Gillian Flynnová

TEMNÉ KOUTY

DARK PLACES

Copyright © 2009 by Gillian Flynn

This translation published by arrangement with Crown Publishers,

an imprint of the Crown Publishing Group,

a division of Random House, Inc.

Translation © Pavel Medek, 2014

ISBN 978-80-242-4283-5

Mému elegantnímu manželovi

Brettu Nolanovi

Dayovi byli klan, co mohl dlouho žít,Ben Day však v hlavě nikdy neměl klid.Toužil vždy po satanově temné moci,vlastní rodinu povraždil jedné hrůzné noci.  

Pod rouškou tmy zardousil malou Michelle,v kaluži krve pak rozsekat Debby přišel.Maminku Patty si úplně na konec nechal,z brokovnice ji do hlavy střelit spěchal.  

Maličká Libby nějak to sic přežila,radostí života moc si však neužila.  

–  Dětská říkanka, asi 1985

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Mám v sobě zlolajnost, skutečnou jako tělesný orgán. Rozřízněte mi břicho a nejspíš vyklouzne ven, masitá a tmavá, a spadne na podlahu, abyste ji mohli rozšlápnout. Dayové to mají v krvi. Něco se mnou není v pořádku. Nikdy jsem nebyla hodná holčička a po těch vraždách se to ještě zhoršilo. Malá sirota Libby vyrůstala nerudná a bezpáteřní střídavě u různých vzdálených příbuzných   bratranců z druhého kolene, pratet, přátel a jejich známých   v mobilních domech či chátrajících venkovských barabiznách po celém Kansasu. Do školy jsem chodila ve zděděném oblečení po mrtvé sestře: košile se zažloutlými fleky v podpaží, kalhoty s pytlovitými nohavicemi, komicky plandavé a přidržované odřeným opaskem zapnutým na poslední dírku. Na všech školních fotografiích jsem byla rozcuchaná   ze zplihlých vlasů mi trčely sponky jako nějaké smetí, co tam uvízlo ze vzduchu   a pod očima připomínajícíma pohled opilé hospodyně jsem vždy měla velké váčky. Možná neochotně zkřivené rty tam, kde měl být úsměv. Možná.

Nebyla jsem roztomilé dítě a vyrostl ze mne hodně nesympatický dospělý. Nakreslete obrázek mé duše a vyjde vám čmáranice s ostrými tesáky.

Byl ošklivý uplakaný březen a já jsem ležela v posteli a přemýšlela o sebevraždě, což je moje oblíbená činnost. Nezávazné odpolední snění: brokovnice, moje ústa, rána, dvojí škubnutí hlavy a krev na zdi. Cákance, stříkance. „Chtěla rakev, nebo kremaci?“ vyptávali by se lidé. „Kdo by měl přijít na pohřeb?“ A nikdo by nic nevěděl. Lidé, ať by to byl kdokoli, by si jen navzájem upírali oči na boty či ramena, až by se rozhostilo ticho a někdo by pak postavil na kávu, rázně a s hlasitým rachocením nádobí. Káva se k náhlé smrti náramně hodí.

Vystrčila jsem nohu zpod přikrývky, nedokázala jsem se však přimět, abych ji položila na podlahu. Nejspíš trpím depresemi. Řekla bych, že jsem v depresi už asi čtyřiadvacet let. Cítím tam někde lepší verzi sama sebe   skrytou za játry nebo nalepenou na slezinu v mém zakrslém dětském těle  , jinou Libby, která mi říká, abych vstala a něco dělala, dospěla a pokračovala v životě. Zlovolnost však obvykle zvítězí. Když mi bylo sedm let, povraždil bratr moji rodinu. Přišla jsem o mámu a dvě sestry: prásk, prásk, pích, pích, máčk, máčk. Už jsem pak nikdy nemusela doopravdy nic dělat, nic se ode mne nečekalo.

V osmnácti letech jsem zdědila 321 374 dolary, výsledek sbírky od všech těch dobrých duší, které četly můj smutný příběh, dobrodějů, jejichž srdce se nade mnou ustrnulo. Kdykoli slyším tuhle frázi, a slýchám ji často, představím si buclaté namalované srdce s ptačími křidélky, jak letí k jednomu z mnoha těch svinských dětských domovů, kde moje malé dívčí já stojí u okna, mává a chytá všechna jasně barevná srdíčka, z nichž se na mne sypou zelené peníze, díky, tisíceré díky! Když jsem byla ještě malá, všechny příspěvky se ukládaly na opatrně vedené bankovní konto, které v oněch dobách ztučnělo každé tři nebo čtyři roky, když moji historku znovu vytáhl na světlo nějaký časopis nebo zpravodajský kanál. Velký den malé Libby Dayové: jediná přeživší prérijního masakru slaví hořkosladké desáté narozeniny. (Já se špinavými copánky na zanedbaném trávníku před obytným trajlerem tety Diany. Dianina tlustá sukovitá stehna vyčnívající ze zřídkakdy nošené sukně, vrostlá do žluté trávy za mnou.) Sladké šestnáctiny statečné malé Dayové! (Já, pořád ještě mrňavá, s obličejem ozářeným narozeninovými svíčkami, s košilí příliš těsnou přes prsa, která toho roku dorostla velikosti D a na mém malém tělíčku vypadala směšně jako z nějakého pornokomiksu.)

Žila jsem z těch peněz přes třináct let, teď už mi však pomalu docházely. To odpoledne mě čekala schůzka, kde jsem měla zjistit, jak přesně na tom jsem. Muž, jenž peníze spravoval, bankéř s růžovými tvářemi a očima, které snad nikdy nemrkaly, se jmenoval Jim Jeffreys a trval na tom, že mě jednou ročně pozve na oběd, kterému říkal „zdravotní prohlídka“. Dali jsme si něco zhruba za dvacet dolarů a mluvili o mém životě   znal mě koneckonců od doby, kdy jsem byla takhle maličká, hehehe. Pokud šlo o mne, nevěděla jsem o Jimu Jeffreysovi skoro nic a nikdy jsem se na nic neptala; dívala jsem se na ty rozhovory stále stejnýma dětskýma očima: být zdvořilá, ale jen v mezích nutnosti, a co nejrychleji to mít odbyté. Jednoslovné odpovědi, unavené vzdechy. (Jediné, co jsem o Jimu Jeffreysovi předpokládala, bylo, že je to určitě křesťan a chodí do kostela   měl trpělivost a optimismus člověka, který si myslí, že se Ježíš dívá.) Další „zdravotní prohlídku“ jsem měla mít až za osm nebo devět měsíců, Jim Jeffreys však naléhal, nechával mi na záznamníku vzkazy tlumeným vážným hlasem a opakoval, že udělal, co mohl, aby prodloužil „životnost fondu“, že je však na čase zamyslet se nad „dalšími kroky“.

