsem se vykoupala ve studené vodě. Pak jsem usedla na okraj vany a celá se namazala matčiným krémem, rychle a naráz. Při doteku důlků a rýh jsem se choulila.

Oblékla jsem si tenké bavlněné kalhoty a rolák s dlouhými rukávy. Učesala jsem se a podívala do zrcadla. Nehledě na to, co jsem provedla se svým tělem, jsem tvář měla pořád krásnou. Nikoli tím způsobem, že člověka zaujme nějaký půvabný rys, ale proto, že vše bylo v dokonalé rovnováze. Působilo to úžasným dojmem. Velké modré oči, vysedlé lícní kosti a drobný pravidelný nos. Plné rty s nepatrně klesajícími koutky. Byl na mě hezký pohled, pokud jsem byla oblečená. Být vše jinak, mohla jsem zlomit srdce spoustě zamilovaných nápadníků. Mohla jsem přivábit vynikající muže. Mohla jsem se vdát.

Venku byla naše missourijská obloha jako vždy zářivě modrá. Už jen při tom pomyšlení mi vyhrkly slzy.

Richarda jsem našla v Broussardovic podniku, pojídal vafle bez sirupu, na stole stoh materiálů sahající mu skoro k rameni. Kecla jsem si proti němu a cítila se podivně šťastná – spiklenecky a příjemně.

S úsměvem vzhlédl. „Slečna Preakerová. Nedáte si toast? Kdykoli sem přijdu, říkám jim, že nechci toast. Ale je to marné. Vypadá to, že na ně mají kvóty.“

Vzala jsem si plátek a pomazala trochou másla. Chléb byl vychladlý a tvrdý, jak jsem z něj ukousla, po stole se rozlétly drobky. Smetla jsem je pod talíř a šla rovnou k věci.

„Heleďte, Richarde. Mluvte se mnou. Ať už úředně nebo mimo záznam. Pořád mi to nedává žádný smysl. Nedokážu to brát s odstupem.“

Položil ruku na své složky a mávl notesem. „Mám tu veškeré materiály, jaké si jen můžete přát – tedy od roku 1927. Nikdo neví, co se stalo se staršími záznamy. Řekl bych, že je nejspíš vyhodila nějaká sekretářka, když už je nebylo na stanici kam ukládat.“

„Jaké záznamy?“

„Shromažďuju kriminální profil Wind Gap, historii zdejší trestné činnosti,“ řekl a posunul přede mě složku. „Věděla jste, že v roce 1975 byly dvě dospívající dívky nalezeny mrtvé na břehu Falls Creek, a to blízko místa, kde objevili Ann Nashovou? Měly pořezaná zápěstí. Policie usoudila, že to byla sebevražda. Ty dívky byly velké kamarádky, na svůj věk až nezdravě si blízké. Bylo tam podezření na lesbický vztah. Avšak nůž se nikdy nenašel. Zvláštní.“

„Jedna z nich se jmenovala Murrayová.“

„Tak vy to víte.“

„Právě tehdy se jí narodilo dítě.“

„Ano, holčička.“

„To bude Faye Murrayová. Chodila na střední jako já. Říkalo se jí Fuj Murrayová. Po škole si ji hoši vodili do lesa a střídali se na ní. Její matka spáchala sebevraždu a šestnáct let poté si to Fay musí rozdat se všemi spolužáky.“

„Nerozumím.“

„No aby dokázala, že není lesba. Jaká matka, taká Katka, chápete? Kdyby s těmi kluky nespala, nikdo by s ní nechtěl nic mít. Tak to dělala. Dokázala jen, že není lesba, ale kurva. A tak s ní zase nechtěl nikdo nic mít. To je Wind Gap. Všichni známe tajemství těch druhých. A využíváme toho.“

„Příjemné místo.“

„Ano. To mi povídejte.“

„Už se stalo.“

Rozesmál mě, až mě to překvapilo. Představila jsem si, jak Currymu předávám svoje dílo: Policie zatím nemá žádné vodítko, ale soudí, že Wind Gap je „příjemné místo“.

„Poslyšte, Camille, nabízím dohodu. Já vám poskytnu informace, které můžete použít, a vy mi povíte o všem, co se tu děje, což Vickery nehodlá. Je velmi… tajnůstkářský.“

„Klidně mi dejte nějaké informace k uveřejnění. Ale bavte se se mnou i o tom, co je mimo záznam. Nic z toho nepoužiju, pokud mi nedáte svolení. A vy můžete použít cokoli, co se dozvíte ode mě.“ Nebyl to právě výhodný obchod, ale stačí to.

„Co na to říct?“ usmál se Richard.

„Opravdu věříte, že ty vraždy spáchal někdo cizí?“

„Tohle je do novin?“

„Jo.“

„Zatím jsme nikoho nevyloučili.“ Vložil do úst zbývající kousek vafle a zamyslel se, oči upřené ke stropu. „Podrobně prověřujeme případné zdejší podezřelé, ale zároveň také pečlivě zvažujeme možnost, že vraždy může mít na svědomí někdo cizí.“

„Zatím tedy nemáte žádnou stopu?“

Zazubil se a pokrčil rameny. „To byl můj komentář.“

„Fajn, a mimo záznam, žádnou stopu nemáte?“

Několikrát s cvaknutím zavřel a otevřel uzávěr lepkavé lahve se sirupem a položil příbor na talíř.

„Mimo záznam, Camille, vy si opravdu myslíte, že tohle vypadá na zločin spáchaný nějakým přivandrovalcem? Máte přece na starosti policejní případy.“

„To si nemyslím.“ Nahlas pronesené slovo mě vzrušilo. Snažila jsem se nekoukat na hroty vidličky přede mnou.

„Chytré děvče.“

„Vickery tvrdil, že máte podezření na nějakého stopaře nebo co.“

„Krucinál, uvedl jsem to jen jako jednu z možností, když jsem tu byl poprvé – to už je tři čtvrtě roku. A on se toho drží, aby dokázal, jak jsem neschopný. S Vickerym je těžká komunikace.“

„A máte už nějaké podezřelé?“

„Dovolte mi pozvat vás v týdnu na sklenku. Rád bych, abyste mi povyprávěla všechno, co víte o všech zdejších.“

Popadl účet a lahev se sirupem odstrčil zpátky ke zdi. Na stole po ní zůstal lepkavý kroužek a já do něj bez přemýšlení sáhla prstem a pak ho olízla. Zpod okraje rukávu mi vykoukly jizvy. Richard vzhlédl, akorát jsem stihla schovat ruce pod stůl.

Vůbec mi nepřijde zatěžko seznámit Richarda se vším, co se kdy ve Wind Gap událo. Tady zemřela má sestra, zde jsem začala se sebepoškozováním. Místo tak dusivé a malé, že jste tu denně narazili na lidi, které jste nesnášeli. Na lidi, kteří na vás leccos věděli. Takové místo vás poznamená.

Na druhou stranu, když jsem tu ještě žila, jsem si kolem a kolem vůbec nemohla stěžovat, spíš naopak. O to se matka postarala. Zdejší lidé ji měli rádi, byla jako poleva na dortu: nejpůvabnější a nejlíbeznější dívka, jaká kdy ve Wind Gap žila. Její rodiče, moji prarodiče, vlastnili prasečí farmu a dobrou polovinu okolních domů. Na matku byli stejně přísní jako na své zaměstnance, žádný alkohol, žádný tabák, žádné klení, povinná návštěva kostela. Můžu si jen představovat, jak asi přijali tu zprávu, že matka v sedmnácti otěhotněla. Nějaký kluk z Kentucky, se kterým se seznámila na církevním letním táboře, přijel o Vánocích na návštěvu a zanechal mě v jejím břiše. Prarodičům se z toho hněvu oběma objevil nádor, snad aby drželi krok s matčiným rostoucím bříškem, a oba zemřeli na rakovinu, nebyl mi ani rok.

Matčini rodiče měli známé v Tennessee a jejich syn se začal dvořit Adoře, ještě než jsem byla odstavená. Navštěvoval nás skoro každý víkend. V mých představách muselo být jeho dvoření příšerné. Vyšňořený a nažehlený Alan koktá cosi o počasí. Matka, prvně v životě samostatná a nehlídaná, hledající dobrou partii, se směje… žertům? Nejsem si jistá, zda Alan vůbec někdy v životě zažertoval, zato vím určitě, že matka našla nějaký důvod, proč se dětinsky hihňat. A kde se v té sestavě nacházím já? Nejspíš v některém vzdáleném rohovém pokoji, kde se o mě stará služka. Adora jí za tu práci podstrčila pět babek. Představuju si Alana, jak matku žádá o ruku, přičemž jí hledí přes rameno nebo si pohrává s kytkou v květináči, cokoli, jen aby se vyhnul očnímu kontaktu. Matka milostivě souhlasí a dolévá mu čaj. Možná došlo i na letmý polibek.

To už je jedno. Než jsem se naučila mluvit, byli svoji. O svém pravém otci skoro nic nevím. Jméno v rodném listě je vymyšlené: Newman Kennedy, to podle matčina oblíbeného herce a prezidenta. Odmítla mi říct jeho pravé jméno, abych si ho nenašla. To nepřicházelo v úvahu, měla jsem být braná jako Alanova. Nebylo to snadné, neboť brzy měla s Alanem dítě, už osm měsíců po svatbě. Bylo jí dvacet, jemu třicet pět a zdědil rodinný majetek, který matka nepotřebovala, sama měla dost. Ani jeden z nich nikdy nepracoval. Za ta léta jsem se toho o Alanovi příliš nedozvěděla. Kdysi úspěšně závodil na koních, ale nechal toho, protože Adoru to zneklidňovalo. Často bývá nemocný, a když ne, stejně většinou sedí doma. Čte spousty knih o občanské válce a zřejmě mu vyhovuje, když hlavně mluví matka. Je hladký a plochý jako sklo. A Adora se ani nikdy nepokusila mezi mnou a jím vytvořit nějaké pouto. Byla jsem považovaná za Alanovo dítě, ale nikdy mi nebyl otcem, nikdy mě nevyzval, abych mu říkala jinak než jménem. Alan mi též nikdy nedal své příjmení a já o to ani nežádala. Vzpomínám, že jako malá jsem mu jednou zkusila říct tati, ale jeho šokovaný výraz mě odradil od dalších pokusů. Já si myslím, že Adoře vyhovuje, když jsme si cizí. Chce všechny rodinné vztahy řídit sama.

Ale zpátky k děťátku. Marian byla věčně nemocná. Od narození měla dýchací potíže, budila se v noci a lapala po dechu, flekatá a promodralá. Slýchala jsem ji jako meluzínu z konce chodby, z pokoje vedle matčiny ložnice. Rozsvítila se světla a bylo slyšet konejšení nebo někdy pláč a křik. Pravidelné jízdy na pohotovost do dvacet pět mil vzdáleného Woodberry. Později měla potíže s trávením, povídala si s panenkami na nemocniční posteli umístěné v jejím pokoji, zatímco matka do ní lila výživu kapačkami a sondami. V těch několika posledních letech si matka vytrhala všechny řasy. Nedokázala si na ně nesahat. Nechávala na stolcích malé kupičky. Říkala jsem si, že to jsou vílí hnízdečka. Pamatuju si, jak jsem našla dvě dlouhé světlé řasy, které se mi přilepily ze strany na nohu, a já je týdny opatrovala vedle polštáře. V noci jsem se s nimi šimrala na tváři a na rtech, až jsem se jednoho dne probudila a byly pryč.

Když sestra nakonec umřela, byla jsem jistým způsobem ráda. Připadalo mi, že byla na tento svět vyvržena ne zcela dohotovená. Nebyla připravená na jeho tíhu. Lidé říkali soustrastným pološeptem, že Marian byla povolána zpět do nebe, matka však zůstávala ponořená do svého smutku. A dodnes se v tom vyžívá.

Moje auto bleděmodré barvy, podělané od ptáků a s rozpálenými koženými sedadly, mě vůbec nelákalo. A tak jsem se rozhodla projít se po městě. Na Main Street jsem minula obchod s drůbeží, kde nabízejí čerstvá kuřata z arkansaských drůbežáren. Ucítila jsem ten pach. Ve výloze byl nechutně pověšený snad tucet oškubaných ptáků, dole na parapetu hromádka bílých pírek.

Kus dál byl v ulici provizorní Nataliin pomníček. Zahlédla jsem Ammu a její tři kamarádky. Prohrabávaly se balonky a hračkami, tři dávaly pozor, zatímco má nevlastní sestra sebrala dvě svíčky, kytici a medvídka. Až na medvěda vše schovala do velké kabelky. Toho nesla a do sebe zavěšené dívky posměšně hopsaly směrem ke mně. Zastavily se až těsně přede mnou, kolem nich se šířila vůně pronikavého parfému, který si můžete jako vzorek setřít v módních časopisech.

„Vidělas nás? Dáš to do svého článku?“ vykřikla Amma. Každopádně už ji ta hysterie kvůli domečku pro panenky přešla. Takové dětinskosti se přece nechávají doma. Teď měla své letní oblečení, minisukni, sandály na platformě a tílko. „A pokud ano, uveď mě tam správně celým jménem: Amity Adora Crellinová. Holky, tohle je… moje ségra. Přijela z Chicaga. To nemanželské dítě v rodině.“ Mrkla na mě a holky se zahihňaly. „Camille, to jsou moje velemilé kámošky, o těch ale psát nemusíš. Já jsem šéfka.“

„To jen proto, že je ji slyšet nejvíc,“ řekla chraptivým hlasem nevelká dívka.

„A taky má největší kozy,“ ozvala se další s vlasy barvy medu.

Ta třetí, jejíž blond vlasy přecházely do zrzava, popadla Ammin levý prs a stiskla ho: „Zčásti pravý, zčásti vycpaný.“

„Jdi do hajzlu, Jodes,“ odsekla Amma a pleskla ji po tváři, jako kdyby hubovala kočku. Dívka zrudla a zamumlala omluvu.

„Tak co máš v pácu, sestro?“ chtěla Amma vědět a koukla se na medvídka. „Mimochodem, proč chceš psát o dvou mrtvých holkách, které nikoho nezajímaly? Jako kdyby bylo zajímavé nechat se zabít.“ Dvě z dívek se křečovitě zasmály; ta třetí pořád ještě koukala k zemi. Na chodník dopadla slza.

Znám tyhle provokativní holčičí řeči. Byla to slovní obdoba mého sebeubližování. A zatímco na jednu stranu jsem tu show brala, zároveň jsem litovala Natalii a Ann, ze sestřiny útočné neúcty mi naskakovala husí kůže. Mám-li být upřímná, měla bych dodat, že jsem na Ammu i žárlila. (Druhým křestním jménem je Adora?)

„Vsadila bych se, že Adoru nenadchne, až se dočte, že její dcera ukradla dárky donesené na pomníček jedné ze spolužaček,“ prohodila jsem.

„Spolužačka není totéž co kamarádka,“ řekla ta urostlá a rozhlédla se, jestli si ostatní taky myslí, že jsem hloupá.

„Ale Camille, jen žertujeme,“ vysvětlila Amma. „Je to hrůza. Byly to fajn holky. Jen trochu divné.“

„Dost divné,“ přisvědčila jedna.

„Ty bláho, co když on zabije všechny cvoky?“ zahihňala se Amma. „Bylo by to prima, co?“ Plačící dívka teď zvedla hlavu a usmála se. Amma ji okázale ignorovala.

„On?“ zeptala jsem se.

„Všichni víme, kdo to udělal,“ řekla blondýna s chraplavým hlasem.

„Nataliin bratr. To cvokaření mají v rodině,“ prohlásila Amma.

„Je zatížený na malý holky,“ dodala zakaboněně dívka jménem Jodes.

„Pořád hledá nějaké záminky, aby se mnou mohl mluvit,“ řekla Amma. „Aspoň vím, že mě nezabije. Fakt skvělé.“ Poslala vzduchem hubičku a medvídka předala Jodes, zbývající dvě dívky vzala kolem ramen a s uličnickým „těpic“ proplula kolem mne. Jodes kousek za nimi.

V Ammině posměchu jsem vycítila skutečný závan zoufalství. Jako když při snídani lamentovala: Přála bych si být zavražděná. Amma rozhodně netoužila, aby byla někomu jinému věnována větší pozornost než jí. A už vůbec ne holkám, které jí zaživa rozhodně nemohly konkurovat.

Před půlnocí jsem zavolala Currymu domů. Curry dojíždí denně hodinu a půl do naší redakce na předměstí, bydlí v domku zděděném po rodičích v Mt. Greenwoodu, což je irská dělnická čtvrť v South Side. S manželkou Eileen nemají žádné děti. A žádné jsme nikdy nechtěli, vyštěkne vždycky Curry, ale já si všimla, jak zdálky kouká na batolata zaměstnanců a pozorně přihlíží, když se někdy vzácně vyskytne v redakci mimino. Curry se ženil pozdě. Nejspíš se jim nepodařilo počít.

Eileen je statná žena, zrzavá a pihovatá, se kterou se seznámil v nedaleké myčce aut, když mu bylo dvaačtyřicet. Později se ukázalo, že je vzdálenou sestřenicí jeho nejlepšího kamaráda z dětství. Brali se tři měsíce poté, co se poprvé potkali. Jsou spolu už dvaadvacet let. Líbí se mi, že Curry o tom rád vypráví.

Eileen byla milá, když to zvedla, přesně to jsem potřebovala. Samozřejmě ještě nespíme, smála se. Curry skládá puzzle, čtyři a půl tisíce dílků. Zabral s tím skoro celý obývák, a tak mu dala týden, aby to dokončil.

Slyšela jsem Curryho, jak se blíží k telefonu, skoro jsem cítila pach jeho tabáku. „Preakerová, děvče moje, co se děje? Jsi v pořádku?“

„Jsem v pořádku. Jde to tady hodně pomalu. Doteď trvalo získat oficiální stanovisko policie.“

„A to zní?“

„Že pátrají všude.“

„Pche. Kecy. Potřebujeme víc. Pátrej dál. Mluvila jsi znovu s rodiči?“

„Ještě ne.“

„Tak to udělej. A jestli neuspěješ, chci všechno o těch mrtvých dívkách. Tohle je pro lidi zajímavé, jen policejní zprávy nestačí. Promluv si i s jinými rodiči, zjisti, jaké mají na to teorie. Zeptej se, jestli přijali nějaká opatření. Vyzpovídej zámečníky a majitele obchodů se zbraněmi, zjisti, jestli se jim zvýšil prodej. Zajdi za knězem a nějakými učiteli. A možná za zubařem, ptej se, jestli je obtížné vytrhat tolik zubů a s pomocí jakého nástroje, zda je na to třeba jisté praxe. A promluv si s nějakými dětmi. Chci názory, chci tváře. Na neděli potřebuju reportáž na dva sloupce; musíme využít toho, že zatím to máme jen my.“

Nejdřív jsem si dělala poznámky do notesu, pak už je pouze ukládala do paměti, protože jsem fixkou obtahovala jizvy na své pravé paži.

„Myslíte, než dojde k další vraždě?“

„Pokud policie neví o moc víc, než co sakra prozradila, nejspíš dojde k další, jo. Takový člověk se nezastaví jenom u dvou, zvlášť jestli jde o nějaký rituál.“

Curry ví houby o rituálních vraždách, ale co týden přečte několik krváků, zažloutlé paperbacky s lesklými obálkami, které kupuje ve svém oblíbeném antikvariátu. Dva za dolar, Preakerová, tomu říkám zábava.

„A kotě, nějaké teorie, že je to někdo místní?“

Curry si evidentně tuhle přezdívku pro svého oblíbeného reportérského nováčka zamiloval. Vždycky mu změkl hlas, když to vyslovil, jako kdyby se styděl. Jako bych ho viděla – usazený v obývacím pokoji zírá na skládačku, Eileen si dá rychle šluka z jeho cigarety a zároveň míchá tuňákový salát s nakládanou zeleninou, Curryho oběd. Mívá ho třikrát týdně.

„Mimo záznam mi to potvrdili.“

„Tak je sakra donuť, aby souhlasili se zveřejněním. Potřebujeme to. Je to trefa.“

„Je tu jedna zvláštní věc, Curry. Mluvila jsem s klukem, který tvrdí, že byl s Natalií, když ji unesli. Říká, že to byla nějaká žena.“

„Žena? To nebude žena. Co na to policie?“

„Bez komentáře.“

„Co je to za kluka?“

„Syn zaměstnance jatek. Milý hoch. Zdá se, že má fakt strach, Curry.“

„Policie mu nevěří, jinak bys o tom slyšela. Je to tak?“

„Já opravdu nevím. Moc se se mnou nebaví.“

„Sakra, Preakerová, nějak ty chlapy ukecej. Potřebujeme, aby nám něco řekli.“

„To se snadno poví. Skoro mám pocit, že je to na závadu, když jsem odtud. Jako bych přijela, jen abych tady z toho něco vytřískala.“

„Tak se jim snaž zalíbit. Jsi přece milá holka. Tvoje máma se za tebe určitě postaví.“

„Máma taky není zrovna nadšená, že tu jsem.“

Ticho, pak si Curry povzdechl, až mě zabrnělo v uších. Na pravé paži jsem měla už hotovou tmavomodrou mapu.

„Není ti nic, Preakerová? Máš se dobře?“

Mlčela jsem. Najednou mi bylo do breku.

„Jsem v pořádku. Tohle místo na mě nepůsobí nejlíp. Cítím se… zle.“

„Drž se, holka. Vedeš si dobře. Bude to zas fajn. Kdyby ne, zavolej. Dostal bych tě odtamtud.“

„Tak jo, Curry.“

„Eileen vzkazuje, abys na sebe dávala pozor. Hergot, dávej na sebe pozor.“

KAPITOLA 6

Malá města zpravidla vyhovují potřebám pijáků. Existují různé varianty: místa, která levné bary vytlačila na předměstí, takže se jejich štamgasti cítí trochu provinile. Pak tu jsou města na horní příčce, pokud jde o popíjení, v jejichž barech je koktejl s ginem tak drahý, že chudí pijí doma. A jsou města s nočními podniky, kde pivo dostanete s lupínky smažené cibule sestavenými do tvaru květu a roztomile pojmenovanými sendviči.

Naštěstí ve Wind Gap pijou všichni, a tak tu o bary není nouze. Možná jsme malí, ale přepili bychom většinu měst. Nejbližší osvěžovna od matčina domu byl drahý, prosklený podnik specializující se na saláty a vinné střiky, jediná místní nóbl restaurace. Byl čas na brunch a představa Alana a jeho rozteklých vajec se mi hnusila, a tak jsem zašla do La Mere. S francouzštinou jsem skončila v jedenácté třídě, ale podle zdejšího přehnaně námořnického rázu myslím, že majitelé měli na mysli název La Mer, Moře, nikoli La Mere, Matku. Přesto to sedělo, protože Matka, moje matka, tam často zavítala, stejně jako její přítelkyně. Všechny milovaly salát Caesar, který není ani francouzský, ani s mořskými plody, ale nehodlám se o to přít.

„Camille!“ Blondýna v tenisovém oblečení ke mně přispěchala přes místnost, třpytivé zlaté náhrdelníky a tlusté prsteny na ní jen zářily. Byla to Adořina nejlepší přítelkyně Annabelle Gasserová, rozená Andersonová, přezdívaná Annie-B. Bylo všeobecně známo, že Annabelle hluboce nenávidí manželovo příjmení – vždy se ušklíbla, když ho vyslovila. Vůbec ji nenapadlo, že ho nemusela převzít.

„Ahoj, zlato, tvá matka mi říkala, že jsi přijela.“ Na rozdíl od chudinky Adorou vyobcované Jackie O’Neeleové, kterou jsem u stolu také zahlédla, vypadala stejně stříknutá jako na pohřbu. Annabelle mě políbila na obě tváře a o krok ustoupila, aby si mě prohlídla. „Pořád moc hezká. Pojď si k nám sednout. Máme tu pár lahviček vína a pokecáme. Aspoň nám tak snížíš věkový průměr.“

Annabelle mě odtáhla ke stolu, kde Jackie klábosila s dalšími dvěma opálenými blondýnami. Nepřestala, ani když mě Annabelle představovala, dál mlela o své nově zařízené ložnici, načež zvrhla sklenici s vodou, jak se ke mně náhle otočila.

„Camille? Jsi to ty! Moc ráda tě zase vidím, drahoušku.“

Zdálo se, že to myslí upřímně. Opět voněla ovocnou žvýkačkou.

„Už je tu dobrých pět minut,“ vyštěkla další blondýna a opálenou rukou smetla ze stolu led s vodou. Na dvou prstech se jí zableskly diamanty.

„No ano, já vím. Přijela jsi napsat o těch vraždách, ty potvoro,“ pokračovala Jackie. „Adora to jistě těžce nese. Když spíš v jejím domě s tím svým nechutným myšlením.“ Předvedla úsměv, který mohl být před dvaceti lety koketní. Teď však působil trochu šíleně.

„Jackie!“ ozvala se blondýnka a upřela na ni velké světlé oči.

„Přece než tam převzala vládu Adora, všechny jsme občas spávaly v Joyaině domě i se svými nechutnými představami. Stejný dům, jiná bláznivá dáma u vesla,“ sdělila mi a sáhla si za uši. Měla tam stehy po faceliftu?

„Ty jsi už nezažila svou babičku Joyu, viď, Camille?“ zavrněla Annabelle.

„Páni! Ta tedy stála za to, drahoušku,“ pronesla Jackie. „Děsná, hrůzostrašná ženská.“

„Fakt?“ zeptala jsem se. O své babičce jsem skoro nic nevěděla. Adora se jen zmínila, že byla přísná, ale nic víc neřekla.

„Ále, Jackie přehání,“ řekla Annabelle. „Kdo má rád svou matku, když je na střední? A Joya umřela brzy potom. Neměly vůbec čas vytvořit si nějaký rovnocenný vztah.“

Na okamžik jsem pocítila zoufalý záchvěv naděje, že to je důvod, proč jsme si s matkou tak cizí: ona neměla tu zkušenost. Ta představa vzala za své, ještě než mi Annabelle stačila dolít sklenku.

„To určitě, Annabelle,“ pravila Jackie. „Podle mě, kdyby Joya byla ještě naživu, náramně by si užívaly. Aspoň Joya určitě. S chutí by zatínala drápy do Camille. Pamatujete si ty její děsně dlouhé nehty? Nikdy si je nelakovala. Vždycky jsem si říkala, že je to zvláštní.“

„Změňme téma,“ usmála se Annabelle a její slova zněla jak cinkání zvonku.

„Já myslím, že Camillina práce musí být vzrušující,“ řekla zdvořile jedna z blondýn.

„Zvlášť teď,“ dodala druhá.

„No jo, Camille, pověz nám, kdo je vrah,“ plácla Jackie. Poťouchle se usmála, vykulila hnědé kulaté oči a vzápětí je přivřela. Připomínala tak oživlou břichomluvcovu loutku. Se ztvrdlou kůží a popraskanými žilkami.

Chtěla jsem vyřídit pár telefonátů, ale usoudila jsem, že tohle bude zajímavější. Čtveřice popíjejících, znuděných a zlomyslných paniček obeznámených se všemi místními klepy? Klidně to můžu brát jako pracovní oběd.

„Opravdu by mě zajímalo, co si o tom všem myslíte.“ Takovou otázku zrovna moc často neslýchají.

Jackie ponořila kus chleba do mísy s dresinkem, pak ho držela před sebou, kapalo z něj na stůl. „Všichni víte, co já si o tom myslím. Byl to Annin táta, Bob Nash. Je to úchyl. Kdykoli ho potkám v krámě, kouká na moje popředí.“

„Jestli je na co,“ podotkla Annabelle a s úsměvem mě šťouchla.

„Myslím to vážně, to není normální. Hodlám o tom říct Stevenovi.“

„Mám super novinku,“ ozvala se čtvrtá blondýna. Dana nebo Diana? Zapomněla jsem, hned jak mi ji Annabelle představila.

„Jo, DeeAnna má vždy nejlepší přehled, Camille,“ řekla Annabelle a stiskla mi paži. DeeAnna se významně odmlčela, olízla si rty, dolila si víno a přes okraj skleničky na nás pohlédla.

„John Keene se odstěhoval z domova,“ oznámila.

„Cože?“ zeptala se jedna z blondýn.

„Děláš si legraci,“ řekla další.

„No teda,“ vyhrkla třetí.

„A to…,“ pokračovala DeeAnna triumfálně a usmívala se jako moderátorka soutěže chystající se vyhlásit vítěze. „k Julii Wheelerové. Do přístavby za jejím domem.“

„To je teda gól,“ prohlásila Melissa nebo Melinda.

„Je vám jasný, co zrovna dělají,“ zasmála se Annabelle. „Meredith už si nebude moct dál hrát na vzornou dívenku. Víš, Camille,“ otočila se ke mně, „John Keene je Nataliin starší bratr, a když se sem přistěhovali, celé město z něj bylo paf. Pochop, je fantastický. On. Je. Fantastický. Julie Wheelerová je kamarádka tvé matky i naše. Dlouho neměla děti, až někdy po třicítce, a pak se stala nesnesitelnou. Patří k těm lidem, jejichž děti neudělají nikdy nic špatného. Když pak Meredith – její dcera – sbalila Johna, panebože! Vypadalo to, že už o ničem jiném neuslyšíme. Meredith, ta panna a jedničkářka, lapila nejoblíbenějšího studenta. Ale kluk v jeho věku rozhodně nebude chodit s holkou, která mu nedá. Takhle to nefunguje. Teď to ale mají jednodušší. Měli bychom vzít polaroid a vyblejsknout je za Juliinými stěrači.“

„Je vám jasné, jak to ona sehraje,“ skočila jí do řeči Jackie. „Budou to kecy o tom, jak je od nich milosrdné, že vzaly Johna k sobě a poskytly mu útočiště, kde může truchlit.“

„Proč se ale odstěhoval?“ zeptala se Melissa/Melinda. Začínala jsem mít dojem, že jediná uvažuje rozumně. „Totiž, neměl by být v takové chvíli s rodinou? Proč se najednou z toho vyvlík?“

„Protože on je ten vrah,“ vyhrkla DeeAnna a všechny se zasmály.

„No, nebylo by rozkošné, kdyby si to Meredith Wheelerová rozdávala s jistým sériovým vrahem?“ prohodila Jackie. Smích u stolu naráz utichl. Annabelle škytavě kýchla a podívala se na hodinky. Jackie si opřela bradu o dlaň a prudce vydechla, až se z talíře rozletěly drobky.

„Nemůžu uvěřit, co se tady děje,“ prohodila DeeAnna a pohlédla na své nehty. „V našem městě, kde jsme vyrostly. Ty malé holčičky. Dělá se mi z toho zle. Hodně zle.“

„Jsem moc ráda, že moje holky jsou už dospělé,“ řekla Annabelle. „Nedovedu si představit, jestli bych to vůbec dokázala snést. Chudák Adora musí mít hrozný strach kvůli Ammě.“

Ďobla jsem si ostýchavě chleba mých hostitelek a odvedla hovor od Adory. „Opravdu si lidi myslí, že by s tím mohl John Keene mít něco společného? Nebo jsou to jen klepy?“ Tu poslední část jsem řekla znechuceně. Už jsem zapomněla, jak tyhle dámy dokážou lidem, kteří se jim nezamlouvají, udělat život ve Wind Gap nesnesitelný. „Ptám se proto, že parta dívek asi tak ze začátku střední mi včera řekla totéž.“ Raději jsem se nezmínila, že mezi nimi byla i Amma.

„Nech mě hádat. Čtyři malé hubaté blond holčiny, které si myslí, že jsou krásnější než ve skutečnosti,“ řekla Jackie.

„Jackie, zlato, uvědomuješ si, komu to povídáš?“ ozvala se Melissa/Melinda a vzala Jackie za rameno.

„Do háje, pořád zapomínám, že Amma a Camille jsou příbuzné – dělí je tolik let, co?“ usmála se Jackie. Za zády jí prudce bouchlo, a tak nastavila sklenku, ani se na číšníka nepodívala. „Camille, proč bys to nemohla slyšet hned: ta tvoje malá Amma je móóc zlobivá.“

„Slyšela jsem, že s kamarádkami vymetají všechny večírky spolužáků,“ ozvala se DeeAnna. „A randí s každým. A dělají věci, jaké jsme si my dovolily až po svatbě – a to jen výměnou za nějakou pěknou věcičku.“ Pootočila diamanty posázeným náramkem.

Všechny se zasmály; Jackie pěstmi zabubnovala o stůl jako vztekající se capart.

„Opravdu ale…“

„Nevím, jestli si lidé opravdu myslí, že to byl John. Vím jen, že ho vyslýchala policie,“ řekla Annabelle. „Každopádně je ta rodina divná.“

„Ale já myslela, že se kamarádíte,“ řekla jsem. „Viděla jsem vás po pohřbu u nich doma.“ Vy zatracený krávy, dodala jsem v duchu.

„Tam byl každý, kdo ve Wind Gap něco znamená,“ prohlásila DeeAnna. „Přece si takovou událost nenecháme ujít.“ Snažila se, aby se znovu zasmály, avšak Jackie i Annabelle vážně přikývly. Melissa/Melinda se rozhlížela kolem, jako kdyby si přála sedět jinde.

„A kde máš mamku?“ vyhrkla náhle Annabelle. „Měla by sem přijít. Udělalo by jí to jen dobře. Chová se divně od chvíle, co tohle všechno začlo.“

„Divně se chovala i předtím,“ podotkla Jackie a zvláštně zahýbala pusou. Napadlo mě, jestli nebude zvracet.

„No tak, Jackie.“

„Myslím to vážně. Camille, řeknu ti jedno: vzhledem k tomu, jak se věci mají s tvou matkou, bylo by ti lépe v Chicagu. Měla by ses tam co nejdřív vrátit.“ Z jejího obličeje zmizel nepříčetný výraz – teď se tvářila vážně. A skutečně soustředěně. Náhle jsem ji zase měla ráda.

„Opravdu, Camille…“

„Jackie, sklapni,“ zasáhla Annabelle a prudce hodila rohlík Jackie do obličeje. Odrazil se jí od nosu a přistál na stole. Hloupý projev násilí, jako když Dee po mně mrsknul tenisákem – člověka ani tak nešokuje rána, jako spíš skutečnost, že k tomu došlo. Jackie to odbyla mávnutím ruky a mluvila dál.

„Budu si říkat, co chci, a tak ti povídám, že Adora může ublížit…“

Annabelle vstala, došla k Jackie a zvedla ji za paži.

„Jackie, potřebuješ to všechno vyndat,“ řekla. Její hlas byl směsicí chlácholení a hrozby. „Moc jsi toho vypila a mohlo by ti být opravdu zle. Pojď, odvedu tě na dámy a uvidíme, jak ti pomoct.“

Jackie se jí zprvu vyvlékla, ale Annabelle ji popadla pevněji a obě se odpotácely. U stolu zavládlo ticho. Zůstala jsem tam s otevřenou pusou.

„To nic,“ řekla DeeAnna. „My starý holky máme drobné půtky, stejně jako vy mladé. A Camille, už jsi slyšela, že by tu byl nějaký rozdíl?“

Ta Jackiina slova mi nešla z hlavy: Vzhledem k tomu, jak se věci mají s tvou matkou, bylo by ti lépe v Chicagu. Měla jsem čekat ještě na další popud, abych vypadla z Wind Gap? Moc by mě zajímalo, proč se s Adorou rozkmotřily. Muselo za tím být něco závažnějšího než zapomenuté blahopřání. V duchu jsem si umínila, že ji navštívím, až nebude tak nalitá. Pokud v to lze doufat. Ale co, pokud jde o pití, já jsem ta poslední, kdo by jí mohl něco vyčítat.

V povznášejícím rauši z vína jsem z nejbližšího podniku zavolala k Nashovým. Nejistý dívčí hlásek řekl Haló a pak bylo ticho. Slyšela jsem dech, ale žádnou reakci na mou žádost, jestli můžu mluvit s maminkou nebo tatínkem. Pak pozvolné cvaknutí a telefon oněměl. Rozhodla jsem se zkusit štěstí osobně.

Na příjezdové cestě Nashových parkovala stará hranatá dodávka a mírně prorezlý žlutý minibus, podle čehož jsem usoudila, že Bob i Betsy jsou doma. Po zazvonění otevřela nejstarší dcera, ale jen tam tak stála za síťovými dveřmi a zírala mi na pas, když jsem chtěla vědět, jestli jsou doma rodiče. Všichni Nashovi byli postavou drobní. Tohle byla jistě Ashleigh, jak jsem už věděla, je jí dvanáct, ale stejně jako ten baculatý chlapec, kterého jsem viděla při své první návštěvě, vypadala o dost mladší. A také se tak chovala. Cucala si vlasy a ani nemrkla, když se přihrnul malý Bobby, a jak mě uviděl, začal brečet. A vzápětí vřískat. Uplynula skoro minuta, než ke dveřím dorazila Betsy Nashová. Tvářila se stejně náměsíčně jako obě děti, a když jsem se představila, vypadala zmateně.

„Ve Wind Gap žádný deník nevychází,“ řekla.

„Já jsem z Chicago Daily Post,“ vysvětlila jsem. „V Chicagu.“

„No, manžel provádí různé obchody,“ prohlásila a hladila syna po vlasech.

„Já jsem nepřišla kvůli objednávce, nic takového… Je doma pan Nash? Nemohla bych si s ním krátce promluvit?“

Všichni tři Nashovi se naráz vzdálili ode dveří a pár minut poté mě Bob Nash uvedl dovnitř a odstranil z pohovky prádlo, abych si mohla sednout.

„Sakra, tady je ale bordel,“ ucedil směrem k manželce. „Omlouvám se za ten nepořádek, slečno Preakerová. Tak nějak se všechno pokazilo, co jsme přišli o Ann.“

„Vůbec se neomlouvejte,“ řekla jsem a zpod sebe jsem si vytáhla malé chlapecké slipy. „Takhle to u mě doma vypadá pořád.“ Ale nebyla to pravda. Jednu vlastnost jsem po matce zdědila, a to úzkostlivou pořádkumilovnost. Donutila jsem se přestat s žehlením ponožek. Po návratu z nemocnice jsem dokonce měla období, kdy jsem kdeco vyvářela: pinzetu a kleštičky na řasy, sponky a kartáčky na zuby. Dopřávala jsem si to jako nějaký požitek. Skončilo to ale vyhozením pinzety. Příliš často jsem se pozdě večer obírala myšlenkami na blýskající se vlahé hroty. Fakt problémový typ.

Doufala jsem, že Betsy Nashová zmizí. A to doslova. Byla tak neskutečná, že jsem si dovedla představit, jak se pomalu vypařuje, až po ní zbude na okraji pohovky jen lepkavá skvrna. Ona tam však setrvala, a ještě než jsme promluvili, hleděla střídavě na mě a na manžela. Jako kdyby se snažila nastartovat konverzaci. I děti tam postávaly jako malí blonďatí duchové uvěznění v limbu mezi netečností a zabedněností. Ta půvabná dívenka snad dopadne dobře. Ale to obtloustlé prostřední dítě, které se teď jako ve snách vkolébalo do místnosti, čekal jen skoupý sex a chudé hodování. Chlapec byl ten typ, co skončí jako násoska na parkovišti u benzinky. Jako ti naštvaní znudění kluci, které jsem zahlídla cestou sem.

„Pane Nashi, chtěla bych si s vámi ještě promluvit o Ann. Chystám delší článek,“ spustila jsem. „Minule jste mi laskavě věnoval čas a já doufám, že i tentokrát.“

„Nám to nevadí, hlavně když tento případ vzbudí víc pozornosti,“ řekl. „Co chcete vědět?“

„Jaké hry měla ráda, co ráda jedla? Jak byste ji sami popsali? Byla vůdčí typ, nebo se spíš vezla s ostatními? Měla hodně kamarádů, nebo jen pár vybraných? Líbilo se jí ve škole? Co dělávala o sobotách?“ Nashovi na mě mlčky zírali. „To jen pro začátek,“ usmála jsem se.

„Na tohle vám většinou může odpovědět moje žena,“ řekl Bob Nash. „To ona… se o všechno stará.“ Otočil se k Betsy Nashové, která pořád dokola skládala a rozkládala šatičky, co měla na klíně.

„Měla ráda pizzu a rybí prsty,“ začala. „A kamarádila se spoustou holek, ale jen pár jich bylo opravdu blízkých, jestli mi rozumíte. Většinou si hrála sama.“

„Hele, mami, Barbie potřebuje oblečení,“ ozvala se Ashleigh a zamávala nahou plastovou panenkou matce před očima. Všichni tři jsme ji ignorovali, a tak hodila panenku na zem a začala kroužit místností v nápodobě baletních figur. Tiffanie využila vzácné příležitosti, vrhla se pro Barbie a začala pořád dokola roztahovat a stahovat její opálené plastové nohy.

„Byla silná, z dětí nejsilnější,“ prohlásil Bob Nash. „Být klukem, mohla hrát fotbal. Padala k zemi, i když jen tak běhala kolem, věčně měla plno modřin a škrábanců.“

„Byla to taková moje kecka,“ prohodila tiše Betsy. Pak už nic neřekla.

„Jak to myslíte, paní Nashová?“

„Byla upovídaná, říkala vše, co ji napadlo. Tedy v dobrém. Většinou.“ Znovu se na chvíli odmlčela, ale já viděla, jak přemýšlí, a tak jsem mlčela. „Víte, já myslím, že by z ní byla advokátka nebo vysokoškolská profesorka či něco takového, protože byla tak… nikdy se nerozmýšlela, co říct. Na rozdíl ode mě. Podle mě všechno, ať řeknu cokoli, je hloupé. Ann byla přesvědčená, že všichni mají dávat pozor na to, co říká.“

„Mluvila jste o škole, slečno Preakerová,“ ozval se Bob Nash. „Tam právě jí ta její upovídanost dělala potíže. Dokázala být trochu panovačná, za ta léta nás její vyučující několikrát informovali, že ve třídě není příliš oblíbená. Byla trochu divoká.“

„Někdy si říkám, jestli to nebylo kvůli tomu, že byla tak chytrá,“ dodala Betsy Nashová.

„Chytrá tedy byla, to jo,“ přikývl Bob Nash. „Občas jsem měl dojem, že je chytřejší než její otec. Občas měla ona sama dojem, že je chytřejší než otec.“

„Koukni na mě, mami!“ Baculatá Tiffanie, která až doteď bezmyšlenkovitě cucala Barbíniny prsty na nohou, se rozběhla doprostřed obýváku a předvedla několik kotrmelců. Když Ashleigh zaznamenala matčin zájem o druhou dceru, s náhlým hněvem vykřikla a hned do sestry prudce strčila. A ještě ji zatahala za vlasy. Tiffanie se rozbrečela, až jí zčervenal obličej, načež se Bobby junior znovu rozplakal. „Tiffanie za to může,“ ječela Ashleigh a také začala fňukat.

Nějak jsem nabourala křehkou rovnováhu. Domácnost s více dětmi je ohraničeným prostorem drobných žárlivostí, sama jsem to poznala, a děti Nashových panikařily při pomyšlení na soupeření nejen mezi sebou, ale i s mrtvou sestrou. Měly mé sympatie.

„Betsy?“ zamumlal tiše Bob Nash s lehce zdviženým obočím. Jeho žena popadla Bobbyho a opřela si ho o bok, Tiffanii zvedla druhou rukou z podlahy, paží objala neutišitelnou Ashleigh a vzápětí byli všichni čtyři pryč.

Bob Nash se jen na chvilku za nimi zahleděl.

„Takhle holky vyvádějí už skoro rok,“ řekl. „Chovají se jako mimina. Vzaly si do hlavy, že je o strach vyrůst. S odchodem Ann se tu hodně změnilo…“ Poposedl si. „Ona totiž byla skutečná osobnost, chápete? Říkáte si: devět let, co má být? O co jde? Ale Ann byla osobitá. Věděl jsem, co si tak o lecčem myslí. Věděl jsem, když jsme koukali na televizi, co bude považovat za zábavné a co za pitomost. U svých dalších dětí to nesvedu. Do háje, ani u své ženy. Ann, tu prostě nešlo přehlédnout. Já jen…“ Bobu Nashovi se sevřelo hrdlo. Zvedl se a otočil se ode mne, ohlédl se, pak se zase odvrátil, obešel dokola pohovku a stoupl si přede mne. „Chci ji zpátky, sakra. Co si teď počnu? Takhle to má být?“ Rukou opsal oblouk až ke dveřím, kudy jeho žena s dětmi odešla. „Pokud totiž to má být takhle, tak už nic nemá smysl, ne? Zatraceně, někdo by měl toho člověka najít, protože mi dluží odpověď: Proč Ann? Musím to vědět. Ona byla jediná, o které jsem nepochyboval, že se ve světě neztratí.“

Seděla jsem nehnutě a vnímala na hrdle svůj tep.

„Pane Nashi, bylo mi naznačeno, že Annina osobitost, o které jste se zmínil, že byla značná, mohla kohosi vydráždit až k něčemu zlému. Myslíte, že to mohlo hrát nějakou roli v tom, co se stalo?“

Vycítila jsem, jak vůči mně zostražitěl; poznala jsem to z toho, jak usedl a obezřele se opřel, rozpřáhl ruce a zatvářil se nenuceně.

„Koho jako měla vydráždit k něčemu zlému?“

„Dozvěděla jsem se, že tu došlo k něčemu, co se týkalo Ann a sousedovic ptáčka. Prý mu měla ublížit?“

Bob Nash si promnul oči a hleděl k zemi.

„Prokristapána, lidi toho napovídají. Nikdo ještě nedokázal, že to byla Ann. Věčně měla se sousedy nějaké rozmíšky. Jde o Joea Dukea odnaproti. Jeho holky jsou starší než Ann, věčně jí nedaly pokoj, pořád ji popichovaly. Pak ji najednou pozvaly k nim domů, že si budou hrát. Nevím vůbec, co se stalo, když ale šla Ann domů, začaly všechny ječet, že zabila toho jejich zatracenýho ptáka.“ Zasmál se a pokrčil rameny. „Mně by to nevadilo, pořád jen dělal rámus.“

„Myslíte, že by Ann byla schopná něco takového provést, kdyby k tomu byla vyprovokovaná?“

„Jen blázen by to na Ann zkusil,“ odpověděl. „Nesnášela to. Nebyla zrovna za dámu.“

„Myslíte, že znala svého vraha?“

Nash zvedl z pohovky růžové tričko a složil ho jako kapesník. „Původně jsem si myslel, že ne. Teď už ano. Myslím si, že šla s někým, koho znala.“

„A šla by spíš s mužem, nebo s ženou?“ zeptala jsem se.

„Tak už jste slyšela Jamese Capisiho?“

Kývla jsem.

„Malá holka bude spíš důvěřovat osobě, která jí připomíná maminku, ne?“

Záleží na tom, jaká ta její matka je, pomyslela jsem si.

„Pořád si ale myslím, že jde o muže. Nedovedu si představit, jak žena dělá něco takového… malému dítěti. A John Keene prý nemá žádné alibi. Třeba se mu zachtělo zabít nějakou holčičku, vždyť denně měl Natalii na očích. Nakonec to už nevydržel a zabil i ji.“

„Tohle se říká?“

„Tak něco, myslím.“

Náhle se ve dveřích objevila Betsy Nashová. Se sklopenýma očima řekla: „Bobe. Je tu Adora.“ Zcela podvědomě se mi sevřel žaludek.

Matka tiše vplula dovnitř, voněla jako čirá modrá voda. U Nashových se cítila mnohem volněji než paní domu. To byl Adořin dar od přírody, že jiné ženy se v její přítomnosti cítily odstavené na druhou kolej. Betsy Nashová opustila pokoj jako nějaká služka ve filmu z třicátých let. Matka se na mě ani nepodívala, zamířila rovnou k Bobovi Nashovi.

„Bobe, Betsy mi pověděla, že je tu nějaká reportérka, a mně hned došlo, že to bude moje dcera. Je mi to moc líto, omlouvám se za její dotěrnost.“

Bob Nash se zahleděl na Adoru, pak na mě. „Tvoje dcera? To jsem netušil.“

„A proč taky? Camille není zrovna rodinný typ.“

„Proč jste mi to neřekla?“ zeptal se mě Nash.

„Pověděla jsem vám, že jsem z Wind Gap. Nenapadlo mě, že by vás mohlo zajímat, kdo je moje matka.“

„Ne, já se na vás nezlobím, to jste mě špatně pochopila. Já jen, že vaše matka je naše dobrá přítelkyně,“ řekl, jako kdyby byla nějakou dobrosrdečnou mecenáškou. „Pomáhala Ann s angličtinou a pravopisem. Vaše máma si s Ann dobře rozuměla. A Ann byla pyšná, že má dospělou přítelkyni.“

Matka tam seděla, ruce v klíně, sukni rozprostřenou na pohovce, a mrkla na mě. Měla jsem pocit, jako kdyby mě varovala, abych něco neřekla, ale já netušila, co to má být.

„To jsem nevěděla,“ vysoukala jsem nakonec. A byla to pravda. Myslela jsem si, že matka to truchlení přehání a předstírá, že ty holčičky znala. Teď jsem byla překvapená její vstřícností. Proč ale proboha Ann doučovala? Podílela se na rodičovské výpomoci, když já chodila do školy – hlavně kvůli setkávání s dalšími místními dámami, co byly v domácnosti – ale nedovedla jsem si představit, že by její noblesse oblige sahala až k trávení času se zanedbanou holkou ze západní čtvrti. Občas jsem Adoru podceňovala. Tedy řekla bych.

„Camille, asi bys měla odejít,“ prohodila Adora. „Jsem tady na přátelské návštěvě a není pro mě lehké uvolnit se v těchto dnech ve tvé přítomnosti.“

„Ještě jsme s panem Nashem neskončili rozhovor.“

„Ale ano, skončili.“ Adora pohlédla na Nashe kvůli jeho souhlasu a on se rozpačitě usmál, jako když člověk sklopí oči před sluncem.

„Možná bychom to mohli odložit na jindy, slečno… Camille.“ Naráz mi dole na levém boku vzplálo slovo ztrestat. Přímo pálilo.

„Dík za váš čas, pane Nashi,“ řekla jsem a vyšla z pokoje, aniž bych se podívala na matku. Rozbrečela jsem se, ještě než jsem došla k autu.

KAPITOLA 7

Kdysi jsem stála v zimě na rohu ulice v Chicagu a čekala, až naskočí zelená, když vtom tam došel nějaký slepec. To je křižovatka jakých ulic, zeptal se, a když jsem neodpověděla, otočil se ke mně a řekl: Je tu někdo?

„Já jsem tady,“odpověděla jsem a ta slova byla tak neskutečně konejšivá. Vždycky když zpanikařím, nahlas je odříkám. Já jsem tady. Obvykle ten pocit nemívám. Připadám si, jako kdyby se ke mně přihnal vlahý závan větru a já navždy zmizela a nezůstal tu ze mě ani střípek nehtu. Jsou dny, kdy mě ta představa uklidňuje; jindy mě z ní mrazí.

Řekla bych, že ten pocit beztížnosti pramení z toho, že vím tak málo o své minulosti – tedy vlastně s tím přišli cvokaři na klinice. Už dávno jsem vzdala pátrání dozvědět se něco o svém tátovi; představuju si ho jako obecně vžitou „otcovskou“ postavu. Nechce se mi myslet na něj příliš konkrétně, vidět ho, jak nakupuje jídlo nebo si dává ranní kávu, vrací se domů k rodině. Narazím někdy na holku, která vypadá jako já? Jako dítě jsem pořád na sobě hledala jasnou podobu s matkou, nějaký rys, který by potvrdil, že mě porodila. Studovala jsem ji, když se nedívala, kradla zarámované portréty z jejího pokoje a přesvědčovala sama sebe, že mám po ní oči. Nebo to nemusí být přímo v obličeji. Třeba tvar lýtkové kosti nebo prohlubenina hrdla.

Nikdy mi neprozradila, jak se seznámila s Alanem. Co já o tom vím, vše jsem se dozvěděla od jiných. Otázky nejsou vítány, jsou považovány za vyzvídání. Pamatuju si ten šok, když jsem slyšela svou spolubydlící na koleji, jak telefonuje se svou matkou. Ty popisované podrobnosti, bez jakékoli cenzury, to mi připadalo dekadentní. Vykládala hlouposti, třeba jak zapomněla, že si zapsala přednášky – úplně jí vypadlo z hlavy, že má být třikrát týdně v zeměpisné posluchárně č. 101 – a vyprávěla to stejným tónem, jako když se dítě ve školce chlubí vystaveným výkresem.

Pamatuju si, jak jsem se později s její mámou seznámila; brousila po našem bytě a ptala se na kdeco, hodně toho o mně věděla. Dala Alison plastový pytlík se zavíracími špendlíky, že se nám třeba budou hodit, a když odešly na oběd, rozbrečela jsem se. To gesto – tak vzácné a laskavé – mě zaskočilo. Tohle matky dělají, uvažují, že možná budete potřebovat zavírací špendlíky? Ta má volala jednou měsíčně a vždy se zajímala jen o praktické záležitosti (známky, přednášky, budoucí výdaje).

Nevzpomínám si, že bych jako malá někdy Adoře vykládala, jaká je má oblíbená barva nebo jak se bude jmenovat má dcera, až vyrostu. Myslím, že vůbec nevěděla, jaké jídlo mám nejraději, a já za ní rozhodně v noci nikdy neběhala, když jsem měla zlý sen. Vždy mi přijde líto té malé holky, kterou jsem byla, protože mě nikdy ani nenapadlo, že by mě matka mohla utěšovat. Nikdy mi neřekla, že mě má ráda, a já to nikdy nepředpokládala. Starala se o mě. To ano, a jednou mi koupila tělové mléko s vitaminem E.

Nějaký čas jsem si říkala, že Adořin odstup je obranou vzniklou po Marianině smrti. Ale myslím, že ve skutečnosti měla vždy s dětmi problém, který by nikdy nepřiznala. Vlastně bych řekla, že je nenávidí. Co si vzpomínám, jde o žárlivost a zášť, kterou vnímám doteď. Jednu chvíli se jí nejspíš zalíbila představa, že bude mít dceru. Jako malá určitě snila, že se stane matkou, bude se mazlit a olizovat své dítě jako kočičí máma. Pokud jde o děti, je nenasytná. Přímo se po nich vrhá. I já byla podle lidí milovaným dítětem. Jen co skončilo její truchlení kvůli Marian, vodila mě do města, smála se a dobírala si mě, šimrala mě, zatímco se zastavovala a bavila s lidmi. Po návratu domů se beze slova vytratila do svého pokoje a já tam zůstala, tvář přitisknutou ke dveřím, a v duchu si přehrávala celý den, hledala, čím jsem ji pohněvala.

Mám jistou vzpomínku, která se mě drží jako nepěkná krvavá skvrna. Marian byla už zhruba dva roky mrtvá, když matka pozvala své přítelkyně na svačinu. Jedna z nich přišla s batoletem. Celé hodiny se mu věnovaly, pusinkovaly ho a nechávaly na něm otisky rtěnky, kterou pak stíraly kapesníčkem, aby se to celé zase zopakovalo. Měla jsem si číst ve svém pokoji, ale já seděla nahoře na schodech a dívala se.

Dítě nakonec skončilo v matčině náruči a ona ho zuřivě hýčkala. Ach, to je nádhera, zase si pochovat dítě! Adora ho houpala na koleni, chodila s ním po pokoji, něco mu šeptala, a já na to shlížela jako mstivý bůžek, hřbet dlaně přiložený k tváři, představovala jsem si, jaké to je mít matčinu tvář přitisknutou k té mé.

Jen co se dámy odebraly do kuchyně umýt nádobí, cosi se změnilo. Pamatuju si, když tam matka osaměla, že se na to dítě téměř lascívně zahleděla. Pevně přitiskla rty na kulatou dětskou tvářičku. Pak pootevřela ústa, vzala ji mezi zuby a zlehka kousla.

Dítě zakvílelo. Otisk zmizel, zatímco Adora dítě konejšila; ženám pak řekla, že se asi něčeho leklo. Utekla jsem do Marianina pokoje a schovala se pod deku.

Vrátila jsem se do Footh’s, abych si po tom setkání s matkou u Nashových dala něco k pití. Pila jsem hodně, ale nikdy do němoty. Dokázala jsem si to ospravedlnit. Potřebovala jsem sklenku. Odjakživa jsem pití považovala za jakýsi balzám – za ochrannou vrstvu před všemi nepříjemnými myšlenkami honícími se mi hlavou. Za barem stál chlápek s kulatým obličejem, který chodil o dvě třídy níž, a byla jsem si skoro jistá, že se jmenoval Barry, ale zas ne tolik, abych ho tak oslovila. Zamumlal: „Vítej doma,“ zatímco mi naléval do velké sklenice ze dvou třetin bourbon a navrch trochu koly. „Na účet podniku,“ řekl směrem k držáku na ubrousky. „Krasavice tady nekasírujeme.“ Celý zrudl a naráz předstíral, že má něco neodkladného na druhém konci baru.

Cestou domů jsem to vzala po Neeho Drive. V té ulici bydlelo několik mých kamarádů. Vedla přes město, a jak se blížila k Adořinu domu, byla stále víc nóbl. Zahlédla jsem bývalý domov Katie Laceyové, neforemné sídlo, které její rodiče dali postavit, když nechali zbořit starý viktoriánský dům – to nám bylo deset.

Blok přede mnou šněrovala cestu jakási dívka na golfovém vozíku olepeném papírovými kytkami. Vlasy měla zapletené do vzorných copů jako švýcarská dívka na krabici s kakaem. Amma. Využila Adořiny návštěvy u Nashových a utekla – od Nataliiny vraždy byly osaměle se vyskytující dívky ve Wind Gap vzácností.

Místo aby zamířila domů, otočila se a rozjela se na východ, což znamenalo do chudinské čtvrti a k prasečí farmě. Zabočila jsem za roh a jela zvolna, skoro krokem za ní.

Cesta dolů z kopce byla pro Ammu jako dělaná, vozík ujížděl rychle, až jí poletovaly copy. Během deseti minut jsme byly z města venku. Vysoká zežloutlá tráva a nudící se krávy. Stodoly sehnuté jako staří lidé. Chvíli jsem zůstala stát, aby Amma získala náskok, pak jsem se rozjela a udržovala takovou vzdálenost, abych ji neztratila z dohledu. Jela jsem za ní kolem farem a stánku s ořechy, v němž obsluhoval mladík elegantně, po vzoru filmových hvězd potahující z cigarety. Vzápětí začal vzduch páchnout hnojem a zatuchlostí, a už jsem věděla, kam míříme. Dalších deset minut jízdy – a byly vidět kovové haly vepřína, dlouhé a lesknoucí se jako řady skob. Z kvičení se mi skoro potily uši. Podobalo se to vrzání zrezavělé pumpy. Nakrčila jsem nos a začala jsem slzet. Pokud jste se někdy octli poblíž jatek, je vám jasné, co myslím. Ten zápach se nepodobá vodě či vzduchu, je hmotný. To kdybyste chtěli vyříznout otvor v tom smradu, abyste si ulevili. Nejde to.

Amma projela branou. Chlápek na vrátnici jí jen mávl. To já už měla větší potíž, dokud jsem nevyslovila kouzelné slůvko: Adora.

„Jasně. Adora má dospělou dceru. Vzpomínám si,“ prohodil chlápek. Na visačce měl jméno Jose. Koukla jsem, jestli mu nechybí nějaký prst. Mexikáni nemívají bezva flek pod střechou, pokud jim zaměstnavatel něco nedluží. Tak to tady dole funguje: Mexikáni dostávají tu nejšpinavější a nejnebezpečnější práci, a bílí si pořád stěžujou.

Amma zaparkovala vedle pick-upu a oprášila se. Poté zamířila kolem budovy jatek a řady prasečích ohrad, kde se vlhké růžové rypáky natahovaly ven mezi lištami, k velké plechové budově s odchovem podsvinčat. Většina sviní opakovaně podstupuje inseminaci, vrh za vrhem, dokud je to nevyčerpá a neskončí na porážce. Dokud však jsou při síle, musí krmit selata – rozvalené na boku v kotci s podsvinčaty, s roztaženýma nohama a odkrytými cecíky. Prasata jsou velmi chytrá, přátelská stvoření a tato vynucená blízkost výrobního pásu musí ty kojící prasnice vést k touze zemřít. Což se jim, jen co ztratí mléko, také vyplní.

Už jen pouhá představa takových praktik mi připadá odpudivá. Když však na to koukáte, něco to s vámi udělá, ubere vám to na lidskosti. Jako byste byli svědkem znásilnění, a jen mlčeli. Zahlédla jsem Ammu na druhém konci budovy, stála tam u jednoho z kovových kotců. Několik mužů vyndávalo houf kvičících selat z boxu a nahrazovalo ho jiným. Došla jsem až na roh budovy, stála jsem tam za Ammou, ona však na mě neviděla. Svině ležela na boku, jako kdyby byla v komatu, břicho opřené o kovové zábradlí, zkrvavené struky vyčnívající jako prsty. Jeden z mužů potřel olejíčkem ten nejrozdrásanější, pak do něj cvrnkl a uchechtl se. Ammy si vůbec nevšímali, jako kdyby její přítomnost byla běžná. Mrkla na jednoho z nich, když naložili další prasnici a chystali se pro další várku.

Selata v boxu se na prasnici vrhla jako na cukrový koláč. Prala se o cecíky, zakusovala se a zase je pouštěla, převalovala se jako míčky. Prasnice zavřela oči. Amma seděla, nohy zkřížené, a fascinovaně to pozorovala. Uběhlo pět minut a pořád zůstávala v té poloze, teď se usmívala a vrtěla se. Musela jsem pryč. Šla jsem nejdřív pomalu, pak jsem se k autu rozběhla. Se zavřenými dveřmi, s nahlas puštěným rádiem a zteplalým bourbonem, který mě pálil v hrdle, jsem ujížděla od toho zápachu a hluku. A od toho dítěte.

KAPITOLA 8

Amma. Dosud jsem se o ni příliš nezajímala. Teď už ano. Svíralo se mi hrdlo z toho, co jsem na farmě viděla.

Matka říkala, že je nejoblíbenější dívkou na škole, a já tomu věřila. Jackie zase, že je tou nejničemnější, a tomu jsem také věřila. Žít ve víru Adořiných jedovatostí určitě člověku nějak pokřiví povahu. Zajímalo by mě, co si Amma myslí o Marian. Musí být matoucí žít ve stínu jiného stínu. Amma je však chytré děvče – předváděla se mimo domov. V přítomnosti Adory byla poslušná, milá, ochotná – prostě taková, aby si vysloužila matčinu příchylnost.

Avšak ten násilnický rys – bouřlivé scény, facka kamarádce a teď tahle ohavnost. Záliba v provádění a pozorování nechutných věcí. Náhle mi to připomnělo historky o Ann a Natalii. Amma nebyla jako Marian, spíš možná jako ty dvě.

Bylo už k večeru, skoro čas na večeři, a tak jsem se rozhodla zkusit to podruhé u Keeneových. Potřebovala jsem jejich vyjádření do svého článku, a pokud ho nezískám, Curry mě odtud odvolá. Odjezd z Wind Gap by mi vůbec nevadil, ale musela jsem dokázat, že to tu zvládnu, zvlášť když teď byla má spolehlivost na vážkách. Holka, co se řeže do krve, nebývá první na řadě, když jde o nelehký úkol.

Projela jsem kolem místa, kde byla nalezena mrtvá Natalie. Co Amma považovala za nehodné ukradení, tvořilo tady smutnou hromádku: tři kusy uhaslých svíček a levné kytky, ještě v obalu ze supermarketu. Zplihle poletující heliem plněný balonek ve tvaru srdce.

Na příjezdové cestě u domu Keeneových seděl v červeném kabrioletu na místě řidiče Nataliin bratr a vedle něj blond dívka, skoro tak hezká jako on. Zaparkovala jsem za nimi a všimla si, že se oba kradmo ohlédli, ale dělali, že mě nevidí. Dívka se živě rozesmála, prsty s červeně nalakovanými nehty prohrábla hochovy tmavé vlasy. Krátce a nemotorně jsem jim pokývla, což podle mě ani nezaznamenali, a prošla kolem nich k přednímu vchodu.

Otevřela mi Nataliina matka. V domě se nesvítilo a bylo tam ticho. Tvářila se přívětivě; nepoznala mě.

„Paní Keeneová, moc se omlouvám, že vás obtěžuju pro vás v tak nelehké době, ale potřebuju s vámi mluvit.“

„O Natalii?“

„Ano, můžu dál?“ Byl to záludný trik, jak se dostat do domu, aniž bych se představila. Reportéři jsou jako upíři, říká s oblibou Curry. Bez pozvání se k vám domů nedostanou, ale pak se jich nezbavíte, dokud vás zcela nevycucnou. Otevřela dokořán.

„Je tu příjemně a chládek, díky,“ řekla jsem. „Dnes mělo být nejvýš třicet dva stupňů, ale řekla bych, že bylo víc.“

„Já slyšela třicet pět.“

„Věřila bych. Můžu vás poprosit o sklenku vody?“ Další trik, jak získat čas: žena vás hned tak nevyhodí, pokud vám něco nabídne. Pokud máte nějakou alergii nebo jste nastydlí, prosba o kapesníček je ještě lepší. Ženy vítají zranitelnost. Tedy většina žen.

„Jistě.“ Zůstala stát a zahleděla se na mě, jako kdyby měla pocit, že by mě měla nejspíš znát, ale styděla se zeptat. Pohřebáci, kněží, policisté, lékaři, účastníci pohřbu – v posledních dnech nejspíš potkala víc lidí než za celý minulý rok.

Hned jak paní Keeneová odešla do kuchyně, rozhlédla jsem se. Místnost dnes vypadala zcela jinak, nábytek stál opět na svém místě. Na nedalekém stolku byla fotka Keeneovic dětí. Oba se opírali o kmen velkého dubu, oblečení v džínách a červených svetrech. On se usmíval rozmrzele, jako kdyby tam raději nebyl. Ona byla skoro o polovinu menší a tvářila se zcela vážně, připomínalo to staré daguerrotypie.

„Jak se jmenuje váš syn?“

„John. Je to velmi hodný a milý chlapec, vždy jsem na něj byla pyšná. Právě dokončil střední školu.“

„Tak to je změna – když jsem tady do ní chodila já, končili jsme až v červnu.“

„Hm. Není špatné mít delší prázdniny.“

Usmála jsem se. Ona také. Usedla jsem a napila se vody. Nemohla jsem si vzpomenout, co Curry radil, když se člověk chytře vloudí do cizího obýváku.

„Ještě jsme se vlastně nesetkali. Jsem Camille Preakerová. Z Chicago Daily Post. Nedávno jsme spolu krátce telefonovaly.“

Přestala se usmívat. Otevřela pusu.

„To jste měla říct hned.“

„Vím, že nyní prožíváte těžkou dobu, ale kdybych vám mohla položit pár otázek…“

„Nemohla.“

„Paní Keeneová, chceme jen pomoct, děláme to pro vaši rodinu, proto jsem tady. Čím víc informací lidem poskytneme…“

„Tím víc prodáte výtisků. Je mi z toho zle a už mě to unavuje. Říkám vám naposledy: už se nevracejte. Nepokoušejte se nás kontaktovat. Každopádně nemám, co bych vám řekla.“ Stoupla si a naklonila se ke mně. Stejně jako na pohřbu měla náhrdelník z dřevěných kuliček a s velkým rudým srdcem. A to se pohupovalo jako hypnotizérovy hodinky. „Podle mě jste parazit,“ vychrlila na mě. „Podle mě jste odporná. Jen doufám, že si jednou vzpomenete a pochopíte, jak jste nechutná. Prosím, odejděte.“

Vyprovodila mě ke dveřím, jako kdyby nevěřila, že opravdu odejdu, dokud to sama neuvidí. Zavřela za mnou tak prudce, až se rozcinkal zvonek.

Stála jsem tam celá rudá, myslela na to, jak pěkně se bude v mé reportáži vyjímat ten náhrdelník se srdcem, a všimla si, že na mě kouká ta dívka v červeném kabrioletu. Mladík už tam nebyl.

„Vy jste Camille Preakerová, viďte?“ křikla.

„Ano.“

„Pamatuju si vás,“ řekla dívka. „Byla jsem ještě malá, když jste tu žila, ale všichni jsme vás znali.“

„Jak se jmenuješ?“

„Meredith Wheelerová. Nemůžete si mě pamatovat, byla jsem ještě ucho, když jste už byla na střední.“

Děvče Johna Keenea. Jméno mi bylo povědomé díky matčiným přítelkyním, ale konkrétně jsem si ji nepamatovala. Sakra, muselo jí být tak šest nebo sedm, když jsem tu ještě bydlela. Ale nebylo překvapující, že ona zná mě. Dívky vyrůstající ve Wind Gap přímo posedle pozorovaly ty starší: která chodí s kterou fotbalovou hvězdou, která se stane královnou školního plesu, kdo je důležitý. Měnily jsme své favoritky jako kartičky s hráči baseballu. Dodnes se pamatuju na CeeCee Wyattovou, královnu maturitního plesu na Calhoonově střední, když jsem byla malá. Jednou jsem si v drogerii koupila jedenáct rtěnek ve snaze najít ten odstín růžové, jaký měla, když mě jednou ráno pozdravila.

„Pamatuju si tě,“ řekla jsem. „Nemůžu uvěřit, že už máš řidičák.“

Zasmála se, ta má lež ji potěšila.

„Vy jste teď reportérka, že jo?“

„Ano, v Chicagu.“

„Zařídím, abyste si mohla s Johnem promluvit. Zůstaneme v kontaktu.“

Meredith odjela. Bylo mi jasné, že je sama se sebou navýsost spokojená – Zůstaneme v kontaktu – znovu si nanesla lesk na rty a vůbec nemyslela na tu desetiletou mrtvou, která měla být předmětem hovoru.

Zavolala jsem do největšího železářství ve Wind Gap – tam, u nějž se našla mrtvá Natalie. Nepředstavila jsem se a hned jsem začala vykládat, že bych se možná pustila do rekonstrukce koupelny, nejspíš vyměnila dlaždičky. Nebylo těžké stočit hovor k vraždám. Čekala bych, že hodně lidí teď lépe zabezpečuje svůj dům, poznamenala jsem.

„To je pravda, madam. V posledních dnech jdou hodně na odbyt řetízky ke dveřím a bezpečnostní zámky,“ potvrdil bručounský hlas.

„Vážně? Kolik jste jich prodali?“

„Nejmíň tři tucty.“

„Většinou šlo o rodiny? O lidi s dětmi?“

„Nojo. Právě oni mají důvod ke starostem, ne? Je to hrozné. Chystáme se udělat sbírku pro rodinu malé Natalie.“ Na chvíli se odmlčel. „Nepřijdete se podívat na ty dlaždičky?“

„Asi ano, díky.“

Další odškrtnutý bod ze seznamu, a ani jsem si nemusela vyslechnout nadávky od truchlící matky.

Pro naši polední schůzku vybral Richard Gritty’s, „domácí restauraci“ se salátovým barem, která nabízela kdeco kromě salátu. Hlávkový salát byl vždy v malé misce na kraji, celý povadlý, jakýsi pozůstatek původního záměru. Když jsem tam vpadla s dvanáctiminutovým zpožděním, Richard se bavil s hezky zakulacenou servírkou. Žena, jejíž obličej ladil s koláči otáčejícími se ve skleněné vitríně za ní, si ani nevšimla mého příchodu. Byla zabraná do úvah stran Richarda: v duchu už si ho na dnešní večer poznamenávala do kalendáře.

„Preakerová,“ řekl, dál však hleděl na dívku. „Vaše nedochvilnost je skandální. Máte štěstí, že mi tu JoAnn dělá společnost.“ Dívka se zahihňala a vedla nás do krajního boxu, kde přede mne položila umaštěný jídelní lístek. Na stole byly dosud viditelné vlhké kroužky od sklenek předchozích hostů.

Přišla číšnice, postavila přede mě štamprle s vodou a podala Richardovi kelímek s limonádou. „Prosím, Richarde – pamatuju si to, vidíte?“

„Proto jste má nejoblíbenější číšnice, Kathy.“ Jak roztomilé.

„Ahoj, Camille, slyšela jsem, že jsi přijela.“ Tuhle větu už nechci slyšet. Číšnice, jak se při bližším pohledu ukázalo, byla mou bývalou spolužačkou. Ve druhém ročníku jsme se kamarádily, protože jsme randily s těmi nejlepšími kluky – tím mým byl Phil a jejím Jerry – sportovci, co na podzim hráli fotbal, v zimě zápasili a po celý školní rok pořádali večírky ve Philově suterénním bejváku. Vzpomínám si, jak se držíme za ruce kvůli rovnováze, když čuráme do sněhu před posunovacími prosklenými dveřmi, příliš opilé, abychom si nahoře všimly jeho mamky. Vzpomněla jsem si, že mi vykládala, jak s Jerrym souložili na kulečníku. Což vysvětlovalo, proč potom ta plsť byla lepkavá.

„Ahoj, Kathy, moc ráda tě vidím. Jak se máš?“

Rozhodila ruce a rozhlédla se po restauraci.

„Co ti budu vykládat, sama vidíš. No jasně, kvůli tomu jsi přijela, ne? Bobby pozdravuje. Kidder.“

„No ovšem! Páni…“ Já zapomněla, že se vzali. „Jak se má?“

„Všechno při starým. Někdy se zastav. Až budeš mít čas. Bydlíme ve Fisherově ulici.“

V duchu jsem se viděla, jak sedím v obýváku Bobbyho a Kathy Kidderových a přemýšlím, co říct. Mluvení obstará Kathy, vždycky to tak bylo. Patřila k lidem, co raději čtou nahlas názvy ulic, než aby mlčeli. Jestli to byl ten stejný starý Bobby, tak to býval vždy mlčenlivý, ale přívětivý chlápek, co neměl mnoho zájmů. Jeho šedomodré oči zpozorněly, jen když byla řeč o lovu. Ještě na střední si schovával kopýtka všech ulovených srnců, pokaždé měl v kapse nejnovější pár, vyndával je a bubnoval s nimi o jakýkoli pevný povrch, co byl po ruce. Vždy jsem měla pocit, že je to morseovka toho mrtvého srnce, opožděná výstraha před zítřejší zvěřinou.

„Takže co si dáte k pití, panstvo?“

Objednala jsem si pivo, což vyvolalo významnou pauzu. Kathy se ohlédla na hodiny na zdi. „No, nalívat bychom měli až od osmi. Ale zkusím ti jedno propašovat – kvůli starým časům, co?“

„Nerada bych ti způsobila nějakou nepříjemnost.“ Jak typické pro Wind Gap, stanovit vlastní pravidla stran alkoholu. Pět odpoledne by dokonale stačilo. Osmou hodinu si někdo vymyslel, abyste se cítili provinile.

„Páni, Camille, takové vzrůšo už jsem dávno nezažila.“

Zatímco Kathy šla zařídit propašování mého pití, odebrali jsme se s Richardem naložit si talíře kuřecími řízky, kukuřicí, šťouchanými brambory a v Richardově případě ještě ovocným želé, které se mu začalo rozpouštět do ostatního jídla, než jsme se vůbec stačili vrátit ke stolu. Kathy mi nenápadně nechala lahev piva na sedadle.

„Vždycky s pitím začínáte takhle brzy?“

„Vždyť je to jen pivo.“

„Cítil jsem z vašeho dechu alkohol, hned jak jste přišla, tedy překrytý… mentolkami?“ Usmál se, jako kdyby byl jen zvědavý, neodsuzoval to. Vsadila bych se, že v místnosti pro výslechy exceloval.

„Mentolky jo; alkohol ne.“

Ve skutečnosti to byl důvod, proč jsem se opozdila. Ještě než jsem zajela na parkoviště, vzpomněla jsem si, že ten rychlý doušek, který jsem si dala po odchodu od Keeneových, si žádá nějakou kamufláž, a tak jsem ujela několik bloků do obchodu a koupila si bonbony.

„V pořádku, Camille,“ prohodil vlídně. „Jen klid. Nic mi do toho není.“ Dal si do pusy brambory obarvené želém načerveno a odmlčel se. Tvářil se rozpačitě.

„Tak co všechno chcete vědět o Wind Gap?“ Měla jsem pocit, že jsem ho zoufale zklamala, jako když nedbalý rodič děcku popře, že mu k narozeninám slíbil návštěvu zoo. Byla jsem ochotná říct mu pravdu, odpovědět mu pravdivě na další otázku, kterou položí, jen abych to napravila – a vtom mě napadlo, jestli právě to nebyl záměr, proč na mě hned vyrukoval s tím pitím. Mazanej polda.

Upřeně se na mě zahleděl. „Chci vědět vše o zdejších násilnostech. Jednotlivá místa mívají své vlastní osobité rysy. Dochází k nim otevřeně, nebo skrytě? Jsou páchány ve skupině – hospodské rvačky, znásilnění partou –, nebo jsou specifické, individuální? Kdo je páchá? Kdo je terčem?“

„Nejsem si jistá, jestli jen tak spatra dokážu celkově shrnout veškerou zdejší historii zločinnosti.“

„Jmenujte skutečný násilný čin, jehož jste byla svědkem jako dítě.“

Moje matka s tím miminem.

„Viděla jsem jednu ženu ubližovat dítěti.“

„Naplácala mu nebo ho uhodila?“

„Kousla ho.“

„Byl to chlapec, nebo děvče?“

„Myslím, že děvče.“

„A bylo to její dítě?“

„Ne.“

„No fajn, dobrý začátek. Takže velmi osobní akt násilí na malém dítěti ženského pohlaví. A kdo ho spáchal, ověřím si to.“

„Jméno té osoby neznám. Byla to něčí příbuzná odjinud.“

„A kdo by mohl znát její jméno? Myslím, jestli tu má nějaké příbuzné, stálo by za to ověřit si to.“

Měla jsem pocit, jako kdyby se mi uvolnily ruce i nohy a proplouvaly kolem mě jako naplavené dříví na olejnatém jezeře. Přimáčkla jsem špičky prstů k hrotům vidličky. Zpanikařila jsem už jen proto, že jsem o té události promluvila. Vůbec mě nenapadlo, že by chtěl Richard znát podrobnosti

„Heleďte, já myslela, že tu jde především o profilaci násilí,“ řekla jsem dutě. V uších mi šumělo. „Neznám žádné podrobnosti. Byla to žena, kterou jsem neznala, a nevím, s kým tam byla. Předpokládala jsem, že není zdejší.“

„Já myslel, že reportéři nepředpokládají.“ Znovu se usmál.

„Tehdy jsem nebyla reportérka. Byla jsem malá holka…“

„Camille, já vás tu trápím, omlouvám se.“ Vzal mi z ruky vidličku, odložil ji opatrně na svou stranu, vzal mě za ruku a políbil mě na ni. Viděla jsem, jak z pravého rukávu vykukuje slovo rtěnka. „Omlouvám se, nechtěl jsem vás vyslýchat. Hrál jsem si na zlého poldu.“

„Nedovedu si vás představit jako zlého poldu.“

Zazubil se. „Máte pravdu, byl to jen pokus. Může za to ten můj zatracenej klučičí vzhled!“

Chvíli jsme mlčky upíjeli. Otočil slánku a řekl: „Můžu položit ještě pár dalších otázek?“ Kývla jsem. „Vzpomenete si na nějaký další incident?“

Z pachu tuňákového salátu na mém talíři se mi zvedal žaludek. Pátrala jsem pohledem po Kathy, aby mi přinesla další pivo.

„Bylo to v páté třídě. O přestávce dva kluci zahnali do rohu holku a nechali ji, aby do sebe strčila klacek.“

„Proti její vůli? Donutili ji k tomu?“

„No… tak trochu, řekla bych. Rádi šikanovali, nařídili jí to a ona to udělala.“

„A vy jste to viděla, nebo o tom slyšela?“

„Několika z nás poručili, abychom se dívaly. Když se to dozvěděla učitelka, musely jsme se omluvit.“

„Té dívce?“

„Ne, i ta holka se musela celé třídě omluvit. Mladé dívky musí mít kontrolu nad svým tělem, protože chlapci to neumějí.“

„Kristepane. Člověk zapomíná, jak to dřív bylo, a není to ani moc dávno. Jaká… zpozdilost.“ Richard si cosi poznamenal do notesu a pak spolkl trochu želé. „Pamatujete si ještě něco?“

„A jedna holka z osmé třídy se jednou opila na školním večírku a čtyři nebo pět kluků z fotbalového týmu se na ní vystřídalo. To se taky počítá?“

„Camille. Samozřejmě že se to počítá. Nepochybně to sama víte, ne?“

„Jen mi nebylo jasné, jestli to považovat za zjevné násilí nebo…“

„Jo, já bych znásilnění třináctileté holky bandou grázlů za jasné násilí považoval, to určitě.“

„Všechno v pořádku?“ objevila se náhle s úsměvem Kathy.

„Myslíš, že bys mi mohla propašovat ještě jedno pivo?“

„Dvě.“ To se ozval Richard.

„Tak jo, ale to jen kvůli Richardovi, protože dává největší spropitné ze všech.“

„Díky, Kathy.“ Richard se usmál.

Naklonila jsem se k němu. „Já nepopírám, že to je špatné, Richarde; jen se snažím zjistit vaše kritéria, pokud jde o násilí.“

„V pořádku, a já zase získávám celkový obraz o druhu násilí, se kterým tu máme co do činění, už jen podle toho, že se mě ptáte, jestli na tom záleží. Byla o tom informována policie?“

„Jasně že ne.“

„Udivuje mě, že se nemusela omluvit, když jim dovolila ji znásilnit, to zaprvé. Osmá třída. Dělá se mi zle.“ Znovu se pokusil vzít mě za ruku, ale já ucukla a schovala ji do klína.

„Takže v případě znásilnění je věk důležitý?“

„Při znásilnění na věku nezáleží.“

„A když se dnes večer opiju, nebudu vědět, co dělám, a vyspím se se čtyřmi chlápky, půjde o znásilnění?“

„Jestli podle zákona, to nevím, záleží na spoustě věcí – a na vašem advokátovi. Ale eticky – je to sakra jasné.“

„Vy jste sexista.“

„Cože?“

„Jste sexista. Je mi na zvracení z těch liberálních levičáků, co ženy sexuálně diskriminují pod rouškou ochrany před sexuální diskriminací.“

„Můžu vás ujistit, že nic takového nedělám.“

„Mám v redakci jednoho kolegu – vnímavého. Když mě při povyšování přeskočili, radil mi, abych je žalovala kvůli diskriminaci. O žádnou diskriminaci nešlo, byla jsem jen průměrná reportérka. A opilé ženy občas nejsou znásilněné; jen si špatně vybraly – a tvrdit, že máme právo na zvláštní zacházení, když se opijeme, protože jsme ženy, tvrdit, že potřebujeme zvláštní ochranu, to mi připadá urážející.“

Kathy nám donesla pivo a mlčky jsme popíjeli, dokud bylo co.

„Jéžiš, Preakerová, tak jo, vzdávám se.“

„Fajn.“

„Ale vidíte tu jistý vzorec, ne? V útoku na ženy. V postoji k těm útokům.“

„Až na to, že holčička Nashových ani Keeneových nebyla sexuálně zneužita. Je to tak?“

„Řekl bych, že v mysli našeho pachatele je vytrhání zubů rovnocenné znásilnění. Jedná se tu o ovládnutí – je to vniknutí, vyžaduje to značnou sílu a s každým vytrženým zubem přichází… uspokojení.“

„To je oficiální prohlášení?“

„Jestli najdu v novinách třeba jen pouhou zmínku o tomhle rozhovoru, už s vámi v životě nepromluvím. A to by bylo moc zlé, protože s vámi mluvím rád. Na zdraví.“ Richard si prázdnou sklenicí přiťukl s tou mou. Mlčela jsem.

„Tak co kdybych vás někam pozval,“ řekl. „Pobavit se. Žádné řeči o práci. Můj mozek zoufale potřebuje odpočinek. Co kdybychom se pobavili ve zdejším stylu?“

Zvedla jsem obočí.

„Přetahovat se? Chytat namaštěné prase?“ začal počítat na prstech. „Vyrobit si zmrzlinu? Projet se po Main Street v miniautíčku? A není někde nějaká hezká venkovská pouť? Předvedl bych vám, jakou mám sílu.“

„Váš přístup místní jistě ocení.“

„Kathy se líbím.“

„To kvůli spropitnému.“

Skončili jsme v Garrettově parku, usazení na houpačkách, které pro nás byly malé, a pohupovali jsme se v tom horkém prašném večeru. Tady byla Natalie Keeneová naposledy spatřena, ale ani jeden z nás se o tom nezmínil. Za hřištěm chrlilo bez přestávky staré kamenné pítko vodu a tak to bude až do zářijového Svátku práce.

„Vídám tu po večerech spoustu středoškoláků, jak popíjejí,“ poznamenal Richard. „Vickery má teď příliš práce, než aby je odtud honil.“

„Takhle to tu chodilo, už když já byla na střední. Tak moc se tu zas nechlastá. Tedy kromě Gritty’s.“

„Moc rád bych vás viděl, když vám bylo šestnáct. Nechte mě hádat: byla jste jako dcera kazatele. Hezká, prachatá, chytrá. A to tady znamená problém, řekl bych. Dovedu si vás představit právě támhle,“ ukázal na popraskanou dřevěnou tribunu. „Jak dokážete přepít kluky.“

To bylo to nejmenší, co jsem ve zdejším parku stihla. Nejen první pusu, ale i první vykouření kluka, to ve třinácti. Jeden maturant z baseballového týmu si mě vyhlídl a vzal mě do lesa. Nechtěl mě políbit, dokud ho neudělám. A pak odmítl kvůli tomu, co jsem měla v puse. První láska. A brzy nato jsem zažila na večírku divokou noc s fotbalisty, to byla ta historka, co Richarda tak rozlítila. Osmá třída, čtyři hoši. Užila jsem si víc než za posledních deset let. Vnímala jsem, jak mě slovo zkažená pálí v pánevní oblasti.

„Užila jsem si dost,“ řekla jsem. „Vzhled a prachy ve Wind Gap vám hodně pomůžou.“

„A chytrost?“

„Tu skrýváte. Měla jsem hodně kamarádů, ale žádného nejbližšího, chápete?“

„Dovedu si to představit. Byly jste si s matkou blízké?“

„Nijak zvlášť.“ Příliš jsem toho vypila; cítila jsem, jak mi hoří tváře.

„Proč ne?“ Richard se ke mně otočil i s houpačkou.

„Já si myslím, že některé ženy neumějí být matkami. A některé ženy neumějí být dcerami.“

„Ublížila vám někdy?“ Ta otázka mě znervóznila, zvlášť po našem rozhovoru při večeři. Neublížila mi? Byla jsem přesvědčená, že jednou se mi vynoří vzpomínka, jak mě drásá, kouše nebo štípe. Měla jsem pocit, že se to stalo. Představila jsem si, jak svlékám blůzu a ukazuju mu své jizvy, křičím: Ano, jen se podívejte! Jak je chápavý.

„To je bizarní otázka, Richarde.“

„Omlouvám se, mluvila jste tak… smutně. Rozzlobeně. Já nevím.“

„Hned se pozná ten, kdo měl normální vztah s rodiči.“

„Vinen.“ Zasmál se. „Co takhle změnit téma?“

„Souhlasím.“

„Fajn, tak co třeba… nenáročná konverzace. Houpačková rozmluva.“ Richard nakrabatil obličej jako při pantomimě. „Takže, jaká je vaše oblíbená barva, oblíbená zmrzlinová příchuť a oblíbené roční období?“

„Modrá, kávová a zima.“

„Zima. Tu nemá rád nikdo.“

„Je brzy tma, to se mi líbí.“

„Proč?“

Protože to znamená, že den skončil. Ráda odškrtávám dny v kalendáři – 151 škrtnutých dnů a nic opravdu strašného se nepřihodilo. 152 a svět trvá dál. 153 a já nikomu neublížila. 154 a nikdo ke mně necítí opravdovou nenávist. Nebudu se nikdy cítit v bezpečí, dokud nespočítám své poslední dny na prstech jedné ruky. Ještě tři dny, a už si nebudu muset dělat starost se svým životem.

„Líbí se mi prostě noc.“ Chystala jsem se ještě něco dodat, jen stručně, ale něco dalšího, když na druhé straně cesty zastavil otřískaný žlutý IROC a zezadu vylezla Amma a její blond kamarádky. Amma se sklonila k okénku u řidiče a provokovala ho úžlabinkou mezi ňadry. Měl dlouhé zplihlé špinavě blond vlasy, jaké lze očekávat u člověka, který ještě jezdí ve žlutém IROCu. Tři kamarádky stály za ní, boky vysazené, ta nejvyšší se k nim otočila zády a předstírala, že si zavazuje botu. Ladné pohyby.

Dívky zamířily k nám, Amma zuřivě mávala rukama na protest proti černému kouři z výfuku. Byly to opravdu svůdné holky. Dlouhé blond vlasy, srdcovité obličeje a štíhlé nohy. Minisukně a krátké topy odhalující plochá dětská bříška. A až na Jodes, jejíž ňadra byla příliš vysoko a vycpaná, měly je ostatní plná, pohupující se a skvěle vyvinutá. Léta krmená mlékem, vepřovým a hovězím. Všemi těmi hormony, kterými cpeme dobytek. Nepotrvá dlouho, a ňadra budou mít i batolata.

„Zdravíčko, Dicku,“ křikla Amma. Olizovala obří červené lízátko.

„Zdravím, dámy.“

„Ahoj, Camille, už jsi o mně napsala?“ zeptala se Amma a olízla lízátko kolem dokola. Copy byly pryč, stejně jako oblečení, které měla na jatkách; určitě páchlo vším možným. Teď měla na sobě top a sukni, která jí sahala těsně pod rozkrok.

„Ještě ne.“ Měla broskvovou pleť bez jediné skvrny či vrásky, obličej tak dokonalý, jako kdyby právě vyklouzla z lůna. Všechny vypadaly nezrale. Přála jsem si, aby zmizely.

„Dicku, kdy nás vezmete na výlet?“ zeptala se Amma a kecla si do prachu před nás, nohy zkřížené, až jí byl vidět okraj kalhotek.

„To jedině v případě, že bych tě musel zatknout. Možná budu muset zatknout ty kluky, se kterými se stýkáte. Středoškoláci jsou pro vás až moc staří.“

„Oni nechodí na střední,“ řekla ta vysoká.

„Nojo,“ uchichtla se Amma. „Už z ní odešli.“

„Kolik je ti, Ammo?“

„Právě mi bylo třináct.“

„Proč se pořád zajímáte jen o Ammu?“ skočila jim do řeči bronzová blondýna. „My tu jsme taky, víte. Nejspíš ani nevíte, jak se jmenujeme.“

„Camille, seznam se, to je Kylie, Kelsey a Kelsey,“ představil je Richard a postupně ukázal na tu vysokou, na tu blond do zrzava a na dívku, které má sestra říkala…

„To je Jodes,“ poznamenala Amma. „Obě se jmenují Kelsey, a tak se jí říká příjmením. Aby se to nepletlo. Je to tak, Jodes?“

„Můžou mi říkat Kelsey, jestli chtějí,“ řekla dívka, jejíž poslední místo v pořadí bylo patrně trestem za to, že byla nejméně hezká. Asymetricky ustupující brada.

„A Amma je vaše nevlastní sestra, co?“ pokračoval Richard. „Nejsem tak úplně mimo obraz.“

„Vypadá to, že jste v obraze ažaž,“ prohodila Amma. Pronesla ta slova velmi vyzývavě, i když jsem v tom nenacházela vůbec žádnou dvojsmyslnost. „A vy dva tady randíte nebo co? Slyšela jsem, že tady naše Camille je opravdu vyhlášená divoška. Aspoň bývala.“

Richard se krátce zasmál, tedy spíš si šokovaně odkašlal. Neslušná, pálilo mě teď na noze.

„Je to pravda, Richarde. Kdysi jsem byla pěkný číslo.“

„Pěkný číslo,“ řekla Amma posměšně. Dvě z dívek se zasmály. Jodes čmárala klackem čáry v hlíně. „Měl byste si ty historky poslechnout, Dicku. Hned byste byl nažhavený. Nebo možná už jste.“

„Dámy, už jsme na odchodu, ale jako vždy to bylo něco,“ prohlásil Richard a vzal mě za ruku, aby mi pomohl z houpačky. A držel mě za ni dál, cestou k autu mi ji dvakrát stiskl.

„Fakt džentlmen,“ křikla Amma. Všechny čtyři se zvedly a šly za námi. „Vyřešit zločin neumí, ale má dost času, aby pomohl Camille nastoupit do svýho podělanýho auta.“ Šly těsně za námi, Amma s Kylie nám doslova šlapaly na paty. Vnímala jsem pálící chorobné v místě, kde mi Ammin sandál sjel bolestivě po achilovce. Pak mi vlhké lízátko zamotala do vlasů.

„Přestaň,“ řekla jsem tiše. Otočila jsem se a popadla ji za zápěstí tak pevně, až jsem vnímala její tep. Byl pomalejší než ten můj. Nebránila se, vlastně přistoupila ještě blíž. Na hrdle jsem vnímala její jahodový dech.

„No tak, dělej.“ Amma se usmála. „Můžeš mě tu zabít, a Dick to stejně nedokáže vyřešit.“ Pustila jsem ji a odstrčila od sebe, s Richardem jsme nasedli do auta, rychleji než by se mi líbilo.

KAPITOLA 9

V devět jsem naráz a tvrdě usnula a vzbudila se do prudce svítícího slunce v sedm ráno. Uschlý strom narážel větvemi do žaluzií na mém okně, jako kdyby toužil dostat se dovnitř a pohodlně se vedle mě uložit.