A tady zase vystrčila drápy ta zlovolnost: okamžitě jsem pomyslela na to druhé děvče z bulvárního tisku, Jamie Nevímjakou, která ztratila rodinu ve stejném roce   1985. Sežehla si polovinu obličeje při požáru, který založil její otec a při němž zahynul celý zbytek její rodiny. Pokaždé, když vybírám z bankomatu, vzpomenu si na tuhle Jamie a na to, že kdyby mě neobrala o pozornost, měla bych peněz dvakrát víc. Že Jamie Bůhvíjaká je s mými penězi v nějakém nákupním středisku a pořizuje si elegantní kabelky, šperky a lichotivá supermarketová líčidla, jimiž si vyhlazuje lesklou zjizvenou tvář. Bylo samozřejmě příšerné takhle uvažovat. Alespoň to jsem si uvědomovala.

Konečně, konečně, konečně jsem se s teatrálním zasténáním vyhrabala z postele a došla k čelní zdi svého domu. Mám pronajatý malý cihlový domek v půlkruhu jiných malých cihlových domků postavených na masivním útesu, odkud je výhled na bývalé dobytčí ohrady Kansas City. Myslím Kansas City v Missouri, ne Kansas City v Kansasu. V tom je rozdíl.

Místo, kde bydlím, je tak zapomenuté, že ani nemá jméno. Říká se mu jen „Tam nahoře“. Podivná oblast se spoustou slepých uliček a psích výkalů. Ostatní domky jsou plné starých lidí, kteří v nich bydlí od té doby, co byly postaveny. Tihle staroušci, šedí a těstovití, vysedávají za síťovými okny a v každou denní dobu se dívají ven. Občas se opatrně došourají ke svým autům a já si připadám provinile, jako bych jim měla jít pomoct. To by se jim ale nelíbilo. Nejsou to přívětivě naladění staroušci   jsou to nemluvní a naštvaní dědci a báby, jimž se vůbec nelíbí, že jsem jejich sousedkou, že jsem ta nová. Celé okolí je zaplněno jejich nesouhlasem. Ve vzduchu se vznáší šum jejich opovržení a o dva domy dál žije hubený rezavý pes, který celé dny štěká a celé noci vyje   je to nepřetržitý kravál v pozadí, o němž si ani neuvědomujete, že vás dohání k šílenství, dokud na pár požehnaných okamžiků neumlkne a pak znovu nezačne. Jediný optimistický zvuk v celém okolí obvykle prospím: je jím ranní žvatlání malých dětí. Skupinka děcek s kulatými obličeji a spoustou teplého oblečení, která chodí do nějaké školky skryté ještě hloub v krysím labyrintu uliček za mnou   každé se drží kousku dlouhého provazu, jejž za sebou táhne kdosi dospělý. Ráno co ráno pochodují jako tučňáci kolem mého domu, ještě nikdy jsem je však neviděla vracet se zpátky. Působí to na mne dojmem, jako by procupitali kolem celého světa a dokončili okruh právě včas, aby ráno znovu prošli kolem mého okna. Ať je tomu jakkoli, přirostli mi k srdci. Jsou to tři holčičky a jeden kluk, všichni se zálibou v křiklavě červených bundách   a když zaspím a promeškám je, přepadá mě vážně skleslost. Větší než jindy. To je výraz, který by použila moje máma, ne něco tak dramatického jako deprese. Jsem skleslá už čtyřiadvacet let.

Na schůzku jsem si oblékla sukni a blůzu; připadala jsem si jako trpaslík, protože dospělé oblečení pro velké holky mi nikdy pořádně nepadne. Měřím sotva půl druhého metru   přesně sto čtyřicet sedm a půl centimetru  , ale zaokrouhluju to. Zažalujte mě. Je mi jedenatřicet, lidé však mají sklon mluvit se mnou zpěvavým hlasem, jako by mi nabízeli omalovánky.

Jen co jsem zamířila po zapleveleném svahu před domovními dveřmi, sousedův rezavý pes spustil svůj všetečný štěkot. Na chodníku poblíž mého auta jsou dvě rozdrcené kostry nějakých ptačích mláďat, které se zploštělými zobáky a křídly vypadají jako ještěrky. Leží tam už rok. Neodolám a pokaždé, když nasedám do auta, se na ně podívám. Potřebovali bychom pořádnou povodeň, aby je odplavila.

Na schodech před vchodem domu na protější straně ulice se bavily dvě postarší ženy a já jsem cítila, jak mě odmítají vzít na vědomí. Neznám tu nikoho jménem. Kdyby jedna z nich zemřela, nemohla bych ani říct: „Chudinka stará paní Zalynská je mrtvá.“ Musela bych říct: „Ta mizerná stará čarodějnice přes ulici natáhla bačkory.“

Připadala jsem si jako nedospělý duch, když jsem nasedala do anonymního auta střední kategorie, které jako by bylo vyrobeno převážně z plastů. Pořád čekám, že se objeví někdo od prodejce a sdělí mi evidentní skutečnost: „Je to vtip. V tomhle se doopravdy nedá jezdit. Dělali jsme si legraci.“ Jako v transu jsem v téhle hračce absolvovala desetiminutovou jízdu do centra na schůzku s Jimem Jeffreysem a na parkoviště u restaurace jsem dojela s dvacetiminutovým zpožděním; věděla jsem, že se i tak bude laskavě usmívat a o mé nedochvilnosti nic neřekne.

Měla jsem mu po příjezdu zavolat z mobilu, aby mohl vyběhnout a uvést mě dovnitř. Restaurace   velký, typický místní steakhouse   je obklopená opuštěnými budovami, které v něm vyvolávají obavy, jako by v jejich prázdných slupkách neustále číhala banda sexuálních násilníků očekávajících můj příjezd. Jim Jeffreys přece nebude Mužem, který dovolil, aby se Libby Dayové stalo něco špatného. Nic špatného přece nesmí potkat STATEČNOU MALOU DAYOVOU, ZTRACENÉ DĚVČÁTKO, žalostnou zrzavou sedmiletou holku s velkýma modrýma očima, která jako jediná přežila PRÉRIJNÍ MASAKR, ŘÁDĚNÍ KANSASKÉHO ZABIJÁKA, OBĚŤ STATKÁŘSKÉMU SATANOVI. Moji mámu i dvě starší sestry zavraždil Ben. Jako jediná zbývající jsem ho označila za vraha. Byla jsem tou sladkou holčičkou, která bratra jako uctívače ďábla předala spravedlnosti. Byla jsem novinářskou senzací. Enquirer otiskl moji uslzenou fotografii na první straně s titulkem ANDĚLSKÁ TVÁŘ.

Podívala jsem se do zpětného zrcátka a pořád ještě jsem v něm svůj dětský obličejík viděla. Pihy už vybledly, zuby se srovnaly, ale nos jsem měla stále rozpláclý a oči kulaté jako kočka. Vlasy jsem teď nosila odbarvené na platinovou blondýnu, už mi však kolem kořínků zase rostly zrzavé. Vypadalo to, jako by mi kůže na hlavě krvácela, zejména v pozdně odpoledním slunečním světle. Vypadalo to odporně. Zapálila jsem si cigaretu. Někdy jsem bez kouření vydržela celé měsíce a pak jsem najednou pocítila, že si musím zapálit. Takhle to se mnou chodí, u ničeho nevydržím.