Oblékla jsem svou uniformu – dlouhé rukávy, dlouhou sukni – a sešla dolů. Gayla vzadu za domem v okolní zeleni přímo zářila ve svých bělostných šatech. Držela stříbrný podnos, na který matka kladla vytříděné růže. Matka byla oblečená v máslově žlutých letních šatech, které barvou ladily s jejími vlasy. Kráčela s nůžkami mezi trsy růžových a žlutých květů. Každý z nich dychtivě prohlédla, trhala plátky, ohýbala je a zvědavě prohlížela.

„Musíš je víc zalívat, Gaylo. Podívej, jaks’je zhuntovala.“

Oddělila z keříku světle růžovou růži, přitiskla ji k zemi, nohou zlehka přidržela a u kořene ustřihla. Gayla měla na podnose už nejméně dva tucty růží. Žádnou vadu jsem na nich neviděla.

„Camille, dnes si zajedeme na nákupy do Woodberry,“ zvolala matka, aniž by vzhlédla. „Co říkáš?“ Vůbec se nezmínila o té včerejší srážce u Nashových. To by bylo příliš osobní.

„Musím vyřídit pár věcí,“ řekla jsem. „Mimochodem, nevěděla jsem, že se znáš s Nashovými. A znalas Ann.“ Cítila jsem se trochu provinile, že jsem onehdy u snídaně tohle zpochybnila. Ne snad kvůli výčitkám svědomí, že jsem matku rozčílila – spíš jsem nesnesla představu, že jí cokoli dlužím.

„Hmm. V sobotu pořádáme s Alanem večírek. Byl plánovaný dávno předtím, než jsme se dozvěděli, že přijedeš. Vlastně jsme ani nevěděli, že přijedeš, dokud ses tu neobjevila.“

Další ustřihnutá růže.

„Já myslela, že ty holčičky skoro neznáš. Neuvědomila jsem si…“

„Fajn. Bude to hezká letní párty, spousta báječných lidí, a ty potřebuješ šaty. Určitě sis žádné nepřivezla, co?“

„Ne.“

„Tak dobře, aspoň budeme mít příležitost si popovídat. Už jsi tu víc jak týden, bylo by načase.“ Položila na podnos poslední stonek. „Tak, Gaylo, tohle vyhoď. Později vybereme do domu nějaké hezké.“

„Dám si je do pokoje, mami. Mně se zdají hezké.“

„Ale nejsou.“

„To nevadí.“

„Camille, právě jsem je prohlížela, ty květy nejsou hezké.“ Upustila nůžky na zem a škubala za stonek.

„Mně to ale stačí. Do mého pokoje.“

„Ale ne, podívej, za to můžeš ty. Teče mi krev.“ Matka zvedla od trnů rozpíchané ruce a po zápěstích jí stékala krev. Konec konverzace. Zamířila do domu, Gayla za ní, já za Gaylou. Klika u zadních dveří byla lepkavá od krve.

Alan obě ruce matce bohatě ovázal a vzápětí jsme téměř zakoply o Ammu, která se na terase opět zabývala svým domem pro panenky. Adora ji žertem zatáhla za cop a vybídla ji, ať jede s námi. Poslušně nás následovala a já čekala, kdy mně zase začne okopávat paty. V přítomnosti matky ne.

Adora si přála jet do Woodberry svým bleděmodrým kabrioletem, jsou tam hned dva nóbl butiky, ale nechtěla mít staženou střechu. „Jsme nastydlé,“ řekla a spiklenecky se usmála na Ammu. Ta seděla za matkou a přihlouple se pousmála, když jsem ji ve zpětném zrcátku přistihla, že mě pozoruje. Co chvíli přejela konečky prstů po matčiných vlasech, tak zlehka, aby si toho nevšimla.

Jen co jsem zaparkovala mercedes před jejím oblíbeným obchodem, Adora mě unaveně požádala, abych jí otevřela dveře auta. To bylo poprvé, co na mě po dvaceti minutách promluvila. Jak milé. Otevřela jsem jí i dveře butiku a něžné cinkání ladilo s potěšeným pozdravem prodavačky.

„Adoro!“ Vzápětí svraštila čelo. „Propána, zlato, co to máte s rukama?“

„Jen malá nehoda. Trocha práce kolem domu. Odpoledne jdu k doktorovi.“ No jasně, že půjde. Šla by, i kdyby se řízla o papír.

„Co se vám stalo?“

„Opravdu se mi o tom nechce mluvit. Ale chci vám představit svou dceru Camille. Přijela nás navštívit.“

Prodavačka se podívala na Ammu, pak se váhavě usmála na mě.

„Camille?“ Náhle si vzpomněla: „Já úplně zapomněla, že máte ještě další dceru.“ Při slově „dcera“ ztišila hlas, jako kdyby šlo o neslušné slovo. „Určitě je podobná otci,“ prohlásila žena a upřeně se mi dívala do obličeje, jako bych byla kůň, kterého hodlá koupit. „Amma je celá po vás a Marian podle fotek taky. Ale tahle…“

„Moc se mi nepodobá,“ pravila matka. „Po otci má barvu pleti i vlasů a též lícní kosti. A také povahu.“

To bylo zdaleka nejvíc, co jsem kdy slyšela matku říct o mém otci. Napadlo mě, kolik dalších prodavaček o něm vyslechlo pár takových příležitostných poznámek. Na okamžik jsem si představila, jak klábosím se všemi prodavačkami z jižní části Missouri a dávám dohromady matnou podobu toho člověka.

Matka mě pohladila obvázanýma rukama po vlasech. „Potřebujeme tady pro mé zlatíčko nové šaty. Něco barevného. Pořád chodí jen v černém a šedém. Velikost čtyři.“

Prodavačka, hubená, až jí kostnaté boky ze sukně trčely jako parohy, začala pobíhat mezi kruhovými věšáky a shromažďovat hromadu svítivě zelených a modrých a růžových šatů.

„Tohle by ti moc slušelo,“ prohlásila Amma a ukázala matce lesklý zlatavý top.

„Nech toho, Ammo,“ odbyla ji matka. „Je to nevkusné.“

„Opravdu jsem podobná otci?“ Nemohla jsem si pomoct, musela jsem se Adory zeptat. Tváře mi jen hořely nad vlastní troufalostí.

„Já věděla, že to nenecháš jen tak,“ odpověděla a před zrcadlem se zabývala rtěnkou. Gáza na jejích rukou zůstávala neskutečně neposkvrněná.

„Jen jsem zvědavá, nikdy ses nezmínila, že bych ti připomínala…“

„Připomínáš mi někoho, kdo se mi vůbec nepodobá. A rozhodně to není Alan, takže soudím, že to musí být tvůj otec. A už dost.“

„Ale mami, jen jsem chtěla vědět…“

„Camille, podívej, už zase mi teče krev, a to kvůli tobě.“ Zvedla ovázané ruce, teď už s rudými skvrnami. Nejraději bych ji podrápala.

Prodavačka se vrátila se spoustou šatů. „Tyhle rozhodně musíte mít,“ prohlásila a ukázala nám tyrkysové letní šaty. Bez ramínek.

„A co tady drahoušek?“ dodala a kývla směrem k Ammě. „Určitě by jí byly některé v nejmenším čísle.“

„Ammě je teprve třináct. Ještě se pro ni takové šaty nehodí,“ pravila matka.

„Teprve třináct, můj ty bože. Pořád zapomínám, vždyť vypadá na víc. Musíte mít hrůzu z toho, co se ve Wind Gap děje.“

Matka vzala Ammu kolem ramen a políbila ji do vlasů. „Někdy mám pocit, že tu starost neunesu. Nejraději bych ji někam zamkla.“

„Jako ty Modrovousovy mrtvé ženy,“ zamumlala Amma.

„Jako Dupynožku,“ řekla matka. „No tak pojď, Camille – ukaž sestře, jak umíš být krásná.“ Šla za mnou ke zkušebním kabinkám, mlčky a důstojně. V kabince se zrcadlem, s matkou usazenou za dveřmi, jsem zkoumala své možnosti. Bez ramínek, se špagetovými ramínky, s balonkovými rukávy. Matka mě tu trestala. Zkusila jsem růžové šaty s tříčtvrtečními rukávy, rychle jsem shodila kalhoty i blůzu a oblékla si je. Výstřih sahal níž, než jsem myslela: slova na mé hrudi vypadala ve světle zářivek pokrouceně, jako kdyby mi pod kůží rejdili červi. Řev, mléko, rána, krvácet.

„Camille, nech mě podívat.“

„No, tohle nepůjde.“

„Já se podívám.“ Na pravém boku hořelo Podceňovat.

„Počkej, zkusím jiné.“ Probírala jsem se dalšími šaty. Všechny moc odhalovaly. Znovu jsem se zahlédla v zrcadle. Bylo to děsivé.

„Camille, otevři.“

„Co je s Camille?“ přidala se Amma.

„Tohle nemá cenu.“ Postranní zip se zasekl. Jizvy na holých pažích růžově a rudě pálily. Ani jsem se na ně nemusela dívat do zrcadla, přímo jsem je cítila, jak se odrážejí – ohnivé stopy popálené kůže.

„Camille,“ řekla výhrůžně matka.

„Proč se nám nepředvede?“

„Camille.“

„Mami, vidělas ty šaty, přece víš, že to nejde,“ žadonila jsem.

„Tak mě nech podívat.“

„Já bych si nějaké zkusila,“ přemlouvala ji Amma.

„Camille…“

„Tak dobře.“ Prudce jsem otevřela dveře. Matka, s obličejem ve výši mého krku, sebou trhla.

„Panebože.“ Vnímala jsem na kůži její dech. Zvedla zavázanou ruku, jako kdyby se chtěla dotknout mé hrudi, vzápětí ji ale nechala klesnout. Amma hned za ní zakňučela jako štěně. „Podívej, co jsi se sebou provedla,“ řekla Adora. „Jen se podívej.“

„To dělám.“

„Doufám, že jsi spokojená. Doufám, že dokážeš sama sebe snést.“

Zavřela dveře a já ze sebe servala ty šaty, zip pořád nechtěl povolit, dokud jsem zuřivým škubáním neodtrhla zoubky od sebe a stáhla šaty k bokům, pak už se mi podařilo se z nich vyvléknout. Zip mi zanechal na kůži začervenalé škrábance. Přitiskla jsem si sbalené šaty na ústa a křičela jsem.

Z prodejny jsem zaslechla matčin odměřený tón. Když jsem tam vešla, prodavačka balila blůzu s vysokým límcem a dlouhými rukávy a korálově zbarvenou sukni, která mi bude sahat až ke kotníkům. Amma na mě zírala, oči zarudlé a uhýbavé, pak vyšla ven a čekala u auta.

Když jsme se vrátili, vysadila jsem Adoru na příjezdové cestě, kde už čekal Alan ve strojeně nedbalém postoji, ruce v kapsách plátěných kalhot. Proplula kolem něj ke schodům.

„Jaký byl výlet?“ křikl za ní.

„Příšerný,“ zanaříkala matka. Slyšela jsem, jak za sebou nahoře zavírá dveře. Alan se na mě zamračil a šel matku konejšit. Amma někam zmizela.

Šla jsem do kuchyně, do zásuvky s příbory. Chtěla jsem se jen podívat na nože, kterými jsem se kdysi řezala. Neměla jsem v úmyslu to zopakovat, jen jsem chtěla zkusit ten tlak ostří. Už teď jsem cítila špičku nože, jak mi zlehka tlačí na měkká bříška prstů, to příjemné napětí těsně před říznutím.

Zásuvka se otevřela jen na pár centimetrů a zasekla se. Matka ji zamkla. Zkoušela jsem to opakovaně. Slyšela jsem chrastění, jak do sebe všechna ta ostří narážela jako hejno netrpělivých kovových rybek. Pálila mě kůže. Už jsem chtěla volat Currymu, když se ozval tlumený hlas zvonku. Vykoukla jsem za roh a uviděla tam stát Meredith Wheelerovou a Johna Keenea.

Měla jsem pocit, jako by mě někdo přistihl při masturbaci. Kousla jsem se do vnitřku pusy a otevřela dveře. Meredith vplula dovnitř, zkoumavě se rozhlédla po místnostech a zvolala, jak krásné to tu je. Voněla parfémem, který by se hodil spíš k dámám ze společnosti než k dospívající dívce v zelenobílém oblečení roztleskávačky. Všimla si, že si ji prohlížím.

„Já vím, já vím. Školu už mám za sebou. Dnes to mám na sobě naposledy. Máme sraz s našimi nástupkyněmi. Něco jako předání pochodně. Taky jste byla roztleskávačka, ne?“

„Byla, těžko tomu uvěřit.“ Nebyla jsem zrovna vynikající, ale sukýnka mi slušela. V té době jsem se řezala jen na trupu.

„Ale věřím. Byla jste ta nejhezčí holka ve městě. Můj bratranec byl v prvním ročníku, když vy jste byla už v nejvyšším. Dan Wheeler, nic vám to neříká? Pořád mluvil jen o vás. Krásná a chytrá, krásná a chytrá. A milá. Zabil by mě, kdyby věděl, že vám to tu vykládám. Žije teď ve Springfieldu. Ale není ženatý.“

Její vlichocující se tón mi připomínal ten druh holek, se kterými jsem si nikdy nepadla do noty, ten typ, co předváděl jakousi kamarádskou blízkost, svěřoval vám o sobě věci, které by měli znát jen přátelé, a který sám sebe označoval za „lidmi oblíbeného“.

„Tohle je John,“ řekla, jako kdyby ji samotnou překvapilo, že ho vidí vedle sebe.

Teď poprvé jsem si ho prohlédla zblízka. Byl opravdu moc hezký, skoro už muž, vysoký a štíhlý, s nestydatě plnými rty a světlýma očima. Pramen černých vlasů si odhrnul za ucho a usmál se nad vlastní rukou, když mi ji podával, jako kdyby to byl domácí mazlíček předvádějící nějaký nový kousek.

„Tak kde si, lidičky, promluvíte?“ zeptala se Meredith. V duchu jsem na okamžik zauvažovala, jak se jí zbavit, dělalo mi starost, že nebudu vědět, kdy a jak ji umlčet. On však vypadal, že potřebuje společnost, a já ho nechtěla vylekat.

„Posaďte se v obýváku,“ řekla jsem. „Přinesu ledový čaj.“

Nejdřív jsem vyběhla nahoru, dala do svého diktafonu novou kazetu a zaposlouchala se u matčiných dveří. Ticho, jen šum ventilátoru. Usnula? Pokud ano, natáhl se Alan vedle ní, nebo usedl na židli u jejího toaletního stolku a dívá se na ni? I po tak dlouhé době jsem neměla ani tušení o tom, jak vypadá intimní život Adory a jejího manžela. Prošla jsem kolem Ammina pokoje, zahlédla ji napůl usazenou v houpacím křesle, četla knihu s názvem Řecké bohyně. Co jsem přijela, hrála si na to, že je Jana z Arku, manželka Modrovouse, princezna Diana – samé mučednice, došlo mi. Určitě najde mezi bohyněmi nějaké hodně úchylné. Nechala jsem ji při tom hledání.

V kuchyni jsem nalila pití. Pak jsem při počítání do deseti přitiskla do dlaně špičky vidličky. Má kůže pocítila úlevu.

Vešla jsem do obýváku a uviděla Meredith, jak sedí Johnovi na klíně a líbá ho na krk. Položila jsem s bouchnutím podnos na stůl, ale nenechala toho. John vzhlédl a zvolna se vymanil z jejího objetí.

„S tebou dneska nic není,“ našpulila rty.

„Tak tedy, Johne, jsem moc ráda, že ses rozhodl se mnou promluvit,“ začala jsem. „Vím, že tvá mamka nebyla ochotná se o tom bavit.“

„Já vím. Nechce mluvit skoro s nikým, zvlášť ne… s novináři. Velmi si chrání soukromí.“

„Ty s tím ale nemáš problém?“ pobídla jsem ho. „Už ti bylo osmnáct, předpokládám?“

„Teď nedávno.“ Obřadně popíjel čaj, jako kdyby si vychutnával každý doušek.

„Já totiž potřebuju být schopná popsat našim čtenářům, jaká byla tvoje sestra,“ řekla jsem. „Otec Ann Nashové o své dceři mluví, a já nechci, aby Natalie zůstala nepovšimnuta. Ví tvoje matka, že seš tady?“

„Ne, ale to nevadí. Řekl bych, že v tomhle se shodneme, že se neshodneme.“ Krátce se zasmál.

„Jeho mamka šílí, pokud jde o média,“ ozvala se Meredith a napila se z Johnovy sklenky. „Strašně si hlídá soukromí. Chci říct, pochybuju, že o mně vůbec ví, a to už spolu chodíme skoro rok, viď?“ Přikývl. Zklamaně se zakabonila, nejspíš kvůli tomu, že on nic nedodal k historii jejich románku. Sundala nohy z jeho klína, překřížila je a rukou přejížděla po okraji pohovky.

„A slyšela jsem, že teď bydlíš u Wheelerů, ano?“

„Za naším domem, je tam stará kočárovna,“ řekla Meredith. „Moje mladší sestra je naštvaná; scházela se tam se svejma divnejma kámoškama. Teda až na vaši sestru. Ta je bezva. Moji sestru znáte, ne? No přece Kelsey?“

No jasně, tady se dostáváme k Amminým parťačkám.

„Velká Kelsey, nebo malá?“ zeptala jsem se.

„Přesně tak. V tomhle městě se spousta holek jmenuje Kelsey. Naše je ta velká.“

„Už jsem se s ní setkala. Hodně se spolu kamarádí.“

„A dobře dělá,“ poznamenala odměřeně Meredith. „Malá Amma má svou školu. Běda, když se jí někdo znelíbí.“

Ammy už bylo víc než dost, pomyslela jsem si, ale představy, jak asi dokáže v šatně šikanovat menší holky, mi kroužily hlavou. Začátek střední bývá ošklivým obdobím.

„A tak je ti tam dobře, Johne?“

„Je v pohodě,“ plácla Meredith. „Sbalili jsme pár věcí, co chlapi potřebujou – mamka mu tam přidala i CD přehrávač.“

„Vážně?“ Zahleděla jsem se upřeně na Johna. Je načase promluvit, kámo. Jako podpantoflák plýtváš mým časem.

„Potřebuju na chvíli vypadnout z domova,“ řekl. „Všichni jsme tak trochu na nervy, chápete, a všude se povalují Nataliiny věci, máma nedovolí, aby na ně kdokoli sáhl. V chodbě jsou její boty a v naší společné koupelně visí její plavky, každé ráno na ně koukám, když se sprchuju. Už to nesnesu.“

„To si dovedu představit.“ Je to tak: pamatuju se na Marianin malý růžový kabátek, který visel ve skříni na chodbě až do doby, kdy jsem odešla na vysokou. Možná je tam dodnes.

Zapnula jsem diktafon a posunula ho po stole blíž k němu.

„Pověz mi, Johne, jaká byla tvoje sestra.“

„Byla to hodná holka. Strašně chytrá. Přímo neskutečná.“

„V jakém smyslu chytrá? Byla dobrá ve škole, nebo jí to prostě pálilo?“

„No, ve škole zrovna moc ne. Měla problémy s chováním,“ řekl. „Já si ale myslím, že se prostě nudila. Podle mě mohla klidně přeskočit ročník, možná i dva.“

„Jeho mamka si myslela, že by ji to poznamenalo,“ vložila se do hovoru Meredith. „Pořád jí dělalo starost, že je Natalie jiná než ostatní děti.“

Podívala jsem se na něj se zvednutým obočím.

„To je pravda. Mamka vždycky chtěla, aby se Natalie ničím nelišila. Ona byla trochu praštěná, pěkně divoká a dost ulítlá.“ Tiše se zasmál, oči sklopené k zemi.

„Máš na mysli nějakou konkrétní příhodu?“ zeptala jsem se. Curry miluje veselé příhody. A navíc to zajímalo i mě.

„Tak třeba si kdysi vymyslela vlastní jazyk, chápete? Pro normální dítě by to byla jen hatmatilka. Ale Natalie vytvořila i celou abecedu – podobnou té ruské. A učila mě ji. Tedy snažila se. Ale brzy to vzdala.“ Znovu se zasmál, stejně přidušeně jako před chvílí.

„Do školy chodila ráda?“

„Víte, není lehké být někde nový, a zdejší holky… řekl bych, že všude dokážou být trochu nafoukané.“

„Johnny! Skvělý!“ Meredith do něj naoko strčila. Nevšímal si jí.

„Chci říct, vaše sestra… je Amma?“ Kývla jsem. „Nejdřív se s ní tak trochu kamarádila. Lítaly spolu po lese a Natalie pak přišla domů celá podrápaná a nadšená.“

„Fakt?“ Při vzpomínce, s jakým pohrdáním vyslovila Amma Nataliino jméno, jsem si to nedovedla představit.

„Chvíli se hodně kamarádily. Ale myslím, že to Ammu brzy přestalo bavit, Natalie přece jen byla o pár let mladší. Co já vím. Prostě se nějak nepohodly.“ To se Amma naučila od matky – rychle se umět zbavit kamarádů. „Ale nic vážného,“ dodal John, jako by mě chtěl uklidnit. Nebo sebe. „Měla si však s kým hrát. James Capisi. Farmářský kluk, byl o rok nebo dva mladší, a tak s ním nikdo nekamarádil. Myslím, že si rozuměli.“

„On tvrdí, že byl poslední, kdo Natalii viděl ještě živou,“ poznamenala jsem.

„Lže,“ řekla Meredith. „Taky jsem tu historku slyšela. Pořád si vymýšlí. Jeho máma umírá na rakovinu. A otce nemá. Nikdo se o něj nezajímá. A tak si vymýšlí divoké historky. Nevěřte ničemu, co říká.“

Znovu jsem se podívala na Johna, ten pokrčil rameny.

„Je to přitažené za vlasy, ne? Bláznivá žena unese Natalii za bílého dne,“ řekl. „Mimochodem, proč by žena dělala něco takového?“

„A proč by něco takového dělal muž?“ zeptala jsem se.

„Kdoví, proč muži dělají takové zvrácenosti,“ ozvala se Meredith. „Je to věc genů.“

„Musím se tě zeptat, Johne: vyslýchala tě policie?“

„Spolu s rodiči.“

„A ty máš alibi na obě noci, kdy došlo k vraždám?“ Čekala jsem, jak zareaguje, on však v klidu pil čaj.

„No, nemám. Vyjel jsem si. Prostě odtud občas potřebuju vypadnout, chápete?“ Krátce pohlédl na Meredith, která v odpověď na jeho pohled sevřela rty. „Na tak malé město nejsem zvyklý. Člověk se občas potřebuje někam ztratit. Vím, že ty to nepochopíš, Mer.“ Meredith mlčela.

„Já to chápu,“ přisvědčila jsem. „Pamatuju si, když jsem tu vyrůstala, že jsem si nedovedla představit, jaké to asi je, odněkud se sem přistěhovat.“

„Johnny je jen galantní,“ ozvala se Meredith. „Obě ty noci byl se mnou. Nechce mě ale dostat do řečí. To tam napište.“ Meredith seděla na kraji pohovky strnule a vzpřímeně, mírně vykolejená, jako kdyby byla v transu.

„Meredith,“ zamumlal John. „Ne.“

„Sakra, nedovolím, aby si lidi mysleli, že můj kluk je vrahem malých holek, to pěkně děkuju, Johne.“

„Tak to pověz policii a oni budou do hodiny znát pravdu. Bude to pak pro mě ještě horší. Přece si nikdo nemyslí, že bych zabil vlastní sestru.“ John vzal mezi prsty pramínek Meredithiných vlasů a zlehka sjel od kořínků až na konec. Slovo šimrat mi naráz zahořelo na pravém boku. Tomu klukovi jsem věřila. Plakal před lidmi, vykládal o sestře pošetilé historky a hrál si s vlasy své holky, a já mu věřila. Jako bych slyšela Curryho, smějícího se mé naivitě.

„Když už jsme u těch historek,“ spustila jsem, „musím se tě na jednu z nich zeptat. Je pravda, že Natalie ještě ve Filadelfii ublížila své spolužačce?“

John ztuhl, otočil se k Meredith a teď poprvé se zatvářil nepříjemně. Poskytl mi názornou ukázku slovního obratu našpulená ústa. Celé tělo napnuté, až jsem si myslela, že se vrhne ke dveřím, ale pak se opřel a nadechl se.

„No bezva. To je ten důvod, proč máma nesnáší média,“ zavrčel. „Tehdy tam o tom v novinách vyšel článek. Bylo to jen pár odstavců. Udělali z Natalie málem zvíře.“

„Tak mi pověz, co se stalo.“

Pokrčil rameny. Objel prstem nehet. „Stalo se to při výtvarce, děcka vystřihovala a malovala a jedno děvče to odneslo zraněním. Natalie byla odjakživa temperamentní a ta holka ji pořád komandovala. A v té chvíli měla Natalie zrovna v ruce nůžky. Nebyl to plánovaný útok. A bylo jí teprve devět.“

V duchu jsem si na okamžik představila Natalii, to vážně se tvářící děcko na rodinném snímku Keeneových, jak mává ostřím před očima malé spolužačky. Představa jasně rudé krve mísící se s vodovými barvami pastelových odstínů.

„Co bylo pak s tou dívkou?“

„Levé oko jí zachránili. O to pravé přišla.“

„Natalie zaútočila na obě oči?“

Vstal a shlížel na mě skoro stejně jako předtím jeho matka. „Natalie pak chodila rok k psychiatrovi, než se s tím vyrovnala. Dlouhé měsíce se v noci budila, měla zlé sny. Bylo jí devět. A byla to nehoda. Všichni jsme si to vyčítali. Taťka založil pro tu holčičku fond. Museli jsme pryč, aby Natalie mohla začít znova. Proto jsme se přistěhovali sem – táta vzal první nabídnuté místo. Stěhovali jsme se uprostřed noci – jako zločinci. Sem. Do tohohle zatracenýho města.“

„Páni, Johne, já netušila, jak zlé časy jste zažili,“ řekla tiše Meredith.

Rozbrečel se, sedl si, obličej zakrytý rukama.

„Nemyslel jsem to tak, že bych litoval, že tu jsem, je mi líto, že ona sem přišla, protože je teď mrtvá. Chtěli jsme jí pomoct. A ona je mrtvá.“ Tiše zabědoval a Meredith ho váhavě vzala kolem ramen. „Mou sestru někdo zabil.“

Dnes nebude žádná rodinná večeře, protože slečna Adora se necítí dobře, informovala mě Gayla. Předpokládám, že to byla matčina afektovanost, když vyžadovala tu slečnu před svým jménem, a já si zkoušela představit, jak asi ten rozhovor probíhal. Gaylo, nejlepší sloužící v nejlepších domácnostech oslovují své paní jejich vlastními jmény. A my přece chceme patřit mezi nejlepší, ne? Něco na ten způsob.

Jestli byl příčinou můj spor s matkou, nebo ten s Ammou, to jsem nevěděla. Z matčina pokoje jsem zaslechla jejich hašteření, znělo to jako křik ve voliéře. Adora jí vyčítala, a to oprávněně, že se bez dovolení projížděla golfovým vozíkem. Jako všechna venkovská sídla i Wind Gap byl posedlý auťáky. Většina domácností vlastnila jeden a půl auta pro každého (tu půlku představoval nějaký muzeální kus nebo stará kraksna na špalcích, to podle příjmové kategorie) a k tomu lodě, vodní skútry, traktory; u zdejší elity to byly navíc golfové vozíky, které mládež, co ještě nevlastnila řidičák, využívala k projížďkám po městě. Z úředního hlediska to bylo nezákonné, ale nikdy jim v tom nikdo nebránil. Tušila jsem, že matka se pokoušela po zdejších vraždách tuto svobodu Ammě odebrat. Já bych to udělala. Hluk jejich hádky připomínající skřípot tupé pily trval půldruhé hodiny. Nelži mi, děvenko… To varování mi bylo tak známé, až se mě zmocňoval nepříjemný pocit. Amma tedy byla občas přistižená.

Zazvonil telefon a já to hned vzala, aby Amma neztratila nit, a k svému údivu jsem uslyšela překotné staccato mé dávné kamarádky Katie Laceyové. Angie Papermakerová zve děvčata k sobě domů na babinec. Dají si víno, podívají se na nějaký doják, popláčou si a proberou klepy. Měla bych jít. Angie bydlí v nové čtvrti boháčů – tvoří ji velká sídla na okraji Wind Gap. Vlastně už v Tennessee. Z tónu Katiina hlasu bylo těžké poznat, zda jde o závist nebo posměch. Jak jsem ji znala, nejspíš tak trochu obojí. Vždy patřila k těm holkám, co pořád chtěly mít to, co druzí, i když po tom ve skutečnosti netoužila.

Když jsem uviděla u Keeneů doma Katie a její přítelkyně, věděla jsem, že jim budu muset obětovat nejméně jeden večer. Buď tedy tohle, nebo se pustit do přepisu rozhovoru s Johnem. Což mě nebezpečně rozesmutňovalo. A navíc, stejně jako od Annabelle, Jackie a té potměšilé party matčiných přítelkyň, se na tomto setkání nejspíš dozvím víc než při tuctu běžných konverzací.

Sotva zastavila před domem, bylo mi jasné, že si Katie Laceyová, nyní Katie Bruckerová, dobře vybrala, jak se ostatně dalo čekat. Došlo mi to jednak proto, že jí zabralo jen pět minut, aby pro mě přijela (to znamená, že bydlí jen o blok dál), a také že přijela jedním z těch obrovských pitomých SUV, co stojí víc než domy mnoha lidí a poskytuje veškeré pohodlí. Za hlavou jsem slyšela DVD přehrávač s nějakým dětským programem, přestože tu žádné dítě nebylo. Na palubní desce před námi navigace radila, kudy jet.

Katiin manžel Brad Brucker začínal u jejího otce od píky, a když tatík odešel do penze, převzal podnik. Zabývali se prodejem jakéhosi kontroverzního hormonu používaného k urychlenému výkrmu kuřat. Matka se o tom vyjadřovala s pohrdáním – sama nikdy nevyužívala ničeho, co by urychlovalo výkrm. To neznamená, že by se vyhýbala hormonům. Matčina prasata byla naočkovaná přípravky, po kterých růžověla a tloustla jako zrající třešně, až se při rostoucí váze neudržela na nohou. Provádělo se to ale pomalejším tempem.

Brad Brucker patřil k tomu druhu manželů, který bude žít, kde Katie rozhodne, oplodní Katie, až si ona řekne, koupí Katie pohovku v koloniálním stylu, když se jí zachce, ale jinak bude držet pusu. Při delším pozorování nevypadal špatně a nádobíčko měl velikosti prsteníku. To jsem zjistila osobně díky víceméně mechanické výměně během prvního ročníku. Ale podle všeho ten drobeček dobře fungoval: Katie byla právě na konci třetího trimestru. Rozhodli se to zkoušet, dokud se nedočkají kluka. Moc si přejeme malého rošťáka, aby doma řádil.

Řeč o mně, Chicago, ještě žádný manžel, ale držím palce! Řeč o ní, o jejích vlasech, novém vitaminovém programu, o Bradovi, jejích dvou holčičkách, Emmě a Mackenzie, o dobročinnosti zdejších dam a o spoustě práce, co měli s oslavami dne svatého Patrika. Poté povzdech: Ty ubohé holčičky. Ano, povzdech: moje psaní o těch chudáčcích malých holčičkách. Zjevně ji to příliš nebralo, protože vzápětí se vrátila k dámské dobročinnosti a jak je to teď chaotické, co se Becca Hartová (rozená Mooneyová) stala výkonnou ředitelkou. Za našich časů nebývala Becca moc populární, na společenské výsluní se vyšvihla před pěti lety, když ulovila Erika Harta, jehož rodiče vlastnili vzkvétající Go-Kart, turistickou past s vodním toboganem a minigolfem, v nejošklivější části Ozarks. Ta situace je pěkně nemilá. Dnes večer tam bude a sama uvidím. Prostě se tam nehodí.

Angiin dům vypadal jako dětská malůvka zámečku: měl tak všeobecnou podobu, že skoro postrádal trojrozměrnost. Jen jsem vešla do místnosti, hned mi došlo, jak ráda bych tam nebyla. Především tu byla Angie, od dob střední školy o pět kilo lehčí, i když to nepotřebovala. Strojeně se na mě usmála a vrátila se k přípravě fondue. Byla tu Tish, která už na střední bývala jakousi naší mamkou; při zvracení vám držela vlasy a občas mívala divoké plačtivé záchvaty, že ji nikdo nemá rád. Dozvěděla jsem se, že se vdala za chlápka z Newcastlu, trochu přihlouplého (řekla Katie tišeji), který slušně vydělává. Mimi se uvelebila na čokoládově hnědé kožené pohovce. V pubertě byla oslnivá a vydrželo jí to i v dospělosti, kterou u ní málokdo bral na vědomí. Všichni o ní doteď mluvili jako o „rajcovním kuse“. A zde bylo potvrzení: obří diamant na její ruce, dar od Joeyho Johansena, vyčouhlého milého kluka, ze kterého se v prvním ročníku vyklubal zadák a začal požadovat, aby mu říkali Jo-ha. (Víc si o něm nepamatuju.) Chudák Becca – usazená mezi nimi vypadala dychtivě a nemožně, oblečená skoro stejně jako hostitelka. (Vzala Angie Beccu na nákupy?) Usmívala se na každého, jehož pohled zachytila, ale nikdo se s ní nebavil.

Dívaly jsme se na Osudové pláže.

Tish plakala, když Angie zase rozsvítila.

„Vrátila jsem se do práce,“ oznámila se vzlykem a tiskla si k očím prsty s korálově růžovými nehty. Angie dolila víno a pohladila jí koleno, hleděla na ni s okázalou starostí.

„Panebože proč, zlato?“ zamumlala Katie. I to její mumlání bylo holčičí a vemlouvavé. Jako když tisíc myší okusuje sušenky.

„Když je teď Tyler ve školní přípravce, přišlo mi, že to potřebuju,“ řekla Tish mezi vzlyky. „Jako kdybych potřebovala nějaký cíl.“ Poslední slovo vyslovila, jako by bylo neslušné.

„Ty ale máš cíl,“ řekla Angie. „Nedovol nikomu, aby ti říkal, jak máš vychovávat děti. Nedovol feministkám –“ a podívala se na mě, „– aby ses kvůli nim cítila provinile, že máš něco, co ony mít nemohou.“

„Má pravdu, Tish, má rozhodně pravdu,“ ozvala se Becca. „Feminismus požaduje, aby ženy mohly dělat, cokoli si zvolí.“

Dámy se váhavě zahleděly na Beccu, když se z rohu náhle ozvalo Mimino vzlykání a Angie – s vínem – se k ní otočila.

„Steven už nechce žádné další dítě,“ plakala.

„A proč ne?“ zeptala se Katie s pozoruhodně prudkou nevolí.

„Tvrdí, že tři úplně stačí.“

„Stačí jemu, nebo tobě?“ vyštěkla Katie.

„Vždyť jsem už říkala. Chci holčičku. Přeju si dceru.“ Dámy ji hladily po vlasech, Katie si pohladila bříško. „A já zase chci syna,“ zafňukala a upřeně zírala na snímek Angiina tříletého chlapce vystavený na krbové římse.

Tish s Mimi nepřestávaly slzet a stýskat si – Tolik mi chybí moje děťátka… Vždycky jsem si přála dětí plný dům, nic jiného jsem nechtěla… Co je na tom špatného, být jen máma? Bylo mi jich líto – vypadaly opravdu zkormouceně – a rozhodně jsem měla pochopení pro život, který se nevyvedl, jak jste si plánovali. Avšak po opakujícím se přikyvování a tiše vyjadřovaném souhlasu už mě nenapadalo nic nového, co k tomu říct, a tak jsem se vytratila do kuchyně ukrojit si kus sýra a zmizet z dohledu. Znala jsem ten rituál už na střední a věděla jsem, že brzy se to ošklivě zvrtne. Becca mě tam brzy následovala a pustila se do mytí nádobí.

„Takhle to bývá každý týden,“ řekla a zvedla oči k nebi; dělala, že ji to spíš baví, než znechucuje.

„Má to přinést úlevu, řekla bych,“ nadhodila jsem. Vycítila jsem, že by si přála, abych řekla víc. Znala jsem ten pocit. Jakmile tuším to správné slovo, skoro bych chtěla sáhnout dotyčnému do pusy a odlepit mu ho z jazyku.

„Neměla jsem vůbec tušení, jak je můj život neutěšený, dokud jsem nezačala navštěvovat tyhle Angiiny dýchánky,“ šeptla Becca a vzala čerstvě umytý nůž, aby nakrájela sýr Gruyere. Bylo ho dost k nakrmení klidně celého Wind Gap.

„No, dostat se do sporu znamená, že můžeš vést povrchní život, aniž by tě načapali, že jsi povrchní.“

„To zní výstižně,“ konstatovala Becca. „Takhle to mezi vámi bylo i na střední?“ zeptala se.

„Dost často, pokud jsme zrovna jedna druhé nevrážely dýku do zad.“

„Nejspíš můžu být ráda, že jsem byla taková nula,“ zasmála se. „Jak to že teď může být míň v pohodě?“ Taky jsem se zasmála, dolila jí víno, trochu se mi zatočila hlava nad tou absurditou, jak jsem se najednou ocitla v časech dospívání.

Ve chvíli, kdy jsme se obě trochu rozesmáté vrátily, všechny přítomné dámy plakaly – naráz vzhlédly jako na jakémsi oživlém viktoriánském obraze.

„Těší mě, že se vy dvě tak dobře bavíte,“ vyštěkla Katie.

„Když uvážíte, co se tu děje,“ dodala Angie. Téma zjevně nabylo širšího rozsahu.

„Co se to se světem děje? Proč někdo ubližuje malým děvčátkům?“ zvolala Mimi. „Těm chudinkám.“

„A ještě jim vytrhat zuby, to nedokážu pochopit,“ dodala Katie.

„Přála bych si, aby se k nim chovali lépe, dokud ještě žily,“ vzlykla Angie. „Proč bývají holky na sebe tak zlé?“

„Šikanovaly je?“ zeptala se Becca.

„Jednou po škole přepadly Natalii na toaletách a ostříhaly ji,“ vzlykla Mimi. Obličej měla svraštělý, oteklý a flekatý. Tmavé čůrky řasenky jí stékaly na blůzu.

„Donutily Ann, aby klukům ukázala… své přirození,“ řekla Angie.

„Vždy si vybíraly tyhle dvě, protože byly trochu jiné,“ dodala Katie a zlehka si rukávem otřela slzy.

„A kdo to byl?“ chtěla vědět Becca.

„To se zeptej Camille, ona přece o tom píše reportáž,“ řekla Katie a zdvihla bradu. Tohle gesto si ještě pamatuju ze školy. Znamenalo, že na vás útočí, ale s pocitem oprávněnosti. „Víš přece, jak zlá je tvá sestra, ne, Camille?“

„Vím, že děvčata umí být pěkně zlá.“

„Chceš ji snad bránit?“ zamračila se Katie. Měla jsem pocit, že mě vtahují do místních záležitostí, a zpanikařila jsem. Na lýtku mi začal pulzovat ženský box.

„Ale Katie, vždyť já ji skoro neznám, tak jak mám vědět, jestli ji bránit či ne,“ odpověděla jsem s předstíranou únavou.

„Uronila jsi jedinou slzu kvůli těm holčičkám?“ chtěla vědět Angie. Všechny se teď semkly a dívaly se na mě s opovržením.

„Camille žádné děti nemá,“ pravila svatouškovsky Katie. „Myslím, že tu bolest nedokáže vnímat jako my.“

„Jsem moc smutná kvůli těm holčičkám,“ řekla jsem, ale znělo to nevěrohodně, asi jako když soutěžící o titul krásy prosazují světový mír. Byla jsem smutná, ale mluvit o tom mi připadalo laciné.

„Nechci být krutá,“ ozvala se Tish, „ale připadá mi, že kus tvého srdce vlastně nepracuje, dokud nemáš děti. Jako kdyby bylo stále uzamčené.“

„Souhlasím,“ řekla Katie. „Já jsem se stala ženou, teprve když jsem v sobě pocítila pohyby Mackenzie. Chci říct, jak se teď pořád mluví na téma Bůh versus věda, ale co se týká dětí, v tom rozpor není, obojí se doplňuje. V bibli se praví: Ploďte a množte se, no a podle vědy, když se to vezme kolem a kolem… od čeho tu ženy jsou? Aby rodily děti.“

„Ženská moc,“ řekla polohlasně Becca.

Domů mě odvezla Becca, protože Katie se rozhodla u Angie přespat. Snad si chůva ráno poradí s jejími drahými holčičkami. Becca vyslovila pár žertovných poznámek na adresu ženské obsese stran mateřství, což jsem kvitovala s neupřímným smíchem. To se ti snadno říká, když máš dvě děti. Byla jsem zoufale rozmrzelá.

Vzala jsem si čistou noční košili a sedla si doprostřed postele. Dnes už žádný chlast, zašeptala jsem. Pohladila jsem se po tváři a narovnala se v ramenou. Řekla jsem si „zlatíčko“. Toužila jsem se říznout. Na stehně mě pálil cukr, nad kolenem žhnul hnus. Chtěla jsem si vyrýt do kůže neplodná. A taková zůstanu, mé lůno nevyužité. Pusté a nezměněné. Představila jsem si svou otevřenou pánev, zcela prázdnou jako opuštěné hnízdo.

Ty malé holčičky. Co se to se světem děje? bědovala Mimi, ale nikdo si toho ani nevšiml, stěžoval si přece kdekdo. Teď jsem to ale vnímala. Cosi tu nehrálo, přímo tady bylo něco úplně špatně. V duchu jsem viděla Boba Nashe, jak sedí na pelesti Anniny postele a snaží se rozpomenout na to poslední, co své dceři řekl. Viděla jsem Nataliinu matku plačící nad jejím starým tričkem. A viděla jsem i sebe, zoufalou třináctiletou holku vzlykající na podlaze v pokoji své zemřelé sestry, v ruce květovanou botičku. A taky Ammu, taky teď třináctiletou, ženu-dítě s nádherným tělem a mučivou touhou být tou holčičkou, kterou matka oplakávala. A matku, jak pláče nad Marian. A kousá to mimino. Ammu zjednávající si vládu nad slabšími tvory, smějící se, když s kamarádkami stříhá Natalii vlasy, kudrny padají na dlaždice podlahy. Natalii, jak bodá tu dívenku do očí. Má kůže přímo křičela a v uších mi duněl tep. Zavřela jsem oči, rukama si objala ramena a rozbrečela se.

Pár minut jsem plakala do polštáře, pak jsem se začala vzpamatovávat a hlavou mi letěly všední úvahy: výroky Johna Keenea, které lze v článku použít, že příští týden mám v Chicagu zaplatit nájem, pach zahnívajícího jablka v koši u postele.

V té chvíli zašeptala Amma za dveřmi mé jméno. Zapnula jsem si knoflíky košile, stáhla dolů rukávy a pustila ji dovnitř.

Měla na sobě růžovou kytičkovanou noční košili, světlé vlasy jí splývaly na ramena, byla bosá. Vypadala opravdu obdivuhodně, výstižněji to říct nelze.

„Ty jsi brečela,“ řekla trochu udiveně.

„Tak trochu.“

„To kvůli ní?“ Poslední slovo mělo tíhu, jako žuchnutí na polštář.

„Trochu ano, řekla bych.“

„Souhlasím.“ Koukala na mě: na límec noční košile, na okraje rukávů. Snažila se zahlédnout mé jizvy. „Nevěděla jsem, že si ubližuješ,“ řekla po chvíli.

„Teď už ne.“

„To je dobře, řekla bych.“ Usadila se na okraj postele. „Camille, máš někdy pocit, že se stane něco zlého, ale nemůžeš tomu zabránit? Nemůžeš nic dělat, jen čekat?“

„Něco jako záchvat úzkosti?“ Nedokázala jsem odtrhnout oči od její pokožky, byla tak hladká a opálená jako roztékající se zmrzlina.

„Ne. Nic takového.“ Řekla to, jako kdybych ji zklamala, jako kdybych nerozluštila hádanku. „Ale nevadí, mám pro tebe dárek.“

Podala mi malý balíček a upozornila mě, abych ho opatrně rozbalila. Uvnitř byl úhledně ubalený joint.

„To je lepší než ta tvoje vodka,“ dodala Amma, automaticky v obraně. „Moc piješ. Tohle je lepší. Po tomhle nebudeš tak smutná.“

„Ammo, já vážně…“

„Můžu se podívat na ty řezance?“ Ostýchavě se usmála.

„Ne.“ Ticho. Zvedla jsem jointa. „A Ammo. Myslím, že bys neměla…“

„Ale jo, buď si to vem, nebo nech bejt. Jen jsem ti chtěla pomoct.“ Zachmuřila se a motala na prst okraj noční košile.

„Děkuju ti. Je od tebe milé, že se mi snažíš pomoct, aby mi bylo líp.“

„Dovedu být i hodná, víš?“ prohodila, čelo stále svraštěné. Zdálo se, že má na krajíčku.

„Vždyť já vím. Jen přemýšlím, proč ses právě teď rozhodla být na mě hodná.“

„Někdy to nejde. Teď to ale dokážu. Jakmile všichni spí a je klid, jde to snadněji.“ Zvedla ruku, která se mi jako motýl mihla před obličejem, vzápětí ji spustila, pohladila mě po koleně a odešla.

KAPITOLA 10

„Je mi tak líto, že přišla sem, protože teď je mrtvá,“ říká s pláčem osmnáctiletý John Keene o své desetileté sestře. „Mou sestřičku někdo zabil.“ Mrtvá Natalie Keeneová byla nalezená 14. května, zaklíněná v úzkém prostoru mezi budovou salonu krásy a Biftyho železářstvím v malém městě Wind Gap v Missouri. Je to už druhá zavražděná dívka za posledních devět měsíců: devítiletou Ann Nashovou našli v nedalekém potoce loni v srpnu. Obě děvčátka byla zardoušena; oběma vrah vytrhal zuby.„Byla tak trochu praštěná,“ pláče John Keene, „taková divočejší.“ Keene, který se sem s rodiči přistěhoval před dvěma lety z Filadelfie a letos dokončil střední školu, popsal svou mladší sestru jako chytrou a originální. Vymyslela vlastní jazyk i s abecedou. „Prostě malá holka, celé to nedává smysl,“ říká Keene se smutným úsměvem.A hledání toho smyslu je teď policejním případem: místní policisté spolupracující s Richardem Willisem, detektivem z oddělení vražd v Kansas City, mají několik vodítek. „Žádné z nich jsme zatím nevyloučili,“ přibližuje Willis. „Velmi důkladně pátráme po podezřelých mezi zdejšími obyvateli, zároveň však nevylučujeme možnost, že tyto vraždy mohl spáchat někdo cizí.“Policie odmítá komentovat výpověď jediného potenciálního svědka, malého kluka, který tvrdí, že viděl osobu, jež unesla Natalii Keeneovou: Byla to žena. Zdroj mající blízko k policii říká, že panuje přesvědčení o tom, že vrahem bude patrně nějaký zdejší muž. Místní zubař James L. Jellard (56) souhlasí, neboť „vytrhání zubů vyžaduje značnou sílu. Jen tak nepovolí.“A zatímco policie pracuje na případu, ve Wind Gap se zvýšil prodej bezpečnostních zámků a střelných zbraní. V železářství už prodali tři tucty bezpečnostních zámků a obchodník s pistolemi a puškami vystavil od zabití Keeneové víc jak 30 potvrzení pro nositele zbraně. „Myslel jsem, že všichni tady mají lovecké pušky,“ komentuje Dan Sniya (35), vlastník největšího podniku se zbraněmi ve Wind Gap. „Ale řekl bych, že každý, kdo neměl pistoli – už ji teď chce.“Jedním z těch, kdo rozšířil svůj arzenál, je jedenačtyřicetiletý otec Ann Nashové Robert (41). „Mám ještě další dvě dcery a syna, musím je chránit,“ říká. Nash popisuje svou mrtvou dceru jako chytré děvče. „Občas jsem měl dojem, že je chytřejší než její otec. Občas měla ona sama dojem, že je chytřejší než otec.“ Tvrdí, že jeho dcera byla stejně divoká jako Natalie, ráda lezla na stromy a jezdila na kole, a přesně to dělala, když loni v srpnu zmizela.Otec Louis D. Bluell ze zdejší katolické farnosti říká, že na jeho farnících je vliv těch vražd znatelný: „Značně se zvýšila účast na nedělních bohoslužbách a mnozí si přicházejí pro duchovní útěchu,“ vypráví. „Když se stane něco takového, lidé se začnou víc upínat k duchovní potravě. Chtějí vysvětlení, jak se něco takového vůbec může stát.“Totéž se snaží zjistit policie.

Než to šlo do tisku, Curry si zažertoval kvůli prostředním iniciálám ve jménech. Můj ty bože, jak si ti Jižani potrpí na formality. Namítla jsem, že Missouri je teoreticky Středozápad, ale jen se uchechtl. V tom případě jsem já teoreticky středního věku, ale vykládej to Eileen, když si musí poradit s mou burzitidou. Také vyškrtl většinu podrobností z mého rozhovoru s Jamesem Capisim. Mohli bychom vypadat jako troubové, když budeme tomu klukovi příliš věřit, zvlášť když policie tomu nepřikládá velkou váhu. Stejně tak vyškrtl tu nepřesvědčivou Johnovu charakteristiku z úst jeho matky: „Je to hodný, citlivý hoch.“ To bylo to jediné, co jsem z ní vypáčila, než mě vyhodila z domu, jediná věc, která té nešťastné návštěvě dodávala nějakou cenu. Curry však usoudil, že to jen odvádí pozornost. Nejspíš měl pravdu. Potěšilo ho, že konečně máme podezřelého, na kterého se můžeme soustředit, mého „zdejšího člověka“. A můj „zdroj mající blízko k policii“ byl výmysl, nebo laskavěji řečeno určitá kombinace – počínaje Richardem a konče farářem měli všichni za to, že je za tím nějaký místní muž. Currymu jsem tu svou lež neprozradila.

To ráno, kdy můj článek vyšel, jsem zůstala v posteli a zírala na bílý klasický telefon a čekala, až zazvoní a já uslyším výtky. Především Johnova mamka bude pěkně rozčilená, až se dozví, že jsem mluvila s jejím synem. Nebo Richard kvůli prozrazení, že pachatelem je patrně někdo místní. Uběhlo několik tichých hodin; čím dál víc jsem se potila, venku kolem žaluzie bzučeli ovádi a Gayla hlídkovala u mých dveří, jen aby se už dostala do pokoje. Ložní prádlo a ručníky se denně měnily, v suterénu neustále běžela pračka. Myslím, že jde o přetrvávající zvyk z doby, kdy žila Marian. Vše čisté a nažehlené, abychom zapomněli na veškeré tekutiny a nepříjemné pachy produkované našimi tělesnými schránkami. Teprve později na koleji jsem si uvědomila, že se mi zamlouvá vůně sexu. Jednou po ránu jsem vešla do kamarádčina pokoje, načež se kolem mne protáhl usmívající se kluk a cpal si ponožky do zadní kapsy. Ona se ještě lenivě protahovala v posteli, flekatá a nahá, jednu holou nohu vystrčenou ven. Ten nasládle blátivý pach byl ryze animální jako z nejzazšího konce medvědího brlohu. Já jsem ten noční odér skoro neznala. Z dětství jsem si pamatovala hlavně vůni pracího prostředku.

Nakonec se ukázalo, že prvním rozčileným volajícím nebyl nikdo, koho bych čekala.

„Nemůžu uvěřit, že jste se v článku o mně vůbec nezmínila,“ křičela do telefonu Meredith Wheeelerová. „Nenapsala jste vůbec nic z toho, co jsem vám řekla. Jako bych tam vůbec nebyla. To já vám Johna přivedla, nevzpomínáte si?“

„Meredith, nikdy jsem neslibovala, že vás budu citovat,“ odpověděla jsem popuzená její vlezlostí. „Je mi líto, jestli jste získala takový dojem.“ Vecpala jsem si měkoučkého modrého méďu pod hlavu, vzápětí jsem ho ale s pocitem provinění vrátila do noh postele. Člověk by se měl chovat hezky k hračkám z dětství.

„Pořád mi není jasné, proč jste se o mně ani nezmínila,“ pokračovala. „Jestli vám šlo o poznání, jaká Natalie byla, k tomu potřebujete Johna. A když potřebujete Johna, potřebujete i mě. Chci tím říct, že mi prakticky patří, všichni vám to potvrdí.“

„Ale vy s Johnem nejste tématem toho článku,“ řekla jsem. Kromě Meredithina dechu jsem slyšela v pozadí countryrockovou baladu a pravidelné rány a sykot.

„Ale jiné lidi z Wind Gap tam jmenujete. Včetně toho přiblblého otce Bluella. Tak proč ne mě? John je teď na tom moc zle a já pro něj dělám, co můžu, prožívám to s ním. Pořád pláče. To já ho držím při životě.“

„Až budu psát další článek, ve kterém bude třeba použít další hlasy z Wind Gap, obrátím se na vás. Pokud máte něco k doplnění tohoto příběhu.“

Rána. Sykot. Právě žehlí.

„Vím o té rodině spoustu věcí a taky o Natalii, co John ani netuší. Natož aby o tom mluvil.“

„Výborně. Ozvu se. Už brzy.“ Zavěsila jsem, bylo mi trochu úzko z toho, co ta holka nabízí. Při pohledu dolů jsem zjistila, že jsem si přes jizvy na levé noze kudrlinkovým holčičím písmem napsala Meredith.

Amma seděla na verandě zabalená v růžové šále, na čele obklad. Matka tu měla podnos s čajem, toasty a několika lahvičkami, tiskla si hřbet Amminy ruky ke tváři a kroužila jím.

„Holčičko, holčičko, holčičko,“ mumlala Adora a obě je pohupovala v houpačce. Amma si ospale hověla jako mimino v povijanu, občas si olízla rty. Matku jsem teď viděla poprvé od našeho výletu do Woodberry. Postála jsem u ní, ona však od Ammy neodtrhla pohled.

„Ahoj, Camille,“ šeptla posléze Amma a slabě se pousmála.

„Tvá sestra je nemocná. Co jsi doma, tolik si dělá starosti, až z toho má horečku,“ pravila Adora a nepřestávala svírat Amminu ruku. Představila jsem si matku, jak v puse tiskne zuby pevně k sobě.

Všimla jsem si, že Alan seděl uvnitř na pohovce a sledoval je přes žaluzii.

„Musíš k ní být mnohem vstřícnější, Camille; je to ještě dítě,“ hladila matka Ammu.

Dítě s kocovinou. Amma včera večer odešla z mého pokoje a ještě něco popila. Tak to v tomhle domě chodí. Nechala jsem je tam, něco si špitaly a na koleně mě šimralo slovo oblíbenec.

„Hej, sólokapře.“ Richard zastavil auto vedle mě. Mířila jsem k místu, kde se našla mrtvá Natalie, abych si prohlédla balonky a zanechané vzkazy. Curry chtěl článek o „truchlícím městě“. To v případě, že nebude v pátrání po vrahovi nic nového. Znamenalo to, že je na čase zjistit nějaké vodítko, a to rychle.

„Zdravím, Richarde.“

„Dnes pěkný článek.“ Zatracený internet. „Rád slyším, že jste získala zdroj blízký policii.“ Říkal to s úsměvem.

„To já taky.“

„Tak nastupte, máme něco na práci.“ Otevřel dveře u spolujezdce.

„Mám svou vlastní práci. Spolupráce s vámi mi zatím neposkytla nic užitečného, nic konkrétního. Můj šéfredaktor mě už brzo odtud odvolá.“

„To ale nemůžeme dopustit. Neměl bych už žádné povyražení,“ pravil. „Pojeďte se mnou. Potřebuju průvodce po Wind Gap. Na oplátku odpovím na tři otázky, kompletně a pravdivě. Samozřejmě mimo záznam, ale po pravdě. Tak nastupte, Camille. Ledaže byste měla rande se svým policejním zdrojem.“

„Richarde.“

„Ne, vážně, já se opravdu nechci vměšovat do pučícího milostného vztahu. Vy a ten tajemný chlapík jste jistě pohledným párem.“

„Sklapněte.“ Nasedla jsem do auta. Natáhl se přese mě a zajistil kliku, na okamžik měl rty blízko mých.

„Musím dbát na vaše bezpečí.“ Ukázal na povlávající nafukovací balon ve škvíře, kde byla nalezena mrtvá Natalie. Byl na něm nápis Brzy se uzdrav.

„Řekl bych, že to dokonale vystihuje Wind Gap.“

Richard si přál, abych ho vzala na tajná místa, do odlehlých koutů, které znají jen zdejší. Místa, která lidé vyhledávají, když si chtějí zašukat nebo zahulit, kde se opíjejí puberťáci nebo si tam lidi jen tak zalezou, aby popřemýšleli, kde v životě udělali chybu. Každý zažije někdy okamžik, že se mu v životě cosi zvrtne. Pro mne to byl den, kdy zemřela Marian. Den, kdy jsem vzala nůž, znamenal skličující okamžik.

„Pořád ještě jsme ani u jedné z nich neobjevili místo zabití,“ poznamenal Richard, jednou rukou řídil a druhou měl položenou na opěradle mého sedadla. „Jen místa nálezu a ta jsou značně kontaminovaná.“ Odmlčel se. „Omlouvám se. ,Místo zabití‘ je nehezký výraz.“

„Spíš to pasuje k porážce.“

„Páni. To je trefa, Camille, a ve Wind Gap dvojnásob.“

„Jo, já zapomněla, jak jste v Kansas City sofistikovaní.“

Nasměrovala jsem Richarda na odlehlou štěrkovou cestu a zastavili jsme v trávě vysoké po kolena asi deset mil na jih od místa, kde našli mrtvou Ann. Vlhký vzduch mi ovanul zátylek. Ještě o kousek jsem si stáhla dlouhé rukávy přilepené k pažím. Napadlo mě, jestli Richard cítí ten chlast z minulého večera, teď v kapkách potu na mé kůži. Šli jsme lesem, dolů z kopce a zase nahoru. Listí topolu se jako vždy chvělo v pomyslném vánku. Občas jsme zaslechli dusot prchající zvěře, náhle vzlétnuvšího ptáka. Richard šel sebejistě za mnou, škubal listí a cestou ho trhal. Když jsme došli na místo, byli jsme celí promáčení, po obličeji mi tekl pot. Stála tu stařičká jednotřídní škola, mírně nakloněná na jednu stranu, latě obrostlé vínem.

Uvnitř visela půlka tabule, byla přibitá ke zdi hřebíky. A na ní pečlivě vyvedené kresby penisů pronikajících do vagín – žádná těla. Podlahu pokrývalo suché listí a lahve od alkoholu, pár pivních plechovek z dob, kdy se ještě neotevíraly zatažením za plíšek.

Zbylo tu i několik malých stolků. Na jednom z nich byl ubrus a uprostřed stála váza s uschlými růžemi. Smutné místo pro romantickou večeři. Doufám jen, že se vydařila.

„Slušná práce,“ ukázal Richard na jednu z kreseb tužkou. Světle modrá košile se mu lepila k tělu. Bylo vidět, že má pěkně klenutou hruď.

„Obvykle se tu schází mládež,“ prohodila jsem. „Je to ale blízko potoka, tak jsem si myslela, že byste to tu měl vidět.“

„Hmm.“ Mlčky na mě koukl. „Co vlastně v tom Chicagu děláte, když zrovna nepracujete?“ Sklonil se ke stolku, vytáhl uschlou růži z vázy a mnul suché plátky.

„Co jako dělám?“

„Máte přítele? Určitě máte.“

„Nemám. Už dlouho ne.“

Začal otrhávat okvětní lístky. Těžko říct, jestli ho zajímala odpověď. Vzhlédl a zazubil se.

„S vámi je to těžké, Camille. Nejste zrovna vstřícná. Chcete, abych se snažil. To se mi líbí, je to jiné. U většiny dívek nevíte, jak je umlčet. Bez urážky.“

„Já se vám to nesnažím ztěžovat. Jen jsem nečekala takovou otázku,“ odpověděla jsem a získala v hovoru opět rovnováhu. Nezávazný pokec a žertování. To taky svedu. „A vy máte přítelkyni? Vsadila bych se, že hned dvě. Blondýnu a brunetu, podle toho, jakou si berete kravatu.“

„Vůbec jste se netrefila. Nemám teď žádnou přítelkyni a ta poslední byla zrzavá. Neladila s ničím, co nosím. Musela odejít. Hodná holka, bylo to zlé.“

Normálně by Richard patřil k chlápkům, co nemám ráda, narozeným a hýčkaným v luxusu: hezkým, šarmantním, chytrým a taky zámožným. Tito lidé mě nikdy nezajímali; obvykle neměli žádné zábrany a zpravidla to byli zbabělci. Instinktivně se vyhýbali každé situaci, která by jim mohla způsobit potíže nebo je ztrapnila. S Richardem jsem se ale nenudila. Možná za to mohl jeho mírně pokřivený úsměv. Nebo ta okolnost, že se při svém zaměstnání setkával s ošklivými věcmi.

„Vy jste sem dřív chodila, Camille?“ Mluvil tiše, téměř ostýchavě. Hleděl stranou, v odpoledním slunci mu vlasy skoro zezlátly.

„Jasně. Dokonalé místo pro nevhodné činnosti.“

Přistoupil ke mně, podal mi to, co zbylo z růže, a přejel mi prstem po zpocené tváři.

„Jako bych to viděl,“ řekl. „Teď poprvé bych si přál vyrůstat ve Wind Gap.“

„My dva bychom si bývali mohli rozumět,“ poznamenala jsem a myslela jsem to upřímně. Náhle mi bylo smutno, že jsem během dospívání nikdy nepoznala kluka jako Richard, někoho, kdo by ve mně něco probudil.

„Vy víte, že jste půvabná, ne?“ zeptal se. „Řekl bych vám to, ale připadá mi, že s něčím takovým byste mě hnala. Ale napadlo mě…“

Přitáhl mě k sobě a políbil mě, nejdřív váhavě, ale když jsem neuhnula, objal mě a vsunul mi jazyk do úst. Byl to první polibek po bezmála třech letech. Vsunula jsem dlaně mezi jeho lopatky, úlomky růže mu sjely po zádech. Odhrnula jsem mu límec a přisála se k jeho hrdlu.

„Myslím, že jsi ta nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy spatřil,“ řekl a přejel mi prstem po bradě. „Když jsem tě viděl poprvé, celý den jsem se nedokázal soustředit. Vickery mě raději poslal domů.“ Zasmál se.

„Já si taky myslím, že jsi hezký,“ pronesla jsem a přidržela mu ruce, aby je nechal v klidu. Měla jsem tenkou košili a nechtěla jsem, aby nahmatal mé jizvy.

„Já si taky myslím, že jsi hezký?“ Zasmál se. „Páni, Camille, ty vážně nejsi zrovna na romantiku, co?“

„Jen mě to trochu zaskočilo. Myslím, že to není vůbec dobrý nápad, ty a já.“

„Fakt děsný.“ Políbil mi ušní lalůček.

„A jen mě tak napadlo, nechceš se tu porozhlédnout?“

„Slečno Preakerová, prohlídl jsem si to tady hned druhý týden, co jsem ve Wind Gap. Ale chtěl jsem si s tebou vyjít na procházku.“

Jak se ukázalo, Richard už navštívil i obě další místa, která jsem měla na mysli. Opuštěnou loveckou chatu v jižní části lesa, kde se našla žlutá kostkovaná mašle do vlasů, kterou rodiče ani jedné z holčiček neznali. Na útesech východně od Wind Gap, kde jste mohli usednout a kochat se pohledem na nedalekou řeku Mississippi, byl objeven otisk dětské tenisky, který se ale neshodoval s těmi, co měly dívky doma. Na trsu trávy se našla zaschlá krev, ale neodpovídala, pokud jde o skupinu, ani jedné z nich. Opět jsem neuspěla. Ovšem Richardovi to zjevně nevadilo. Každopádně jsme si na útesy zajeli, vzali s sebou pakl s šesti pivy a seděli tam na slunci a pozorovali Mississippi, jak se vine s šedavým leskem jako líný had.

Bylo to jedno z Marianiných oblíbených míst, kam chtěla, když mohla z postele. Na okamžik jsem na zádech vnímala její váhu, v uších mi zněl její smích, hubenýma rukama mě pevně objímala kolem ramen.

„Kam bys vzala malou holku, abys ji uškrtila?“ zeptal se Richard.

„Do auta nebo domů,“ odpověděla jsem. Nechtěla jsem mu zůstat nic dlužná.

„A vytrhat zuby?“

„Někam, kde se to dá dobře uklidit. Ve sklepě. Ve vaně. To už byly mrtvé, je to tak?“

„Tohle je jedna z tvých otázek?“

„Jasně.“

„Obě už byly mrtvé.“

„Už tak dlouho mrtvé, že při trhání zubů vůbec netekla krev?“

Po řece plující nákladní člun se začal v proudu stáčet ke břehu; na palubě se objevil muž a srovnal jej zpět do správného směru.

„U Natalie krev tekla. Zuby byly vytrhané bezprostředně po uškrcení.“

V duchu jsem si představila Natalii Keeneovou, hnědé oči otevřené, uloženou ve vaně, zatímco jí kdosi trhá zuby. Krev na Nataliině bradě. Ruku s kleštěmi. Ženskou ruku.

„Věříš Jamesovi Capisimu?“

„Já opravdu nevím, Camille, a teď tě nebalamutím. Ten kluk má děsný strach. Jeho máma nám pořád volá, abychom tam poslali hlídku. On věří, že si ta žena pro něj přijde. Trochu jsem ho zmáčkl, označil ho za lháře, zkoušel jsem, jestli nezmění výpověď. Nic.“ Otočil se ke mně. „Něco ti povím: James Capisi si je jistý. Já si ale nedovedu představit, že by to byla pravda. Vůbec to neodpovídá žádnému mustru, o jakém jsem kdy slyšel. Nezdá se mi to pravděpodobné. Policajtská intuice. Ostatně taky jsi s ním mluvila, co ty si o tom myslíš?“

„To, co ty. Napadlo mě, že může být trochu mimo kvůli matčině rakovině, a ten strach se takto projevuje. Já nevím. A co John Keene?“

„Jeho profil: vhodný věk, z rodiny jedné z obětí, až přehnaně truchlící.“

„Zavraždili mu sestru.“

„To ano. Ale… Jsem chlap a říkám ti, že dospívající kluci by se raději nechali zabít než brečet před lidmi. A on roní slzy všude po městě.“ Richard zatroubil na prázdnou láhev od piva, byla to odpověď na zahoukání projíždějícího remorkéru.

Už vyšel měsíc a cikády naplno koncertovaly, když mě Richard dovezl domů. Jejich vrzání jako kdyby souznělo s pulzováním v mém rozkroku, kam jsem mu dovolila, aby si sáhl. Zip stažený, vedla jsem mu ruku k poštěváčku a nepouštěla ji, aby nepostupoval dál a nenahmatal mé jizvy. Udělali jsme se oba jako dva puberťáci (jeho párek rudý, tvrdý na nohu mi doráží) a byla jsem lepkavá a páchla sexem, když jsem otevřela dveře a uviděla matku, jak sedí na dolním schodě, v ruce džbánek se svým amarettem.

Měla na sobě růžovou noční košili s dívčími balonkovými rukávy a se saténovou stuhou u krku. Ruce měla zbytečně zafačované sněhobílou gázou, kterou se jí dařilo uchovat neposkvrněnou, i když měla už hodně vypito. Vešla jsem a ona se mírně kývala jako duch, který váhá, zda nemá zmizet. Ale zůstala.

„Camille, sedni si,“ pokynula mi ovázanýma rukama. „Ne! Nejdřív si z kuchyně dones sklenku. Napiješ se s matkou. S vlastní matkou.“

To nedopadne dobře, zamumlala jsem, když jsem popadla sklenici. Ale kdesi vespod mě napadlo: na chvíli s ní sama! Dávný záchvěv z dětství. Tolik jsem si to přávala.

Matka mi zbrkle, ale bez chyby nalila akorát po okraj. Jako obvykle nebylo snadné dostat sklenici bez rozlití k ústům. Mírně se ušklíbla, jak mě sledovala. Opřela se o sloup schodiště, pokrčila nohy a napila se.

„Myslím, že jsem konečně pochopila, proč tě nemám ráda,“ řekla.

Já věděla, že nemá, ale nikdy jsem nezažila, že by to přiznala. Snažila jsem se samu sebe přesvědčit, že jsem jen napjatá, asi jako vědec na prahu objevu, ale sevřelo se mi hrdlo a musela jsem se nutit k dýchání.

„Jsi jako moje matka Joya. Chladná, odměřená a tak odtažitá. Moje matka mě taky nikdy nemilovala. A jestli mě vy, holky, nechcete mít rády, já vás taky ne.“

Zmocnil se mne vztek. „Nikdy jsem neřekla, že tě nemám ráda, to je směšné. Zatraceně směšné. To tys mě nikdy neměla ráda. Ani když jsem byla malá. Od tebe jsem nikdy nezažila nic jiného než chlad, tak to neházej na mě.“ Začala jsem prudce třít dlaní o hranu schodu. Matka se pousmála, když to viděla, a já toho nechala.

„Vždycky jsi byla tak umíněná, nikdy ne milá. Pamatuju si, když ti bylo šest nebo sedm. Chtěla jsem ti kvůli školní fotografii natočit vlasy. Raději sis je ostříhala mými krejčovskými nůžkami.“ Tohle jsem si nepamatovala. Ale pokud vím, slyšela jsem, že to udělala Ann.

„Tak to nebylo, mami.“

„Jsi paličatá. Jako ty holky. Snažila jsem se s nimi sblížit, s těmi mrtvými dívkami.“

„Co myslíš tím sblížit?“

„Připomínaly mi tebe, jak tak divoce pobíhaly po městě. Jako nějaká hezká zvířátka. Napadlo mě, že když k nim budu mít blízko, líp ti porozumím. Když se s nimi sblížím, třeba si porozumím i s tebou. Ale nejde to.“

„Ne, ani to nečekám.“ Stojací hodiny odbily jedenáctou. Napadlo mě, kolikrát je matka slyšela, když v tomhle domě vyrůstala.

„Když jsem tě čekala, byla jsem ještě holka – o hodně mladší než teď ty – a věřila jsem, že mě zachráníš. Myslela jsem, že mě budeš mít ráda. A pak mě má matka bude taky mít ráda. Je to k smíchu.“ Matčin hlas vystoupal do výšky a zdrsněl.

„Byla jsem děcko.“

„Od samého začátku jsi byla neposlušná, nechtěla jsi jíst. Jako kdybys mě trestala za to, že ses narodila. Abys mě zesměšnila. Dělala jsi ze mě dítě.“

„Ale tys byla dítě.“

„A teď ses vrátila a já si pořád jen říkám: Proč Marian a ne ona?“

Vztek se rázem proměnil v hluboké zoufalství. Prsty jsem nahmatala skobku v prkně podlahy. Vrazila jsem si ji pod nehet. Plakat pro tuhle ženu nebudu.

„Ani já nejsem nadšená z toho, že jsem tu zůstala, mami, jestli tě to potěší.“

„Jsi tak nenávistná.“

„To jsem se naučila od tebe.“

Matka se naklonila a oběma rukama mě popadla. Pak se natáhla a špičkou prstu objela vzadu na mých zádech místo, kde nebyla žádná jizva.

„Jediné místo, které jsi vynechala,“ zašeptala. Dech měla nasládlý a vonící po pižmu.

„Ano.“

„Jednou tam vyryju své jméno.“ Znovu mnou zatřásla, pustila mě a nechala tam na schodech se zbylým pitím.

Dopila jsem to a potom měla ošklivé sny. Matka mě rozřízla a vyndávala ven jednotlivé orgány, rovnala je do řady na mé posteli, tkáň pak rozevřela. Na každý z nich vyšila své iniciály, pak je naházela zpátky společně s horou dávno zapomenutých věcí: oranžový svítící míček, který mi vypadl z automatu na žvýkačky, když mi bylo deset; pár fialových vlněných punčoch, které jsem nosila ve dvanácti; laciný pozlacený prstýnek, který mi koupil jeden kluk na střední. Při každém z těch předmětů přicházela úleva, že už není ztracený.

Probudila jsem se po poledni dezorientovaná a vylekaná. Lokla jsem si vodky z lahve, abych zmírnila paniku, a vzápětí jsem utíkala do koupelny, kde jsem ji vyzvracela spolu s amarettem.

Svlékla jsem se a vlezla do vany, porcelán mě chladil na zádech. Lehla jsem si a pustila vodu, až mě zaplavila, tekla mi do uší, dokud je se šplouchnutím nezaplavila, jako když se potápí loď. Odvážím se někdy nechat vodu, aby mi zakryla obličej, abych se utopila s otevřenýma očima? Prostě odolat nutkání zvednout ho o pár centimetrů, a bylo by po všem.

Voda mě pálila v očích, zaplavila nos a celou mě zalila. Představila jsem si sebe samu při pohledu shora: zjizvenou kůži a nehybný obličej prosvítající pod hladinou. Tělo ten klid odmítalo. Korzet, oplzlý, sekýrovat, vdova! křičelo. Žaludek i hrdlo se svíjely, zoufale prahly po vzduchu. Prst, kurva, díra! Stačí vydržet pár okamžiků. Vskutku čistý způsob smrti. Rozkvět, rozpuk, švarný.

Vynořila jsem se a nadechla. Lapala jsem po dechu, hlavu zvednutou ke stropu. Klid, jen klid, říkala jsem si. Jen klid, holčičko, bude to dobré. Pohladila jsem si tvář, konejšila se jako dítě – jak ubohé – ale už jsem dýchala klidněji.

Vtom se mě zmocnila panika. Sáhla jsem dozadu a našla tu oblast kůže. Zůstala nedotčená.

Nad městem se houfovaly mraky, slunce pronikalo skrz jejich okraje a nepříjemně žlutě vše ozařovalo, jako bychom byli zářivkami osvětlený hmyz. Byla jsem pořád ještě zesláblá z toho střetu s matkou, a tak mi tlumené světlo přišlo vhod. Měla jsem domluvenou schůzku s Meredith ohledně Keeneových. Nečekala jsem od toho příliš, aspoň však získám něco k citování, což jsem nutně potřebovala vzhledem k tomu, že Keeneovi zarytě mlčeli i po vyjití článku. A také vzhledem k tomu, že John teď žil vzadu za Meredithiným domem a mohla jsem ho kontaktovat jedině s její pomocí. Je mi jasné, že se jí to náramně zamlouvá.

Došla jsem na High Street pro auto, které jsem tam nechala, když jsme s Richardem včera vyrazili na ten výlet. Unaveně jsem klesla za volant. Stejně jsem byla u Meredith asi o půl hodiny dřív. S jejím nutným šlechtěním a zkrášlováním před mou návštěvou jsem si říkala, že mě nejspíš usadí do patia a já budu mít příležitost podívat se za Johnem. Ukázalo se, že vůbec není doma, ale zaslechla jsem za domem hudbu, a když jsem tam došla, uviděla jsem Čtyři malé blondýnky v zářivých bikinách usazené na kraji bazénu, jak si předávají jointa, a pak Johna sedícího na druhém konci přes vodu. Amma byla opálená a světlovlasá a rozkošná, ani stopy po včerejší kocovině. Byla drobounká a pestrobarevná jako vybraný aperitiv.

Tváří v tvář těm hladkým tělům mě začala brnět kůže. Ve své kocovině jsem propadla panice a nedokázala jsem s nimi promluvit. Jen jsem je z rohu domu sledovala. Určitě mě viděly, ale bylo jim to jedno. Amminy tři kamarádky byly teď pod vlivem trávy, ležely na dece, obličejem dolů.

Amma se zvedla, podívala se na Johna a začala se mazat opalovacím olejem na ramenou, na hrudi, na prsou, pak rukama vklouzla pod vršek bikin a sledovala Johna, jestli se dívá. John nereagoval, podobal se klukovi, co už šest hodin čučí na telku. Čím lascívněji se Amma mazala, tím míň reagoval. Jeden z trojúhelníčků vrchního dílu se svezl dolů a odhalil zakulacené ňadro. Teprve třináct, pomyslela jsem si, nicméně jsem té holce trochu záviděla. Když já bývala smutná, ubližovala jsem si. Amma ubližovala druhým. Když já chtěla upoutat pozornost, podvolovala jsem se klukům. Poslužte si; to jsem já. Ammino nabízení se bylo spíš útokem. Dlouhé štíhlé nohy a tenká zápěstí i vysoký dětský hlásek, to vše mířilo jako zbraň. Dělej, co chci já; třeba si tě oblíbím.

„Hele, Johne, koho ti připomínám?“ křikla Amma.

„Malou holku, která se neumí chovat a myslí si, jak není mazaná,“ zavolal na ni John. Seděl na kraji bazénu v šortkách a tričku, nohy ponořené do vody. Měl je porostlé jemnými, skoro ženskými chloupky.

„Vážně? Proč mě teda pořád z toho svého doupěte tajně pozoruješ,“ odsekla a ukázala na domek s malým podkrovním okénkem s modrými kostkovanými záclonkami. „Meredith musí žárlit.“

„Raději na tebe dohlídnu, Ammo. Nezapomínej, že všechno vidím.“

Napadlo mě: má nevlastní sestra vklouzla potají do jeho pokoje a hrabala se v jeho věcech. Nebo si na něj počkala v jeho posteli.

„Teď rozhodně,“ zasmála se a roztáhla nohy. Vypadala hrůzně v tom zšeřelém světle, paprsky jí na obličeji vytvářely stíny.

„Taky na tebe dojde, Ammo,“ řekl. „Už brzy.“

„Velikáne. Slyším,“ křikla Amma. Kylie vzhlédla, podívala se na kamarádku, usmála se a zase si lehla.

„Jsem trpělivý.“

„To musíš.“ Poslala mu pusu.

Cítila jsem v ústech amaretto a z toho škádlení se mi dělalo zle. Nelíbilo se mi, jak tu John Keene s Ammou flirtuje, a to bez ohledu na její provokace. Vždyť je jí teprve třináct.

„Ahoj!“ křikla jsem. Amma se ohlédla a mávla mi. Dvě z těch tří blondýnek zvedly hlavu a zase si lehly. John nabral do dlaní vodu a omyl si obličej, pak teprve se na mě pousmál. V duchu si zopakoval, co jsem mohla zaslechnout z té konverzace, pak se teprve na mě usmál. Byla jsem od obou stejně daleko. Zamířila jsem k Johnovi a usedla dva metry od něj.

„Četl jsi ten článek?“ zeptala jsem se. Kývl.

„Jo, dík, byl pěkný. Přinejmenším ta část o Natalii.“

„Dnes si chci s Meredith popovídat o Wind Gap, možná přijde řeč i na Natalii,“ řekla jsem. „Nevadí ti to?“

Pokrčil rameny.

„Vůbec. Ale ještě se nevrátila. Šla pro cukr do čaje. Na poslední chvíli se rozběhla nenalíčená do krámu.“

„Skandál.“

„Pro Meredith rozhodně.“

„A jaké to tu je?“

„Ale dobré,“ odpověděl. Poplácal se po pravé ruce. Sebeútěcha. Znovu mi ho bylo líto. „Nevím, jestli by cokoli bylo jinde lepší, takže je těžké posoudit, zda je tu líp nebo hůř, chápete, jak to myslím?“

„Asi takhle: Je to tu hrozné a nejraději bych umřel, ale nenapadá mě žádné jiné místo, kde bych byl raději,“ nabídla jsem. Otočil se a zahleděl se na mě, v modrých očích odraz oválného bazénu.

„Přesně tak.“ Už si zvykl, pomyslela jsem si.

„Uvažoval jsi už o nějaké terapii, o návštěvě odborníka?“ zeptala jsem se. „Třeba by ti to pomohlo, ne?“

„No jo, Johne, možná by potlačil některé tvé pudy. Ty můžou být smrtící, chápeš? Už nechceme další holčičky bez zubů.“ Amma vklouzla do bazénu a plavala teď kousek od nás.

John se prudce vztyčil a na okamžik jsem myslela, že skočí do vody a uškrtí ji. Ale jen na ni ukázal prstem, otevřel ústa, zase je zavřel a zamířil do svého podkroví.

„To bylo fakt kruté,“ řekla jsem jí.

„Ale zábavné,“ podotkla Kylie proplouvající kolem na růžové matraci.

Jodes seděla na dece, kolena přitažená k bradě, pohled upřený na domek.

„Byla jsi tuhle večer u mě tak milá. Teď jsi úplně jiná,“ řekla jsem tiše Ammě. „Proč?“

Na okamžik jako kdyby ji to zaskočilo. „Já nevím. Kéž bych to uměla. Snažím se.“ Odplavala za kamarádkami a ve dveřích se objevila Meredith, zvala mě dovnitř.

Dům Wheelerových mi leccos připomínal: polstrovaná, sametem potažená pohovka a konferenční stolek s modelem plachetnice, apartní sametový otoman ve světle zelené, černobílé foto Eiffelovy věže pořízené našikmo. Jarní katalog Pottery Barn, řetězce obchodů s nábytkem. Včetně citronově žlutých talířů, které Meredith kladla na stůl, uprostřed ovocné dortíky s polevou.

Na sobě měla plátěné letní šaty barvy zralých broskví, vlasy sčesané přes uši a sepnuté vzadu na šíji do volného ohonu, což jí muselo zabrat dobrých dvacet minut, aby to bylo dokonalé. Náhle mi připadla hodně podobná mé matce. Mohla by být Adořiným dítětem spíš než já. Zmocnila se mě rostoucí zášť; snažila jsem se ji potlačit, zatímco ona s úsměvem nalévala ledový čaj.

„Netuším, co vám má sestra pověděla, ale dovedu si představit, že to bylo něco ošklivého či sprostého, takže se omlouvám,“ řekla. „I když určitě víte, že vůdkyní je tady Amma.“ Pohlédla na dortík, ale nezdálo se, že si ho dá. Příliš lákavý.

„Určitě znáš Ammu líp než já,“ řekla jsem. „Vypadá to, že ona a John…“

„Ona je velmi chtivá holka,“ poznamenala, přehodila nohu přes nohu, zase ji dala zpátky a urovnala si šaty. „Amma se bojí, že se naprosto odrovná, když nebude středem pozornosti. Zvlášť pokud jde o kluky.“

„Proč nemá Johna ráda? Naznačovala, že Natalii ublížil on.“ Vytáhla jsem diktafon a zapnula ho. Jednak jsem už nechtěla marnit čas nějakými hrátkami týkajícími se ega, a také jsem doufala, že mi o Johnovi poví něco, co bude stát za otištění. Pokud měl být hlavním podezřelým, tedy aspoň podle mínění zdejších obyvatel, potřebovala jsem její komentář.

„To je celá Amma. Umí být zlomyslná. John má rád mě, ne ji, a tak na něj útočí. Pokud se mi ho zrovna nepokouší ukrást. A nakonec na to dojde.“

„Zdá se, že hodně lidí o tom mluví a tvrdí, že podle jejich mínění by s tím John mohl mít něco společného. Proč myslíš, že to tak je?“

Pokrčila rameny, našpulila dolní ret a chvíli pozorovala točící se pásku.

„Vždyť to znáte. Není odtud. Je chytrý a vyzná se, a také je osmkrát pohlednější než kdokoli tady. Lidem by se líbilo, kdyby to byl on, protože by to znamenalo, že tahle… špatnost nepochází z Wind Gap. Že přišla zvenčí. Dejte si dortíček.“

„Ty věříš, že je nevinný?“ Zakousla jsem se a ze rtů mi stékala poleva.

„Jasně že věřím. Všechno jsou to jenom klepy. Jen proto, že se někdo vydá na projížďku… spousta lidí to tu dělá. John si vybral špatný čas.“

„A co ty rodiny? Co víš o těch dívkách?“

„Byly to moc milé holky, dobře vychované a tak příjemné. Jako kdyby si Bůh vybral ty nejhodnější dívenky z celého Wind Gap, aby je měl u sebe v nebi.“ Tohle měla nacvičené, byla to naučená slova. Dokonce i ten úsměv byl uměřený: příliš slabý by byl nevhodný, příliš široký zase až moc radostný. Jen tento byl správný. Vyjadřoval statečnost a naději.

„Meredith, já vím, že tohle si o těch dívkách nemyslíš.“

„A co tedy chcete slyšet?“ odsekla.

„Pravdu.“

„To nejde. John by mě nenáviděl.“

„Nemusím tě v článku jmenovat.“

„Jaký smysl má pak tohle interview?“

„Jestli o těch dívkách víš něco, o čem lidé nemluví, měla bys mi to prozradit. Mohlo by to odvrátit pozornost od Johna, ovšem záleží na druhu té informace.“

Meredith afektovaně usrkla čaj a ubrouskem si osušila koutek jahodových rtů.

„A objeví se vůbec v novinách mé jméno?“

„Na jiném místě tě můžu uvést plným jménem.“

„Chci, aby tam byla ta část o Bohu, že si je vzal k sobě do nebe,“ řekla Meredith dětinsky. Zamnula si ruce a kradmo se na mě usmála.

„Ne. Tohle ne. Použiju ten citát o Johnovi, že pochází odjinud, a kvůli tomu ho lidé pomlouvají.“

„A proč nechcete použít ten, co chci já?“ V duchu jsem viděla pětiletou Meredith, vyšňořenou jako princezna a rozčilenou, že její oblíbené panence nechutná imaginární čaj.

„Protože to odporuje spoustě věcí, které jsem slyšela, a takhle přece nikdo nemluví. Zní to falešně.“

Byla to nejpatetičtější konfrontace, jakou jsem dosud s respondentem zažila, a také zcela neetický způsob, jaký jsem kdy při své práci předvedla. Ale potřebovala jsem tu její zatracenou výpověď. Meredith si pohrávala se stříbrným řetízkem na krku a pozorovala mě.

„Víte, že byste mohla být modelkou?“ vyhrkla.

„To pochybuju,“ odsekla jsem. Kdykoli mi někdo řekl, že jsem hezká, hned jsem pomyslela na všechny ošklivosti, co se mi svíjejí pod oblečením.

„Klidně mohla. Vždycky jsem chtěla být jako vy, až vyrostu. Myslím na vás, víte? Totiž naše matky se přátelí, a tak jsem věděla, že žijete v Chicagu, a představovala jsem si vás v nějakém úžasném sídle s pár kudrnatými dětičkami a manželem, investičním bankéřem. Sedíte všichni v kuchyni, pijete pomerančový džus a on pak nasedne do jaguára a jede do práce. Ale asi jsem se zmýlila.“

„To ano. Ale zní to hezky.“ Znovu jsem si ukousla z dortíku. „Tak mi něco o těch dívkách pověz.“

„Práce především, co? Nikdy jste nebyla zrovna vstřícná. Vím o vaší sestře. Že jste měla sestru, která umřela.“

„Meredith, můžeme si někdy popovídat. Moc ráda. Ale jindy. Teď probereme tuhle záležitost, později se třeba můžeme líp poznat.“ Neměla jsem v úmyslu zůstat tu ani o minutu déle, až skončíme tento rozhovor.

„Tak dobře… Tedy jde o tohle. Myslím si, že vím proč… ty zuby…“ Napodobila trhání.

„Proč?“

„Nechápu, proč to všichni odmítají přiznat,“ vyhrkla Meredith a rozhlédla se. „Ale ode mě jste to neslyšela, platí?“ pokračovala. „Ty holky, Ann a Natalie, kousaly.“

„Jak to myslíš, že kousaly?“

„Byly pěkně vzteklé. Občas vybuchly. Jako když se kluci vzteknou. Ale nerozdávaly rány. Kousaly. Koukněte.“

Zvedla pravou dlaň. Kousek pod palcem měla tři bílé jizvy, které v odpoledním slunci přímo zasvítily.

„To mám od Natalie. A taky tohle.“ Odhrnula vlasy z levého ucha, na kterém chyběla polovina lalůčku. „Do té ruky mě kousla, když jsem jí lakovala nehty. Už byly z poloviny hotové, když se rozhodla, že se jí to nelíbí, a já jí řekla, ať mě to nechá dodělat, a jak jsem jí přidržela tu ruku, kousla mě.“

„A ten lalůček?“

„Jednou jsem u nich zůstala přes noc, protože jsem nenastartovala auto. Spala jsem v pokoji pro hosty a jediné, co vím, bylo, že povlečení bylo celé od krve a já měla pocit, že mi hoří ucho. Chtěla jsem tomu utéct, ale drželo se mi to u hlavy. A Natalie ječela, jako kdyby hořela ona. To ječení bylo děsivější než to kousnutí. Paní Keeneová ji musela pevně držet. Ta holka měla velký problém. Hledaly jsme ten lalůček, jestli by se nedal přišít zpátky, ale byl pryč. Nejspíš ho spolkla.“ Zasmála se, ale znělo to, jako kdyby prudce vydechla. „Vlastně mi jí bylo líto.“

Lež.

„A co Ann, byla stejná?“ zeptala jsem se.

„Ještě horší. Je tu ve městě řada lidí, co mají na sobě stopy jejích zubů. Včetně vaší matky.“

„Cože?“ Zpotily se mi ruce a vzadu na krku mě zamrazilo.

„Vaše mamka jí dávala hodiny a Ann se to nelíbilo, vytrhla jí pramen vlasů a kousla ji do zápěstí. Pořádně. Myslím, že tam měla pár stehů.“ Představila jsem si matčinu útlou paži sevřenou malými zoubky, Ann, třesoucí hlavou jako pes, krev vsakující se do matčina rukávu i na Anniných rtech. Křik, uvolnění.

Malý kruh s klikatým obrysem a uvnitř kroužek netknuté kůže.

KAPITOLA 11

Doma v pokoji několik telefonátů, po matce ani stopa. Zdola bylo slyšet Alana, jak Gaylu plísní kvůli špatně naporcovaným filetům.

„Vím, že to vypadá jako maličkost, Gaylo, ale uvědom si tohle: maličkosti představují rozdíl mezi dobrým jídlem a tím běžným.“ Gayla vydala souhlasný zvuk. Dokonce i její hm-hm mělo nosový přízvuk.

Zavolala jsem Richardovi na mobil, patřil k té hrstce lidí, co ho ve Wind Gap vlastnili, i když já mám do toho co nejmíň mluvit, v Chicagu jsem jednou z mála těch, co se bez něj obejdou. Odjakživa si nepřeju být snadno dostupná.

„Detektiv Willis.“ V pozadí bylo slyšet z reproduktoru něčí jméno.

„Máte práci, detektive?“ Zčervenala jsem. Frivolnost vypadala jako flirtování a to zas vypadalo hloupě.

„Zdravím,“ řekl zaměstnaně. „Právě tu končím; můžu zavolat později?“

„Jistě, já jsem teď…“

„Číslo mám na displeji.“

„Bezva.“

„Jasně.“

O dvacet minut později: „Omlouvám se, byli jsme s Vickerym právě v nemocnici ve Woodberry.“

„Nějaká stopa?“

„Svého druhu.“

„Nějaký komentář?“

„Zažil jsem včera večer krásné chvíle.“

Napsala jsem si na nohu shora dolů dvanáctkrát polda Richard polda Richard a musela jsem toho nechat, protože jsem zoufale zatoužila po žiletce.

„To já taky. Poslyš, chci se tě na něco otevřeně zeptat a chci, abys mi na to odpověděl. Mimo záznam. A budu potřebovat tvé vyjádření, které můžu zveřejnit v příští reportáži.“

„Dobře, vynasnažím se ti pomoct, Camille. Na co se mě chceš zeptat?“

„Můžeme se sejít v tom denním baru, jak jsme byli poprvé spolu na drinku? Potřebuju to vyřídit osobně a taky se chci dostat z domu. A ano, přiznám se, potřebuju se napít.“

Když jsem dorazila do Sensors, seděli tam tři spolužáci z mé třídy. Jeden z nich kdysi vyhrál na státní výstavě modrou stuhu za obří, spoustu mléka produkující prasnici. Takový lidový typ se bude Richardovi určitě líbit. Vyměnili jsme si poklony – objednali mi první dvě sklenky – a ukázali mi fotky svých dětí, celkem osmi. Další, Jason Turnbough, byl pořád stejně světlovlasý a měl kulatý obličej, jako když byl malý. Špička jazyka mu vykukovala z koutku úst, měl růžové tváře a během konverzace mi kulatýma modrýma očima koukal střídavě na rty nebo na prsa. Zmlkl teprve, když jsem vytáhla diktafon a zeptala se na vraždy. Pak upřel pozornost na otáčející se kotoučky se záznamem. Lidé přikládají náramnou důležitost tomu, když se jejich jméno octne v novinách. Důkaz existence. V duchu jsem si představila to hašteření duchů, jak se probírají kupami novin. Ukazují jméno na stránce. Vidíte, tady jsem. Říkal jsem vám, že jsem žil. Říkal jsem vám, že jsem existoval.

„Kdo by si pomyslel, když jsme byli malí a chodili do školy, že tu budeme sedět a mluvit o vraždách ve Wind Gap?“ žasl Tommy Ringer, teď už tmavovlasý chlapík s dlouhými vousy.

„Já vím, vždyť makám v supermarketu, panebože,“ řekl Ron Laird, přátelský týpek s nevýrazným obličejem a burácivým hlasem. Všichni tři se rozzářili nemístnou občanskou pýchou. Wind Gap zasáhla hanebnost a oni to berou. Budou dál pracovat v marketu, drogerii a drůbežárně. Až umřou, tohle – kromě svatby a zplození dětí – bude na seznamu toho, co dokázali. A bude to něco, co se jim prostě přihodilo. Nebo přesněji něco, co se přihodilo v jejich městě. Nebyla jsem si zrovna jistá Meredithiným tvrzením. Někteří lidé by jen uvítali, kdyby se vrah narodil a vyrostl ve Wind Gap. Někdo, s kým chodívali na ryby, s kým byli v skautských vlčatech. Hned je o čem vyprávět.