„Tak jdeme, Dayinko,“ vybídla jsem se nahlas. Tak si říkám, když nenávidím všechno kolem sebe.

Vystoupila jsem z auta a celou cestu k restauraci jsem pokuřovala; cigaretu jsem držela v pravé ruce, abych se nemusela dívat na zmrzačenou levou. Byl už skoro večer: uhánějící mraky se ve skupinkách přesouvaly po obloze jako stádo bizonů a slunce bylo právě tak nízko, že všechno kolem mělo růžový nádech. Směrem k řece se mezi smyčkami dálničních nájezdů tyčila zastaralá obilná sila jako prázdné a soumrakem potemnělé neužitečné relikty.

Úplně sama jsem přešla parkoviště a pod nohama mi skřípělo rozdrcené sklo. Nikdo mě nepřepadl. Bylo koneckonců teprve pár minut po páté. Jim Jeffreys rád brzo jedl i chodil spát a byl na to hrdý.

Když jsem vešla dovnitř, seděl u baru a usrkával limonádu, a jak jsem čekala, nejdřív ze všeho vytáhl z kapsy saka mobil a podíval se na něj, jako bych ho zradila.

„Volala jste?“ zamračil se.

„Ne, zapomněla jsem,“ zalhala jsem.

„No, nic se nestalo,“ usmál se. „V každém případě jsem rád, že jste tady, zlato. Můžeme si promluvit?“

Připleskl na barový pult dvě dolarovky a přesunul se i se mnou do červeného koženého boxu, z jehož prasklin vykukovala žlutá vycpávka. Roztřepené ostré okraje mě zezadu poškrábaly na nohou, když jsem si sedala. Z čalounění se vyvalil starý cigaretový zápach.

Jim Jeffreys přede mnou nikdy nepil alkohol a nikdy se ani nezeptal, jestli si nedám něco k pití já, když však přišel číšník, objednala jsem si sklenici červeného vína a sledovala jsem, jak se snaží nevypadat překvapeně, zklamaně či jakkoli jinak, jak by Jim Jeffreys vypadat neměl. Jaké červené? zeptal se číšník a já nevěděla, co na to říct   nikdy jsem si nepamatovala názvy červených ani bílých vín nebo to, kterou část toho názvu má člověk říct nahlas, a tak jsem jen zahučela Jakékoli. Jim Jeffreys si objednal steak a já plněný pečený brambor; když pak číšník odešel, Jim Jeffreys si dlouze povzdechl, jako by seděl v zubařském křesle, a začal: „No, Libby, ocitáme se tu společně ve zcela nové a odlišné fázi vzájemného vztahu.“

„Kolik ještě zbejvá?“ zeptala jsem se a v duchu jsem se modlila řeknidesettisícřeknidesettisíc.

„Copak vůbec nečtete ty výkazy, co vám posílám?“

„Občas ano,“ zalhala jsem znovu. Ráda jsem dostávala poštu, ale nerada jsem ji četla; výkazy se nejspíš válely na hromadě někde u mne doma.

„Neposlechla jste si moje vzkazy?“

„Ten váš mobil je asi nějakej vadnej. Hrozně často vypadává.“ Poslouchala jsem jen tak dlouho, aby mi bylo jasné, že jsem v maléru. Obvykle jsem přestala vnímat po první větě, která vždy začínala: Tady váš přítel Jim Jeffreys, Libby…

Jim Jeffreys si propletl prsty a vystrčil spodní ret. „Ve fondu zbývá devět set dvaaosmdesát dolarů a dvanáct centů. Jak jsem vám říkal, kdybyste ho dokázala doplňovat příjmy z nějaké pravidelné práce, udrželi bychom ho při životě, jenže  ,“ rozhodil rukama a zamračil se   „dopadlo to trochu jinak.“

„A co moje kniha, copak ta…?“

„Je mi líto, Libby, ale kniha nic nenese. Říkám vám to každý rok. Není to vaše vina, ale kniha… ne. Nic.“

Před lety se jistý vydavatel svépomocných knih rozhodl využít mých pětadvacátých narozenin a požádal mě, aby napsala něco o tom, jak jsem se vyrovnala s „duchy své minulosti“. S ničím jsem se sice moc nevyrovnala, ale knihu jsem mu přesto slíbila a telefonicky jsem se domluvila s jednou ženou v New Jersey, která si vzala na starost sepsání skutečného textu. Kniha vyšla na Vánoce 2002 a na obálce měla moji fotografii s nešťastným střapatým účesem. Měla název Brand New Day! Čili Zcela nový den! Nebo taky Zcela nová Dayová! Trauma z dětství je třeba nejen přežít, ale také překonat! a kromě několika momentek mne a mé mrtvé rodiny obsahovala dvě stě stran sentimentálně rozplizlého návodu k pozitivnímu myšlení. Dostala jsem za ni 8000 dolarů a několik pozvání na přednášky pro skupiny obětí různých traumat. Letěla jsem do Toleda na shromáždění mužů, kteří v dětském věku osiřeli, či do Tulsy na zvláštní setkání teenagerů, jimž otcové zavraždili matky. Podepisovala jsem svou knihu pro vykulená děcka, která mi kladla znepokojivé otázky, jako zda moje matka pekla koláče. Podepisovala jsem ji pro staré šedivějící chudáky, kteří na mne mžourali přes bifokální brýle a dech jim páchl připálenou kávou a žaludečními kyselinami. Psala jsem do jejich výtisků „Začněte nový den!“ nebo „Čeká vás nový den!“ Jaké štěstí, máte-li tak využitelné příjmení, jako je Day. Lidé, kteří si mě chodili poslechnout, vždy vypadali vyčerpaně a zoufale a nejistě poblíž mě postávali v neuspořádaných skupinkách. Byly to vesměs malé skupinky. Když jsem se dozvěděla, že za tohle všechno nedostávám nic zaplaceno, odmítla jsem nadále kamkoli jezdit. Z knihy už byl tak jako tak propadák.

„Připadá mi, že měla vydělat víc,“ zamumlala jsem. Vážně jsem si moc přála, aby ta kniha vydělávala, takovým tím obsedantním dětinským způsobem   znáte ten pocit: když něco dostatečně usilovně chcete, mělo by to přijít. Mělo by.

„Já vím,“ přikývl Jim Jeffreys, po šesti letech už však na toto téma neměl co dalšího říct. Mlčky sledoval, jak upíjím víno. „V jistém smyslu, Libby, vám to ale nabízí skutečně zajímavou novou fázi života. Chci se zeptat, čím chcete být, až dospějete?“

Bylo mi jasné, že to má znít roztomile, ale zvedlo to ve mně vlnu vzteku. Nechtěla jsem být ničím, o to tady do prdele šlo.

„Žádný prachy nezbejvaj?“

Jim Jeffreys smutně zavrtěl hlavou a začal si solit právě přinesený steak, kolem něhož se rozlévala krev jako limonáda Kool-Aid.

„A co nový příspěvky? Blíží se přece pětadvacátý výročí.“ Cítila jsem další příliv vzteku za to, že mě donutil vyslovit to nahlas. Ben své vražedné řádění odstartoval 3. ledna 1985 kolem druhé hodiny ranní. Výročí masakru mé rodiny, a já se tady na něj těším! Kdo může něco takového říct? Proč tam nemůže zbývat aspoň pět tisíc?

Znovu zavrtěl hlavou. „Už nic nechodí, Libby. Kolik je vám, třicet? Jste dospělá žena. Lidé se dívají jinam. Chtějí pomáhat jiným malým holčičkám a ne…“

„Ne mně.“

„Bohužel.“

„Lidi se dívaj jinam? Vážně?“ Pocítila jsem záchvěv opuštěnosti   stejný, jaký se mě zmocňoval pokaždé, když mě jako malou nějaká teta nebo sestřenice nechávala u nějaké jiné tety nebo sestřenice: Už toho mám dost, teď si ji na chvíli vezmi ty. A každá nová teta nebo sestřenice byla asi tak týden docela milá, vážně se s mou zahořklou maličkostí hrozně snažila, až nakonec… popravdě řečeno to obvykle byla moje chyba. Myslím to vážně, nehraju si na žádnou falešnou oběť. Jedné ze sestřenic jsem postříkala celý obývací pokoj lakem na vlasy a pak ho podpálila. Teta Diana, moje opatrovnice, mámina sestra, moje milovaná tetička, mě k sobě vzala   a zase mě poslala pryč   asi půltucetkrát, než přede mnou konečně definitivně přibouchla dveře. Prováděla jsem té chudince příšerné věci.

„Bohužel neustále dochází k novým vraždám, Libby,“ vysvětloval monotónně Jim Jeffreys. „Lidé mají velmi krátkou paměť. Jen se podívejte, jak právě teď vyvádějí kvůli Lisette Stephensové.“

Lisette Stephensová byla hezká pětadvacetiletá bruneta, která zmizela cestou domů z rodinné večeře u příležitosti Dne díkůvzdání. Do jejího hledání se zapojilo celé Kansas City   nemohli jste si pustit zprávy, aniž byste viděli, jak se na vás usmívá její fotografie. V celonárodní televizi se její příběh objevil počátkem února a celý další měsíc se v jejím případě nic nezjistilo. Lisette Stephensová byla mrtvá a všichni to už věděli, nikdo se ale nechtěl oficiálně vzdát jako první.

„Přesto myslím,“ pokračoval Jim Jeffreys, „že by všichni rádi slyšeli, že se vám vede dobře.“

„No úžasný.“

„Co vysoká škola?“ Ukrojil si a přežvykoval kus masa.

„Ne.“

„Tak co kdybychom se vám pokusili najít nějakou kancelářskou práci, třeba někde v archivu nebo tak?“

„Ne.“ Složila jsem hlavu do dlaní, nevšímala jsem si jídla a nechala jsem ze sebe vyzařovat nabručenost. To byl další z máminých výrazů: nabručenost. Znamenalo to být skleslý způsobem, jaký druhé lidi štve. Agresivní skleslost.

„Hmm, co kdybyste si na to dala tak týden a trochu o tom popřemýšlela?“ Teď už steak přímo hltal, rázně kmital vidličkou nahoru a dolů. Jim Jeffreys chtěl odejít. Jim Jeffreys tady skončil.

Předal mi tři došlé dopisy a odešel s grimasou, která měla působit optimisticky. Tři dopisy, které vesměs vypadaly na nevyžádanou reklamu. Kdysi mi Jim Jeffreys nosíval krabice od bot přetékající poštou; většinou to byly dopisy s připojenými šeky. Ty jsem převedla na něj a dárce pak obdržel standardní děkovný dopis mým hranatým písmem. „Děkuji Vám za Váš příspěvek. Díky lidem jako vy se mohu těšit na světlejší budoucnost. S podzdravem, Libby Dayová.“ Vážně se tam psalo „s podzdravem“, protože se Jim Jeffreys domníval, že budou lidé takovou chybu považovat za dojímavou.

Jenže s krabicemi od bot plnými finančních darů byl konec a mně zbývaly pouhé tři dopisy a zbytek večera, který jsem potřebovala nějak zabít. Zamířila jsem zpět domů a několik aut na mne muselo zablikat, než jsem si uvědomila, že sama jedu bez světel. Na východě světélkovalo panorama Kansas City, neokázalá silueta středně vysokých budov jako ze hry Monopoly, z níž tu a tam vyčnívaly vysílací věže. Pokoušela jsem se představit si, čím bych si mohla vydělávat. Něco, co dospělí dělávají. Zkoušela jsem vidět sama sebe v ošetřovatelském čepečku a s teploměrem v ruce, pak zase ve vypasované modré policejní uniformě, jak převádím přes ulici malé děcko, nebo s perlovým náhrdelníkem a květovanou zástěrou, jak připravuji večeři pro manžílka. Takhle už jsi zcvokla, napadlo mě. Představy dospělosti pořád čerpáš z obrázkových knížek. A sotva mě to napadlo, už jsem se viděla, jak píšu abecedu na tabuli před dychtivě mě sledujícími prvňáčky.

Snažila jsem se vymyslet nějaké povolání, které by reálně připadalo v úvahu   něco s počítači. Ukládání dat, není to snad existující zaměstnání? Nebo možná služby zákazníkům? Viděla jsem kdysi film, kde se nějaká žena živila venčením psů; chodila oblečená v kalhotách a svetrech, neustále dostávala květiny a uslintaní psi ji bezvýhradně milovali. Jenže já jsem psy neměla ráda, bála jsem se jich. Nakonec jsem samozřejmě přemýšlela o farmaření. Naše rodina se farmařením živila celé století, až po matku, dokud ji Ben nezabil. Pak se farma prodala.

Jenže sama bych stejně farmařit neuměla. Vzpomínám si, jak to tam vypadalo: Ben se brodí studeným jarním blátem a odhání z cesty telata, máminy drsné ruce se zarývají do třešňově červených kuliček, z nichž vykvete čirok, Michelle a Debby s pištěním skáčou ve stodole do balíků sena. „To svědí!“ stěžovala si Debby pokaždé a pak šla skočit znovu. Nikdy se těmito myšlenkami nemohu zaobírat moc dlouho. Dala jsem jim vlastní název, jako by byly obzvlášť nebezpečnou oblastí: „temný kout“. Zdržím-li se příliš dlouho u vzpomínek, jak se máma snaží vlastními silami znovu opravit ten zatracený kávovar nebo jak Michelle poskakuje v žerzejové noční košili s podkolenkami vytaženými až ke kolenům, přeskočí mi mysl do temného kouta. Maniakální šmouhy křiklavě rudého zvuku ve tmě. Ta nevyhnutelná rytmická sekera, mechanicky se pohybující, jako by štípala dříví. Výstřely z brokovnice v malé chodbičce. Matčino vyděšené sojčí štěbetání, jak se s napůl ustřelenou hlavou stále snaží zachránit své děti.