Richard rozrazil dveře – navzdory svému vzhledu byly překvapivě lehké. Každý, kdo sem nechodil pravidelně, použil při otvírání příliš velkou sílu, a tak co chvíli dveře práskly o zeď. Přinášelo to zajímavé tečky v konverzaci.

Jak vcházel, sako přes rameno, všichni tři si povzdechli.

„Tenhle týpek.“

„Skoro z tebe uchcávám, vole.“

„Šetři si šedý buňky mozkový, kámo. Na tenhle případ je budeš potřebovat.“

Seskočila jsem ze židle, olízla si rty a usmála se.

„Takže přátelé, musím do práce. Čas na interview. Díky za pití.“

„Jsme tady, kdyby ses nudila,“ křikl Jason. Richard se usmál a tiše procedil skrz zuby: idiote.

Vyzunkla jsem třetí sklenku bourbonu a přivolala servírku kvůli obsluze, a jen co jsme dostali pití, opřela jsem si bradu do dlaní a zauvažovala, jestli opravdu chci pracovat. Těsně nad pravým obočím měl jizvu a na bradě malý dolíček. Dvakrát mi zlehka šlápl na nohu, aby to nikdo neviděl.

„Tak co nového, sólokapře?“

„Hele, potřebuju něco vědět. Fakt to musím vědět, ale jestli mi to nemůžeš říct, tak nemůžeš. Zvaž to prosím.“ Přikývl.

„Když přemýšlíš o člověku, který spáchal ty vraždy, máš na mysli nějakou konkrétní osobu?“ zeptala jsem se.

„Pár jich je.“

„Muž, nebo žena?“

„Proč to chceš vědět právě teď, Camille?“

„Musím to vědět.“

Odmlčel se, usrkl ze sklenky a promnul si strniště na bradě.

„Nevěřím, že takhle by ty dívky zabila žena.“ Znovu se dotkl mé nohy. „Hele, co se děje? Řekni mi pravdu.“

„Já nevím, jen tak šílím. Potřebovala bych vědět, kudy dál.“

„Nabízím pomoc.“

„Věděl jsi, že ty holky kousaly lidi?“

„Ve škole jsem se dozvěděl, že došlo k jistému incidentu, kdy Ann ublížila sousedovic ptáčkovi,“ odpověděl. „A Natalie byla pod přísným dohledem kvůli tomu, co se stalo v její bývalé škole.“

„Natalie ukousla ušní lalůček někomu, koho znala.“

„Ne. Nemám žádný záznam o Natalii, než se sem přistěhovala.“

„To znamená, že to nenahlásili. Viděla jsem to ucho, Richarde, skoro nic z toho lalůčku nezbylo a ta osoba neměla důvod lhát. A Ann taky na někoho zaútočila. Kousla ho. Stále víc se kloním k názoru, že ty dívky narazily na někoho, kdo si to nedal líbit. Prostě je odstranil jako škodnou. A proto jim také vytrhal zuby.“

„Tak vezměme to po pořádku. Zaprvé, koho která z nich pokousala?“

„To nemůžu říct.“

„Sakra, Camille, na tohle nemám čas. Pověz mi to.“

„Ne.“ Zaskočil mě jeho hněv. Čekala jsem, že se zasměje a poví mi, že mi sluší, když se bráním.

„Sakra, tady jde o vraždy, chápeš? Jestli máš nějakou informaci, potřebuju ji.“

„Tak dělej svou práci.“

„Taky se snažím, Camille, ale tvoje laškování mi nijak nepomáhá.“

„Aspoň teď víš, jaké to je,“ kuňkala jsem dětinsky.

„Tak fajn.“ Promnul si oči. „Byl to dlouhý den, a tak… dobrou noc. Doufám, že jsem ti byl užitečný.“ Zvedl se a postrčil ke mně svou z poloviny plnou sklenku.

„Potřebuju něco publikovat.“

„Později. Já zas potřebuju malý odstup. Možná jsi měla pravdu, že pokud jde o nás dva, je to děsivá představa.“ Odešel a chlapi na mě volali, ať se vrátím k nim. Zavrtěla jsem hlavou, dopila sklenku a předstírala, že si píšu poznámky, dokud neodešli. Ale psala jsem pořád dokola hnusné místo hnusné místo, až toho bylo dvanáct stránek.

Tentokrát na mě doma čekal Alan. Seděl na brokátem potažené viktoriánské pohovce z černého ořechu, oblečený do bílých plátěných kalhot a hedvábné košile, na nohou bílé hedvábné trepky. Být na fotografii, nepoznalo by se, o jakou jde dobu – viktoriánský džentlmen, edwardiánský dandy, švihák z padesátých let? Manžel v domácnosti z jednadvacátého století, který nikdy nepracoval, rád se napil a občas se pomiloval s mou matkou.

V nepřítomnosti matky jsme s Alanem spolu mluvili jen velmi vzácně. Jako malá jsem do něj jednou narazila v chodbě a on se prkenně sehnul až na úroveň mých očí a řekl: „Nazdar, doufám, že se máš dobře.“ Bydleli jsme v stejném domě víc jak pět let a tohle bylo jediné, co ho napadlo. „Ano, dík,“ bylo jediné, na co jsem se zmohla já.

Teď to však vypadalo, že je Alan připravený si se mnou promluvit. Neoslovil mě jménem, jen ukázal rukou vedle sebe. Na klíně měl velký talíř s několika pořádnými stříbřitými sardinkami. Už od dveří jsem cítila jejich pach.

„Camille,“ řekl a malou stříbrnou vidličku zapíchl do ocásku, „matka je z tebe celá nemocná. Budu tě nucen požádat, abys odjela, pokud se okolnosti nezlepší.“

„Čím jako způsobuju, že je nemocná?“

„Protože ji mučíš. Neustále vzpomínáš na Marian. Nemůžeš přece spekulovat před matkou zemřelého dítěte, jak asi teď pod zemí vypadá jeho tělo. Nevím, jestli to bereš zcela odtažitě, ale Adora to nedokáže.“ Kus ryby mu sklouzl po košili dolů a zanechal řádku mastných skvrn velikosti knoflíků.

„Nemůžeš s ní mluvit o mrtvolách těch dvou dívek ani o tom, kolik krve jim vyteklo z pusy kvůli vytrhaným zubům. A ani o tom, jak dlouho asi někomu trvalo je uškrtit.“

„Alane, nic z toho jsem matce neříkala. Opravdu netuším, o čem to mluví.“ Ani jsem nebyla uražená, jen unavená.

„Prosím tě, Camille, já vím, jak komplikovaný vztah s matkou máte. A vím, jak jsi vždy žárlila na pohodu jiných. Jestli chceš něco vědět, jsi jako Adořina matka. Ta dohlížela na tento dům jako… čarodějnice, stará a popudlivá. Smích ji urážel. Zasmála se jen jedinkrát, a to když jsi odmítla Adořin prs. Odmítla jsi její bradavku.“

To slovo z Alanových mastných rtů mě začalo pálit na různých místech. Sát, čubka, guma.

„A tohle víš od Adory,“ odsekla jsem.

Přikývl a blaženě stiskl rty.

„Stejně jako víš od Adory ty hrozné věci, co jsem měla říct o Marian a těch mrtvých dívkách.“

„Přesně tak,“ pravil přehnaně zřetelně.

„Adora je lhářka. A jestli to nevíš, pak jsi idiot.“

„Adora neměla lehký život.“

Musela jsem se zasmát, to však Alana neodradilo. „Když byla ještě dítě, její matka chodila uprostřed noci do jejího pokoje a štípala ji,“ vykládal a smutně se díval na poslední sardinku. „Tvrdila, že má strach, jestli Adora ve spánku neumřela. Já si myslím, že jí jen ráda ubližovala.“

Nával vzpomínek: Marian na konci chodby ve svém tikajícím, přístroji zaplněném invalidním pokoji. Pronikavá bolest v paži. Nade mnou stojí matka v šedavé noční košili a ptá se, jestli mi nic není. Políbí červený flek a říká mi, abych spala dál.

„Myslím, že tohle bys měla vědět,“ praví Alan. „Možná pak budeš na matku vlídnější.“

Neměla jsem vůbec v plánu být na matku vlídnější. Toužila jsem jen ukončit tento rozhovor. „Pokusím se odjet, co nejdřív to půjde.“

„To není špatný nápad, pokud se nehodláš polepšit,“ řekl Alan. „Třeba by ses cítila líp, kdybys to aspoň zkusila. Mohlo by to přispět k uzdravení. Aspoň tvé mysli.“

Alan nabodl poslední sardinku a celou ji vcucl do pusy. Úplně jsem viděla, jak zuby drtí kostičky.

Kyblík s ledem a nenačatá lahev bourbonu z kuchyně vzadu, pak do mého pokoje ji vypít. Alkohol rychle zaúčinkoval, protože jsem v pití rychlá. Hořely mi uši a kůže mě přestala pálit. Přemýšlela jsem o tom slově vzadu na krku. Zmizet. Zmizet by zahnalo mé strasti. Přemýšlela jsem jako pomatená. Zmizet by zapudilo má trápení. Byli bychom tak hnusní, kdyby Marian neumřela? V jiných rodinách se s tím dokážou vypořádat. Truchlí a pak žijou dál. Ona jako by tu stále byla s námi, světlovlasá holčička, možná o krůček roztomilejší, možná příliš milovaná. Tak to bylo, než onemocněla, vážně onemocněla. Měla neviditelného kamaráda, velkého vycpaného medvěda, kterého pojmenovala Ben. Jaké dítě má neexistujícího kamaráda, kterým je vycpaná hračka? Sbírala stuhy do vlasů a rovnala je abecedně podle začátečního písmene barvy. Patřila k těm dívkám, co využívají svou roztomilost s takovou náruživostí, že jste jí to nemohli nedopřát. Vyzývavé zamrkání, pohození kudrnami. Matku oslovovala Mumla a Alana… sakra, nejspíš mu říkala Alan. Nějak ho tam ve vzpomínkách nevidím. Vždycky dojedla jídlo, pokoj měla vždy vzorně uklizený a nenosila nic jiného než šatičky a střevíčky s přezkou. Mně říkala Mille a neustále se mě dotýkala.

Zbožňovala jsem ji. Vzala jsem sklenku s pitím a kradla jsem se chodbou k Marianinu pokoji. Dveře Ammina pokoje vedle něj byly už spoustu hodin zavřené. Jaké to asi je vyrůstat v sousedství pokoje zemřelé sestry, kterou jste nikdy neviděli? Přišlo mi Ammy líto. Alan a matka spali ve velké rohové ložnici, nesvítilo se tam a byl slyšet ventilátor. Ve starém viktoriánském domě byla centrální klimatizace nemyslitelná a matka ty pokojové považuje za nevkusné, takže se v létě pořád potíme. Teploty přes třicet, ale v tom vedru se cítím bezpečně jako při chůzi pod vodou.

Na polštáři v její posteli byl doteď důlek. A rozložené oblečení, jako na živém dítěti. Fialkové šaty, bílé legíny, naleštěné černé botky. Kdo tohle udělal – matka? Amma? Stojan na kapačky, který Marian tak neúnavně provázel v posledním roce života, tam stál připravený a naleštěný hned vedle dalšího léčebného vybavení: postel o půl metru vyšší, než je zvykem, aby byl k pacientovi snadný přístup; srdeční monitor; mísa. Znechutilo mě, že matka to vše neodstranila. Byl to nemocniční pokoj, zcela bez života. Marianinu oblíbenou panenku pohřbili s ní, velkou hadrovou pannu s blond kudrnami podobnými těm sestřiným. Evelyn. Nebo Eleanor? Ostatní seděly seřazené na policích u zdi jako fanynky na tribuně. Dobrých dvacet s bílými porcelánovými obličeji a hlubokýma skleněnýma očima.

Jako bych ji tu viděla. Sedí se zkříženýma nohama na posteli, drobná a s kapičkami potu, kolem očí rudé kruhy. Míchá karty nebo češe panenku či divoce maluje pastelkami. Slyším ten zvuk: tužka ryje do papíru. Tmavé klikyháky tak silně tužkou tlačené, až se protrhává papír. Vzhlédne ke mně, dýchá ztěžka a mělce.

„To umírání mě už unavuje.“

Utíkala jsem zpátky do svého pokoje, jako kdyby mě pronásledovali.

Telefon zazvonil šestkrát, než ho Eileen zvedla. Věci, které Curryovi doma nemají: mikrovlnka, videorekordér, myčka nádobí, záznamník. Její Haló bylo vlídné, ale napjaté. Po jedenácté jim nejspíš moc lidí nevolá. Tvrdila, že ještě nespali, jen neslyšeli zvonění, ale trvalo další dvě minuty, než vzal sluchátko Curry. Jako bych ho viděla, okrajem pyžama si leští skla brýlí, obouvá kožené trepky a kouká na zářící ciferník budíku. Konejšivá představa.

Vtom se mi vybavila reklama na chicagskou lékárnu s celonočním provozem.

Už jsou to tři dny, co jsem naposledy s Currym mluvila. A skoro dva týdny, co jsem ve Wind Gap. Být to jindy, volal by mi třikrát denně kvůli nejnovějším informacím. Nedokázal se však přimět, aby mi volal do soukromí, tím méně do matčina domu tam dole v Missouri, které v jeho velkoměstské představě bylo zcela jižanské. Za jiných okolností by už láteřil do telefonu, proč nedělám svou práci, teď však ne.

„Kotě, jsi v pořádku? Co článek?“

„Zatím to ještě nemám oficiálně, ale pracuju na tom. Policie je přesvědčená, že vrahem je muž pocházející z Wind Gap, ale zatím nemají DNA ani místo vraždy; nemají skoro nic. Vrah je buď hodně vykutálený, nebo mu přeje štěstí. Ve městě se pozornost soustředila na Johna, bratra Natalie Keeneové. Mám zaznamenaný rozhovor s jeho přítelkyní, která tvrdí, že je nevinný.“

„Fajn, dobrý materiál, ale já měl spíš na mysli… jak je to s tebou. Vede se ti tam dobře? Musíš mi to říct, protože ti nevidím do tváře. Nehraj si na flegmatika.“

„No, není mi nejlíp, ale co na tom záleží?“ Můj hlas zněl výš a hořčeji, než jsem chtěla. „Je to zajímavý příběh a myslím, že jsem na stopě. Řekla bych, že ještě pár dní, možná týden, a… já nevím. Ty malé holky kousaly lidi. To jsem se dozvěděla dneska a ten polda, se kterým se stýkám, to vůbec nevěděl.“

„Řeklas mu to? Co on na to?“

„Nic.“

„Proč jsi z něj sakra něco nevytáhla, holka?“

Pochop, Curry, detektiv Willis získal dojem, že mu tajím nějaké informace, a tak začal trucovat, jak už to chlapi dělají, když neuspějí u žen, se kterými si začali.

„Zvorala jsem to. Ale já to napravím. Jen ještě potřebuju pár dní, než to napíšu, Curry. Získám trochu místního koloritu a zapracuju na tom poldovi. Myslím, že už jsou téměř naklonění tomu, že by zveřejnění v novinách mohlo přispět k pátrání. Ne snad, že by tady někdo četl naše noviny.“ Stejně jako na severu.

„Ale budou. Za tohle určitě sklidíš uznání, kotě. Pracuješ čím dál líp. Snaž se ještě víc. Promluv si se starými přáteli. Třeba ti toho víc svěří. A tvé práci to může jen prospět – ty články o záplavách v Texasu, co získaly Pulitzerovu cenu, obsahovaly příběh člověka, jak si představuje svůj návrat domů po té tragédii. Úžasné čtení. A známé tváře spolu s několika pivy ti udělají dobře. Zdá se, že už jsi jich dnes večer pár měla, co?“

„Pár ano.“

„Máš pocit, že nejsi… v dobré situaci? Pokud jde o tvé zotavení?“ Zaslechla jsem škrtnutí zapalovače a zavrzání židle na kuchyňském linoleu a pak Curryho heknutí, jak dosedl.

„Nemusíte si kvůli mně dělat starosti.“

„Ale musím. Jen si nehraj na mučedníka, kotě. Nehodlám tě pokutovat, když se rozhodneš odjet. Musíš na sebe dávat pozor. Já myslel, že pobyt doma ti udělá dobře, ale… zapomněl jsem, že rodiče občas nejsou právě… to nejlepší pro své děti.“

„Kdykoli jsem tady –“ zmlkla jsem, snažila jsem se to přesně pojmenovat. „Vždycky mám pocit, že nejsem hodný člověk.“ Rozbrečela jsem se, tiše jsem vzlykala, zatímco Curry na druhém konci drátu cosi koktal. Jako bych ho viděla, zpanikařeného, jak mává na Eileen, aby nějak utišila tu vzlykající dívku. Ale nestalo se.

„Ach, Camille,“ zašeptal. „Ty patříš k těm nejslušnějším lidem, jaké znám. A těch na světě není moc, víš to? Mí příbuzní jsou už všichni po smrti, a tak mám už jen tebe a Eileen.“

„Já nejsem slušná.“ Špičkou pera jsem ryla do stehna nesourodá slova. Zlo, žena, zuby.

„Ale jsi, Camille. Vidím, jak jednáš s lidmi, dokonce i s tím nejhorším póvlem, jaký si lze představit. Projevuješ jim jistou… úctu. Pochopení. Proč myslíš, že tě chci mít nablízku? Není to proto, že bys byla tak dobrá reportérka.“ Mlčení a proud slz na mém konci. Zlo, žena, zuby.

„Pobavilo tě to vůbec? Dělal jsem si srandu.“

„Ne.“

„Můj dědeček vystupoval ve varieté. Bohužel jsem ty geny asi nezdědil.“

„Je to pravda?“

„No ano, z lodi, co připlula z Irska, rovnou do New Yorku. Byl to legrační chlapík, uměl hrát na čtyři nástroje…“ Nové škrtnutí zapalovače. Přetáhla jsem si tenkou přikrývku přes hlavu, zavřela oči a poslouchala Curryho vyprávění.

KAPITOLA 12

Richard bydlel v jediném činžovním domě, jaký se ve Wind Gap vyskytoval. Panelová krabice pro čtyři nájemníky, v níž byly obsazené jen dva byty. Sloupky podpírající stříšku pro parkování aut byly červeně posprejované, čtyři v řadě, stálo tam: „Stop demokratům. Stop demokratům. Stop demokratům,“ akorát na posledním: „Miluju Louie.“

Úterý ráno. Bouřka dál vyčkávala v mraku nad městem. Panovalo horko a vítr, žlutavé světlo. Lahví bourbonu jsem zatloukla na jeho dveře. Snášej dary, pokud nechceš snášet cokoli jiného. Přestala jsem nosit sukně. Nohy pak jsou snadno dosažitelné, když se jich chce někdo dotýkat. Pokud vůbec.

Otevřel a voněl spánkem. Rozcuchané vlasy, trenky a tričko naruby. Neusmíval se. Zevnitř vanul chlad. Vnímala jsem to i z místa, kde jsem stála.

„Půjdeš dál, nebo chceš, abych šel s tebou?“ zeptal se a poškrabal se na bradě. Vtom si všiml té lahve. „Aha, pojď dál. Máme se opít?“

Byl tam nepořádek, což mě udivilo. Kalhoty hozené přes židle, přeplněný odpadkový koš, krabice s lejstry porůznu naskládané v chodbě, člověk se kolem nich musel protáhnout. Nabídl mi místo na potrhané kožené pohovce a přinesl tác s ledem a dvěma sklenkami. Nalil nám a nešetřil.

„Včera večer jsem neměl být tak hrubý,“ řekl.

„To jo. Vždyť já mám pocit, že ti poskytuju docela dost informací, zato ty mně žádné.“

„Snažím se vyřešit vraždu. Ty chceš o tom psát. Myslím, že mám přednost. Jsou tu jisté věci, které ti nemůžu říct.“

„A naopak – já mám právo chránit své zdroje.“

„Což může napomoct k ochraně osoby, jež vraždí.“

„Tak to vyřeš, Richarde. Já ti poskytla skoro vše. Kristepane, udělej taky sám kousek práce.“ Zírali jsme na sebe.

„Miluju, když na mě nasadíš tu svou reportérskou neodbytnost.“ Richard se usmál. Zavrtěl hlavou. Šťouchl do mě bosou nohou. „Opravdu.“

Oběma nám dolil. Ještě před polednem budeme na mraky. Přitáhl mě k sobě, políbil mě na lalůček a pak mi vsunul jazyk do ucha.

„Takže děvče z Wind Gap, jak moc jsi byla zkažená?“ zašeptal. „Pověz mi, kdys to dělala poprvé.“ Poprvé to bylo současně i podruhé a potřetí a počtvrté, díky mé zkušenosti z osmé třídy. Rozhodla jsem se zůstat u toho poprvé.

„Bylo mi šestnáct,“ zalhala jsem. Být starší vypadalo v této chvíli vhodnější. „Vyspala jsem se na večírku s jedním fotbalistou v koupelně.“

Měla jsem lepší výdrž než Richard, koukal jak omámený a prstem objížděl mou bradavku, která mi pod košilí ztvrdla.

„Mmmm… udělala ses?“

Kývla jsem. Pamatuju si, jak jsem předstírala, že jsem se udělala. Pamatuju si to mručení při orgasmu, to ale bylo teprve, když nastoupil ten třetí kluk. Vzpomínám, že mě napadlo, jak je hezké, že mi pořád šeptá do ucha: „Líbí se ti to? Líbí se ti to?“

„Chceš se udělat? Se mnou?“ zašeptal Richard.

Kývla jsem, a už na mně ležel. Ruce všude, pokoušel se mi dostat pod košili, pak zápolil s knoflíky na mých kalhotech, aby mi je stáhl.

„Tak počkat, počkat. Jak já chci,“ zašeptala jsem. „Mám to ráda oblečená.“

„Ne. Chci se tě dotýkat.“

„Ne, zlato, bude po mém.“

Stáhla jsem si jen o kousek kalhoty, břicho nechala zakryté košilí a odváděla jeho pozornost různě směřovanými polibky. Pak jsem ho navedla dovnitř a šukali jsme, oba oblečení, prasklina v potahu pohovky mě dřela na zadku. Šunt, pumpovat, malá, holka! Poprvé po deseti letech jsem s někým spala. Šunt, pumpovat, malá, holka! Jeho hekání brzy přehlušilo mou kůži. Teprve nyní jsem z toho něco měla. Z těch několika posledních báječných přírazů.

Když byl hotov, zpola na mně ležel a oddechoval, v pěsti dál svíral límec mé košile. Venku se setmělo. Čekala nás pěkná bouřka.

„Řekni mi, kdo myslíš, že to udělal?“ zeptala jsem se. Vypadal šokovaně. Čekal snad „Miluju tě“? Chvíli si natáčel na prst mé vlasy, jazykem mi vnikal do ucha. Pokud muži nemají přístup k ostatním částem těla, soustředí se na ucho. To jsem zjistila v posledních deseti letech. Nemohl se dotýkat mých ňader ani zadku, mých paží ani nohou, ale Richard vypadal spokojeně, stačilo mu ucho.

„Jen tak mezi námi, je to John Keene. Ten kluk měl ke své sestře hodně blízko. Až nezdravě blízko. A nemá žádné alibi. Myslím, že má slabost pro malé holčičky, se kterou se snaží bojovat, ale kvůli rajcu to skončilo jejich zabitím a vytrháním zubů. Ale už dlouho zapírat nevydrží. Půjde to rychle. Zjišťujeme, jestli ještě ve Filadelfii nedošlo k nějakému neobvyklému chování. Možná Nataliiny problémy nebyly tím jediným důvodem, proč se odstěhovali.“

„Potřebuju něco do novin.“

„Kdo ti řekl o tom kousání a koho měly ty dívky pokousat?“ zašeptal mi horkým dechem do ucha. Venku začal déšť kropit chodník, jako kdyby tam kdosi močil.

„Meredith Wheelerová mi pověděla, že jí Natalie ukousla ušní lalůček.“

„Co dál?“

„Ann pokousala mou matku. Na zápěstí. To je vše.“

„Vidíš, ani to nebolelo. Hodná holka,“ pošeptal mi a znovu mi začal hladit bradavku.

„Tak teď mi řekni něco k otištění.“

„Ne.“ Usmál se. „Až budu chtít já.“

Richard mě to odpoledne ještě jednou ošukal a posléze mi nerad poskytl zmínku o obratu v případu a brzkém zatčení. Usnul v posteli a já odešla, běžela jsem v dešti ke svému autu. Hlavou mi prolétlo: Amma by z něj dostala víc.

Dojela jsem do Garettova parku, seděla tam v autě a pozorovala déšť, nechtělo se mi domů. Zítra tady bude pobíhat spousta dětí, začne jim dlouhé lenošivé léto. Teď jsem tu byla sama, cítila se nepříjemně a hloupě. Nedokázala jsem se rozhodnout, jestli jsem nebyla zneužitá. Richardem, těmi kluky, co mě připravili o panenství, kýmkoli. Vlastně nikdy v žádné při jsem nebyla na své straně. Ve Starém zákoně se mi líbila ta nevraživost věty Dostala, co si zasloužila. U některých žen to platí.

Ticho, a pak už ne. Vedle mě s rachotem zastavil žlutý IROC, na sedadle spolujezdce Amma a Kylie. Za volantem seděl kluk s prořídlými vlasy v levných slunečních brýlích, na sobě špinavé triko; vzadu jeho hubený kámoš. Z auta se linul kouř spolu s citrusovým pachem kořalky.

„Pojeď s námi, uděláme si večírek,“ řekla Amma. Vystrčila ruku s lahví levné vodky s pomerančovou příchutí. Vyplázla jazyk a počkala, až jí na něm přistála kapka deště. Vlasy i tílko už měla promáčené.

„Je mi fajn, díky.“

„Nevypadáš na to. Pojeď, tady v parku chodí hlídky. Mohli by ti dát pokutu za řízení v opilosti. Táhne to z tebe.“

„Pojeď, chiquito,“ křikla Kylie. „Aspoň nám pomůžeš krotit tyhle hochy.“

Probrala jsem své možnosti: jít domů a sama popíjet. Jít do baru a popíjet s přítomnými chlápky. Jet s touhle mládeží a možná, když nic jiného, se dozvím nějaké zajímavé klepy. Tak na hodinku. Pak domů a vyspat se z toho. Navíc je tady Amma a projevuje mi záhadnou vstřícnost. Nerada to přiznávám, ale začínám být tím děvčetem přímo posedlá.

Mládež radostně uvítala, když jsem nasedla dozadu. Amma nechala kolovat další lahev, likér s chutí opalovacího krému. Dělalo mi starost, jestli nebudou chtít, abych koupila nějaký destilát. Ne snad, že bych to neudělala. Žalostně jsem toužila, aby mě chtěli s sebou. Abych zase jednou byla žádaná. Nebyla za tu divnou. Aby mě brala ta nejoblíbenější holka na škole. Tohle pomyšlení mě málem přimělo vyskočit z auta a jít domů. Pak ale Amma znovu nechala kolovat lahev. Na jejím okraji zůstaly stopy po růžovém lesku na rty.

Kluk vedle mě se představil jako Nolan, kývl a setřel si pot z horního rtu. Hubené paže s fleky a obličej plný akné. Perník. Missouri je ve Státech na druhém místě ve spotřebě drog. My se tady dole nudíme a máme spoustu zemědělských chemikálií. V době, kdy jsem vyrůstala, to byl hlavně tvrdej matroš. Dnes jsou to taneční drogy. Nolan jezdil prstem po vinylovém žebrování na opěradle řidiče před sebou, ale na okamžik na mě pohlédl a řekl: „Jste asi tak v mamčině věku. To se mi líbí.“

„O tom bych pochybovala.“

„Jí je tak třicet tři, třicet čtyři.“ Dost blízko.

„Jak se jmenuje?“

„Casey Rayburnová.“ Tu jsem znala. Byla o pár let starší než já. Z chudé čtvrti. Spousta vlasového gelu a záliba v mexických zabíječích kuřat z hranic s Arkansasem. V nedělní škole se ve své skupině svěřila, že se pokusila o sebevraždu. Holky ve škole jí pak říkaly Casey Břitva.

„Já už ji nezažila,“ řekla jsem.

„Blbče, tahle kočka byla příliš nóbl, aby se bavila s tvou zfetovanou matkou,“ řekl šofér.

„Jdi do hajzlu,“ šeptl Nolan.

„Camille, koukni, co máme.“ Amma se otočila dozadu, až zadkem narazila do tváře Kylie. Zamávala lahvičkou s tabletkami. „OxyContin. Je ti pak báječně.“ Vyplázla jazyk a nasázela si na něj tři pilulky do řady jako knoflíky, pak je spolkla a zapila vodkou. „Zkus to.“

„Děkuju, nechci, Ammo.“ OxyContin není špatný. Ale s malou sestrou ne.

„No tak, Mille, jen jeden,“ přemlouvala mě. „Hned se budeš cítit líp. Já jsem už teď šťastná a spokojená. Budeš taky.“

„Mně je dobře, Ammo.“ Jak mě oslovila Mille, připomnělo mi to Marian. „Vážně.“

Otočila se zpět a povzdechla si, tvářila se zasmušile.

„Ale jdi, Ammo, neber si to tak,“ vzala jsem ji za rameno.

„Musím.“ Nevydržela jsem to, ztrácela jsem půdu pod nohama, zmocnila se mě nebezpečná potřeba zavděčit se, tak jako v dávných dobách. A když se to tak vezme, tohle mě nezabije.

„Dobře, fajn, tak mi jednu dej. Jednu.“

Okamžitě se rozzářila a rychle se ke mně zpátky otočila.

„Vyplázni jazyk. Jako u přijímání. U drogového přijímání.“

Vyplázla jsem jazyk a ona mi na něj obřadně položila tabletku a vřískla.

„Hodná holka.“ Usmála se. Tohle slovní spojení už mě dneska unavovalo.

Zastavili jsme před jedním z velkých starých viktoriánských sídel. Bylo zcela zrenovované a natřené absurdní kombinací modré, růžové a zelené, což mělo patrně vypadat ulítle. Ale působilo to jako dům zmrzlináře, který zešílel. Nějaký kluk, svlečený do půl těla, tam zvracel do křoví vedle domu, dva další se prali v poničených květinových záhonech a na houpačce dováděl do sebe zaklesnutý mladý pár. Nolan zůstal v autě, pořád ještě přejížděl prsty po opěradle. Řidič Damon ho zamkl, „aby ho nikdo neošukal“. Považovala jsem to za hezké gesto.

Díky OxyContinu jsem byla pro každou špatnost a při vstupu do domu jsem se přistihla, že hledám známé tváře z mého dospívání: kluky s krátkými sestřihy a v baseballových bundách, dívky s naondulovanými vlasy a masivními zlatými náušnicemi. A vůni Drakkar Noir a Georgio.

Nic takového. Kluci tu byli ve volných skejtových kalhotách a teniskách a holky v tílkách a minisukních a s piercingem v pupíku, všichni na mě koukali, jako kdybych snad byla polda. Nejsem, ale dneska odpoledne jsem s jedním šukala. Usmála jsem se a pokývla. Jsem sakra šik, letmo jsem si pomyslela.

V prostorné jídelně odstrčili stůl ke zdi, aby bylo místo na tanec a na pití v chladicích přepravkách. Amma vhopkala do kruhu a namáčkla se na jednoho kluka, až celý zrudl. Něco mu šeptala do ucha, a když kývl, sáhla do přepravky a vyndala čtyři piva; ta si pak tiskla ke zvlhlým ňadrům, a když procházela kolem chlapecké skupinky, co si ji poměřovala, dělala, že je jen těžko udrží.

Dívek tu bylo míň. Sledovala jsem tu vzrušující čáru linoucí se mezi přítomnými jako vybuchující ohňostroj. Malé blondýnky tu byly kvůli dvěma věcem. Zaprvé mířily k dealerovi drog, který mohl počítat s jistým odběrem. Zadruhé byly hezčí než skoro všechny ostatní přítomné děvy, což znamenalo, že se hoši na ně vykašlou. A tenhle večírek pořádal kluk, podle fotek na krbové římse tmavovlasý, uhlazeně pohledný, v čapce a taláru na maturitním snímku, který stál hned vedle fotky hrdého otce a matky. Tu jsem znala: byla to starší sestra jedné mé kamarádky ze střední. Představa, že jsem na večírku jejího potomka, mě lehce znervóznila.

„Panebožepanebožepanebože.“ Jakási bruneta s žabíma očima v tričku s blýskavým nápisem The Gap proběhla kolem a popadla za rameno stejně obojživelně vyhlížející holku. „Jsou tady. Fakt jsou tady.“

„Do prdele,“ zareagovala kamarádka. „To je hustý. Půjdem je přivítat?“

„Raději počkáme a uvidíme, co se bude dít. Jestli je tady J. C. nechce, bude lepší se do toho neplést.“

„Jasně.“

Pochopila jsem, ještě než jsem ho uviděla. Meredith Wheelerová vešla do pokoje s Johnem Keenem v závěsu. Pár kluků mu kývlo na pozdrav, někteří ho poplácali po rameni. Další se ostentativně otočili zády a vytvořili kruh. John ani Meredith si mě nevšimli, což jsem uvítala. Meredith zahlédla skupinku štíhlých nohatých dívek ze své party roztleskávaček, jak jsem si domyslela, postávajících u kuchyňských dveří. Vykřikla a zamířila k nim, Johna nechala v obýváku. Dívky byly ještě nepřátelštější než hoši. „Nazdar,“ řekla jedna z nich bez usmání. „Pokud vím, říkala jsi, že nepřijdeš.“

„Pochopila jsem, že je to hloupost. Každý rozumně uvažující člověk musí vědět, že John je v klidu. Nehodláme se stát psanci jen kvůli nějakým… pomluvám.“

„V pořádku to není, Meredith. J. C to nevidí rád,“ řekla rusovláska, nejspíš hostitelova přítelkyně, nebo o něj aspoň usilující.

„Chci s ním mluvit,“ kňourala Meredith. „Nech mě s ním promluvit.“

„Myslím, že byste měli odejít.“

„Vážně si odnesli Johnovo oblečení?“ zeptala se třetí z dívek, drobná a s mateřským vzezřením. Ten typ, co zvracející kamarádce přidrží vlasy.

„Ano, ale především kvůli tomu, aby ho vyloučili jako pachatele. Ne proto, že by byl podezřelý.“

„Ale stejně,“ řekla rusovláska. Nenáviděla jsem ji.

Meredith se rozhlédla po místnosti, jestli nenajde někoho vstřícnějšího. Zahlédla mě a zatvářila se nechápavě, pak si všimla Kelsey a rozzlobilo ji to.

Johna nechala u dveří, ten předstíral, že kouká na hodinky nebo si zavazuje tkaničku. Tvářil se nenuceně, zatímco ostatní vzrušeně debatovali. Meredith zamířila k nám.

„Co tu děláte?“ V očích měla slzy, na čele kapky potu. Otázka jako by nepatřila žádné z nás. Možná se ptala sama sebe.

„Přivezl nás Damon,“ zašvitořila Amma. Dvakrát poskočila na špičkách. „Nemůžu uvěřit, že jsi tady ty. A už vůbec, že se tu ukázal on.“

„Panebože, ty jsi ale pěkná kráva. Nic o tom nevíš, ty zatracená zfetovaná děvko.“ Meredith se chvěl hlas, jako když se poklička koulí ke kraji stolu.

„Furt lepší než s kým šoustáš ty,“ odsekla Amma. „Ahoj, vrahoune.“ Zamávala Johnovi, který ji nejspíš teprve teď zahlédl a vzápětí se zatvářil, jako kdyby dostal facku.

Chystal se vykročit, když z vedlejšího pokoje přišel J. C. a vzal Johna stranou. Dva urostlí mladíci probírající smrt a domácí večírky. Lidé kolem tlumeně šeptali a pozorovali je. J. C. poplácal Johna po rameni a nasměroval ho ke dveřím. John kývl na Meredith a zamířil ven. Rychle ho následovala se skloněnou hlavou, obličej přikrytý dlaněmi. John byl už skoro u dveří, když nějaký kluk vykřikl vysokým posměšným tónem: „Vrah dětí!“ Nervózní smích, oči v sloup. Meredith vřískla, otočila se, zuby vyceněné, a zařvala: „Jděte do hajzlu!“ Pak práskla dveřmi.

Tentýž kluk to napodobil, stydlivé holčičí Jděte do hajzlu, a vystrčil bok. J. C. znovu zesílil muziku, syntezátorový dívčí pop vyzývavě zpíval o orálním sexu.

Chtěla jsem se rozběhnout za Johnem a vzít ho kolem ramen. V životě jsem neviděla nikoho, kdo by vypadal tak osaměle, a Meredith nepůsobila dojmem, že by ho zrovna chtěla utěšovat. Co si počne, až se vrátí do toho prázdného domku? Než jsem se ale stačila za ním rozběhnout, popadla mě Amma za ruku a táhla mě nahoru do „VIP místnosti“, kde společně s ostatními blondýnkami a dvěma kluky ze střední s vyholenými hlavami prohrabávali šatnu hostitelovy matky. Sundávali její nejlepší oblečení z ramínek a házeli je na hromadu, aby vzniklo jakési hnízdo. Rozvalili se na posteli uprostřed hedvábí a kožešin. Amma si mě přitáhla vedle sebe a z podprsenky vylovila tabletku extáze.

„Hrála jsi už někdy ruletu?“ zeptala se mě. Zavrtěla jsem hlavou. „Prostě předáš tabletku jazykem na jazyk, a na čím jazyku se rozpustí, ten vyhrává. Je to nejlepší kravina, jakou Damon vymyslel, tak se do toho dáme.“

„Ne, díky,“ odpověděla jsem. A málem už jsem pocítila uspokojení, když jsem si všimla vylekaných tváří obou kluků. Nejspíš jsem jim připomněla jejich matky.

„No tak, Camille, zaboha to neprozradím,“ zakvílela Amma a okusovala si nehet. „Udělej mi to k vůli. Holky?“

„Prosííím, Camille!“ pištěly Kylie s Kelsey. Jodes mě mlčky pozorovala.

OxyContin a pití a ten sex předtím a venku hrozící bouře, k tomu má poznamenaná kůže (lednice se čile hlásila na jedné z paží) a hnusné matčiny myšlenky. Nevím, co z toho zapůsobilo nejvíc, ale náhle jsem byla svolná a Amma mě nadšeně políbila na tvář. Kývla jsem na souhlas a Kylie se jazykem dotkla jazyka toho kluka a ten ho nervózně nabídl Kelsey, která olízla dalšího kluka s jazykem podobným vlčímu, ten se naklonil k Jodes, která pak váhavě nabídla jazyk Ammě – ta pilulku slízla a měkkým, malým a horkým jazykem mi tabletku vložila do pusy a posunula ji dozadu, kde se mi rozpustila. Roztála jako sněhová vata.

„Vypij hodně vody,“ pošeptala mi, pak se před ostatními hlasitě rozesmála a praštila sebou na norkový kožich.

„Do háje, Ammo, hra ještě pořádně nezačala,“ vyštěkl vlčí hoch, zrudlý rozčilením.

„Camille je mým hostem,“ pravila s předstíranou povzneseností Amma. „Navíc si zaslouží trochu štěstí. Má pěkně podělaný život. Máme také mrtvou sestru, stejně jako John Keene. Ona se s tím dodnes nevyrovnala.“ Vykládala to, jako kdyby se snažila seznámit hosty na společenském večírku: Tady David je majitelem obchodu s textilem, James se právě vrátil ze služebního pobytu ve Francii, a ach, ano, tady Camille se dosud nesmířila se sestřinou smrtí. Chce někdo dolít?

„Už budu muset jít,“ řekla jsem a rychle se zvedla, červený hedvábný top přilepený na záda. Zbývala čtvrthodina, než mi to najede, a rozhodně jsem netoužila být tady, až se tak stane. Ale zase tu byl problém: Richard, i když se rád napil, rozhodně nepočítal s ničím trvalejším, a já jsem zase zaboha nechtěla sedět ve svém rozpáleném pokoji, sama a sjetá, a dávat pozor, jestli se neobjeví matka.

„Pojď se mnou,“ nabídla se Amma. Zanořila ruku pod okraj vycpané podprsenky a vytáhla z vycpávky tabletku, vhodila ji do pusy a obdařila přítomné širokým a přísným pohledem. Tvářili se nadějně, avšak polekaně. Tohle pro ně nebylo.

„Jdeme si zaplavat, Mille, je to mazec, když ti to najede,“ zazubila se a odhalila dokonale pravidelné bílé zuby. Nezbyla mi už žádná síla k odporu – bylo snadnější se podvolit. Sešly jsme dolů po schodech do kuchyně (kluci s broskvovými tvářičkami na nás rozpačitě koukali – jedna je příliš mladá, ta druhá zase moc stará). Vzaly jsme si lahve s vodou z lednice (to slovo na mé kůži znovu zpozornělo, jako když štěně uvidí většího psa), byla nacpaná džusy a hrnci s jídlem, čerstvým ovocem a bílým chlebem, a mě náhle rozlítostnila tahle nevinná rodinná lednice plná jídla, tak nedotčená prostopášnostmi, jež se v tomhle domě páchaly.

„Jdeme, už se nemůžu dočkat, až si zaplaveme,“ prohlásila Amma celá divá a táhla mě za ruku jak malé dítě. Což také byla. Beru tady drogy se svou třináctiletou sestrou, zašeptala jsem si pro sebe. Uplynulo dobrých deset minut, ale ta představa mi přinesla jen slabou útěchu. Byla to zábavná holka, ta moje mladší sestra, nejoblíbenější dívka ve Wind Gap, a chtěla teď být se mnou. Má mě ráda jako kdysi Marian. Usmála jsem se. Droga způsobila první nával chemického optimismu, vnímala jsem, jak ve mně stoupá vzhůru jako průzkumný balon a splaskává na úrovni úst, šíří jásavé veselí. Jako bych ho přímo ochutnávala, rozplývající se růžové ovocné želé.

Kelsey a Kylie mířily za námi ke dveřím a Amma se se smíchem otočila. „Nechci vás s sebou, holky,“ chechtala se. „Vy zůstaňte tady. Zařiďte pro Jodes píchačku, potřebuje to.“

Kelsey se s ušklíbnutím ohlédla na Jodes, která nervózně postávala na schodech. Kylie se zahleděla na Amminu ruku, jíž mě objímala polem pasu. Podívaly se na sebe. Kelsey se přitiskla k Ammě, položila jí hlavu na rameno.

„My tu nechceme zůstat, chceme jít s tebou,“ kňourala. „Prosím.“

Amma ji odstrčila a usmála se na ni, jako kdyby byla natvrdlým poníkem.

„Buď tak hodná a odprejskni, jo?“ odbyla ji Amma. „Už mě všechny fakt unavujete. Je s váma nuda.“

Kelsey nechápavě couvla, ruce ještě napřažené. Kylie jen pokrčila rameny a odtančila zpět mezi ostatní, jednomu z kluků vzala z ruky pivo a okázale si před ním olízla rty – ohlédla se, jestli se Amma dívá. Nedívala se.

Amma mě totiž táhla ven jako pozorný ctitel, po schodech dolů a na chodník, jehož škvírami se draly na povrch drobné žluté kvítky šťavele.

Ukázala jsem na něj. „Nádhera.“

Amma ukázala na mě a kývla. „Miluju žlutou, když jsem sjetá. Cítíš to taky?“ Přikývla jsem, její tvář se střídavě objevovala a mizela, jak jsme míjely pouliční lucerny, plavání bylo zapomenuto, podvědomě nás to vedlo směrem k Adořinu domu. Vnímala jsem noc, ležela na mně jako hebká zvlhlá deka, a krátce mi to připomnělo illinoiskou nemocnici, jak se vzbouzím celá zpocená, v uchu mi zní zoufalý hvizd. Moje sousedka na pokoji, ta roztleskávačka, leží na podlaze celá rudá a zmítá se, vedle ní lahev od rozpouštědla. Legrační pištivý zvuk. Posmrtný plyn. Vyprsknu šokovaně smíchem, teď tady, ve Wind Gap, je to ozvěna toho, který mě tehdy zachvátil v tom strastiplném pokoji za žlutavě bledého svítání.

Amma mě vzala za ruku. „Co si myslíš o… Adoře?“

Zmocnilo se mě divoké vzrušení, ale vzápětí jsem ho dokázala ovládnout.

„Řekla bych, že je to velmi nešťastná žena,“ odpověděla jsem. „A s vážnými problémy.“

„Slýchám ji vykřikovat ze spánku: Joya, Marian… a tvé jméno.“

„Jsem ráda, že to neslyším,“ řekla jsem a pohladila Ammu po ruce. „Je mi líto, že ty ano.“

„Ráda o mě pečuje.“

„Bezva.“

„Je to zvláštní,“ pokračovala Amma. „Vždycky potom mám chuť na sex.“

Chytla vzadu sukni a zatočila s ní, až mě zasáhl proud vlahého vzduchu.

„Neměla bys klukům dovolovat takové věci, Ammo. Protože o to jde. V tvém věku to není vzájemné.“

„Ale když občas lidem dovolíš, aby ti něco udělali, vlastně to děláš ty jim,“ řekla Amma a vytáhla z kapsy lízátko. Třešňové. „Víš, jak to myslím? Když tě chce někdo ošukat a ty mu to dovolíš, pak je sám hodně ošukaný. Tak získáš nadvládu. Dokud se nezblázníš.“

„Ammo, já jen…“ Už však byla kus přede mnou a pobrukovala si.

„Líbí se mi náš dům,“ nenechala mě Amma domluvit. „A nejvíc její pokoj. Ta podlaha je něco úžasného. Jednou jsem ji viděla v časopise. Nazývali to tam Slonovinový div: Jižanské bydlení z minulých časů. Protože teď už slonovinu neseženeš. Což je zlé. Moc zlé.“

Dala si lízátko do pusy a chytla letící světlušku, přidržela si ji druhou rukou a utrhla jí zadeček. Světýlko si obtočila kolem prstu a měla z něj svítící prstýnek. Umírajícího broučka odhodila do trávy a se zalíbením hleděla na svou ruku.

„Když jsi vyrůstala, bylas u holek oblíbená?“ chtěla vědět. „Protože na mě rozhodně nejsou zrovna milé.“

Zkoušela jsem srovnat představu Ammy, té drzé, panovačné, občas hrůzu nahánějící (jak mi v parku přišlapuje paty – kdo z třináctiletých takhle zesměšní dospělého?), s dívkou, ke které by někdo dokázal být otevřeně hrubý. Zachytila můj pohled a uhodla, na co myslím.

„Nemám na mysli, že by na mě nebyly hodné, to ne. Udělají, co jim řeknu. Ale rády mě nemají. Jakmile něco zvorám, v tu ránu se spojí proti mně. Občas si před spaním sednu ve svém pokoji a zapíšu si všechno, co jsem ten den udělala a řekla. Pak to oznámkuju, jednička je za dokonalou věc, pětka, že bych se měla raději sprovodit ze světa, když jsem takový smolař.“

Když já byla na střední, vedla jsem si záznamy o svém každodenním oblečení. A opakovat se mohlo až za měsíc.