Co dělá taková administrativní asistentka? přemýšlela jsem.

Zajela jsem k domu a vystoupila na chodník, do jehož betonové desky někdo před desetiletími vyškrábal: „Jimmy miluje Tinu.“ Občas jsem si vymýšlela alternativy, jak ten pár skončil. On byl hráčem druhé baseballové ligy a ona hospodyňkou v Pittsburghu, kde bojovala s rakovinou. On byl rozvedený hasič a ona právnička, která se vloni utopila u pobřeží Mexického zálivu. Ona byla učitelkou a on ve dvaceti zemřel na infarkt. Byla to zajímavá, byť děsná mentální hra. Měla jsem ve zvyku alespoň jednoho z nich zabít.

Zvedla jsem oči ke svému pronajatému domku a přemýšlela, jestli nemá střechu našikmo. Kdyby se celý sesypal, o moc bych nepřišla. Neměla jsem tam nic cenného kromě prastarého kocoura jménem Buck, který mě byl schopen snášet. Když jsem došla na promáčené a pokřivené schody, dolehlo ke mně zevnitř jeho dotčené mňoukání a já jsem si uvědomila, že jsem ho celý den nenakrmila. Otevřela jsem dveře a přestárlý kocour ke mně pomalu a namáhavě zamířil jako ojetá rachotina s rozbitým volantem. Neměla jsem doma žádné žrádlo pro kočky   už týden to bylo na seznamu mých úkolů  , šla jsem tedy do lednice, vytáhla pár plátků ztvrdlého švýcarského sýra a dala jsem mu je. Pak jsem se posadila se svými třemi obálkami; prsty mi páchly jako zkyslé mléko.

Nedostala jsem se dál než k prvnímu dopisu.

Milá slečno Dayová,

doufám, že Vás tento dopis zastihne, protože zjevně nemáte vlastní webovou stránku. Četl jsem o Vás, už léta bedlivě sleduji Váš příběh a velice rád bych věděl, jak se Vám daří a co v těchto dnech děláte. Vystupujete někdy na veřejnosti? Jsem členem skupiny, která by Vám zaplatila 500 dolarů jen za to, kdybyste přijela. Kontaktujte mě, prosím, a rád Vám podám další informace.

S pozdravem,

Lyle Wirth

P.S. Považujte to za legitimní obchodní nabídku.

Striptýz? Porno? Když tehdy před lety vyšla moje kniha i se souborem fotografií Dospívání malé Dayové, nejnápadnějším snímkem jsem byla já v sedmnácti letech s třaslavými ženskými ňadry sotva schovanými pod křupanskou blůzou. Dostala jsem v důsledku toho několik návrhů od nevýznamných pornočasopisů, žádný mi však nenabídl dost peněz, abych o tom vážně přemýšlela. Ani teď by mě k tomu pět stovek nepřesvědčilo, kdyby ti chlapi chtěli, abych se svlékla. Možná ale   mysli pozitivně, Dayinko!   možná skutečně šlo o legitimní nabídku od další z těch skupin truchlících pozůstalých, kteří potřebovali, abych přijela, protože jim to poskytovalo důvod mluvit sami o sobě. Pět stovek za pár hodin soucitu, to nebyl špatný kšeft.

Dopis byl psaný na počítači s výjimkou telefonního čísla, které někdo připojil na spodní okraj rozhodným rukopisem. Vytočila jsem číslo a doufala jsem, že se dostanu do hlasové schránky. Místo toho na lince zavládlo duté ticho, jaké slyšíte, když někdo zvedne telefon, ale nepromluví do něj. Připadala jsem si nepříjemně, jako bych se někomu dovolala uprostřed večírku, o němž jsem se neměla dozvědět.

Po třech vteřinách se ozval mužský hlas: „Haló?“

„Ahoj. To je Lyle Wirth?“ Buck se mi otíral o nohy a škemral o další jídlo.

„Kdo volá?“ V pozadí stále velké hlasité nic. Jako by byl na dně jámy.

„Tady Libby Dayová. Napsal jste mi dopis.“

„No páááááni! Vážně? Libby Dayová. Poslyšte, kde jste? Jste ve městě?“

„V jakým městě?“

Muž   nebo chlapec, měl mladý hlas   křikl na někoho za sebou něco, z čeho jsem rozuměla „to už jsem udělal“, a pak mi zachrčel do ucha.

„Jste v Kansas City? Bydlíte přece stále v Kansas City, ne? Libby?“

Už jsem se chystala zavěsit, ten chlap však začal do telefonu hulákat hal-llóóó, hal-llóóó! tak hlasitě, jako bych byla nějaké zasněné děcko, co ve škole nedává pozor, tak jsem mu řekla, že skutečně bydlím v Kansas City, a zeptala jsem se, co chce. Vyrazil ze sebe jedno z těch hehehe zachechtání, jimiž jako by lidé chtěli říct, že tomuhle určitě nebudete chtít věřit, ale…

„No, jak jsem psal, chtěl jsem si promluvit o vašem případném vystoupení. Tak nějak.“

„O jakým vystoupení?“

„Totiž, jsem v takovém zvláštním klubu… máme tady příští týden setkání a…“

„V jakým klubu?“

„No, je trochu neobvyklý. Trochu undergroundový…“

Nic jsem neříkala a nechávala jsem ho vydusit. Cítila jsem, jak z počátečního sebevědomí přechází v nejistotu. Výborně.

„Ale, zatraceně, to se po telefonu nedá vysvětlit. Můžu vás… hmm, pozvat na kafe?“

„Na kafe už je pozdě,“ odsekla jsem a až pak jsem si uvědomila, že nejspíš neměl na mysli dnes, nejspíš myslel někdy tenhle týden, a zase už jsem začala uvažovat o tom, jak zabiju příštích čtyři až pět hodin.

„Na pivo? Na víno?“ zeptal se.

„Kdy?“

Okamžik mlčení. „Dnes večer?“

Také okamžik mlčení. „Tak jo.“

Lyle Wirth vypadal jako sériový vrah. Což znamenalo, že jím pravděpodobně není. Kdybyste rozsekávali štětky na kusy nebo požírali děvčata uprchlá z domova, snažili byste se vypadat normálně. Seděl u zašlého karetního stolku uprostřed restaurace Tim-Clark’s Grille, dusné putyky hned u blešího trhu. Podnik se proslavil svým barbecue a začínal si získávat lepší klientelu, takže se v něm nyní scházela podivná směsice prošedivělých pamětníků a ulíznutých frajerů v přiléhavých džínech. Lyle nebyl ani jedno: bylo mu jen něco málo přes dvacet let a měl vlnité šedohnědé vlasy, které se snažil zkrotit příliš velkým množstvím gelu na nesprávných místech, takže byly napůl rozježené a napůl mastně lesklé. Měl brýle bez obrouček, těsnou větrovku s nápisem „Jen pro členy“ a džíny, které sice byly přiléhavé, nepůsobily však elegantně, ale spíš jako by ho škrtily. Rysy měl tak jemné, že to u muže nemohlo být atraktivní. Muži by neměli mít rty jako poupata.