„Jako dnes večer, Dave Rard, což je pěkně nadržený kluk ze střední, řekl mi, že si není jistý, jestli vydrží rok čekat, než si to se mnou rozdá, chápeš, teda až já budu na střední? A já mu odsekla: Tak nečekej. A šla jsem pryč, všichni kluci tam zůstali s otevřenou hubou: Tedáá. Tak to si zaslouží jedničku. Ale včera jsem před holkama zakopla na Main Street a smály se mi. Tak to je za pět. Ale možná i za tři, protože jsem pak na ně byla celý den tak hnusná, že Kelsey a Kylie brečely. A Jodes, ta brečí pořád, takže tu nepočítám.“

„Je lepší budit strach než být milován,“ řekla jsem.

„Machiavelli,“ vykřikla a se smíchem poskakovala vpřed – jestli to mělo být posměšné chování vlastní jejímu věku, nebo jen nelíčená mladistvá energie, těžko říct.

„Jak tohle víš?“ Zaujalo mě to a líbila se mi čím dál víc. Chytrá, zatraceně zkažená malá holka. Znělo to povědomě.

„Já vím spousty věcí, které bych znát neměla,“ prohodila a já jsem teď poskakovala vedle ní. Droga mě nakopla, a přestože jsem si uvědomovala, že střízlivá bych nic takového neudělala, teď jsem byla tak šťastná, že mi to bylo jedno. Byla jsem celá rozechvělá štěstím.

„Jsem chytřejší než většina učitelů. Dělala jsem test IQ. Patřila bych do desáté třídy, ale Adora si myslí, že bych měla chodit se stejně starými dětmi. No co. Na střední odjedu. Do Nové Anglie.“

Řekla to s mírným obdivem jako člověk, který ten kraj zná jen z fotek, jako dívka okouzlená obrázky sponzorovanými Břečťanovou ligou: Nová Anglie je cílem chytrých lidí. Těžko mohu soudit, ani já tam nikdy nebyla.

„Musím odtud každopádně vypadnout,“ prohlásila Amma se znavenou strojeností zhýčkané ženy v domácnosti. „Pořád se jen nudím. Proto tak vyvádím. Vím, že jsem někdy kapku… mimo.“

„Myslíš s tím sexem?“ Zastavila jsem se, srdce se mi prudce rozbušilo. Vzduch voněl po kosatcích a já cítila, jak mi ta vůně stoupá do nosu, do plic, do krve. Žíly mi budou vonět rudě.

„Chápeš, prostě si dopřávat. Chápeš. Já vím, že chápeš.“ Vzala mě za ruku a mile se na mě usmála, pohladila mě po dlani, což byl snad ten nejlepší dotek, jaký jsem kdy zažila. Na levém lýtku mi v tu ránu zavzdychal blázen.

„Jak chceš vypadnout?“ Už jsme se blížily k matčinu domu a mně to jelo naplno. Vlasy mi splývaly po ramenou jako vlahá voda a já se kolíbala sem a tam i bez hudby. Na kraji chodníku ležela šnečí ulita, očima jsem utkvěla na jejích křivkách.

„Ty to víš. Víš, jak si někdy potřebuješ ubližovat.“

Odříkala to, jako kdyby prodávala nový šampon na vlasy.

„Jsou i lepší způsoby, jak se bránit nudě a klaustrofobii než sebepoškozování,“ řekla jsem. „Jsi chytrá holka, sama to víš.“

Cítila jsem její prsty pod manžetami své košile, jak se dotýká mých jizev. Nechala jsem ji.

„Ty se řežeš, Ammo?“

„Já ubližuju,“ zařičela a odtančila do silnice, okázale se otáčela se zakloněnou hlavou a rozepjatýma rukama jako labuť. „Miluju to!“ zakřičela. Ozvěna se šířila ulicí k rohu stráženému matčiným domem.

Amma se točila, dokud nepadla na chodník, jeden z jejích stříbrných náramků jí sklouzl a jako opilý se kutálel ulicí.

Chtěla jsem si s ní o tom promluvit, být tou dospělou, ale droga mě znovu ovládla, a já Ammu zvedla ze země (smála se, z rozbitého lokte jí tekla krev) a kroužením jsme se potácely k matčinu domu. Úsměv jí rozdělil obličej na dvě části, zuby měla zvlhlé a dlouhé; napadlo mě, jak by pro vraha byly nejspíš lákavé. Pravidelné čtverečky lesknoucí se kosti, ty přední jako kamínky mozaiky, jakou byste mohli vyložit stolní desku.

„Jsem s tebou tak šťastná,“ smála se Amma, tvář mi ovanul její horký a alkoholem sladce vonící dech. „Jsi moje spřízněná duše.“

„A ty jako má sestra,“ odpověděla jsem. Rouhání? Co na tom?

„Miluju tě,“ vykřikla Amma.

Točily jsme se tak rychle, až mi tváře vlály a šimraly mě. Smála jsem se jak malá. Ještě nikdy jsem nebyla tak šťastná jako teď, pomyslela jsem si. Pouliční světla zrůžověla a Amminy dlouhé vlasy mi ovívaly ramena, vysedlé lícní kosti jí vystupovaly na opálené tváři. Vyprostila jsem ruku z jejího sevření, abych si na jednu z nich sáhla, a rozpojení našeho objetí mělo za následek, že jsme obě upadly na zem.

Cítila jsem, jak kotníkem narážím na chodník – prásk! – krev mi vystříkla na nohu. Červené bubliny se objevily na Ammině hrudi, jak sama na chodníku dostala smyk. Shlédla dolů, podívala se na mě, modré oči vykulené, prsty přejela po krvavých šmouhách na hrudi a dlouze vykřikla, pak mi položila hlavu do klína a rozesmála se.

Prstem si sáhla na hruď, setřela pořádnou kapku krve, a než jsem tomu stačila zabránit, přenesla mi ji na rty. Vnímala jsem tu chuť, podobalo se to medem potřenému plechu. Vzhlédla ke mně a pohladila mě po tváři, nebránila jsem jí.

„Vím, co si myslíš, že mě má Adora radši, ale není to pravda,“ řekla. Jako na zavolanou se na verandě našeho domu na kopci rozsvítilo světlo.

„Nechceš spát v mém pokoji?“ nabídla mi už tišeji Amma.

Představila jsem si, jak spolu ležíme v její posteli, šeptáme si tajnosti a usínáme v objetí, ale vtom mi došlo, že mám na mysli sebe a Marian. Utekla ze své nemocniční postele a spí vedle mne. Celá horká vrní, jak se ke mně tulí. Musím ji pak propašovat zpátky do jejího pokoje, než se matka ráno vzbudí. Napínavé drama v tichém domě, těch pět vteřin, kdy ji táhnu dolů po chodbě, blízko matčina pokoje, bojím se, aby se náhle neotevřely dveře, ale trochu v to doufám. Není nemocná, mami. To jsem chtěla zakřičet, kdyby nás někdy přistihla. Nevadí, že není v posteli, protože ve skutečnosti není vůbec nemocná. Už jsem zapomněla, jak zoufale a doopravdy jsem tomu věřila.

Díky drogám to byly teď jen hezké vzpomínky, střídaly se mi v hlavě jako při listování knihou pohádek. Marian se v těchto vzpomínkách podobala hebkému králíčku, oblečenému v jejích šatech. Skoro jsem vnímala její kožíšek, když jsem se vzpamatovala a zjistila, že mi po noze kloužou Amminy vlasy.

„Tak chceš?“ chtěla vědět.

„Dnes ne, Ammo. Jsem k smrti unavená a chci do vlastní postele.“ Byla to pravda. Droga zapůsobila rychle a mocně, ale už vyprchala. Cítila jsem, že během deseti minut vystřízlivím, a nechtěla jsem mít Ammu nablízku, až to na mě padne.

„A nemůžu teda spát u tebe?“ Stála tam ve světle lucerny, džínová sukně jí splývala přes útlé boky, tílko nakřivo a natržené. S krvavou šmouhou blízko úst. Plná naděje.

„Ba ne. Dnes každá ve své posteli. Uvidíme se zítra.“

Mlčela, pak se otočila a utíkala co nejrychleji domů, paty vyhazovala jako komiksové hříbě.

„Ammo!“ křikla jsem. „Počkej, můžeš spát u mě, slyšíš?“ Rozběhla jsem se za ní. Následovat ji po těch drogách a ve tmě bylo jako snažit se někoho dostihnout s pohledem upřeným do zpětného zrcátka. Nedošlo mi, že se otočila a ve skutečnosti běží ke mně. Bez rozmyslu do mě narazila, čelem se mi trefila do čelisti a znovu jsme upadly, tentokrát na chodník. Hlavou jsem praštila o asfalt, dolní zuby mě prudce zabolely. Chvilku jsem zůstala ležet, Amminy vlasy v hrsti, nad hlavou světlušku poblikávající v rytmu mého tepu. Vtom se Amma rozesmála, chytla se za čelo a ohmatávala bouli, už teď hrající do modra, velkou jak bluma.

„Do háje, tys mi nabourala obličej.“

„Myslím, že ty mně zase vzadu hlavu,“ zašeptala jsem. Posadila jsem se a zatočila se mi hlava. Krev, která se hromadila na chodníku, mi teď stékala po krku dolů. „Panebože, jsi pěkně drsná.“

„Já myslela, že tak se ti to líbí.“ Natáhla ruku a pomohla mi vstát, krev v hlavě se mi teď nahrnula dopředu. Pak stáhla z prostředníčku tenký zlatý prstýnek se světle zeleným olivínem a vsunula mi ho na můj zrůžovělý prst. „Na. Chci, aby sis ho nechala.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ten, kdo ti ho dal, si jistě přál, abys ho nosila ty.“

„Adora to tak nějak myslela. Ale je jí to fuk, to mi věř. Chtěla ho dát Ann, ale… no, Ann už tu není, a tak tam jen tak ležel. Je to hnusný, co? Začala jsem předstírat, že ho dala mně. Což nevypadá moc věrohodně, protože ona mě nenávidí.“

„Tak to není.“ Vykročily jsme k domovu, světlo na verandě zářilo nahoře na kopci.

„Nemá tě ráda,“ troufla si Amma.

„Ne, nemá.“

„Ale mě taky ne. Jen jinak.“ Stoupaly jsme do schodů, drtily jsme pod nohama moruše. Vzduch voněl jako poleva na dětském dortu.

„Měla tě raději víc nebo míň, když Marian umřela?“ chtěla vědět. Zavěsila se do mě.

„Míň.“

„Takže to nepomohlo.“

„Cože?“

„Její smrt ničemu nepomohla.“

„Ne. A teď tiše, než dojdeme do mého pokoje, jo?“

Vyšly jsme po schodech, přidržovala jsem si dlaň za krkem kvůli stékající krvi, Amma za mnou bezstarostně poskakovala, v hale přivoněla k růži ve váze, usmála se na sebe do zrcadla. V Adořině ložnici jako vždy panovalo ticho. Jen šumění ventilátoru za zavřenými dveřmi.

Zavřela jsem za sebou dveře svého pokoje, sundala si od deště promáčené tenisky (v podrážce zbytky čerstvě posekané trávy), setřela z nohou morušovou šťávu a začala si sundávat košili, ale vycítila jsem, jak na mě Amma civí. Zase jsem ji stáhla dolů a praštila sebou na postel, jako bych už neměla sílu se svléct. Přikryla jsem se, otočila se k Ammě zády a zamumlala Dobrou noc. Slyšela jsem, jak odhazuje oblečení na zem, a v tu ránu zhasla a už byla v posteli, přitulila se ke mně, nechala si jen kalhotky. Chtělo se mi brečet při představě, že dokážu spát vedle někoho svlečeného, nebojícího se, jaké slovo by mohlo vyklouznout zpod rukávu nebo okraje kalhot.

„Camille?“ Dívčí hlas zněl tiše, dětsky a nejistě. „Víš, jak lidi někdy říkají, že si musí ubližovat, protože jinak by byli tak ochromení, že by vůbec nic necítili?“

„Hm.“

„Co když je to naopak?“ zašeptala Amma. „Co když si budeš ubližovat, protože ti to dělá dobře? Jako kdybys cítila takové šimrání, jako kdyby v tobě někdo zapnul vypínač. A vypneš ho, jen když si ublížíš. Co to znamená?“

Předstírala jsem, že spím. A dělala, že nevnímám její prsty, jak mi vzadu na krku pořád objíždějí zmizet.

Sen. Marian v propocené noční košili, světlou loknu přilepenou k tváři. Bere mě za ruku a snaží se mě stáhnout z postele. „Není to tu bezpečné,“ šeptá. „Nejsi tu v bezpečí.“ Říkám jí, aby mě nechala být.

KAPITOLA 13

Byly dvě pryč, když jsem se probudila, žaludek se mi svíral a pusa mě bolela, jak jsem pět hodin svírala čelisti. Ten podělaný OxyContin. Domyslela jsem si, že Amma má také problémy. Na polštáři mi tam zanechala hromádku řas. Shrnula jsem si je do dlaně a přejela prsty. Byly ztuhlé od řasenky a v dlani mi zanechaly modrou skvrnu. Sklepala jsem je na talířek na nočním stolku. Poté jsem se odebrala do koupelny a vyzvracela se. Zvracení mi nikdy nevadilo. Když se mi v dětství udělalo špatně, pamatuju si, jak mi matka přidržovala vlasy a konejšivě říkala: Jen to svinstvo vyndej, zlato. Nepřestávej, dokud to nebude všechno venku. Proto mám ráda zvracení, slabost a plivání. Dalo se to očekávat, já vím, ale je to pravda.

Zamkla jsem, svlékla se a vrátila se do postele. Hlava mě za levým uchem bolela a pokračovalo to od krku dolů po páteři. Rozbolelo mě břicho, kvůli bolesti jsem se bála pohnout pusou a kotník byl v jednom ohni. A pořád mi tekla krev. Poznala jsem to podle rudých fleků na povlečení. Strana, na které spala Amma, byla také od krve: slabší stopy od odřené hrudi a větší skvrny na polštáři.

Rozbušilo se mi srdce a nemohla jsem popadnout dech. Potřebovala jsem zjistit, jestli matka ví, co se stalo. Už viděla svou Ammu? Mám průšvih? Z té paniky se mi dělalo zle. Stane se něco hrozného. Při své paranoii jsem dobře věděla, co se děje: hladina serotoninu, předešlý večer vlivem drogy vylétnuvší, se teď propadla dolů a já se ponořila do černé nicoty. Tohle jsem si říkala, zabořila jsem obličej do polštáře a rozbrečela se. Zapomněla jsem na ty holčičky, sakra, vůbec jsem na ně nemyslela: na mrtvou Ann a mrtvou Natalii. A co hůř, zradila jsem Marian, vyměnila ji za Ammu, ve svých snech ji ignorovala. To bude mít následky. Brečela jsem stejně povznášejícím a očistným způsobem, jako jsem předtím zvracela, až byl polštář promáčený a já měla obličej oteklý jako nějaký ožrala. Vtom zacvakala klika. Ztišila jsem se, otřela si tvář a doufala, že ticho ji přiměje odejít.

„Camille, otevři.“ Matka, ale nebyla rozzlobená. Spíš přemlouvající. Dokonce milá. Neozvala jsem se. Další cvakání kliky. Klepání. Pak ticho, když zase odešla.

Camille. Otevři. Představa matky, jak u mě sedí na pelesti, nade mnou se vznáší lžíce s kysele vonícím sirupem. Po její medicíně mi bylo vždy ještě hůř. Slabý žaludek. Sice ne tak jako Marianin, ale slabý.

Zpotily se mi dlaně. Prosím, jen ať se nevrátí. Zjevil se mi Curry, jedna z jeho děsivých kravat mu divoce poletovala po břiše, vrazil do pokoje, aby mě zachránil. Odvezl mě ve svém kouřově zbarveném Fordu Taurus. Eileen mě cestou zpátky do Chicaga hladila po hlavě.

Matka vsunula klíč do zámku. Nikdy mě nenapadlo, že má klíč. Samolibě vešla dovnitř, bradu jako obvykle zvednutou, klíč visel na dlouhé růžové stužce. Oblečená byla v kouřově modrých letních šatech a nesla si lahev s lihovým mazáním, krabici papírových kapesníků a sametově červenou kosmetickou taštičku.

„Ahoj, zlato,“ řekla s povzdechem. „Amma mi pověděla, co se vám přihodilo. Vy moje chudinky. Od rána je jí zle. Přísahám – a vím, že to bude možná přehnané – že s výjimkou našeho malého podniku masu dnes už vůbec nelze důvěřovat. Amma tvrdí, že za to nejspíš může to kuře, je to tak?“

„Je to možné,“ řekla jsem. Nezbývalo mi než se držet jakékoli lži, kterou Amma vymyslela. Bylo evidentní, že dokáže kličkovat líp než já.

„Nemůžu uvěřit, že jste obě omdlely na našich schodech, zatímco já doma spala. Hrozím se té představy,“ řekla Adora. „Ty její podlitiny! Člověk by řekl, že se porvala s nějakou ženskou.“

Matka té historce určitě nevěřila. Byla odbornice na nemoci a zranění a neuvěřila by tomu, ledaže by sama chtěla. Teď se mě chystala ošetřit a já byla příliš slabá a zoufalá na to, abych jí vzdorovala. Znovu jsem se rozbrečela, nedokázala jsem přestat.

„Je mi zle, mami.“

„Já vím, zlato.“ Stáhla ze mě deku, odhodila ji k mým nohám jediným ladným pohybem, a když jsem se instinktivně zakryla rukama, chopila se jich a položila mi je rázně podél těla.

„Musím se podívat, jaká máš zranění, Camille.“ Otočila mi bradou ze strany na stranu a stáhla mi dolní ret, jako kdyby si prohlížela koně. Zvedla mi jednu i druhou ruku a nahlédla mi do podpaží, zabořila prsty do jamek, pak mi ohmatala krk, jestli nemám zvětšené uzliny. Ten postup jsem si pamatovala. Vsunula mi ruku mezi nohy, rychle a zkušeně. Tak se nejlépe zjišťuje teplota, jak vždycky říkala. Pak mírně a zlehka sjela chladnými prsty po nohou a zabořila palec přímo do otevřené rány na mém poraněném kotníku. Před očima mi vzplály zelené skvrny a já instinktivně skrčila nohy a obrátila se na bok. Využila toho, aby mi sáhla na hlavu a našla tu ránu na temeni.

„Už jen chvilku, Camille, a budeme hotovy.“ Namočila buničinu do dezinfekce a třela mi kotník, kvůli slzám a plnému nosu jsem nedokázala ani pípnout. Pak mi ho pevně ovázala gázou, kterou ustřihla malými nůžkami ze své taštičky s kosmetikou. Rána okamžitě začala krvácet a promáčela obvaz, takže teď připomínal japonskou vlajku: svítivě bílá s vyzývavým rudým kruhem. Načež mi sklonila hlavu a já cítila tahání za vlasy. Stříhala je kolem té rány. Snažila jsem se jí vytrhnout.

„Opovaž se, Camille. Mohla bych tě střihnout. Jen lež a buď hodná.“ Přitiskla mi studenou ruku na tvář, držela mi hlavu u polštáře a šmik šmik šmik, stříhala chomáč za chomáčem, teprve pak mě pustila. Strach nahánějící vystavení proudícímu vzduchu, na což má hlava nebyla zvyklá. Sáhla jsem si tam a nahmatala na hlavě ježatý flek velikosti půldolaru. Matka mi rychle odstrčila ruku, položila mi ji zase k boku a začala mi hlavu potírat dezinfekcí. Znovu jsem popadala dech, jak to bolelo.

Převrátila mě na záda a mokrým ručníkem mi omyla ruce a nohy, jako bych byla upoutaná na lůžko. Oči měla zarudlé v místech, kde si vytrhávala řasy. Tváře zrůžovělé jako dívka. Začala hledat v taštičce, probírala se krabičkami a tubami s léky, na dně našla složený papírový kapesníček, pomuchlaný a trochu ušpiněný, ze kterého vybalila zářivě modrou pilulku.

„Okamžik, zlato.“

Slyšela jsem její rychlé kroky a bylo mi jasné, že míří do kuchyně. Pak stejně spěšná chůze zpět do mého pokoje. Nesla sklenici mléka.

„Tumáš, Camille, tohle zapij.“

„Co je to?“

„Lék. Zabrání infekci a zahubí bakterie z toho jídla.“

„Co to je?“ zeptala jsem se znova.

Matce naskákaly na hrudi růžové skvrny a její úsměv zakolísal jako plamen svíce v průvanu. Během vteřiny zaplál a zase pohasl.

„Camille, jsem tvá matka a jsi v mém domě.“ Otočila jsem se k ní zády a zmocnila se mě panika. Je to zlé. Něco jsem provedla.

„Camille. Otevři pusu.“ Konejšivý, doprošující se hlas. Kousek pod mým levým podpaždím mi začala pulzovat ošetřovatelka.

Pamatuju si, jak jsem v dětství odmítala všechny možné tabletky a medicíny, kvůli tomu jsem ji ztratila. Připomněla mi Ammu s tou její extází, přemlouvající a nutící mě, abych si vzala, co mi nabízí. Odmítnutí přinášelo mnohem víc následků než podrobení se. Kůže mi hořela na místech, která mi čistila, a připomínalo to ten příjemný žár po pořezání. Myslela jsem na Ammu, jak spokojeně vypadala v matčině náruči, křehká a rozpálená.

Otočila jsem se zpět a dovolila matce, aby mi vložila tabletku na jazyk, nalila mi do krku husté mléko a políbila mě.

Během pár minut jsem usnula, pach mého dechu poletoval mými sny jako nakyslý opar. Matka přišla do mého pokoje a řekla mi, že jsem nemocná. Lehla si na mě a přitiskla ústa na ta moje. V krku jsem vnímala její dech. Pak mě začala klovat. Když se odtáhla, usmála se na mě a uhladila mi vlasy. Pak do dlaně vyplivla mé zuby.

Vzbudila jsem se za soumraku s pocitem závrati a rozpálená, zaschlé sliny mi vytvořily na krku krustu. Slabost. Zabalila jsem se do tenkého županu a znovu jsem se rozbrečela, když jsem si vzpomněla na to kolečko vzadu na hlavě. Teprve se probíráš z rauše, zašeptala jsem sama pro sebe a pohladila se po tváři. Špatné ostříhání neznamená konec světa. Tak budeš nosit ohon.

Šourala jsem se chodbou, klouby rozviklané, kotníky bůhvíproč oteklé. Matka si dole nahlas prozpěvovala. Zaťukala jsem na Amminy dveře a zaslechla kňouravé vyzvání ke vstupu.

Seděla tam nahá na podlaze u svého domu pro panenky, palec v puse. Měla skoro rudé kruhy pod očima a matka ji opatřila obvazem na čele a na hrudi. Amma zabalila svou nejoblíbenější pannu do hedvábného papíru, potečkovaného červenou fixkou, a posadila ji na postel.

„Co s tebou udělala?“ zeptala se rozespale a s úsměvem.

Otočila jsem se, aby viděla ten můj ostříhaný kruh ve vlasech.

„A taky mi dala cosi, po čem jsem byla úplně grogy a udělalo se mi špatně,“ přiznala jsem.

„Bylo to modré?“

Přikývla jsem.

„Jo, to má v oblibě,“ zamumlala Amma. „Usneš celá rozhicovaná a uslintaná, a pak někdy přivede své kamarádky, aby se na tebe koukly.“

„Už to někdy udělala?“ Navzdory potu mě zamrazilo. Měla jsem pravdu: stane se něco hrozného.

Pokrčila rameny. „Mně to nevadí. Občas to nespolknu – jen to předstírám. A obě jsme pak spokojené. Hraju si s panenkami nebo si čtu, a když ji slyším přicházet, předstírám, že spím.“

„Ammo?“ Sedla jsem si k ní na podlahu a pohladila ji po vlasech. Chtěla jsem být milá. „Dává ti často tabletky a jiné užívání?“

„Jen když mi není dobře.“

„A co se pak stane?“

„Občas celá jen hořím a šílím a pak mě dá do vany se studenou vodou. Někdy taky zvracím. A někdy mám třesavku, jsem slabá a unavená a chce se mi pořád spát.“

Bylo to tu zas. Stejně jako u Marian. V hrdle jsem cítila chuť žluče a svírání. Znovu jsem se rozbrečela, vstala jsem a zase si sedla. Zvedal se mi žaludek. Složila jsem hlavu do dlaní. Ammě i mně bylo zle stejně jako Marian. Mělo mě to napadnout už dávno, ne až teď – s téměř dvacetiletým zpožděním. Tolik jsem se styděla, až se mi chtělo křičet.

„Budeme si hrát s panenkami, Camille.“ Buď si nevšimla, nebo ignorovala mé slzy.

„Já nemůžu, Ammo. Mám práci. Nezapomeň předstírat spánek, až se matka vrátí.“

Natáhla jsem si oblečení přes bolavou kůži a podívala se na sebe do zrcadla. Máš šílené myšlenky, neuvažuješ racionálně. Ale tak to není. Moje matka zabila Marian. Moje matka zabila ty holčičky.

Doklopýtala jsem na záchod a vyzvracela proud slané, horké tekutiny, cákance z mísy mi dopadaly na tvář, jak jsem u ní klečela. Když se mi žaludek uklidnil, zjistila jsem, že nejsem sama. Stála za mnou matka.

„Chudinko moje,“ zašeptala. Pohnula jsem se, po čtyřech lezla pryč od ní. Opřela jsem se o zeď a vzhlédla nahoru k ní.

„Jak to, že jsi oblečená, zlato?“ zeptala se. „Takhle nikam nemůžeš.“

„Musím ven. Mám práci. Čerstvý vzduch mi určitě udělá dobře.“

„Camille, okamžitě se vrať do postele.“ Její tón byl naléhavý a pronikavý. Dokráčela k mé posteli, stáhla pokrývku a poťukala na ni. „Jen pojď, drahoušku, musíš pečovat o své zdraví.“

Vyškrábala jsem se na nohy, popadla ze stolu klíčky od auta a prosmýkla se kolem ní.

„To nejde, mami; nebudu pryč dlouho.“

Nechala jsem nahoře Ammu s jejími nemocnými panenkami a sjela po cestě tak divoce, že jsem si promáčkla přední nárazník v místě, kde kopec přecházel v rovinu ulice. Nějaká obtloustlá žena tlačící kočárek jen potřásla hlavou.

Vyjela jsem bez cíle, snažila jsem se uspořádat si myšlenky, v duchu probírala tváře lidí, s nimiž jsem se ve Wind Gap znala. Potřebovala jsem, aby mi někdo řekl, že pokud jde o Adoru, mýlím se. Nebo naopak, že je to pravda. Někoho, kdo Adoru znal, kdo byl u toho, když jsem vyrůstala, a kdo tady byl, zatímco já už byla pryč. Vtom mě napadla Jackie O’Neeleová a její ovocná žvýkačka a chlast a drby. Její nečekaná mateřská vlídnost vůči mně a ta poznámka, která teď vyznívala jako varování: Tolik se toho pokazilo. Potřebovala jsem Jackie, Adorou zavrženou, ženu bez zábran, která mou matku znala po celý život. A která mi evidentně chtěla cosi říct.

Jackiin dům byl odtud jen několik minut jízdy. Moderní stavba se vzhledem plantážnického sídla. Vyzáblý bledý kluk sehnutý na sedadle sekačky pokuřoval a jezdil rovnými řadami sem a tam. Záda měl posetá hrozivými hrbolatými beďary, které vypadaly jako rány. Další feťák. Jackie by klidně mohla vynechat prostřední článek a dát tu dvacku rovnou dealerovi.

Poznala jsem ženu, která mi otevřela. Geri Shiltová. Na Calhoonově střední byla jen o rok výš než já. Na sobě naškrobené šaty, stejné, jaké nosila Gayla, a pořád měla tu kulatou růžovou bradavici na tváři, kvůli které mi jí vždy bylo líto. Při pohledu na Geri, na tak všední tvář z minulosti, jsem se málem otočila s tím, že bude lepší sednout do auta a na své starosti se vykašlat. Někdo v mém světě tak obyčejný mi vnukl otázku, na co to myslím. Ale zůstala jsem.

„Ahoj, Camille, co si přeješ?“ Vypadala, že ji vůbec nezajímá, proč tu jsem, nebyla vůbec nikdy na nic zvědavá, čímž se lišila od ostatních místních žen. Nejspíš neměla ani žádné kamarádky, se kterými by mohla probírat klepy.

„Ahoj, Geri, nevěděla jsem, že pracuješ u O’Neeleových.“

„Proč bys taky měla,“ odpověděla bez obalu.

Jackiiným třem synům, narozeným brzy po sobě, teď bude asi tak dvacet, dvacet jedna, dvacet dva. Co si pamatuju, byli to statní hoši s býčími krky, kteří stále chodili v polyesterových šortkách a na ruce nosili masivní zlatý prsten Calhoonovy střední se zářícím modrým kamenem. Po Jackie zdědili nezvykle kulaté oči a zářivě bílé řezáky. Jimmy, Jared a Johnny. Zaslechla jsem patrně dva z nich, teď ze školy doma na prázdninách, jak si za domem kopají s míčem. Z Geriina agresivně tupého pohledu jsem usoudila, že podle jejího rozhodnutí bude nejlepší, jak s nimi vycházet, prostě se jim vyhýbat.

„Přijela jsem…,“ začala jsem vysvětlovat.

„Já vím, proč jsi tady,“ řekla, neznělo to vyčítavě ani s pochopením. Prosté konstatování. Byla jsem další nepříjemností jejího dne.

„Moje mamka se přátelí s Jackie a mě napadlo…“

„Znám Jackiiny přítelkyně, to mi věř,“ řekla Geri.

Zdálo se, že mě nehodlá pustit dovnitř. Zato si mě prohlídla od hlavy až k patě a pak se zahleděla na mé auto za mnou.

„Jackie se kamarádí se spoustou přátel tvé mámy,“ dodala Geri.

„Hm. Já tady už teď nemám zrovna moc přátel.“ Byla to pravda, na kterou jsem byla pyšná, ale schválně jsem to řekla zklamaně. Čím méně bude proti mně, tím rychleji se dostanu dovnitř, a já jsem potřebovala s Jackie mluvit, než si to rozmyslím. „Když se to tak vezme, dokud jsem tu žila, ani tehdy jsem těch přátel moc neměla.“

„Katie Laceyová. Její máti se kamarádí se všemi.“

Stará dobrá Katie Laceyová, to ona mě zatáhla na to smuteční posezení a ujala se mě tam. Jako bych ji viděla projíždět se městem v jejím SUV, roztomilé dcerušky usazené vzadu, krásně oblečené, připravené ve školce všechny komandovat. Naučí se od matky být velmi kruté k ošklivým holčičkám, k těm chudinkám, co touží po jediném, aby si jich nikdo nevšímal. To by chtěly příliš.

„Stydím se, že jsem se s Katie Laceyovou vůbec kdy přátelila.“

„Nojo, ale tys byla fajn,“ řekla Geri. Vtom jsem si vzpomněla, že mívala koně jménem Máslo. Vtip byl v tom, že pochopitelně i její miláček tloustl.

„Vždycky taky ne.“ Sice jsem se nikdy neúčastnila žádných krutostí, ale také jsem nikdy nezasáhla. Vždycky jsem se držela stranou jako stín a předstírala smích.

Geri dál trčela ve dveřích. Kulila oči na levné hodinky na zápěstí, svírající jí ruku, jako kdyby byl pásek z gumy, zjevně ponořená do vzpomínek. Těch špatných.

Proč tedy zůstala ve Wind Gap? Co jsem se vrátila, už jsem zahlédla spoustu známých tváří. Dívky, se kterými jsem vyrůstala, jež nenašly sílu odtud odejít. Bylo to město, které šířilo sebeuspokojení prostřednictvím kabelové televize a koloniálu. Mezi těmi, co tu zůstávali, panovala stejná segregace jako kdysi. Malicherné hezké dívky jako Katie Laceyová, která teď žila podle očekávání ve zmodernizovaném viktoriánském sídle jen pár bloků od nás, chodila na tenis do stejného klubu ve Woodberry jako Adora a absolvovala stejné čtvrtletní výpravy do St. Louis za nákupy. A ošklivé šikanované dívky z rodu Geri Shiltové musely dál uklízet po těch hezkých, hlavy zasmušile skloněné, očekávající jen další ponížení. Tyto ženy neměly dost síly ani rozumu, aby odešly jinam. Ženy bez představivosti. A tak zůstávaly ve Wind Gap a zažívaly pořád dokola svůj pubertální život. A já nyní byla jednou z nich, neschopná se odtrhnout.

„Půjdu říct Jackie, že jsi tady.“ Geri zvolila delší cestu k zadnímu schodišti – raději přes obývací pokoj než prosklenou kuchyní, kde by ji mohli vidět Jackiini kluci.

Pokoj, do kterého jsem byla uvedena, byl nechutně bělostný s barevnými cákanci, jako když rozpustilé dítě maluje prstem. Červené polštářky, žlutomodré záclony, svítivě zelená váza s keramickými rudými květy. Nad krbem visel absurdní potměšilý černobílý snímek Jackie s rozevlátými vlasy, prsty s dlouhými nehty složené upejpavě pod bradou. Vypadala jako našlechtěný domácí pejsek. I při té své nevolnosti jsem se musela smát.

„Camille, drahoušku!“ Jackie ke mně kráčela s otevřenou náručí. Oblečená v hedvábných domácích šatech, na uších velké diamantové náušnice. „Přišlas mě navštívit. Vypadáš hrozně, miláčku. Geri, přines nám dvakrát Bloody Mary, rychle!“ Vřískala spíš na mě než na Geri. Podle mě to měl být smích. Geri postávala ve dveřích, dokud na ni Jackie netleskla.

„Myslím to vážně, Geri. A tentokrát nezapomeň na sůl kolem okraje.“ Otočila se zpět ke mně. „Není lehké sehnat dnes dobrou pomocnici,“ zamumlala ustaraně; netušila, že něco takového neřekne člověk, který nekouká pořád na televizi. Jsem si jistá, že Jackie na ni čučí nonstop, v jedné ruce pití, v druhé ovladač, závěsy zatažené, zatímco dopolední talkshow střídá telenovela, pak soudní drama, reprízy, sitcomy, krimiseriály a v noci filmy o ženách, které byly znásilněné, stalkované, zrazené či zavražděné.

Geri přinesla na tácu pití spolu s miskami řapíkatého celeru, nakládaných okurek a oliv a podle příkazu zatáhla závěsy. Pak odešla. S Jackie jsme tam seděly v zšeřelém, klimatizací chlazeném bílém obýváku a chvíli na sebe mlčky zíraly. Poté se Jackie sehnula a otevřela zásuvku konferenčního stolku. Byly v ní tři nádobky s lakem na nehty, ohmataná bible a víc než půltuctu oranžových lahviček na léky. Vzpomněla jsem si na Curryho a z růží ostříhané trny.

„Něco na bolest? Mám tu dost účinné.“

„Měla bych zůstat při smyslech,“ odmítla jsem. Nebylo mi jasné, zda to myslí vážně. „Skoro by sis mohla otevřít lékárnu.“

„No jasně. Mám fakt štěstí.“ Cítila jsem její hněv smíšený s rajskou šťávou. „OxyContin, Pecocet, Percodan, kdejaký nový lék, který má v zásobě každý můj další doktor. Musím však říct, že je s nimi legrace.“ Vysypala si několik bílých tabletek do dlaně a šup s nimi do pusy. Usmála se na mě.

„Co ti je?“ zeptala jsem se a skoro se bála odpovědi.

„To je na tom to nejlepší, zlatíčko. Nikdo to sakra neví. Jeden tvrdí, že je to lupus, druhý že artritida, nějaký autoimunitní syndrom, myslí třetí, prý všechno je to jen v mé hlavě, domnívá se čtvrtý a pátý.“

„A co myslíš ty?“

„Co myslím já?“ zeptala se a zakoulela očima. „Myslím, že dokud mi budou dál předepisovat léky, může mi to být srdečně jedno.“ Opět se zasmála. „Je to fakt legrace.“

Jestli jen předváděla svou statečnost, nebo byla opravdu závislá, těžko říct.

„Trochu mě překvapuje, že Adora si nevybrala žádnou nemoc,“ ušklíbla se. „Když už já ano, musela by zvednout sázky, ne? Rozhodně by neměla nějaký hloupý lupus. Určitě by našla způsob, jak si pořídit… co já vím, rakovinu mozku. Ne?“

Znovu usrkla Bloody Mary, na horním rtu jí ulpěla červená šmouha a sůl, vypadala teď otekle. Ten druhý doušek ji uklidnil a stejně jako při Nataliině pohřbu se na mě zahleděla, jako kdyby si chtěla vrýt do paměti mou tvář.

„Panebože, je zvláštní vidět tě jako dospělou,“ poznamenala a pohladila mě po koleni. „Proč jsi přišla, zlato? Stalo se něco doma? Nejspíš ne. Jde… o tvou mamku?“

„Ne, nic takového.“ Příčilo se mi, že jsem tak průhledná.

„Aha.“ Vypadala zklamaně, rukou si rozrušeně přidržela šaty, připomínalo to scénu z dob černobílého filmu. Zvolila jsem špatný postup, zapomněla jsem, že tady dole bylo zvykem i pravidlem netajit klepy.

„Chci říct, omlouvám se, nebyla jsem upřímná. Chci si promluvit o mé matce.“

Jackie okamžitě ožila. „Moc jí nerozumíš, co? Anděl, nebo ďábel, či obojí, je to tak?“ Jackie si podložila pod hubený zadek zelený hedvábný polštář a dala mi nohu na klín. „Drahoušku, nenamasírovala bys mě trochu? Jsou čisté.“ Zpod pohovky vytáhla sáček s malými čokoládovými tyčinkami, jaké se rozdávají na Halloween, a položila si ho na klín. „Páni, později se jich budu muset zbavit, ale chutnají moc dobře.“

Využila jsem vhodného okamžiku. „Byla moje matka vždy taková jako teď?“ Celá jsem se schoulila kvůli tak trapné otázce, ale Jackie se uchechtla jako čarodějnice.

„Tak popořádku, drahoušku – Krásná? Okouzlující? Milovaná? Zlovolná?“ Zahýbala prsty na nohou, když rozbalovala čokoládu. „Tak dělej.“ Začala jsem jí masírovat studená chodidla, plosky měla ztvrdlé jak želví krunýře. „Adora. Nojo, sakra. Adora byla bohatá a krásná a její blázniví rodiče vládli městu. To oni tady založili tu zatracenou prasečí farmu a jatka a stovkám z nás dali práci – bývala tu taky továrna na zpracování ořechového dřeva. Ta zkrachovala. Každý se snažil vlichotit Preakerovým.“

„Jaký měla život… myslím doma?“

„Adora byla… stále pod matčiným dohledem. V životě jsem neviděla, že by se tvá babička Joya na ni usmála nebo se jí láskyplně dotkla, nedokázala však na ni nesahat. Pořád jí upravovala vlasy, rovnala oblečení a… no ano, tohle jí dělala. Místo aby si naslinila palec a šmouhu jí setřela, Adoru olízala. Prostě ji popadla za hlavu a slízla to. A když se po opálení Adoře loupala kůže – všem se nám loupala, ještě jsme tehdy neznali opalovací krémy s různými faktory jako teď vy – Joya si sedla k tvé mamce, sundala jí blůzku a stahovala z ní dlouhé pruhy kůže. Joya se v tom vyžívala.“

„Jackie…“

„Já nelžu. Vidět, jak tvou kamarádku před tvýma očima svlékají a… upravují. Nemusím snad ani říkat, že tvá mamka byla věčně nemocná. Neustálé kapačky a jehly.“

„Co jí bylo?“

„Tak trochu ode všeho něco. Hodně za to mohl ten stres ze života s Joyou. Měla dlouhé nenalakované nehty na rukou, podobné mužským. A dlouhé zšedivělé vlasy, co jí sahaly až doprostřed zad.“

„A kde byl celou tu dobu můj dědeček?“

„Nevím. Ani si přesně nevzpomenu na jeho jméno. Herbert? Herman? Věčně byl pryč, a pokud se objevil, jen mlčel a pak… honem mizel. Znáš ten typ. Jako Alan.“

Vzala si další čokoládu a pohnula chodidly v mých rukou. „Víš, tvé narození mělo tvou matku odrovnat.“ Hlas jí zněl vyčítavě, jako kdybych zanedbala domácí úklid. „Kterákoli jiná holka, co se nechala zbouchnout ještě před svatbou, by tady ve Wind Gap byla tehdy odrovnaná,“ pokračovala Jackie. „Tvá matka však vždy věděla, jak si lidi naklonit. Lidi – nejen kluky, ale i holky, jejich matky, učitele.“

„Jak je to možné?“

„Moje milá Camille, hezké holce projde všechno, když to s nimi umí. Ty to určitě víš. Vzpomeň si na všechno, co kluci pro tebe během let udělali. Což by je ani nenapadlo, kdybys neměla tu svou hezkou tvářičku. A když jsou vstřícní hoši, jsou i dívky takové. Adora to při svém těhotenství sehrála dokonale: hrdě, ale trochu zlomeně a tajnůstkářsky. Tvůj tatík přijel na tu osudnou návštěvu a pak už se nikdy neviděli. Adora o tom nikdy nemluvila. Patřilas od začátku jen jí. A to Joyu zabilo. Její dcera konečně měla v sobě něco, k čemu se Joya nemohla dostat.“

„A přestala má matka marodit, když Joya umřela?“

„Po jistou dobu ano,“ řekla Jackie. „Ale to bylo krátce před narozením Marian a neměla vůbec čas stonat.“

„Byla moje matka …“ Cítila jsem, jak se mi z hrdla dere vzlyk, a tak jsem ho spolkla se slzami ředěnou vodkou. „Byla moje matka… hodný člověk?“

Jackie se znovu uchechtla. Hodila si do pusy čokoládu, nugát jí olepil zuby. „O tohle ti jde? Jestli byla hodná?“ odmlčela se. „Co myslíš ty?“ dodala posměšně.

Jackie znovu zalovila v zásuvce, otevřela tři lahvičky s léky, z každé vzala jednu tabletku a nasázela si je na hřbet levé ruky, od největší k té nejmenší.

„Já to nevím. Nikdy jsem k ní neměla blízko.“

„Ale tys k ní blízko měla. Nehraj to na mě, Camille. Unavuje mě to. Kdyby sis myslela, že tvoje máma je hodný člověk, nepřišla bys za její nejlepší kamarádkou zeptat se, jestli byla hodná.“

Jackie vzala pilulky, jednu po druhé zapracovala do čokolády a spolykala je. Obaly se jí lepily na hruď, na rtech měla stále ještě červený flek a zuby obalené sladkou hmotou. Pod rukama jsem cítila, jak se jí opotily nohy.

„Omlouvám se. Máš pravdu,“ přiznala jsem. „Já jen, myslíš, že je… nemocná?“

Jackie přestala žvýkat, vzala mě za ruku a zhluboka si povzdechla.

„Dovolím si to říct nahlas, protože už hodně dlouho o tom přemýšlím, a myšlenky dokážou být někdy záludné – prostě se vypaří, chápeš. Jako když chceš rukama ulovit rybu.“ Naklonila se ke mně a stiskla mi paži. „Adora tě zahubí, a když jí to nedovolíš, bude to pro tebe ještě horší. Jen se podívej, co se děje s Ammou. Vzpomeň si, co se stalo Marian.“

Ano. Těsně pod levým prsem mě začalo pálit vypadnout.

„Co si tedy myslíš?“ pobídla jsem ji. Řekni to.

„Myslím, že je nemocná, a taky si myslím, že její nemoc je nakažlivá,“ šeptala Jackie, třásly se jí ruce, až led ve sklence cinkal o sklo. „A stejně tak si myslím, že je nejvyšší čas odejít, zlato.“

„Omlouvám se, nechtěla jsem zneužít tvého pohostinství.“

„Měla jsem na mysli, abys odjela z Wind Gap. Nejsi tady v bezpečí.“

Neuplynula ani minuta, a už jsem za sebou zavírala dveře. Jackie zírala na svou fotografii, která na ni hleděla z krbové římsy.

KAPITOLA 14

Skoro jsem se u Jackie skutálela ze schodů, jak mi podklesávaly nohy. Kdesi za zády jsem slyšela její syny, jak skandují pokřiky z fotbalových utkání na Calhoonově střední. Zajela jsem za roh, zaparkovala pod morušovníky a složila hlavu na volant.

Byla moje matka opravdu nemocná? A Marian? I Amma a já? Občas mě napadá, že nemoc číhá v každé ženě a jen čeká na vhodnou chvíli, kdy se projeví. Celý svůj život se setkávám se spoustou nemocných žen. Jsou to ženy s chronickými bolestmi, s těhotenskými potížemi. Ženy s nálezy. Jistě, muži mívají zlomeniny, bolesti zad, jednu, dvě operace, vytržené mandle, naleštěnou umělohmotnou kyčel. Ženy jsou postupně opotřebovávány. Není divu, vezmeme-li v úvahu jen množství provozu, jaký jejich tělo zažije. Tampony a gynekologická spekula. Penisy, prsty, vibrátory a další, mezi nohama nebo zezadu, v puse. Muži s oblibou do žen kdeco vsunují, ne? Okurky, banány a lahve, řetízek perel, fixku, pěst. Kdysi mi tam jeden chlápek chtěl strčit kapesní vysílačku. Odmítla jsem.

Nemocná, nemocnější, vážně nemocná. Co je skutečnost a co faleš?

Byla Amma opravdu nemocná a potřebovala matčin lék, nebo ten lék způsobil, že Amma onemocněla? Její modrá pilulka mě donutila zvracet, nebo zabránila horšímu onemocnění, kdybych ji nespolkla?

Zemřela by Marian, kdyby Adora nebyla její matkou?

Věděla jsem, že bych měla zavolat Richardovi, ale nenapadalo mě nic, co bych mu asi tak pověděla. Mám strach. Potvrdilo se to. Chce se mi umřít. Jela jsem zpátky kolem matčina domu, pak na východ směrem k prasečí farmě a zaparkovala jsem před Heelah’s, tou hospodou bez oken, kde každý, kdo by snad poznal šéfovu dceru, ji raději nechá napospas jejím myšlenkám.

Páchlo to tam prasečí krví a močí; dokonce i misky s popcornem na baru byly cítit po mase. Pár chlápků v kšiltovkách a kožených bundách s knírky zamračeně vzhlédlo a zase se zahleděli na svá piva. Barman mi bez ptaní nalil můj bourbon. Z reproduktorů se linula píseň Carole King. Při druhé sklence ukázal barman za mě a zeptal se: „Nehledáte jeho?“

John Keene seděl zhrouceně nad sklenkou v jediném boxu, co tu byl, a obíral třísky z rozbitého okraje stolu. Bílou pleť měl zarudlou alkoholem a podle jeho zvlhlých rtů a toho, jak pořád pomlaskával, jsem usoudila, že už nejméně jednou zvracel. Vzala jsem svou sklenici a usedla proti němu, mlčela jsem. Usmál se na mě a přes stůl ke mně natáhl ruku.

„Ahoj, Camille. Jak se vede? Vypadáš tak hezky a čistě,“ rozhlédl se kolem. „Je to tady… tak špinavé.“

„Je mi docela dobře, Johne. A jak tobě?“

„No jistě, je mi úžasně. Mou sestru zavraždili. Mě co nevidět zatknou a moje holka, která se na mě nalepila, hned jak jsem se přistěhoval do tohohle podělanýho města, začíná chápat, že už nejsem žádnou výhrou v tombole. Ne že by mi to zrovna vadilo. Ona je fajn, ale není…“

„…to žádný zázrak,“ hádala jsem.

„Jo. Přesně. Chtěl jsem se s ní rozejít, ještě než se to stalo s Natalií. Teď nemůžu.“

Něco takového by všichni ve městě podrobně rozebírali – Richard také. Co to znamená? Dokazuje to snad jeho vinu?

„Domů už se nevrátím,“ řekl tiše. „Půjdu do toho zatracenýho lesa a raději se zabiju, než abych se vrátil a ze všech koutů na mě vykukovaly Nataliiny věci.“

„Já ti nic nevyčítám.“

Vzal slánku a koulel ji po stole.

„Podle mě jste jediná, kdo mi tu rozumí,“ prohodil. „Jaké to je, přijít o sestru, a předvést, že se s tím dokážete vyrovnat. Že půjdete dál. Vy jste se s tím vyrovnala?“ zeptal se hořce.

„S tím se nevyrovnáš nikdy,“ odpověděla jsem. „Infikuje tě to. Mě to zničilo.“ Ulevilo se mi, že jsem to řekla nahlas.

„Proč si všichni myslí, že je divné, když kvůli Natalii truchlím?“ John převrhl slánku a ta se skutálela na zem. Barman na nás otráveně koukl. Zvedla jsem ji a postavila blíž k sobě.

„Mám pocit, že když jsi mladý, lidé tak nějak očekávají, že se snadněji se vším vyrovnáš,“ poznamenala jsem. „A navíc jsi chlap. Chlapi nedávají najevo své city.“

Odfrkl si. „Rodiče mi dali takovou knihu o vyrovnání se se smrtí: Truchlící muž. Píše se tam, že občas potřebujete únik, prostě to popřít. U mužů to popření pomáhá. A tak jsem celou hodinu předstíral, že mi to nevadí. A na chvilku jsem tomu uvěřil. Seděl jsem v tom svém pokoji u Meredith a myslel na… hovadiny. Zíral jsem oknem na modrý čtvereček nebe a říkal si pořád dokola: Je to dobrý, je to dobrý, je to dobrý. Jako bych byl zase malej. A vzápětí mi jasně došlo, že už nikdy nic nebude dobrý. I kdyby chytli pachatele, nebude to dobrý. Nechápu, proč všichni vykládají, že se nám uleví, jakmile někoho uvězní. A teď to vypadá, že tím uvězněným budu já.“ Temně se zasmál a zavrtěl hlavou. „Je to šílený.“ A vzápětí vyhrkl: „Dáte si další pití? Napijete se se mnou?“

Byl už opilý, kymácel se, ale já bych spolutrpiteli nikdy nebránila dosáhnout úlevy, jakou je dokonalé okno. Někdy je to nejlogičtější způsob. Vždy jsem věřila, že dokonalá střízlivost je jen pro tvrdší povahy. U baru jsem vypila sklenku, abych ho dohnala, a vrátila jsem se se dvěma bourbony. Ten můj byl dvojitý.

„Vypadá to, že si někdo vybral dvě holky z Wind Gap, co měly vlastní hlavu, a zabil je,“ řekl John. Napil se bourbonu. „Co myslíte, kamarádila by se vaše sestra s tou mou?“

V tom vysněném místě, kde obě žily, kde Marian nikdy nedospěje.

„Ne,“ řekla jsem a naráz se rozesmála. Taky se zasmál.

„Takže vaše sestra byla příliš nóbl pro tu moji?“ vyhrkl. Znovu jsme se rozesmáli, rychle jsme však zvážněli a věnovali se opět pití. Už teď jsem byla jako omámená.

„Já Natalii nezabil,“ zašeptal.

„Vím.“

Zvedl mi ruku a sevřel ji.

„Měla nalakované nehty. Když ji našli. Někdo jí je nalakoval,“ zamumlal.

„Třeba to udělala sama.“

„Natalie tyhle věci nesnášela. Jen málokdy dovolila, aby ji někdo česal.“

Několikaminutové ticho. Carole King teď vystřídala Carly Simon. Ženská lidovost v baru jatkařů.

„Jste tak krásná,“ řekl John.

„Ty taky.“

Na parkovišti zápolil John s klíčky od auta, ale bez námitek mi je předal, když jsem mu řekla, že je příliš opilý, aby mohl řídit. Ne že bych na tom byla o mnoho líp. Jako v mlhách jsem ho dovezla k Meredithinu domu, ale jen zavrtěl hlavou a požádal mě, jestli bych ho nevzala do motelu za městem. Do toho samého, ve kterém jsem přespala cestou sem, do toho malého útočiště, kde se člověk může připravit na Wind Gap a jeho tíhu.

Jeli jsme se staženými okny, dovnitř proudil vlahý noční vzduch a lepil Johnovi košili k hrudi, mně ve větru povlávaly dlouhé rukávy. Jako by na sobě neměl kromě hustých vlasů nic. I jeho paže jen volně splývaly. Vypadal jako nahý, jako by potřeboval přikrýt.

Zaplatila jsem za pokoj číslo 9, protože John u sebe neměl kreditku, otevřela jsem mu dveře, usadila ho na postel a donesla mu vlažnou vodu v plastovém kelímku. Svěsil hlavu k zemi a odmítl ji.

„Johne, musíš vypít trochu vody.“

Vypil ji naráz a kelímek se skutálel dolů z postele. Popadl mě za ruku. Snažila jsem se mu vytrhnout – spíš instinktivně – ale jeho stisk ještě zesílil.

„Tohle jsem už nedávno viděl,“ řekl a prstem přejel po části b v ubohý, těsně pod okrajem levého rukávu. Zvedl druhou ruku a pohladil mi tvář. „Můžu se podívat?“

„Ne.“ Znovu jsem se zkusila odtáhnout

„Nech mě podívat, Camille.“ Nepouštěl mě.

„Ne, Johne. To nikdo.“

„Já ano.“

Vyhrnul mi rukáv a vykulil oči. Snažil se rozluštit ty vyryté kontury na mé kůži. Nevím, proč jsem mu to dovolila. Tvářil se pátravě a laskavě. Byl to únavný den. A já už měla dost toho všeho utajování. Víc jak deset let věnovaných schovávání, žádné svěřování – kamarádce, zdroji, pokladní v supermarketu – pokud jsem se právě nezabývala obavami, která z jizev možná bude vidět. Jen ať se John podívá. Prosím, ať se podívá. Nepotřebovala jsem to skrývat před někým, kdo sám touží zapomenout stejně horoucně jako já.

Vyhrnul mi i druhý rukáv a teď tu byly obě mé paže obnažené, tak nahé, až mi to bralo dech.

„Tohle ještě nikdo neviděl?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Jak dlouho jsi na tom pracovala, Camille?“

„Hodně dlouho.“

Zíral na mé paže, vyhrnul rukávy ještě výš. Políbil mě doprostřed malátná.

„Přesně takhle se cítím,“ řekl a přejížděl prsty po jizvách, až mi naskočila husí kůže. „Nech mě podívat se na všechny.“

Přetáhl mi košili přes hlavu a já tam seděla jako poslušné dítě. Sundal mi boty i ponožky, stáhl mi kalhoty, třásla jsem se v tom ledovém pokoji, klimatizace mě zaplavovala chladem. John odestlal a naznačil mi, abych si lehla, a já ho poslechla, cítila jsem zároveň horko i chlad.

Vzal mě za ruce a za nohy a překulil mě na záda. Četl si na mně. Říkal ta slova nahlas, rozzlobeně a nesmyslně zároveň: trouba, nevolnost, hrad. Také se svlékl, jako kdyby vytušil tu nerovnost, hodil zmuchlané oblečení na podlahu a dále četl. Buchta, zlomyslný, chaos, kartáč. Obratnými prsty mi rozepnul podprsenku a sundal mi ji. Květy, dávka, sůl. Byl vzrušený. Přiblížil rty k mým bradavkám, poprvé od doby, kdy jsem se začala důkladně řezat, jsem něco takového muži dovolila. Po čtrnácti letech.

Jezdil mi rukama po celém těle a já ho nechala: po zádech, prsou, stehnech, ramenech. Jeho jazyk v mých ústech, dolů po hrdle přes bradavky mezi nohy a zpátky k mým rtům. Ochutnala jsem od něj sama sebe. Slova zůstala potichu. Cítila jsem se jako zbavená zlých duchů.

Navedla jsem ho dovnitř a rychle jsem se udělala a vzápětí znovu. Na ramenou jsem cítila jeho slzy, zatímco byl ve mně a celý se chvěl. Usnuli jsme v pevném objetí (tady vykukovala noha, vzadu ruka a tu hlava) a jedinkrát se tiše ozvalo slovo: předzvěst. Jestli dobrá nebo zlá, to jsem netušila. V té chvíli jsem brala tu dobrou. Pošetilá holka.

Brzy zrána ozářil úsvit větve stromů, až připomínaly stovky ruček za okny pokoje. Nahá jsem došla k umyvadlu natočit vodu do kelímku, oba jsme měli kocovinu a žízeň, a vycházející slunce slabě ozářilo mé jizvy, slova znovu oživla. Dočasné odpuštění pominulo. Při pohledu na svou kůži jsem se bezděky znechuceně ušklíbla a při návratu do postele jsem se zabalila do ručníku.

John se napil vody, objal mě kolem krku a dal mi napít, zbytek pak dorazil. Zatahal za ručník. Já jsem si ho pevně držela na prsou jako ochranu a vrtěla jsem hlavou.

„Co je?“ zašeptal mi do ucha.

„Je tu nemilosrdné ranní světlo,“ šeptem jsem mu odpověděla. „Čas odložit iluze.“

„Jaké iluze?“

„Že se všechno napraví,“ řekla jsem a políbila ho na tvář.

„Tak na to ještě nemysleme,“ odpověděl a objal mě. Těmi štíhlými pažemi bez chloupků. Chlapeckými pažemi. Tohle jsem si říkala, ale cítila se v bezpečí a dobře. Hezká a čistá. Přiložila jsem tvář na jeho krk a přivoněla: alkohol a pronikavá vůně vody po holení, ten druh, co se prezentuje ledovou modří. Když jsem zase otevřela oči, zahlédla jsem venku za oknem otáčející se červená světla policejní sirény.

Bum bum bum. Dveře se chvěly, jen se rozlétnout.

„Camille Preakerová. Tady náčelník Vickery. Jestli jste tam, okamžitě otevřete.“

Popadli jsme poházené svršky, John měl v očích strach jak vyděšené ptáče. Cvakot přezky na pásku a šustění košile, což nás prozrazovalo těm za dveřmi. Spěchající provinilé zvuky. Rychle jsem postel přikryla dekou, prohrábla si vlasy, a když se John s nemotornou snahou postavil nezávazně za mě, otevřela jsem dveře.

Richard. V nažehlené košili a s úsměvem, který naráz pohasl, když uviděl Johna. Vedle něj Vickery, který si mnul knírek, jako kdyby měl pod ním vyrážku, očima střídavě hleděl na mě a na Johna, pak se otočil a tázavě se zadíval na Richarda.

Richard mlčel, jen na mě zíral, založil ruce a zhluboka se nadechl. Bylo jasné, že místnost voní sexem.

„No, zdá se, že vám nic neschází,“ prohodil. Nuceně se zazubil. Poznala jsem, jak je to strojené, podle toho, jak mu nad límcem zrudl krk jako u rozhněvaných postav v komiksech. „Jak se vede, Johne? Jde to?“

„Jo, dík,“ odpověděl John a stoupl si vedle mě.

„Slečno Preakerová, před pár hodinami nám volala vaše matka, že jste nepřišla domů,“ drmolil Vickery. „Říkala, že nejste úplně zdravá, protože jste upadla. Dělala si starost. Vážnou starost. Při všech těch hrůzách, co se tu dějí, musíte být zvlášť opatrná. Myslím, že bude ráda, až uslyší, že jste… tady.“

Na tu poslední větu, míněnou spíš jako otázka, jsem nehodlala odpovídat. Vysvětlení jsem dlužila Richardovi. Vickerymu ne.

„Matce zavolám sama, díky. Oceňuji, že jste mě hledali.“

Richard hleděl k zemi a kousal si rty, poprvé jsem ho viděla v rozpacích. Zvedl se mi žaludek, naráz a děsivě. Dlouze a ztěžka vydechl, založil ruce v bok, zahleděl se na mě, pak na Johna. Mládež přistižená při nemravnostech.

„Jdeme, Johne, odvezeme tě domů,“ řekl Richard.

„Může mě odvézt Camille, ale díky, detektive Willisi.“

„Jsi už plnoletý, hochu?“ zeptal se Vickery.

„Je mu osmnáct,“ řekl Richard.

„Tak dobře, přeju vám dvěma hezký den,“ pravil Vickery a uchechtl se směrem k Richardovi. Tiše pak dodal „Po tak prima noci.“

„Zavolám ti, Richarde,“ řekla jsem.

Zvedl ruku, mávl s ní a zamířil k autu.

Cestou k domu Johnových rodičů jsme většinou mlčeli. Broukal si melodii nějakého starého bebopu z padesátých let a ťukal nehty o kliku dveří. Měl v plánu se ještě trochu prospat v herně v přízemí domu.

„Bylo to hodně zlý, co myslíš?“ zeptal se posléze.

„Pro tebe nejspíš ne. Dosvědčuje to, že jsi správný americký chlapec se zdravým zájmem o ženy a příležitostný sex.“

„Nebyl příležitostný. Takhle to neberu. Vůbec nešlo jen o příležitost. Tohle si myslíš?“

„Ne. Zvolila jsem nesprávný výraz. Šlo o opak,“ řekla jsem. „Ale jsem víc jak o deset let starší a mám psát o zločinu, který… Jde o konflikt zájmů. Daleko lepší reportéři dostali padáka kvůli něčemu podobnému.“ Vnímala jsem ranní slunce na tváři, vrásky v koutcích svých očí, svůj věk. Johnova tvář bez ohledu na večerní popíjení a krátký spánek byla jak jarní květ.

„Ta minulá noc. Tys mě zachránila. Zachránilo mě to. Kdybys nezůstala se mnou, udělal bych něco nenapravitelného. Vím to, Camille.“

„Cítila jsem se s tebou také v bezpečí,“ odpověděla jsem a myslela jsem to vážně, ale ta slova zněla jako matčin neupřímný zpěvavý hlas.

Vysadila jsem Johna jeden blok před domem rodičů, jeho polibek skončil na mé čelisti, jak jsem na poslední chvíli ucukla. Nikdo nemůže dokázat, že se něco stalo, napadlo mě.

Jela jsem zpátky na Main Street a zaparkovala před policejní stanicí. Jedna z luceren dosud svítila. 5.47 ráno. V hale ještě nebyla recepční, a tak jsem stiskla noční zvonek. Osvěžovač vzduchu se sykotem dštil citrusovou vůni přímo na mé rameno. Znovu jsem zazvonila a za sklem ve dveřích vedoucích ke kancelářím se objevil Richard. Chvilku na mě zíral a já čekala, že mi znovu ukáže záda, skoro jsem si to přála, ale on ty dveře otevřel a vešel do haly.

„Tak kde chceš začít, Camille?“ usedl do jednoho z tvrdě vypolstrovaných křesel a složil hlavu do dlaní, konec kravaty mu splýval mezi nohy.

„Nebylo to, jak si myslíš, Richarde,“ řekla jsem. „Vím, že to zní otřepaně, ale je to pravda.“ Zapírat, zapírat, zapírat.

„Camille, je to právě čtyřicet osm hodin, co jsme se spolu vyspali. A já tě najdu v motelovém pokoji s hlavním podezřelým v kauze vraždy dětí, kterou vyšetřuju. I kdyby to nebylo tak, jak to vypadá, je to zlé.“

„On to neudělal, Richarde. Jsem si absolutně jistá, že to nebyl on.“

„Vážně? O tom jste se bavili, když jste šukali?“

Fajn, vztek, řekla jsem si. Tohle zvládnu. Lepší, než kdyby si zoufal.

„Nic takového se nestalo, Richarde. Já ho našla v Heelah’s opilého, hodně opilého, a měla jsem vážně strach, že by si mohl něco udělat. Odvezla jsem ho do motelu, protože jsem s ním chtěla zůstat a vyslechnout ho. Potřebovala jsem to pro svůj článek. A víš, co jsem se dozvěděla? To vaše vyšetřování toho kluka úplně zničilo, Richarde. A co je ještě horší, vůbec si nemyslím, že bys vážně věřil v jeho vinu.“

Pouze ta poslední věta byla pravdivá a já si to uvědomila, teprve když jsem ji vyslovila. Richard je chytrý chlapík, výborný polda s velkými ambicemi, řešící svůj první velký případ, přičemž pobouřená veřejnost volá po zatýkání, a on ještě nemá stopu. Kdyby měl na Johna cokoli konkrétního, už by ho dávno zatkl.

„Camille, mysli si, co chceš, ale o vyšetřování zdaleka nevíš všechno.“

„Richarde, věř mi, že to jsem si nikdy nemyslela. Od začátku jsem se cítila jako ten největší outsider. Podařilo se ti se mnou vyspat a nic jsi mi neprozradil. Vůbec nic.“

„Aha, tak to tě pořád ještě štve? Myslel jsem, že už jsi velká holka.“

Ticho. Citronový sykot. Matně jsem vnímala tikot masivních stříbrných hodinek na Richardově zápěstí.

„Dovol mi dokázat, že umím být vděčná,“ řekla jsem. Jednala jsem zcela automaticky, jako za starých časů: zoufale jsem mu chtěla vyhovět, zlepšit mu náladu, přimět ho, aby mě měl zase rád. Minulou noc jsem se jistou chvíli cítila tak dobře, Richard ve dveřích motelového pokoje však zahnal vše, co ještě zbývalo z toho přetrvávajícího klidu mysli. Chtěla jsem to zpět.

Klekla jsem si a začala mu rozepínat zip na kalhotech. Na okamžik mi položil ruku na hlavu. Pak mě ale vzal prudce za rameno.

„Camille, proboha, co to děláš?“ Došlo mu, jak silně mě drží, povolil sevření a přiměl mě vstát.

„Jen jsem chtěla, aby to zas mezi námi klapalo,“ pohrávala jsem si s knoflíkem na jeho košili a vyhýbala jsem se pohledu do jeho očí.

„Takhle to nefunguje, Camille,“ řekl. Téměř cudně mě políbil na rty. „To bys měla pochopit, než se posuneme dál. Měla bys to vědět, tečka.“

A požádal mě, abych odešla.

Pár příštích hodin jsem se prospala vzadu v autě, což zhruba odpovídalo tomu, jako když se snažíte přečíst ceduli mezi projíždějícími vagony vlaku. Vzbudila jsem se celá zpocená a rozmrzelá. V krámě jsem si koupila kartáček na zuby s pastou, lak na vlasy a nejpronikavěji vonící pleťovou vodu, jakou tam měli. Zuby jsem si vyčistila na toaletách na benzince, pleťovou vodu si vetřela do podpaží a mezi nohy, na vlasy nastříkala spoustu laku. Dohromady to vytvořilo pach potu a sexu překrytý vlnivým přívalem jahod a aloe.

Nemohla jsem jít domů a čelit tam matce; já blázen si myslela, že místo toho udělám kus práce. (Jako kdybych se ještě chystala psát ten článek. Jako kdyby už všechno nebylo v háji.) Ještě jsem měla v živé paměti zmínku Geri Shiltové o Katii Laceyové, tak jsem se rozhodla ji znovu navštívit. Jako jiné matky vypomáhala ve škole na prvním stupni jak v Nataliině, tak v Annině třídě. Moje matka tam také působila, byla to žádaná a výlučná pozice, kdy pouze ženy, které nebyly zaměstnané, mohly dvakrát týdně vtrhnout do tříd a pomáhat při hodinách výtvarky, řemesel, hudební výchovy nebo – v případě výuky dívek – čtvrtečního šití. Dnes už jde nejspíš o něco genderově neutrálnějšího a modernějšího. Třeba o práce s počítačem nebo používání mikrovlnky.

Katie bydlela na pořádném kopci, stejně jako má matka. Schody k němu vedly travou a lemovaly je slunečnice. Nahoře rostla katalpa, útlý a elegantní strom připomínající vzpřímený prst, ženský protějšek rozložitého stínícího dubu po pravé straně. Bylo teprve před desátou, avšak Katie, štíhlá a opálená, se už slunila na vyhlídce, vedle sebe ventilátor. Slunce bez horka. Zbývalo jí jen vymyslet opalování bez rakoviny kůže. Nebo aspoň bez vrásek. Zaznamenala mě stoupat do schodů, rušivý pohyb v syté zeleni jejího trávníku, a zaclonila si oči, aby na mě z výšky dvanácti metrů viděla.

„Kdo je tam?“ křikla. Vlasy, které na škole mívala přirozeně světlé jako pšenici, teď měly kovově platinový odstín a byly svázané do ohonu.

„Ahoj, Katie. To jsem já, Camille.“

„Ca-mííl! Bože můj, už jdu dolů.“

Bylo to mnohem srdečnější přivítání, než jsem od Katie očekávala. Od toho smutečního večírku u Angie jsem o ní neslyšela. Její nálady se objevovaly a mizely jak vánky.

Docupitala ke dveřím, z opáleného obličeje jí svítily jasně modré oči. Ruce měla opálené a štíhlé jak dítě, připomínaly mi francouzské cigarillos, které jedné zimy kouřil Alan. Matka ho s tím vyhnala do suterénu, říkala tomu vznešeně kuřárna. Alan toho brzy nechal a vyměnil je za portské.

Katie si přes bikiny natáhla zářivě růžové tílko, ten druh, jaký si děvčata opatřovala v San Padre koncem osmdesátých let. Suvenýry z jarních prázdnin, ze soutěží mokrých triček. Objala mě čokoládově opálenými pažemi a vedla mě dovnitř. V tomhle starém domě není klimatizace, stejně jako u tvé mamky, vysvětlovala. Ale v ložnici ji měli. Děti ať se zapotí. Ne snad, že by o ně nebylo postaráno. Celé východní křídlo bylo jako dětské hřiště pod střechou, včetně žlutého plastového domečku, skluzavky a designového houpacího koně. Všechno ale vypadalo jako už dlouho nepoužívané. Na zdi stálo velkými barevnými písmeny: Mackenzie. Emma. Snímky usmívajících se blond dívek s malými nosíky a lesklýma očima, s půvabnými pusinkami. Žádné detailní portréty, zato byly fotky pořízeny tak, aby bylo vidět, co mají holky na sobě. Růžové overaly s kopretinami, červené šaty s puntíkatými bermudami, velikonoční čapky a lakované střevíčky. Roztomilé dětičky, fakt roztomilé oblečení.

Katie Laceyová Bruckerová se vůbec nestarala, proč jsem k ní v pátek dopoledne zavítala. Vykládala o zpovědi nějaké celebrity, kterou zrovna četla, a jestli bude mít vliv na dívčí soutěže krásy kauza zavražděné šestileté miss JonBenet Ramseyové. Mackenzie umírá touhou být modelkou. Ale když je hezká jako její matka, kdo by jí to mohl mít za zlé? Ach Camille, jak milé, že to říkáš – nikdy mě nenapadlo, že bys mě považovala za hezkou. Ale jdi, jen se nedělej. Dáš si něco k pití? Jasně. Doma žádný alkohol nemáme. Pochopitelně, ani jsem na to nepomyslela. Domácí ledový čaj? Ledový čaj je báječný, v Chicagu domácí neseženeš, člověk tam postrádá všelicos, měla bys vidět, jakou šunku tam jedí. Je báječné být zase doma.

Katie přinesla křišťálový džbán s ledovým čajem. Zajímavé, z obýváku jsem ji totiž zahlédla, jak z lednice vyndává velké čtyřlitrové balení. Pěkná mazanost, ale vzápětí jsem si uvědomila, že ani já nejsem zcela upřímná. Vždyť jsem zakryla svůj skutečný stav silnou vůní umělého původu. A nejen aloe a jahody, ale byl tu také slabý závan citronového osvěžovače na mém rameni.

„Ten čaj je báječný, Katie. Přísahám, že bych mohla pít ledový čaj ke každému jídlu.“

„A jak tam nahoře připravují šunku?“ Skrčila nohy pod sebe a naklonila se ke mně. Připomnělo mi to střední školu, ten soustředěný pohled, jako kdyby se snažila zapamatovat si kombinaci čísel k sejfu.

Já šunku nejím, a to už od dětství, když jsem navštívila rodinný podnik. Ten den se neporáželo, ale pouhý pohled mi způsobil noční nespavost. Stovky zvířat namačkaných v kotcích na sebe, že se nemohla ani pohnout, ten nasládlý nepříjemný pach krve a výkalů. Blesková vzpomínka na Ammu, jak upřeně zírá na ty klece.

„Skoro žádný nerafinovaný cukr.“

„Hmm. Když už o tom mluvíme, co kdybych ti připravila třeba sendvič? Mám tu šunku z podniku tvé mamky, hovězí od Deacon’s, kuře od Coveyů. A krůtí z Lean Cuisine.“

Katie byla typ, který se celý den nezastaví, čistí kuchyňské kachlíky kartáčkem na zuby, sbírá párátkem nitky mezi prkny podlahy, to vše raději než aby mluvila o něčem nepříjemném. Tedy za střízliva. Ale i tak jsem ji přiměla, aby promluvila o Ann a Natalii, slíbila jsem jí anonymitu a zapnula diktafon. Ty dívenky byly milé, bystré a zlatíčka, obvyklé řeči. Pak:

„Zažily jsme s Ann jistý incident, bylo to při hodině šití.“

Tak sláva, šití žije. Člověka to potěší. „Píchla jehlou Natalii Keeneovou do tváře. Řekla bych, že mířila do oka, chápeš, jako to Natalie udělala té holčičce v Ohiu.“ Filadelfie. „Jednu chvíli obě sedí v klidu a tiše vedle sebe – nekamarádily se, chodily každá do jiné třídy, ale na šití chodí, kdo má zájem. A Ann si něco pobrukovala, vypadala jako malá maminka. A vtom se to stalo.“

„Jak moc byla Natalie poraněná?“

„No, nijak vážně ne. Byly jsme tam s Rae Whitescarverovou, ona teď učí na prvním stupni. Dříve Rae Littleová, byla o pár let mladší než my… a navzdory svému jménu rozhodně ne malá. Tedy aspoň tehdy ne – shodila pár kil. S Rae jsme Ann odtrhly od Natalie, které trčela jehla z tváře jen kousek pod okem. Nebrečela, to vůbec. Pouze supěla jako rozzuřený kůň.“

Představa Ann s těmi jejími rozcuchanými vlasy, jak jehlou propichuje látku a vzpomene si na tu historku o Natalii s nůžkami v ruce, o násilí, kterým se lišila od ostatních. A než to stačila promyslet, jehla už byla zabodnutá, šlo to snadněji, než byste čekali, jediným rychlým píchnutím se zabodla do kosti. Natalie s trčícím kovovým hrotem podobajícím se maličké stříbrné harpuně.

„Ann to udělala bez jakéhokoli důvodu?“

„Jednu věc jsem u těch dvou pochopila, nepotřebovaly žádný důvod k útoku.“

„Zasedly si na ně ostatní dívky? Byly ve stresu?“

„Ha ha!“ Bylo to nelíčené překvapené zasmání, ale vyznělo zcela teatrálně. Jako když na vás civí kočka a ucedí „mňau“.

„Co já vím, škola nebyla zrovna věc, na kterou by se těšily,“ řekla Katie. „Ale na to by ses měla zeptat své mladší sestry.“

„Vím, říkala jsi, že Amma je šikanovala…“

„Bůh nám pomáhej, až bude na střední.“

Mlčky jsem vyčkávala, až si Katie Laceyová srovná myšlenky a začne mluvit o mé sestře. Asi to nebude nic hezkého. Není divu, že byla tak ráda, že mě vidí.

„Vzpomínáš, jak jsme vládly na Calhoonově střední? Co jsme považovaly za bezva, bylo bezva, koho jsme nesnášely, toho nesnášeli všichni?“ Mluvila jako v transu, jako kdyby snila o říši plné zmrzliny a králíčků. Jen jsem přikývla. Zvlášť si vzpomínám, jak krutě jsem se jednou zachovala: jedna velmi upřímná dívka jménem LeeAnn, kamarádka ještě ze základky, projevila až přílišnou starost o můj duševní stav a nadhodila, jestli netrpím depresí. Poslala jsem ji do háje, když jednou před vyučováním za mnou přišla, že si promluvíme. Pořád ji vidím: knížky v podpaží, na sobě příšernou sukni s potištěným vzorem, hlavu mírně skloněnou, kdykoli se mnou mluvila. Otočila jsem se k ní zády, oddělila ji tak od kroužku holek, se kterými jsem tam byla, a zavtipkovala na adresu jejího staromódního oblečení. Holky se přidaly. Po zbytek týdne byla terčem posměchu. Zbývající dva roky na střední se držela při obědě poblíž učitelů. Stačilo jediné slovo, abych to napravila, ale neudělala jsem to. Potřebovala jsem ji z cesty.

„Tvá sestra je jako kdysi my. A je hodně škodolibá.“

„Co tím myslíš?“

Katie vytáhla ze zásuvky stolku cigarety v měkké krabičce a krbovou zápalkou si jednu zapálila. Pořád tajná kuřačka.

„No, ona a tři další holky, ty malé blondýnky, co už mají prsa, vládnou na škole, a Amma vládne jim. Vážně, není to dobré. Občas zábavné, ale většinou zlé. Nutí jednu tlustou holku, aby jim nosila oběd, a než ji propustí, musí něco sníst bez rukou, prostě jí přimáčknou obličej do talíře.“ Pokrčila nos, ale netvářila se nějak pohoršeně. „Jinou dívku zase donutily, aby zvedla sukni a ukázala se klukům. Protože byla hloupá. Nutily ji říkat sprosťárny, když to dělala. A také kolují řeči, že přizvaly jednu z holek, co nemají rády, jmenuje se Ronna Deelová, a vzaly ji s sebou na mejdan, kde ji opily a… vlastně ji věnovaly jako dárek několika starším klukům. Hlídaly před pokojem, dokud si neužili.“

„Vždyť je jim sotva třináct,“ řekla jsem. Vzpomínala jsem, co jsem v tomto věku dělala já. Poprvé jsem si uvědomila, jak nepřístojné je to mládí.

„Jsou to předčasně vyspělé malé holky. My jsme taky prováděly pěkně divoké kousky a nebyly jsme o moc starší.“ Vydechla kouř a sledovala, jak se nad námi vznáší ke stropu.

„Něco tak krutého jsme nikdy neudělaly.“

„Ale měly jsme k tomu blízko, Camille.“ Ty ano, já ne. Zíraly jsme na sebe a v duchu probíraly naše nechutné hry.

„Každopádně Amma s Ann i Natalií pěkně zametala,“ prohodila Katie. „Bylo milé, že se tvá mamka o ně tolik zajímala.“

„Máma Ann doučovala, to vím.“

„A věnovala se jim, když vypomáhala ve škole, a po škole je zvala k vám domů a hostila je. Někdy dokonce přicházela během přestávky, stála za plotem a pozorovala je na hřišti.“

Hlavou se mi mihla matčina postava, jak se přidržuje drátěného plotu a žádostivě přes něj kouká. Viděla jsem matčinu postavu v bílém, přímo svítící, jak jednou rukou drží Natalii a zvedá prst ke rtům, aby umlčela Jamese Capisiho.

„Stačí to?“ zeptala se Katie. „Už mě trochu unavuje pořád o tom všem mluvit.“ Vypnula jsem diktafon.

„Jo, a slyšela jsem o tobě a tom fešném poldovi,“ usmála se Katie. Z ohonu se jí uvolnil pramínek vlasů a já si vzpomněla, jak si kdysi sehnutá lakovala nehty na nohou a ptala se, jestli něco nemám s jedním basketbalistou, kterého měla vyhlídnutého. Při zmínce o Richardovi jsem se snažila nehnout brvou.

„Ále, samé kecy.“ Usmála jsem se. „Nezadaný chlápek, nezadaná holka… nemám zas tak zajímavý život.“

„John Keene to možná vidí jinak.“ Vytáhla další cigaretu, zapálila si, potáhla a vydechla kouř. Celou tu dobu na mě upírala ty své porcelánově modré oči. Tentokrát bez pousmání. Věděla jsem, že mám jen dvě možnosti. Prozradím jí pár podrobností, potěší ji to. Jestli ví Katie o té záležitosti už v deset, do oběda to budou vědět všichni zdejší. Nebo to popřu, budu riskovat její naštvání, přijdu o její vstřícnost. Interview už jsem měla a každopádně je mi fuk, jestli mi zachová přízeň.

„Aha. Další klepy. Lidi by si tu měli najít lepší zábavu.“

„Vážně? Mně to připadá docela věrohodné. Ty ses nikdy nebránila žádnému povyražení.“

Vstala jsem připravená odejít. Katie mě vyprovodila ven, ústa sevřená.

„Dík za tvé pohostinství, Katie. Ráda jsem tě zase viděla.“

„Já taky, Camille. Užij si to tu, než zase odjedeš.“ Byla jsem už ze dveří a na schodech, když za mnou křikla. „Camille?“ Otočila jsem se a uviděla Katii s levou nohou ohnutou jako malá holka, dělala to i na střední škole. „Přátelská rada: jeď domů a osprchuj se. Smrdíš.“

Zamířila jsem domů. Hlavou mi vířily představy o mé matce, vesměs zlověstné. Osudné. To slovo se mi vpalovalo do kůže. Letmý záběr na hubenou rozcuchanou Joyu s dlouhými nehty, loupající kůži z mé matky. Záběr matky s jejími pilulkami a lektvary, jak mi odstřihuje vlasy. Záběr na Marian, teď už jen kosti v rakvi, s bílou sametovou stuhou ovázanou kolem suchých blond kudrn, připomínajících uschlou kytici. Má matka věnující se těm divokým holčičkám. Tedy snaží se o to. Natalie a Ann si to nejspíš nenechaly líbit. Adora nesnášela dívky, které se nepodvolily její přehnaně úporné péči. Nalakovala Natalii nehty, než ji uškrtila? Nebo až pak?

Jsi šílená, myslet si to, co si myslíš. Jsi šílená, pokud na to nemyslíš.

KAPITOLA 15

Na verandě stála tři růžová kola vybavená bílými proutěnými košíky na nosičích, z řidítek vlály stužky. Nakoukla jsem do jednoho z košíků a uviděla neskutečně velký lesk na rty a v krabičce na svačinu jointa.

Vklouzla jsem dovnitř postranním vchodem a šla tiše do schodů. Dívky byly v Ammině pokoji, hlasitě se hihňaly a spokojeně pokřikovaly. Bez klepání jsem otevřela dveře. Bylo to neomalené, ale nesnesla jsem představu tajného plížení a toho rychlého zaujímání nevinného postoje před očima dospělého. Tři blondýnky stály v kruhu kolem Ammy, byly v kratičkých šortkách a minisukních, štíhlé nohy vyholené. Amma seděla na zemi u svého domu pro panenky, u ruky tubu s lepidlem, vlasy vyčesané nahoru a sepnuté širokou modrou mašlí. Znovu zapištěly, když jsem je pozdravila, a předváděly přehnaně rozveselené úsměvy: Byly jak vyplašení ptáčci.

„Ahoj, Mille,“ vyhrkla Amma. Už byla bez obvazu, ale vypadala zaskočeně a horečnatě. „Hrajeme si tu s panenkami. Mám ten nejkrásnější domeček, viď?“ Hlas měla slaďounký, jako děcko v rodinném seriálu. Těžko ztotožnit tuhle Ammu s tou, co mi předevčírem nabídla drogy. Moje sestra, která prý dávala své kamarádky pro pobavení starším hochům.

„Jé, Camille, taky se ti líbí Ammin domeček pro panenky?“ ozvala se ta tmavší blondýna chraptivým hlasem. Jediná Jodes na mě nezírala. Jen upřeně hleděla na domeček, jako kdyby se chtěla přenést dovnitř.

„Už je ti líp, Ammo?“

„No jasně, drahá sestro,“ zakňourala. „A doufám, že i tobě.“

Dívky se znovu hihňaly, až se třásly. Zavřela jsem dveře, vadila mi ta hra, které jsem nerozuměla. „Co kdybys vzala s sebou Jodes,“ křikla jedna z nich přes zavřené dveře. Jodes nebyla v partě vítaná.

Bez ohledu na horko jsem si pustila do vany teplou vodu – dokonce i porcelánová vana byla orosená – a seděla tam nahá s koleny u brady, zatímco hladina pomalu stoupala. Místnost voněla mátovým mýdlem a ženskou nasládlou mazlavou vůní sexu. Byla jsem rozbolavělá a důkladně zneužitá, a bylo to fajn. Zavřela jsem oči, ponořila se do vody a nechala si ji natéct do uší. Sama. Toužila jsem si to vyřezat do kůže, naráz udivená, že tohle slovo ještě nezdobí mé tělo. Ve vyholeném kruhu na mé hlavě, který tam Adora zanechala, mi naskočila husí kůže, jako kdyby se místo hlásilo o tu čest. Ochladila jsem si tvář, a když jsem otevřela oči, uviděla jsem matku, usazenou na okraji vany, dlouhé blond vlasy jí rámovaly obličej.

Vynořila jsem se, přikryla si ňadra a přitom trochu postříkala její letní růžové puntíkaté šaty.

„Zlato, kde ses toulala? Hrozně jsem se bála. Byla bych tě sama šla hledat, ale Amma měla strašnou noc.“

„Co jí bylo?“

„Kde ses v noci toulala?“

„Co bylo Ammě, matko?“ Chtěla se dotknout mého obličeje, ale ucukla jsem. Svraštila čelo a znovu natáhla ruku, pohladila mě po tváři a odhrnula mi vlasy. Když ruku odtáhla, zaskočilo ji mokro, jako kdyby jí to ničilo pleť.

„Musela jsem se o ni postarat,“ řekla stručně. Na rukou mi naskákala husí kůže. „Je ti zima, zlato? Máš ztvrdlé bradavky.“

V ruce držela sklenici s namodralou mléčnou tekutinou, mlčky mi ji podala. Buď se mi po tom udělá zle a budu vědět, že jsem se nezbláznila, nebo ne, a bude jasné, že jsem nenávistné stvoření. Vypila jsem to, zatímco matka si pobrukovala a olízla si dolní ret tak náruživě, že to působilo téměř obscénně.

„Jako malá jsi nikdy nebyla zrovna poslušné děvče,“ řekla. „Vždycky jsi měla svou hlavu. Snad tvoje duše doznala nějakých změn. V dobrém smyslu. Bylo to zapotřebí.“

Odešla a já ve vaně čekala, co nastane. Nevolnost, mdloba, horečka. Seděla jsem bez hnutí jako v letadle, když mám strach, že jediný prudký pohyb nás pošle do vývrtky. Nic. Když jsem otevřela dveře, v mé posteli ležela Amma.

„Seš nechutná,“ prohodila, ruce lenivě složené na prsou. „Nemůžu uvěřit, že sis to rozdávala s vrahem dětí. Jsi fakt tak hnusná, jak říkala.“

„Nevěř mámě, Ammo. Není to důvěryhodný člověk. A taky nic neber…“ Co? Nic si od ní neber? Jen to řekni, jestli jsi o tom přesvědčená, Camille. „Nenasazuj na mě, Ammo. V téhle rodině si umíme velmi zdárně ubližovat.“

„Pověz mi, Camille, jakýho má ptáka. Bylo to fajn?“ Hlas jí zněl stejným vlichocujícím a zapřísahajícím tónem, jaký už na mě zkoušela dřív, ale nebyla odtažitá: stulila se do klubíčka pod mou deku, oči mírně vykulené, tvář zčervenalou.

„Ammo, já se s tebou o tom nechci bavit.“

„Před pár dny jsi nebyla zas tak dospělá, sestro. Už nejsme kamarádky?“

„Ammo, potřebuju si teď lehnout.“

„Perná noc, co? Jen počkej – bude ještě hůř.“ Dala mi pusu na tvář, sklouzla z postele a s klapáním odkráčela chodbou, na nohou velké plastové sandály.

Dvacet minut poté jsem začala zvracet, svíjela jsem se zpocená při prudkých náporech, během nichž jsem si představovala, jak se mi žaludek stahuje a vzápětí prudce povoluje jako při srdečním záchvatu. Mezi záchvaty jsem seděla na podlaze vedle mísy, opřená o zeď, na sobě jen nepadnoucí tričko. Zvenku sem doléhal hašteřivý křik sojek. Z domu zazníval matčin hlas volající Gaylino jméno. O hodinu později jsem pořád ještě zvracela nazelenalou odpornou žluč, která ze mě vycházela zvolna a nekonečně jako sirup.

Něco jsem na sebe natáhla a opatrně si vyčistila zuby – při trochu hlubším vsunutí kartáčku do úst se mi zvedal žaludek.

Na přední verandě seděl Alan a četl si ve velké, v kůži vázané knize s prostým názvem Koně. Na opěradle houpacího křesla měl oranžovou křišťálovou misku se zbytkem zeleného pudinku. Byl oblečený v modrém krepovém obleku, na hlavě klobouk panama. Klidný jak vodní hladina.

„Matka ví, že odcházíš?“

„Vrátím se brzo.“

„Poslední dobou s ní vycházíš mnohem líp, Camille, a chci ti za to poděkovat. Má lepší náladu. Dokonce i k Ammě je… vstřícnější.“ Pokaždé se odmlčel, než vyslovil jméno vlastní dcery, jako kdyby šlo o mírně neslušný výraz.

„Prima, Alane, fajn.“

„Doufám, že se taky cítíš líp, Camille. To je moc důležité, mít se rád. Správný přístup je stejně nakažlivý jako ten špatný.“

„Dobře se bav s těmi koňmi.“

„To já vždycky.“

Jízdu do Woodberry přerušovala prudká zabočení ke krajnici, kde jsem zvracela další žluč a trochu krve. Tři zastávky, při jedné jsem zvenčí pozvracela dveře, které jsem nestihla dost rychle otevřít. K jejich umytí jsem použila zteplalou jahodovou limonádu s vodkou.

Nemocnice svatého Josefa ve Woodberry byla obří krabice z nažloutlých cihel, posázená jantarově zbarvenými okenními rámy. Marian je vždy přirovnávala k vaflím. Bylo to poměrně klidné místo: pokud jste bydleli západněji, za ošetřením se jezdilo do Poplar Bluff; pokud severněji, pak do Cape Girardeau. Do Woodberry jste museli, jen když jste uvízli v missourijském výběžku.

Obrovitá žena s komicky zakulaceným poprsím za recepčním pultem vyzařovala znamení Nerušit. Stála jsem tam a čekala. Předstírala, že je zabraná do četby. Přikročila jsem blíž. Ukazovala si prstem po řádcích a nenechala se rušit.

„Promiňte,“ řekla jsem tónem, v němž se mísila nedůtklivost s povýšeností, což jsem já sama nesnášela.

Měla knírek a od cigaret zažloutlé prsty, k tomu nahnědlé špičáky, které jí čouhaly zpod horního rtu. Jak se do světa díváš, tak se ti svět odvděčí, říkávala matka, kdykoli jsem se vzepřela jejímu cepování. Na tuhle ženu vlídný přístup nefungoval.

„Potřebuju vyhledat jisté chorobopisy.“

„Požádejte o ně svého lékaře.“

„Týkají se mé sestry.“

„Tak ať o ně požádá sestra u svého doktora.“ Obrátila stránku časopisu.

„Moje sestra je mrtvá.“ Jsou i citlivější způsoby, jak to říct, ale chtěla jsem tu ženskou vyburcovat. Moc to nezabralo.

„Aha. Upřímnou soustrast. Zemřela tady?“ Kývla jsem.

„Při příjezdu bez známek života. Byla často ošetřovaná na pohotovosti a pacientkou zdejšího doktora.“

„A datum úmrtí?“

„1. května 1988.“

„Propána. To už je doba. Doufám, že jste hodně trpělivá.“

O čtyři hodiny později, po dvou úporných bitvách s netečnými sestrami, zoufalém pokusu o flirt s nevýrazným vousatým ředitelem a třech návštěvách toalet kvůli zvracení, jsem konečně dostala do rukou Marianiny chorobopisy.

Každoročně jeden, rok od roku objemnější. Polovině lékařských klikyháků jsem nerozuměla. Často obsahovaly objednané a uskutečněné testy, vše marné. Snímky mozku a srdce. Gastroskopické vyšetření s kamerou v žaludku naplněném radiační tekutinou. Monitor sledující činnost srdce. Zvažované diagnózy: diabetes, srdeční šelest, jícnový reflux, nemocná játra, plicní hypertenze, deprese, Crohnova nemoc, lupus. A také tu byl dámský růžový linkovaný papír. Byl svorkou připevněný ke zprávě týkající se Marianiny týdenní hospitalizace kvůli vyšetření žaludku. Písmo úhledné, ale rozčílené – pero se při každém slově zarývalo do papíru. Stálo tam:

Jsem sestra a ošetřovala jsem tento týden Marian Crellinovou při testech, stejně jako při několika jejích předchozích pobytech. Nabyla jsem velmi silného („velmi silného“ bylo dvakrát podtrženo) přesvědčení, že tohle dítě není vůbec nemocné. Věřím, že nebýt její matky, bylo by úplně zdravé. Dítě vykazuje znaky choroby, kdykoli zůstane samotné s matkou, a to i ve dnech, kdy se až do matčiny návštěvy cítí dobře. Ta se o Marian nestará, pokud je jí dobře, dá se dokonce říct, že ji tak trestá. Matka o dítě pečuje jen, když je mu zle nebo pláče. Já a několik dalších sester, které se rozhodly nepodepsat pod toto prohlášení z profesních důvodů, jsme pevně přesvědčené, že toto dítě a také jeho sestra by měly být odebrány z domova kvůli dalšímu šetření. Beverly Van Lummová

Oprávněné pohoršení. Škoda, že ho nebylo víc. Představila jsem si Beverly Van Lummovou, ráznou a se stisknutými rty, vlasy svázané do pevného uzlu, jak píše tento dopis ve vedlejší místnosti poté, co musela zanechat nemocnou Marian v matčině náruči, a netrvalo dlouho, než Adora sestru přivolala zpět.

Ani ne za hodinu jsem tu sestru vypátrala na dětském oddělení, které představoval jeden velký pokoj se čtyřmi lůžky. Obsazená byla jen dvě. Nějaká holčička si v poklidu četla a na vedlejší posteli spal v polosedě chlapeček, krk sevřený v kovové sponě, jež vypadala, jako kdyby se mu zavrtávala přímo do páteře.