Když jsem k němu zamířila, zachytil můj pohled. Zpočátku mě nepoznal, jen mě očima hodnotil jako kteroukoli cizí ženu. Až když jsem byla téměř u jeho stolu, došlo mu to: pihy, kostra malého ptáčete, boxerský nos, který vypadal tím rozplácleji, čím déle jste se na něj dívali.

„Libby!“ vyhrkl, pak si uvědomil, že je to příliš familiární oslovení, a dodal: „Dayová!“ Vstal, odtáhl od stolu skládací židličku, zatvářil se, jako by své zdvořilosti litoval, a znovu se posadil. „Máte blond vlasy.“

„Jo,“ přikývla jsem. Nemám ráda lidi, kteří začínají rozhovor konstatováním faktů   co na to máte říct? Dnes je tedy vedro. Jo, to je. Rozhlédla jsem se po obsluze, abych si objednala pití. Servírka v minisukni se smyslnými černými vlasy k nám stála otočená hezkým zadkem. Zaťukala jsem prsty do desky stolu, až se k nám otočila a předvedla mi nejmíň sedmdesátiletý obličej s tlustou vrstvou make-upu, která stékala po vráskách na tvářích, a ruce mramorované purpurovými žílami. Něco v ní zavrzalo, když se naklonila, aby vyslechla moji objednávku, a zklamaně si odfrkla, když jsem si řekla jen o pivo Pabst.

„Mají tu fakt dobré hovězí hrudí,“ řekl Lyle. Sám ale nic nejedl, jen usrkával zbytek něčeho mléčně bílého.

Maso nejím od té doby, co jsem viděla svoji zohavenou rodinu   pořád ještě jsem se snažila vyhnat z hlavy vzpomínky na Jima Jeffreyse a jeho šlachovitý steak. Zavrtěla jsem hlavou, čekala jsem na pivo a rozhlížela se jako turistka. První, čeho jsem si všimla, byly Lylovy špinavé nehty. Stará servírka měla černou paruku nakřivo a na krk jí zpod ní vylézaly prameny zpocených bílých vlasů. Pár si jich zastrčila zpátky a popadla porci hranolků prskajících pod infračerveným zářičem. U vedlejšího stolku seděl sám nějaký tlouštík, který jedl hovězí žebírka a prohlížel si nákup z blešího trhu: kýčovitou starou vázu s obrázkem mořské panny. Prsty nechával na jejích ňadrech mastné skvrny.

Servírka bez jediného slova postavila přímo přede mne pivo a pak zavrněla na tlouštíka a nazvala ho zlatíčkem.

„Tak co mi povíte o tom klubu?“ zeptala jsem se.

Lyle zčervenal a v koleni pod stolem mu začalo škubat.

„No, znáte to, jak si někteří chlapi na internetu hrají na manažery fotbalových klubů nebo sbírají baseballové karty?“ Přikývla jsem. Zvláštně se zasmál a pokračoval. „Nebo ženské, co čtou ty časopisecké drbárny a vědí všechno o nějakém herci, jako třeba jak se jmenují jeho děti nebo v kterém městě vyrůstal?“

Opatrně jsem sklonila hlavu v jakémsi rezervovaném přikývnutí.

„Tak tohle je podobné, až na to, že… no, říkáme si Vražedný klub.“

Napila jsem se piva a na nose mi vyrazily kapky potu.

„Není to tak ujeté, jak se zdá.“

„Mně to připadá sakra ujetý.“

„Víte, jak mají někteří lidé rádi záhady? Nebo tráví všechen čas s blogy opravdových zločinů? Náš klub je parta takových lidí. Každý má svůj zločin, kterým je posedlý: Laci Petersonovou, Jeffreym MacDonaldem, Lizzie Bordenovou… vámi a vaší rodinou. Chci říct, že vy a vaše rodina jste v klubu náramně populární. Prostě úžasně. Víc než JonBenét, ta zavražděná dívka v Coloradu.“ Všiml si mé grimasy a dodal: „To, co se stalo, je tragédie. A váš bratr je za to ve vězení… jak dlouho už, bude to pětadvacet let?“

„Bena nelitujte. Vyvraždil mi rodinu.“

„Jo, jasně.“ Dal si do úst kousek zmrzliny. „Mluvíte s ním o tom někdy?“

Cítila jsem, jak se aktivují moje obranné štíty. Existují lidé, kteří tvrdí, že je Ben nevinný. Posílají mi novinové výstřižky o Benovi, a já je nikdy nečtu, vyhazuju je, jen co vidím jeho fotografii   zrzavé, po ramena dlouhé rozpuštěné vlasy ve stylu Ježíše, které ladí s jeho rozzářeným mírumilovným obličejem. Už mu bude čtyřicet. Nikdy jsem nebyla bratra ve vězení navštívit, za celá ta léta ani jednou. Momentálně je zavřený příhodně na okraji našeho domovského města   Kinnakee v Kansasu  , kde se oněch vražd dopustil. Já ale nejsem nostalgická.

Většinu Benových oddaných příznivců tvoří ženy. Postarší ženy s velkýma ušima, s trvalou na hlavě a kalhotovým kostýmem, s pevně stisknutými rty a výrazem ukřižovaných. Občas se objevují na mém prahu a oči jim nepřirozeně září. Přesvědčují mě, že moje svědectví bylo mylné. Že jsem byla zmatená, donucená tak vypovídat, že jsem lhala, když jsem v sedmi letech pod přísahou vypověděla, že vrahem byl můj bratr. Často na mne hulákají a vždy mají spoustu slin. Několik mi dokonce dalo facku. To jim ještě víc ubírá na přesvědčivosti: zrudlou hysterickou ženskou je snadné ignorovat, a já vždycky hledám důvod, abych je ignorovat mohla.

Kdyby se ke mně chovaly slušněji, třeba by mě zviklaly.

„Ne, já za Benem nechodím. Pokud vám jde o tohle, tak nemám zájem.“

„Ne, ne, ne, o to nejde. Prostě byste přišla, je to jen taková slezina, a dovolila byste nám, abychom vás vyzpovídali. Vy na tu noc vážně nevzpomínáte?“

Temný kout.

„Ne, nevzpomínám.“

„Mohla byste se dozvědět něco zajímavého. Mezi fanoušky jsou někteří… experti, kteří toho vědí víc než detektivové, co na případu pracovali. Ne že by to bylo nějak zvlášť těžké.“

„Takže je to banda lidí, co mě chce přesvědčit, že je Ben nevinnej.“

„No… možná. A možná naopak přesvědčíte vy je.“ Postřehla jsem v jeho tónu náznak blahosklonnosti. Nakláněl se ke mně a ramena měl nervózně napružená.