Beverly Van Lummová vůbec nevypadala, jak jsem si ji představovala. Blížila se šedesátce, drobná, prokvetlé vlasy nakrátko ostříhané. Na sobě kytičkované ošetřovatelské kalhoty a světle modrý kabátek, za uchem pero. Když jsem se jí představila, skoro okamžitě si na mě vzpomněla a nezdálo se, že je mým příchodem překvapená.

„Jsem tak ráda, že vás zase po tolika letech vidím, i když to tehdy nebyly příjemné okolnosti,“ pronesla vlídným hlubokým hlasem. „Občas si představuji, jak sem přijde Marian, už dospělá, a možná s jedním nebo dvěma dětmi. Takové představy můžou být nebezpečné.“

„Jsem tu proto, že jsem četla to vaše upozornění.“

Odfrkla si a zavřela pero.

„Bylo to houby platné. Kdybych nebyla tak mladá, nervózní a neměla posvátnou hrůzu z těch úžasných zdejších veledoktorů, asi bych udělala něco víc než jen napsat tu poznámku. V té době totiž obvinit matku z něčeho takového bylo cosi neslýchaného. Málem mě vyhodili. Člověku se nechce vůbec něčemu takovému uvěřit. Jako od bratří Grimmů, MVZ.“

„MVZ?“

„Münchhausen v zastoupení. Ošetřující, zpravidla matka, téměř vždycky matka způsobí onemocnění dítěte, aby na sebe přilákala pozornost. Trpíte-li Münchhausenovým syndromem, způsobíte si nemoc, abyste vzbudila pozornost. Pokud trpíte Münchhausenovým syndromem v zastoupení, zařídíte, aby onemocnělo vaše dítě, a vy předvedete, jaká jste pečující matka. A bratři Grimmové, už chápete, jak to myslím? Jako kdyby to vše zavinila nějaká zlá královna. Udivuje mě, že jste o tom nikdy neslyšela.“

„Zní to povědomě,“ řekla jsem.

„Začíná to být docela známá nemoc. Populární. Lidé se rádi pídí po něčem novém a děsivém. Pamatuju si, když se v osmdesátých letech začalo mluvit o anorexii. Čím víc o tom bylo v televizi pořadů, tím víc dívek vyhladovělo k smrti. Ale vy jste vždy vypadala, že jste v pořádku. To jsem ráda.“

„Celkem jsem. Mám ale ještě další sestru, narodila se až po Marian, mám o ni starost.“

„To věřím. S matkou postiženou MVZ – není dobré být její oblíbenkyní. Měla jste štěstí, že se o vás matka moc nestarala.“

Nějaký muž ve svítivě zeleném operačním mundúru prosvištěl na kolečkovém křesle chodbou, za ním běželi dva další obtloustlí rozesmátí chlapíci ve stejném oblečení.

„Medikové,“ řekla Beverly a zvedla oči ke stropu.

„Prověřoval vůbec některý z doktorů to vaše upozornění?“

„Já to brala jako upozornění, oni to považovali za dětinskou, žárlivou ošetřovatelskou malichernost. Jak už jsem říkala, byla jiná doba. Dnes se sestry berou o chlup vážněji. Jen o chlup. A abych řekla pravdu, Camille, dál už jsem se nestarala. Právě jsem se rozvedla, potřebovala jsem zůstat zaměstnaná a také jsem si v duchu přála, aby mi někdo řekl, že se mýlím. Když Marian umřela, tři dny jsem se opíjela. Než jsem stačila vystřízlivět, pohřbili ji, a když jsem se zeptala primáře na pediatrii, jestli četl to moje upozornění, doporučil mi vzít si týden volna. Měli mě za hysterku.“

Začaly mě pálit a slzet oči, a tak mě vzala za ruku.

„Je mi to moc líto, Camille.“

„Bože můj, mám takový vztek.“ Slzy se mi řinuly po tvářích a utírala jsem si je hřbetem ruky, dokud mi Beverly nepodala balíček kapesníčků. „Že se to vůbec mohlo stát. A že mi trvalo tak dlouho, než mi to došlo.“

„No pochopte, má milá, je to vaše matka. Nedokážu si představit, jaké to pro vás musí být s něčím takovým se vypořádat. Ale konečně to vypadá, že zvítězí spravedlnost. Jak dlouho už ten detektiv na případu pracuje?“

„Detektiv?“

„Willis, jmenuje se tak, ne? Hezký mládenec a chytrý. Oxeroxoval si všechny stránky z Marianiných chorobopisů, donekonečna se mě na všechno vyptával. Neřekl mi, že tu jde o další malou holku. Ale pověděl mi, že vy jste v pořádku. Řekla bych, že má pro vás slabost – celý se ošíval a byl ostýchavý, když o vás mluvil.“

Přestala jsem brečet, zmačkala kapesníčky a hodila je do koše vedle postele čtoucí holčičky. Zvědavě do něj koukla, jako kdyby právě přišla pošta. Poděkovala jsem Beverly a odešla, byla jsem rozčilená a potřebovala jsem na vzduch.

U výtahu mě Beverly dohnala a vzala mě za ruce. „Odveďte sestru z toho domu, Camille. Není tam v bezpečí.“

Na půl cesty mezi Woodberry a Wind Gap je u sjezdu z dálnice číslo pět motorkářská hospoda, kde vám prodají paket s šesti pivy a nechtějí vidět doklady. Během střední školy jsem tu bývala často. Vedle terče na šipky byl telefonní automat. Vylovila jsem hrst čtvrťáků a zavolala Currymu. Zvedla to jako obvykle Eileen se svým tichým a uklidňujícím hlasem. Rozbrečela jsem se, ještě než jsem stačila cokoli říct.

„Camille, drahoušku, co se děje? Jsi v pořádku? Jasně že ne. Ach, to je mi moc líto. Po tvém minulém volání jsem říkala Frankovi, ať tě odtamtud odvolá. Co se děje?“

Jen jsem vzlykala, vůbec jsem nevěděla, co říct. Na terči přistála šipka.

„Snad sis… nezačala zase ubližovat? Camille? Zlato, ty mě děsíš.“

„Moje matka…,“ stihla jsem říct, než jsem se zase sesypala. Zachvátily mě vzlyky, deroucí se mi až z břicha, až jsem se musela předklonit.

„Tvá matka? Je v pořádku?“

„Néééé.“ Zabědovala jsem jako malá. Rukou zakryté sluchátko a Eileenino naléhavé zašeptání Frankova jména, slova něco se stalo… něco hrozného, kratičké ticho a tříštící se sklo. Curry se příliš rychle zvedl od stolu a sklenka whiskey mu spadla na zem. Představovala jsem si, že tak nějak to bylo.

„Camille, řekni mi, co se stalo.“ Curryho hlas zněl stroze a hrozivě, jako kdyby mě držel za paže a třásl se mnou.

„Vím, kdo to udělal, Curry,“ sykla jsem. „Vím to.“

„To ale není důvod k pláči, kotě. Policie už někoho zatkla?“

„Ještě ne. Vím, kdo to udělal.“ Ťuk dopadla další šipka.

„Tak kdo? Camille, mluv se mnou.“

Přitiskla jsem sluchátko k puse a zašeptala: „Moje matka.“

„Kdo? Camille, mluv víc nahlas. Jsi někde v baru?“

„Udělala to moje matka,“ vykřikla jsem do telefonu, ta slova se ze mě vyřinula jako vodopád.

Nekonečně dlouhé ticho. „Camille, jsi ve značném stresu a já jsem neudělal vůbec dobře, že jsem tě tam dolů poslal tak brzy po… Hele, seber se, jeď na nejbližší letiště, auto tam nech a přileť zpátky. Nestavuj se pro oblečení, nech tam auto a vrať se sem domů. To všechno vyřídíme později. Kup si letenku. Zaplatím ti to, až se vrátíš domů. Ale musíš domů hned teď.“

Domů, domů, domů, jako by mě chtěl zhypnotizovat.

„Nikdy už nebudu mít žádný domov,“ vzlykla jsem a znovu se rozbrečela. „Musím se tu o vše postarat, Curry.“ Zavěsila jsem, právě když mi to zakazoval.

Richarda jsem našla v Gritty’s u opožděné večeře. Pročítal si výstřižky z filadelfských novin o Nataliině útoku nůžkami. Zdráhavě mi pokývl, když jsem proti němu usedla, koukl dolů na omaštěnou kukuřičnou kaši se sýrem, pak zpátky na mě, aby mi pohlédl do oteklého obličeje.

„Je ti něco?“

„Myslím, že má matka Marian zabila, a myslím, že i Ann a Natalii. A vím, že si to myslíš i ty. Právě jsem přijela z Woodberry, ty hajzle.“

Můj žal vystřídal vztek kdesi mezi pátým a druhým dálničním sjezdem. „Nemůžu uvěřit, že celou tu dobu, kterou jsi se mnou strávil, ses jen snažil získat informace o mé matce. To seš fakt takovej zmrd?“ Celá jsem se třásla, špatně se mi mluvilo.

Richard vytáhl z peněženky desetidolarovku, dal ji pod talíř, přešel na mou stranu stolu a vzal mě za paži. „Pojďme pryč, Camille. Tohle není vhodné místo.“ Odvedl mě k autu na stranu spolujezdce, stále mě držel za ruku a posadil mě dovnitř.

Jeli jsme mlčky do strmého kopce, vždy zvedl ruku, kdykoli jsem chtěla něco říct. Nakonec jsem se od něj odvrátila k oknu a pozorovala míhající se lesní zeleň.

Zaparkovali jsme na stejném místě, odkud jsme kdysi dávno hleděli na řeku. Tekla hluboko pod námi, proud místy odrážel měsíční záři. Připomínalo to brouky hemžící se na podzim v listí.

„A teď moje verze,“ řekl Richard a pohlédl na mě. „Ano, zprvu jsem se o tebe zajímal, protože mě zajímala tvoje matka. Ale opravdu jsem se do tebe zamiloval. Tedy pokud se člověk může zamilovat do někoho tak uzavřeného, jako jsi ty. Jasně, chápu ten důvod. Nejprve jsem měl v úmyslu tě vyzpovídat, ale nevěděl jsem, jak moc jste si s Adorou blízké, a nechtěl jsem, abys ji varovala. A potřeboval jsem ji trochu poznat. Bylo to jen tušení. Pouhé tušení. Tu a tam zaslechnuté klepy, o tobě, o Marian, o Ammě a tvé matce. Je ovšem pravda, že ženy se obvykle nevyskytují mezi pachateli takovýchto věcí. Mezi sériovými vrahy dětí. Pak ale jsem se na to začal dívat jinak.“

„A jak?“ Hlas mi zněl matně.

„To ten kluk, James Capisi, pořád jsem se vracel k té jeho pohádce o zlé čarodějnici.“ Vzpomněla jsem si na Beverly, na bratry Grimmovy. „Pořád si myslím, že ve skutečnosti tvou matku neviděl, ale řekl bych, že si na něco vzpomněl, na nějaký pocit či podvědomý strach, který se vtělil do té postavy. Začal jsem přemýšlet, jaká žena by dokázala zabít malé holky a ukrást jejich zuby? Žena, která chce mít nad vším kontrolu. Žena, jejíž výchovné instinkty se nějak zvrhly. Jak Ann, tak Natalie byly… předmětem její péče. Rodiče jedné i druhé si všimli nezvyklých detailů. Natalie měla narůžovo nalakované nehty. Ann zase oholené nohy. Obě v určité chvíli rtěnkou namalované rty.“

„A co ty zuby?“

„Není snad úsměv nejlepší dívčí zbraní?“ prohodil Richard. Konečně se ke mně otočil. „A v případě těchto dvou dívek doslova zbraň. Tvé vyprávění o tom kousání mi mnohé vysvětlilo. Tím vrahem je žena, která u žen nesnese sílu, která to považuje za vulgární. Pokusila se o ty holky starat, vládnout nad nimi, změnit je podle svých představ. A když to odmítly, vzepřely se jí, vražedkyně se rozzuřila. Ty holky musí zemřít. Uškrcení je dokonalým potvrzením nadvlády. Pomalá smrt. Jednoho dne jsem v kanceláři zavřel oči, jen co jsem vypracoval profil, a vybavila se mi tvář tvé matky. To prudké násilí, blízký vztah s mrtvými – neměla alibi ani na jednu z těch nocí. A k tomu tušení Beverly Van Lummové stran Marian. Ačkoli nám ještě zbývá provést exhumaci Marian kvůli zjištění, zda získáme další spolehlivý důkaz. Stopy otravy a tak.“

„Vynechte ji.“

„Nemůžu, Camille. Ty víš, že tak je to správné. Budeme velmi šetrní.“ Položil mi ruku na stehno. Nikoli na paži ani na rameno, ale na stehno.

„Byl John opravdu podezíraný?“ Ruka se oddálila.

„Jeho jméno neustále poletovalo ve vzduchu. Vickery tím byl skoro posedlý. Vydedukoval si, že když byla Natalie trochu násilnická, je John možná taky takový. Navíc nebyl odtud, a sama víš, jak tu přistěhovalci bývají podezřelí.“

„Richarde, máš nějaký skutečný důkaz proti mé matce? Nebo je to celé jen hypotéza?“

„Zítra dostaneme povolení k prohledání domu. Určitě si ty zuby schovala. Říkám ti to ze slušnosti. Protože si tě vážím a důvěřuju ti.“

„Tak dobrá,“ řekla jsem. Na levém koleně mi vzplál pád. „Musím odtamtud dostat Ammu.“

„Dnes večer se nic dít nebude. Běž domů jako kterýkoli den. Chovej se jako jindy. Zítra sepíšeme tvou výpověď, určitě to případu pomůže.“

„Ubližovala mně i Ammě. Cpala nás léky, trávila nás. Nevím čím.“ Znovu se mi udělalo špatně.

Richard sundal ruku z mého stehna.

„Camille, proč jsi nic neřekla už dřív? Mohli jsme tě poslat na testy. To by v této kauze bylo velmi nápomocné. Do háje.“

„Dík za tu starost, Richarde.“

„Už ti někdy někdo řekl, že jsi přecitlivělá, Camille?“

„Ještě ne.“

Gayla stála ve dveřích, strážný duch našeho domu na kopci. Vzápětí zmizela, a zatímco jsem parkovala pod přístřeškem, v jídelně se rozsvítilo.

Šunka. Ucítila jsem ji, ještě než jsem došla ke dveřím. K tomu kapusta a kukuřice. Všichni tam nehybně seděli jako herci před zvednutím opony. Matka usazená v čele stolu, Alan a Amma po stranách, já měla prostřeno na druhém konci stolu. Gayla mi odsunula židli a ve svých ošetřovatelských šatech se neslyšně vzdálila zpět do kuchyně. Při pohledu na ošetřovatelky se mi dělalo zle. O patro níž jako vždy rachotila pračka.

„Nazdar, zlato, užila sis dnešní den?“ zvolala hodně hlasitě matka. „Posaď se, čekáme na tebe s večeří. Říkali jsme si, že bychom jako rodina měli společně povečeřet, když už zanedlouho odjedeš.“

„Já odjedu?“

„Chystají se zatknout toho tvého kamarádíčka, zlato. Nesnaž se mi namluvit, že mám lepší informace než reportérka.“ Pohlédla na Alana i Ammu a usmála se jako vlídná hostitelka nabízející předkrm. Cinkla na zvonek a Gayla přinesla šunku v aspiku, pohupující se na stříbrném tácu. Svrchu sklouzl plátek ananasu.

„Nakrájej to ty, Adoro,“ řekl Alan v reakci na matčino zvednuté obočí.

Světlé vlasy jí poletovaly, jak krájela na prst silné plátky a posílala nám je na talířích. Zavrtěla jsem hlavou, když mi podávala porci. Tak ji dala Alanovi.

„Pořád nejíš šunku,“ utrousila matka. „Stále ještě jsi tuhle fázi nepřekonala, Camille.“

„Fázi odmítání šunky? Ne, nepřekonala.“

„Myslíš, že Johna popraví?“ zeptala se mě Amma. Matka ji vystrojila do bílých letních šatů s růžovými mašličkami a vlasy spletla do dvou copů. Vztek z ní čišel jak zápach.

„V Missouri existuje trest smrti a tohle jsou určitě vraždy, za které si ho zaslouží,“ řekla jsem.

„Ještě existuje elektrické křeslo?“ chtěla vědět Amma.

„Ne,“ odpověděl jí Alan. „A už jez.“

„Používá se smrticí injekce,“ zamumlala matka. „Jako když dáš uspat kočku.“

Představila jsem si matku připoutanou k lůžku, jak si vyměňují s doktorem zdvořilosti, než do ní zabodne jehlu. Trefné, pokud zemře vstříknutím jedu.

„Camille, kdyby ses mohla proměnit v nějakou pohádkovou bytost, kým bys chtěla být?“ zeptala se Amma.

„Šípkovou Růženkou.“ Strávit život ve snech, to vypadalo neskutečně krásně.

„Já bych chtěla být Persefona.“

„Tu neznám,“ přiznala jsem. Gayla mi dala na talíř kapustu a vařenou kukuřici. Donutila jsem se jíst, tedy jen zrnko po zrnku, při každém jsem bojovala se zvracecím reflexem.

„To je vládkyně podsvětí,“ rozzářila se Amma. „Byla neskutečně krásná, Hádés ji unesl do podsvětí, aby se stala jeho ženou. Avšak její matka se natolik rozhněvala, že Háda přiměla, aby jí Persefonu vrátil. Ale vždycky jen na šest měsíců v roce. A tak tráví polovinu života mezi mrtvými a polovinu mezi živými.“

„Ammo, jak se ti taková bytost může líbit?“ zeptal se Alan. „Dokážeš být pěkně nechutná.“

„Je mi Persefony líto, protože i když je mezi živými, lidé se jí bojí kvůli tomu, odkud přišla,“ řekla Amma. „A pokud je u své matky, není doopravdy šťastná, když ví, že se musí zase vrátit do podsvětí.“ Zazubila se na Adoru a ukousla si pořádné sousto šunky, vzápětí vykřikla.

„Gaylo, dones mi cukr!“ zavolala ke dveřím.

„Máš zazvonit, Ammo,“ ozvala se matka. Také nejedla.

Gayla donesla misku s cukrem a lžící posypala Amminu šunku a nakrájená rajčata.

„Já sama,“ zakvílela Amma.

„Jen to nech na Gayle,“ ozvala se matka. „Ty to vždycky přeženeš.“

„Budeš smutná, až bude John mrtvý, Camille?“ chtěla vědět Amma a vcucla plátek šunky. „Byla bys smutnější, kdyby zemřel John, než kdybych to byla já?“

„Nechci smrt nikoho,“ odpověděla jsem jí. „Myslím, že ve Wind Gap už tak bylo dost umírání.“

„Slyšte, slyšte,“ ozval se Alan nezvykle rozjařeně.

„Někteří lidé by měli zemřít. John by měl,“ pokračovala Amma. „I pokud je nezabil, stejně by měl umřít. Je úplně vyřízený, když je teď jeho sestra po smrti.“

„Podle stejné logiky jsem měla umřít já, protože moje sestra je také mrtvá a já jsem vyřízená,“ podotkla jsem. Žvýkala jsem další zrnko. Amma se na mě zahleděla.

„Možná. Ale mám tě ráda, takže v to nedoufám. Co myslíš ty?“ otočila se k Adoře. Napadlo mě, že ji nikdy neosloví přímo, žádné mami nebo mamko, dokonce ani Adoro. Jako by Amma ani neznala její jméno, ale snažila se to utajit.

„Marian umřela už hodně dávno a myslím, že bychom už o ní neměli mluvit,“ řekla s povzdechem matka. Náhle ožila: „Ale nejde to, stejně však žijeme dál, ne?“ Zacinkání zvonku, sbírání talířů, Gayla kroužila kolem stolu jak utahaný vlk.

Misky se sorbetem z červených pomerančů jako dezert. Matka se vytratila do kuchyně a vrátila se se dvěma úzkými křišťálovými sklenkami a zvlhlýma zarudlýma očima. Sevřel se mi žaludek.

„Camille a já si ještě dáme sklenku v mé ložnici,“ sdělila přítomným a přitom si upravovala účes před zrcadlem příborníku. Už je na to přistrojená, uvědomila jsem si, byla totiž v noční košili. Stejně jako já, když jsem jako malá byla k ní předvolaná. Teď jsem za ní stoupala do schodů.

A už jsme byly v jejím pokoji, kam jsem vždy toužila vejít. Obří postel, polštáře připomínající mušle, nástěnné zrcadlo od země až do stropu. A proslulá slonovinová podlaha, až vše kolem zářilo, jako byste se ocitli v zasněžené, měsícem ozářené krajině. Shodila polštáře na podlahu, odhrnula pokrývky a pokynula mi, abych usedla na lože, pak si sedla vedle mě. Celé ty měsíce po Marianině smrti, kdy nevycházela z pokoje, jsem si vůbec neodvážila představit, jak se k ní v posteli tulím. A teď jsem tady s víc jak patnáctiletým zpožděním.

Prohrábla mi vlasy a podala mi sklenku. Přičichla jsem: bylo to cítit po zkažených jablkách. Držela ji v ruce, ale nenapila se.

„Když jsem byla malá, matka mě jednou vzala do Severního lesa a nechala mě tam,“ začala Adora. „Nevypadala vůbec pohněvaně ani rozzlobeně. Zcela lhostejně. Skoro znuděně. Neuvedla žádný důvod. Vlastně mi neřekla ani slovo. Jen abych nasedla do auta. Byla jsem bosá. A když jsme tam dojely, vzala mě za ruku a velmi energicky mě táhla s sebou po pěšině, pak jsme z ní sešly a ona mě pustila a řekla mi, abych za ní nechodila. Bylo mi osm. Měla jsem úplně rozedřené nohy, když jsem došla domů, a ona jen vzhlédla od večerníku a odešla do svého pokoje. Do tohoto pokoje.“

„Proč mi to vyprávíš?“

„Když malé dítě zjistí, že jeho matka o něj nestojí, stanou se nepěkné věci.“

„Věř mi, že vím, jaké to je,“ řekla jsem. Rukama mi stále ještě prohrabávala vlasy, jedním prstem mi kroužila po tom holém místě na hlavě.

„Chtěla jsem tě mít ráda, Camille. Ale s tebou to bylo skutečně těžké. S Marian naopak tak snadné.“

„To už stačí, mami,“ řekla jsem.

„Nestačí. Dovol mi, abych se o tebe mohla starat, Camille. Aspoň jednou.“

Kéž už to skončí. Kéž už to celé skončí.

„Tak dobře,“ řekla jsem. Naráz jsem ten nápoj vypila, z hlavy sundala její ruce a přiměla se klidně promluvit.

„Vždycky jsem tě potřebovala, mami. A to doslova. Ne tak, jak sis to představovala ty, chvíli ano, chvíli ne. A nikdy ti neodpustím kvůli Marian. Byla takový drahoušek.“

„Vždycky to bude můj drahoušek,“ řekla matka.

KAPITOLA 16

Usnula jsem bez zapnutého větráku a probudila se pod mokrým prostěradlem. Od vlastního potu a moči. Zuby mi drkotaly a za očima jsem cítila bušení srdce. Vrhla jsem se ke koši na odpadky vedle postele a začala zvracet. Horkou tekutinu se čtyřmi zrnky kukuřice plavajícími navrchu.

Než jsem se stačila vrátit do postele, matka byla zpátky v pokoji. Jako bych ji viděla usazenou na židli v chodbě, hned vedle Marianiny fotografie, jak látá ponožky a čeká, až mi bude zle.

„No tak, zlato. Do vany s tebou,“ řekla tiše. Stáhla mi přes hlavu košili, pak mi sundala kalhoty od pyžama. Viděla jsem, jak hledí na můj krk, prsa, boky a nohy.

Jen co jsem vlezla do vany, znovu jsem začala zvracet, matka mi přidržovala hlavu. Do vany mi po bradě stékala další horká tekutina. Adora popadla z věšáku ručník, nalila na něj alkohol a utřela mě s důkladností čističe oken. Seděla jsem ve vaně, zatímco mi studenou vodou ze sklenice opakovaně polévala hlavu, aby srazila horečku. Dala mi další dvě tabletky a novou sklenku tekutiny s barvou blednoucí oblohy. Všechno jsem to spolykala se stejnou hořkou pomstychtivostí, která mě poháněla během posledních dvou dnů popíjení. Ještě nejsem vyřízená, co tam máš dál? Přála jsem si, aby to bylo brutální. Dlužila jsem to Marian.

Zvracení ve vaně, vypuštění vody, znovunapuštění, vypuštění. Sáčky s ledem na ramenou, mezi nohama. Horké obklady na čele a pod koleny. Pinzeta v ráně na kotníku a následně polití dezinfekcí. Voda se zbarvila dorůžova. Zmizet, zmizet, zmizet, ozývalo se z mého hrdla.

Adora měla zcela vytrhané řasy, z levého oka jí stékaly velké slzy, neustále si olizovala horní ret. Jak jsem pomalu ztrácela vědomí, říkala jsem si: Jsem opečovávaná. Matka se o mě hezky stará. Jak příjemné. Nikdo jiný by to pro mě neudělal. Marian. Žárlím na Marian.

Vznášela jsem se ve vaně do poloviny napuštěné vlažnou vodou, když mě probraly něčí výkřiky. Zesláblá a celá mokrá jsem vylezla z vany, zabalila se do tenkého bavlněného koupacího pláště – v uších mi zvonil matčin křik – a otevřela jsem dveře, právě když do nich vrazil Richard.

„Camille, není ti nic?“ Kdesi za ním rozráželo vzduch matčino divoké a přerývané kvílení.

Vzápětí otevřel ústa. Naklonil mi hlavu na stranu a uviděl jizvy na mém krku. Rozevřel můj plášť a couvl.

„Kristepane.“ Psychické zakolísání: mezi smíchem a děsem.

„Co je s matkou?“

„A co je s tebou? Ty se řežeš?“

„Řežu slova,“ zamumlala jsem, jako kdyby v tom byl nějaký rozdíl.

„Slova, to vidím.“

„Proč matka křičí?“ Zatočila se mi hlava a zprudka jsem dosedla na podlahu.

„Camille, je ti zle?“

Kývla jsem. „Našli jste něco?“ Kolem mého pokoje proběhl Vickery s několika policisty. O chvilku později je vrávoravě následovala matka, ruce ve vlasech, a křičela za nimi, aby vypadli, aby si uvědomili, s kým mají tu čest, že ještě budou hodně litovat.

„Zatím ne. Je ti hodně zle?“ Sáhl mi na čelo, zabalil mě do pláště, do tváře se mi nepodíval.

Pokrčila jsem rameny jako trucující dítě.

„Všichni musí opustit dům, Camille. Něco si obleč a odvezu tě k doktorům.“

„No jasně, potřebuješ ty své důkazy. Doufám, že mám v sobě ještě dost těch jedů.“

Do večera byly z matčina prádelníku shromážděny následující položky:

Osm lahviček antimalarik zahraničního původu; velké modré tablety se přestaly vyrábět, protože mohly vyvolat horečku a rozmazané vidění. Stopy látky byly nalezeny v mých toxikologických testech.

Dvaasedmdesát tablet průmyslového projímadla, využívaného hlavně pro vyčištění střev u dobytka. Jeho stopy byly nalezeny v mých toxikologických testech.

Tři tucty protizáchvatových tablet, jejichž zneužití může způsobit závratě či nevolnost. Jejich stopy byly nalezeny v mých toxikologických testech.

Tři lahvičky sirupu Ipecac, používaného v případě otravy k vyvolání zvracení. Jeho stopy byly nalezeny v mých toxikologických testech.

Sto šedesát jedna koňských sedativ. Jejich stopy byly nalezeny v mých toxikologických testech.

Ošetřovatelská výbava zahrnující tucty různých pilulek, lahviček a injekcí, pro něž Adora neměla žádné využití. Žádné dobré využití.

V matčině krabici na klobouky byl objeven kytičkovaný deník, který bude sloužit při soudním líčení jako dokument, obsahující například tyto pasáže:

14. ZÁŘÍ 1982Dnes jsem se rozhodla přestat se starat o Camille a věnovat se jen Marian. Camille nikdy nebyla dobrou pacientkou – když je jí zle, zlobí se a jen trucuje. Nemá ráda mé doteky. Ještě jsem se s ničím takovým nesetkala. To trucování zdědila po Joye. Nenávidím ji. Marian je takový drahoušek, když je nemocná, hrozně na mně visí a chce, abych byla co nejvíc u ní. Ráda jí utírám slzy.

23. BŘEZNA 1985Marian musela znovu do Woodberry, „od rána ztížené dýchání a žaludeční nevolnost“. Měla jsem svůj žlutý kostýmek, ale vůbec jsem se v něm necítila dobře – myslím, že se svými blond vlasy jsem vypadala vybledle. Skoro jako kráčející ananas! Doktor Jameson je velmi šikovný a laskavý, věnuje se Marian, ale není všetečný. Zdá se, že ho opravdu zajímám. Řekl, že jsem anděl a že každé dítě by si zasloužilo takovou matku. Trochu jsme spolu flirtovali, bez ohledu na snubní prstýnky. Se sestrami je ale někdy potíž. Nejspíš žárlí. Musím si je nějak naklonit, až tam budeme příště (tentokrát patrně chirurgie!). Gayla by mohla připravit tu svou sekanou s ovocem. Sestry vítají malé dárky na sesterně. A sklenice omotaná tlustou zelenou stuhou, co? A před příští návštěvou na pohotovosti musím navštívit kadeřnictví… Doufám, že službu bude mít doktor Jameson (Rick)…

10. KVĚTNA 1988Marian zemřela. Nemohla jsem to zastavit. Shodila jsem šest kilo a jsem jen kost a kůže. Všichni jsou tak neskutečně laskaví. Lidé umějí být tak vstřícní.

Nejdůležitější důkaz byl objeven pod poduškou žlutým brokátem potažené pohovky v Adořině pokoji: potřísněné kleštičky, malé dámské. Testy DNA na nich ulpělé krve se shodovaly s DNA Ann Nashové a Natalie Keeneové.

V matčině domě se však ty zuby nenašly. Ještě týdny poté mě pronásledovaly představy, kam se mohly podít: v duchu jsem viděla světle modrý kabriolet, střechu jako obvykle nestaženou – z okénka vysunutou ženskou ruku – sprška zubů padá do houští poblíž pěšiny do Severního lesa. Pár lehkých střevíčků umazaných od bláta na břehu Falls Creek – zoubky jako oblázky padají do vody. Růžová noční košile se mihne Adořinou růžovou zahradou – hrabání rukou – zuby jsou pohřbené jako drobné kostičky.

Zuby se nenašly na žádném z těchto míst. Mám policejní zprávu.

KAPITOLA 17

Dne 28. května byla Adora Crellinová zatčena pro vraždu Ann Nashové, Natalie Keeneové a Marian Crellinové. Alan okamžitě složil kauci, a tak může čekat v pohodlí domova. Vzhledem k situaci soud rozhodl, že bude lepší, když má nevlastní sestra bude svěřena do mé péče. Dva dny poté jsem už ujížděla zpátky na sever, do Chicaga, společně s Ammou.

Ničila mě. Amma byla totiž zoufale nespokojená a divá strachem – chodila jako tygr v kleci a zasypávala mě naštvanými dotazy (Proč je tu takový randál? Jak máme žít v tak malém bytě? Není venku nebezpečno?) a vyžadovala neustálé ujišťování, že ji mám ráda. Přímo hořela nadbytečnou energií, když teď nebyla párkrát do měsíce upoutaná na lůžko.

V srpnu začala být přímo posedlá vraždícími ženami. Lucrécií Borgiou, Lizzie Bordenovou a ženou z Floridy, která v důsledku nervového zhroucení utopila své tři dcery. „Řekla bych, že jsou výjimečné,“ prohlásila vzdorně Amma. Snaží se nalézt způsob, jak své matce odpustit, usoudila její terapeutka. Amma u ní byla dvakrát, pak sebou doslova praštila o podlahu a dala se do křiku, když jsem tam s ní chtěla jít potřetí. Většinu dne se věnovala raději svému domečku pro panenky, který dostala od Adory. Je to její způsob, jak se vypořádat s těmi ošklivými věcmi, které se staly, usoudila její terapeutka, když jsem jí zavolala. Spíš by to měla všechno rozbít, namítla jsem. Amma mě praštila do obličeje, když jsem jí přinesla nesprávný odstín modré látky na Adořinu postel v domku pro panenky. Plivla na zem, když jsem odmítla zaplatit 60 dolarů za křesílko z ořechu. Zkusila jsem terapii objetí, legrační návod, podle kterého jsem měla Ammu obejmout a opakovat mám tě ráda mám tě ráda mám tě ráda, zatímco ona se mi snažila vykroutit. Čtyřikrát se mi vymkla, vynadala mi do kurev, praštila dveřmi. Popáté jsme se obě začaly smát.

Alan poslal peníze, aby Amma mohla být zapsána na Bell School – dvaadvacet tisíc dolarů ročně, nepočítaje učebnice a pomůcky – byla jen devět bloků daleko. Brzy si tam našla kamarádky, kroužek hezkých dívek, které naučila toužit po čemkoli z Missouri. Jednu z nich jsem si opravdu oblíbila, jmenovala se Lily Burkeová. Byla chytrá jako Amma, ale veselejší. Trochu pihovatá, velké přední zuby a vlasy čokoládové barvy, o kterých se Amma vyjádřila, že mají stejný odstín jako koberec doma v mém pokoji. Ale stejně jsem ji měla ráda.

Bývala pravidelně u nás doma, pomáhala mi s přípravou večeře, ptala se mě na domácí práce, vyprávěla o klucích.

Amma byla s každou další Lilyinou návštěvou zamlklejší. A v říjnu se okázale zavírala v pokoji, kdykoli Lily přišla.

Jedné noci jsem se probudila a Amma stála nade mnou.

„Lily máš raději než mě,“ zašeptala. Byla jak v horečce, noční košili přilepenou na zpocené tělo, drkotaly jí zuby. Odvedla jsem ji do koupelny, posadila na toaletu, namočila žínku do studené vody a otřela jí čelo. Zahleděly jsme se na sebe. Šedavě modré oči, stejné jako Adořiny. Pusté jak zimní rybníček.

Nasypala jsem si do dlaně dva aspiriny, vrátila je do lahvičky, znovu je vysypala do dlaně. Jednu nebo dvě tabletky. Jak snadné, podat je. Zachtělo by se mi dát další a další? Chtěla bych se starat o malou nemocnou dívku? Záchvěv poznání, když ke mně vzhlédla, roztřesená a nemocná: Matka je tady.

Dala jsem Ammě dva aspiriny. Ten pach způsobil, že jsem měla pusu plnou slin. Ty zbylé jsem spláchla do umyvadla.

„A teď mi musíš pomoct do vany a umýt mě,“ zakňourala.

Stáhla jsem jí košili přes hlavu. Její nahota byla oslňující: zvlhlé holčičí nohy, rozeklaná zakulacená jizva na boku jako půlka uzávěru lahve, lehounké chmýří kolem ochablé stříšky mezi nohama. Oblá vnadná ňadra. Třináct let.

Vlezla do vany a přitiskla kolena k bradě.

„Musíš mě namasírovat lihem,“ zakňourala.

„To ne, Ammo, uvolni se.“

Zčervenala a rozbrečela se.

„Takhle to dělala,“ zašeptala. Pláč se proměnil ve vzlyky a pak v naříkavé kvílení.

„Už nikdy to nebudeme dělat jako ona,“ řekla jsem.

Dne 12. října zmizela cestou ze školy Lily Burkeová. O čtyři hodiny později byla nalezena mrtvá, úhledně opřená vedle kontejneru s odpadky jen tři bloky od našeho bytu. Chybělo jí pouze šest zubů, ty přerostlé dva přední a čtyři dolní.

Zavolala jsem do Wind Gap a čekala dvanáct minut, než mi policie potvrdila, že matka je doma.

Našla jsem to jako první. Nechala jsem policii, aby to objevila, ale já to našla jako první. Amma mě následovala jako rozzlobený pes, když jsem prohledávala celý byt, převracela podušky pohovky, hrabala v zásuvkách. Cos to provedla, Ammo? Když jsem vstoupila do jejího pokoje, byla už zticha. Samolibá. Prohrabala jsem její prádelník, vysypala krabičku s přáními, obrátila matraci.

Prohledala její stůl a našla jen tužky, nálepky a hrnek, co smrděl bělidlem.

Vybírala jsem zařízení domečku pro panenky kus po kuse, roztloukla jsem svou postel s nebesy, Amminu pohovku, citronově žluté sofa. Když jsem vyhodila matčiny silné mosazné sloupky s baldachýnem a zničila její toaletní stolek, vykřikla jsem: Buď já, nebo Amma. Možná obě. Podlaha matčina pokoje. Ty nádherné slonovinové dlaždičky, vytvořené z lidských zubů. Padesát šest malých zoubků, čistých a vybělených, svítilo z podlahy.

Na vraždách dětí ve Wind Gap měli podíl i další pachatelé. Výměnou za nižší tresty v psychiatrických léčebnách všechny tři blondýnky přiznaly, že Ammě pomohly zabít Ann a Natalii. Projížděly se v Ammině golfovém vozíku a zastavily se nedaleko Annina domova, přemluvily ji, aby si s nimi vyjela. Má matka tě chce vidět.

Dívky si to pak namířily do Severního lesa, předstíraly, že si udělají jakýsi čajový dýchánek. Zkrášlily Ann, chvíli si s ní hrály a po pár hodinách je to omrzelo. Vedly Ann k potoku. Holčička začala tušit něco nedobrého a pokusila se utéct, ale Amma jí v tom zabránila. Praštila ji kamenem. A vysloužila si kousnutí. Viděla jsem tu jizvu na jejím boku, ale neuvědomila si, co ten zubatý půlměsíček znamená.

Trojice blondýnek držela Ann, zatímco ji Amma škrtila prádelní šňůrou, kterou ukradla sousedovi. Trvalo hodinu uklidnit Jodes a další hodinu, než Amma vytrhala zuby, celou tu dobu Jodes brečela. Pak odnesly tělo k vodě a nechaly ho tam, poté se vrátily domů ke Kelsey a v chatě za domem se umyly a pak se koukaly na filmy. Žádná nevěděla, o čem to bylo. Pamatovaly si jen, že jedly meloun a pily bílé víno z lahví od spritu, to pro případ, že by tam nakoukla Kelseyina máti.

James Capisi nelhal o té strašidelné ženě. Amma doma sebrala jedno z těch čistoskvoucích bílých prostěradel a nařasila ho jako řeckou tógu, vyčesala si nahoru blond vlasy a zářivě se napudrovala. Byla za Artemidu, bohyni lesů a lovu. Natalie byla zprvu zaražená, když jí Amma pošeptala do ucha: Je to hra. Pojď se mnou, pobavíme se. Tajně Natalii odvedla přes les zpátky do chaty u Kelsey, kde ji držely celých osmačtyřicet hodin, pečovaly o ni, oholily jí nohy, nastrojily ji, střídaly se u ní, nosily jí jídlo, přitom si užívaly její sílící nářky. Těsně po půlnoci na 14. května ji dívky držely, zatímco ji Amma škrtila. A sama jí taky vytrhala zuby. Dětské zuby není příliš těžké vytrhnout, pokud pevně svíráte kleště. A když vám nezáleží na jejich vzhledu. (Blesková vzpomínka na podlahu Ammina domku pro panenky s mozaikou z nerovných polámaných zubů, občas pouhých úlomků.)

Holky dodrncaly v Ammině golfovém vozíku do uličky za Main Street ve čtyři ráno. Štěrbina mezi železářstvím a salonem krásy byla dost velká, aby umožnila Ammě a Kelsey donést Natalii za ruce a nohy, jedna vpředu, druhá vzadu, až na druhý konec, kde ji posadily, aby tam byla posléze nalezená. Jodes zase brečela. Dívky později zvažovaly, jestli ji taky nezabít, bály se, že by se mohla sesypat. Ten nápad už málem uskutečnily, ale došlo k matčinu zatčení.

Lily zabila Amma úplně sama, kamenem ji praštila zezadu do hlavy, pak ji holýma rukama uškrtila, vytrhla jí šest zubů a ustřihla vlasy. To vše v uličce za kontejnerem, kde mrtvou nechala. Kámen, kleště i nůžky si přinesla do školy v růžovém batohu, který jsem jí koupila.

Čokoládově hnědé vlasy Lily Burkeové Amma vpletla do koberce v mém pokoji uvnitř domečku pro panenky.

EPILOG

Adora byla shledána vinnou z vraždy prvního stupně kvůli tomu, co provedla Marian. Její právník připravuje odvolání, jež je zaníceně sledováno skupinou, která vytváří matčinu webovou stránku freeadora.org. Alan zavřel dům ve Wind Gap a pronajal si byt poblíž vězení v missourijské Vandelii. Ve dnech, kdy nemá povolenou návštěvu, jí píše dopisy.

Brzy vyšly narychlo spíchnuté paperbacky o naší vraždící rodině; dostala jsem spoustu nabídek, abych o tom napsala knížku. Curry mě přemlouval, abych na nějakou kývla, ale rychle dal zpátečku. Ještě že tak. John mi napsal vlídný a bolestný dopis. Celou dobu Ammu podezíral, nastěhoval se k Meredith taky proto, aby „dával pozor“. To by vysvětlovalo jeho rozhovor s Ammou, který jsem zaslechla, když se pásla na jeho žalu. Ubližování jako druh flirtování. Bolest jako způsob koketování. Zraňování coby sblížení, jako když matka ryla pinzetou v mých ranách. Pokud jde o můj druhý románek ve Wind Gap, o Richardovi jsem už nikdy neslyšela. To mi bylo jasné hned, jak uviděl mé poznamenané tělo.

Amma zůstane za mřížemi až do svých osmnácti, ne-li déle. Návštěvy jsou povolené dvakrát za měsíc. Jednou jsem tam byla, seděly jsme na pěkném hřišti obehnaném ostnatým drátem. Malé holky ve vězeňských teplácích a tričkách na žebřinách a kruzích pod dohledem vypasených zamračených dozorkyň. Trojice dívek sjela po točité skluzavce, vylezla nahoru a opět sjela dolů. Znovu a znovu a beze slova po celou dobu mé návštěvy.

Amma měla nakrátko ostříhané vlasy. Možná to měl být pokus vypadat tvrději, naopak jí to však dodalo vílí vzhled jako z jiného světa. Když jsem ji vzala za ruku, měla ji zvlhlou potem. Ucukla.

Slíbila jsem si, že se jí nebudu ptát na ty vraždy, aby má návštěva proběhla co nejklidněji. Místo toho to bylo skoro okamžitě venku. Proč ty zuby, proč tyhle dívenky, které byly tak bystré a nevšední. Čím se jí tak dotkly? Jak jen to mohla udělat? Ta poslední otázka zazněla káravě, jako kdybych ji plísnila, že v mé nepřítomnosti doma uspořádala večírek.

Amma nevlídně zírala na ty klouzající se tři dívky a prohlásila, že tu všechny nenávidí, že zdejší holky jsou ujeté nebo pitomé. Nesnáší praní prádla a sahání na cizí oblečení. Na chvíli se odmlčela a já myslela, že mou otázku hodlá ignorovat.

„Chvíli jsem s nimi kamarádila,“ řekla posléze se skloněnou hlavou. „Užívaly jsme si, běhaly po lese. Divočily jsme. Společně jsme se vyžívaly v ubližování. Jednou jsme zabily kočku. Ale pak se ona“ – jako vždy Adořino jméno nebylo vysloveno – „o ně začala zajímat. Nikdy jsem nemohla mít nic jen pro sebe. Už nebyly mým tajemstvím. Pořád k nám chodily. Začaly se mě vyptávat na mé stonání. Všechno by tak pokazily. Ona si to vůbec neuvědomila.“ Amma si prudce prohrábla ostříhané vlasy. „A proč ji Ann… musela kousnout? Pořád jsem na to musela myslet. Proč ji Ann dokáže kousnout, ale já ne?“

Víc už odmítla říct, jen vzdychala a pokašlávala. Pokud jde o ty zuby, vzala je jen proto, že je potřebovala. Domeček musel být dokonalý, stejně jako vše, co měla Amma ráda.

Myslím, že šlo o víc. Ann a Natalie musely zemřít, protože jim věnovala péči Adora. Amma to brala jako nespravedlnost. Amma, která matce tak dlouho dovolovala, aby z ní dělala maroda. Stává se, že když lidem dovolíš, aby ti ubližovali, tak to vlastně děláš ty jim. Amma měla nad Adorou navrch, protože jí dovolovala dělat z ní nemocnou. Na oplátku vyžadovala nezpochybnitelnou lásku a věrnost. Žádné další dívky nejsou povolené. Ze stejného důvodu zabila Lily Burkeovou. Amma totiž měla podezření, že ji mám raději.

Lze samozřejmě uvažovat o tisíci dalších záminek, proč to Amma udělala. Nakonec tu ale zbývá jediné: Ammu těšilo ubližovat. Miluju násilí, křičela na mě. Podle mě za to může matka. Dítě odkojené jedem bere bolest jako příjemnou věc.

Ten den, kdy Ammu zatkli, den, kdy bylo konečně vše odhaleno, Curry s Eileen zasedli oba na mou pohovku, podobní slánce a pepřence. Schovala jsem si do rukávu nůž, v koupelně jsem sundala košili a zaryla s ním hluboko do toho zachovalého kruhu na zádech. Řezala jsem sem a tam, dokud kůže nebyla na kousky. Curry tam vrazil, zrovna když jsem se chystala na obličej.

Curry s Eileen mi sbalili věci a odvezli mě k sobě domů, kde teď mám postel a volný prostor v bývalé suterénní herně. Všechny ostré předměty jsou zamčené, já však se ani nijak zvlášť nesnažím, abych se k nim dostala.

Učím se, že se o mě někdo stará. Učím se přijímat rodičovskou péči. Vrátila jsem se do dětství, do místa zločinu. Eileen a Curry mě ráno budí a večer ukládají s pusou na dobrou noc (v Curryho případě s pohlazením pod bradou). Nepiju nic silnějšího než Curryho oblíbenou grapefruitovou limonádu. Eileen mi napouští vanu a občas mě češe. Už mě to neděsí a považujeme to za dobré znamení.

Co nevidět bude 12. května, přesně rok, co jsem přijela do Wind Gap. Shodou okolností to je letos i Den matek. Bezva. Občas myslím na noc, kdy jsem se starala o Ammu, jak se mi dařilo ji konejšit a uklidnit. Zdává se mi, jak ji omývám a utírám jí čelo. Probouzím se s bouřícím se žaludkem a opocená nad horním rtem. Byla jsem dobrá v péči o Ammu, protože jsem laskavá? Nebo se mi líbí o ni pečovat, protože jsem zdědila Adořinu zvrhlost? Váhám mezi dvěma možnostmi, zejména v noci, kdy mi začíná pulzovat kůže.

V poslední době se přikláním spíše k té laskavosti.