„Chci tisíc dolarů.“

„Mohl bych vám dát sedm set.“

Znovu jsem se lhostejně rozhlédla po lokálu. Byla jsem připravená vzít cokoli, co mi Lyle Wirth nabídne, protože jinak mě už brzy čekala opravdová práce, a na to jsem nebyla připravená. Nejsem člověk, na kterého se lze spolehnout pět dnů týdně. Pondělí úterý středa čtvrtek pátek? Nikdy ani pět dnů po sobě nevstanu z postele   často se zapomínám pět dnů po sobě najíst. Chodit do práce někam, kde bych musela zůstat osm hodin   osm dlouhých hodin mimo vlastní domov  , bylo nemyslitelné.

„Tak dobrá, sedm set,“ souhlasila jsem.

„Výborně. A bude tam spousta sběratelů, tak přineste všechny případné suvenýry, myslím jako předměty z dětství, které byste byla ochotná prodat. Je docela možné, že si odnesete dva tisíce. Zejména dopisy. Cokoli datované okolo doby těch vražd. Třetího ledna 1985,“ vypočítával, jako by to říkal často. „Cokoli, co patřilo vaší mamince. Vaše maminka totiž lidi… přímo fascinuje.“

Tak to bylo odjakživa. Lidé vždy chtěli vědět: co je to za ženu, kterou zavraždí vlastní syn?

PATTY DAYOVÁ

2. LEDNA 1985

08.02

Už zase telefonoval a jeho hlas zněl přes dveře jako nesrozumitelné žvatlání z kreslené grotesky. Chtěl původně samostatnou linku   přísahal, že polovina jeho spolužáků má v telefonním seznamu vlastní číslo. Říkalo se tomu dětské linky. Nejprve se zasmála a pak naštvala, protože jeho naštvalo, že se mu směje. (No prosím vás, dětská telefonní linka? Jak může ty děti někdo takhle rozmazlovat?) Ani jeden z nich už se o tom znovu nezmínil   oba příliš snadno ztráceli trpělivost  , až o pár týdnů později prostě přišel domů a se sklopenou hlavou jí ukázal obsah nákupní tašky: telefonní rozdvojku, která umožňovala připojit na jednu linku dva aparáty, a pozoruhodně lehký plastový telefon, který se na pohled příliš nelišil od růžových dětských telefonů, s nimiž si děvčata hrávala na sekretářky. „Kancelář pana Benjamina Daye,“ hlásily se do nich a snažily se zatáhnout staršího bratra do hry. Ben se obvykle usmál a požádal je, aby přijaly vzkaz; poslední dobou je pak prostě ignoroval.

Od té doby, co si Ben přinesl domů svoje vybavení, ujal se u Dayových výraz „zatrachtilá šňůra“. Telefonní šňůra se totiž od přípojky v kuchyni kroutila přes kuchyňskou linku chodbou a mizela ve skulině pode dveřmi jeho pokoje, které byly vždy zavřené. Minimálně jednou denně o ni někdo zakopl, po čemž následovalo zavřeštění (pokud to byla některá z dívek) nebo zaklení (pokud šlo o Patty nebo Bena). Opakovaně ho žádala, aby šňůru připevnil ke stěně, a Ben stejně opakovaně odmítal. Pokoušela se to sama sobě zdůvodnit normální teenagerskou paličatostí, na Bena jí to však připadalo příliš agresivní a jí dělalo starosti, jestli není cholerik, lenoch nebo něco ještě horšího, co ji ani nenapadalo. A s kým vlastně mluví? Před záhadným přidáním druhého telefonu Benovi sotva kdy někdo volal. Měl dva dobré kamarády, Muehlerovic bratry, kteří nosili montérky s nápisem Budoucí američtí farmáři a byli oba tak uzavření, že někdy prostě zavěsili, když vzala telefon ona   v takových případech Patty Benovi řekla, že zrovna volal Jim nebo Ed. Až do nynějška však nebyly žádné dlouhé rozhovory za zavřenými dveřmi.

Patty měla podezření, že si syn konečně namluvil nějaké děvče, několik narážek v tomto smyslu však Bena natolik vyvedlo z míry, že se jeho bledá pleť zbarvila modrobíle a jantarové pihy se rozzářily jako červená varovná světla. Raději se úplně přestala vyptávat. Nebyla matkou toho typu, co se dětem snaží za každou cenu nahlédnout do života   a pro patnáctiletého kluka bylo tak jako tak těžké zajistit si soukromí v domě plném žen. Poté, co se jednoho dne vrátil ze školy a našel Michelle, jak se přehrabuje v zásuvkách jeho psacího stolu, zajistil si dveře visacím zámkem. I s instalací zámku přišel jako s hotovou věcí: kladivo, chvilka bouchání, a najednou tam byl. Jeho soukromé chlapecké doupě bylo zabezpečené. Ani tehdy mu nemohla nic vyčítat. V letech po Runnerově odchodu získal celý dům holčičí charakter. Záclony, pohovky, dokonce i svíčky, všechno bylo meruňkově oranžové a plné krajek. Zásuvky a skříně byly plné červených botiček, květovaného spodního prádla a sponek do vlasů. Několik Benových drobných symbolů mužské samostatnosti   zkroucená telefonní šňůra a chlapský kovový zámek   se vlastně zdálo být docela pochopitelnými.

Slyšela, jak se za jeho dveřmi ozvalo krátké zachechtání, a to ji zneklidnilo ještě víc. Ben se nikdy nesmál nahlas, ani jako malý kluk ne. V osmi letech chladně pohlédl na jednu ze sester a prohlásil: „Michelle se děsně řehtá,“ jako by to bylo něco, co je třeba léčit. Patty ho označovala za stoika, jeho uzavřenost však sahala do ještě větší hloubky. Otec vůbec nevěděl, co si s ním počít, a střídavě zkoušel drsné kočkování (Ben celý ztuhlý a pasivně netečný, když se s ním Runner válel po podlaze) a napomínání (hlasité výčitky, že s klukem není žádná legrace, že je divný a chová se jako holka). Patty se nedařilo o mnoho lépe. Před nedávnem si koupila knihu o mateřské výchově pubertálního chlapce a schovávala ji pod postelí jako nějakou pornografii. Autor čtenářky vybízel, aby se nebály klást dětem otázky a vyžadovaly od nich odpověď, Patty to ale nedokázala. Bylo toho mnohem víc než jen nepříjemné otázky, co Bena v těchto dnech mohlo naštvat a vyvolat u něj to nesnesitelně hlasité mlčení. Čím víc se snažila přijít jeho problémům na kloub, tím častěji se schovával. Ve svém pokoji. A povídal si s lidmi, které neznala.

Její tři dcery byly také vzhůru, už několik hodin. Život na farmě, dokonce i na tak ubohé, předlužené a podhodnocené farmě, vyžadoval časné vstávání, a tento zvyk přetrvával i v zimě. Byly teď venku a hrály si ve sněhu. Vystrčila je ze dveří jako houf štěňat, aby nevzbudily Bena, a pak ji rozčililo, když ho slyšela telefonovat a uvědomila si, že už nespí. Věděla, že to je důvod, proč smaží lívance, oblíbenou snídani děvčat. Aby srovnala skóre. Ben i holky ji neustále obviňovali, že straní jim či jemu   po Benovi věčně chtěla, aby měl s těmi malými cácorkami s mašlemi ve vlasech větší trpělivost, holky pořád napomínala, aby byly zticha a bratra nerušily. Desetiletá Michelle byla nejstarší, Debby bylo devět a Libby sedm. („Ježíši, mami, vždyť to je, jako bys vrhla koťata,“ slyšela v duchu, jak si Ben stěžuje.) Podívala se přes průhlednou záclonku, aby děvčata viděla v jejich přirozeném živočišném rozpoložení: Michelle a Debby, šéfka a asistentka, budovaly ze sněhu pevnost, o jejíž plány se nenamáhaly podělit s Libby; Libby se k jejich úsilí snažila přispět a nabízela jim postupně sněhové koule, kameny a dlouhý křivý klacek, sestry však po letmém pohledu všechno odmítly. Nakonec Libby hlasitě zaječela a jediným kopnutím jejich stavbu zbořila. Patty se odvrátila   teď měly přijít na řadu pěsti a slzy, a na to neměla náladu.

Dveře Benova pokoje se se zavrzáním otevřely a hlasitý dusot na konci chodby jí prozradil, že má ty vysoké černé boty, v nichž ho tak nerada vídala. Radši se na ně nedívej, domlouvala si. Totéž si říkala pokaždé, když si oblékl maskáče. („Táta taky nosil maskáče,“ prohlásil vzdorovitě, když si postěžovala. „Na lov, bral si je na lov,“ opravila ho.) Stýskalo se jí po chlapci, jemuž kdysi stačilo normální oblečení a nosil jen džíny a košile s knoflíky na límečku. Po chlapci s tmavě zrzavými kudrnami a vášnivou zálibou v letadlech. Tady byl   v černé džínové bundě, černých džínech a vlněné čepici stažené do čela. Něco zamumlal a zamířil ke dveřím.

„Bez snídaně nikam nepůjdeš,“ křikla na něj. Zarazil se a otočil se k ní jen profilem.

„Musím zařídit pár věcí.“

„To jistě, ale napřed se s námi nasnídáš.“

„Nenávidím lívance. To přece víš.“ Zatraceně.

„Udělám ti něco jiného. Posaď se.“ Přímému příkazu se přece nevzepře, nebo snad ano? Hleděli si do očí a Patty už se to chystala vzdát, když si Ben odevzdaně povzdechl a zhroutil se na židli. Začal si hrát se slánkou, vysypával zrnka soli na stůl a shraboval je na hromádku. Málem ho napomenula, aby to nedělal, ale zarazila se. Prozatím stačilo, že sedí u stolu.

„S kým jsi to mluvil?“ zeptala se a nalila mu pomerančovou šťávu, ačkoli věděla, že ji nechá nedotčenou, jen aby ji naštval.

„S pár lidma.“

„S lidmi, množné číslo?“

Jen zvedl obočí.

Síťové dveře se rozlétly, pak se ozval náraz domovních dveří do zdi a Patty slyšela sérii podupávání vysokých bot na rohožce   to přišly její dobře vychované a nerebelující dcery. Hádka se zřejmě rychle vyřešila. Michelle a Debby už se hašteřily kvůli nějaké grotesce v televizi. Libby prostě napochodovala rovnou dovnitř, hupsla na židli vedle Bena a vytřásala si z vlasů kousky ledu. Ze všech tří Pattyiných dcer jen Libby věděla, jak Bena odzbrojit. Usmála se na něj, nepatrně mávla rukou a zadívala se přímo před sebe.

„Ahoj, Libby,“ pozdravil ji a stále přehrnoval sůl.

„Ahoj, Bene. Ta solná hora je hezká.“

„Díky.“

Patty zřetelně viděla, jak se Ben znovu zatahuje do ulity, když do kuchyně vešly Libbyiny sestry a jejich pronikavé pisklavé hlásky zaplnily celou místnost.

„Mami, Ben tu dělá nepořádek,“ zavolala Michelle.

„To nic, zlato, lívance už jsou skoro hotové. Vajíčka, Bene?“

„Jo.“

„Já chci taky vajíčka,“ prohlásila Debby.

„Vždyť ty nemáš vajíčka ráda,“ okřikla ji Libby. Vždy jste se mohli spolehnout, že se bratra zastane. „Ben je potřebuje, protože je kluk. Chlap.“

To na Benově tváři vykouzlilo nepatrný úsměv a Patty pro Libby vybrala ten nejdokonaleji kulatý lívanec. Naložila lívance na talíře, zatímco na ni prskal tuk z vajíček, a konstatovala, že potřebu surovin na snídani pro pět lidí odhadla překvapivě dobře. Bylo to poslední slušné jídlo, které jim zbývalo od Vánoc, tím si však momentálně nelámala hlavu. Na starosti bude čas po snídani.

„Mami, Debby má lokty na stole.“ Michelle měla po ránu chuť někoho komandovat.

„Mami, Libby si neumyla ruce.“ Opět Michelle.

„Ty taky ne.“ Debby.

„Nikdo si je neumyl.“ Libby, se smíchem.

„Ty mrcho špinavá,“ utrousil Ben a šťouchl ji do žeber. Bylo to mezi nimi něco jako starý vtípek, Patty ani nevěděla, odkud se vzal. Libby zvrátila hlavu a rozesmála se ještě hlasitěji, teatrálním smíchem, který měl Bena potěšit.

„Mamánku šilhavá,“ odpověděla se zachichotáním.

Patty namydlila kus hadru a nechala ho kolovat, aby nikdo nemusel vstávat od stolu. To, že se Ben uvolil škádlit některou ze svých sester, bylo vzácným jevem, a jí se zdálo, že zůstanou-li všichni na svém místě, třeba se jí podaří dobrou náladu udržet. Potřebovala dobrou náladu, asi jako když se potřebujete vyspat po probdělé noci, jako když uprostřed nějaké činnosti sníte o tom, že padnete do postele. Každý den se probouzela a slibovala si, že nedovolí, aby ji farma zdeptala, že nepřipustí, aby ji bankrot (měla tři roky zpoždění se splátkami, tři roky, a žádnou cestu ven) proměnil v jednu z těch žen, které nenáviděla: zapšklou, ztrhanou, neschopnou mít z něčeho radost. Každé ráno strnule poklekla na prošlapaný kobereček u postele a modlila se, ve skutečnosti to však byl spíš slib: Dnes nebudu křičet, nebudu plakat, nestočím se do klubíčka, jako bych čekala, kdy dopadne první rána. Dnešní den si užiju. Někdy jí to vydrželo až do oběda, než ji přemohla zahořklost.

Všichni už byli připravení, všichni měli umyté ruce, rychle se pomodlili a všechno bylo v pohodě, dokud Michelle nevypískla:

„Ben by si měl sundat čepici.“

U Dayových si nikdy nikdo nesedal ke stolu s pokrývkou hlavy, bylo to tak zásadní pravidlo, že Patty překvapovalo, že je vůbec třeba ho řešit.

„Ben si opravdu musí sundat čepici,“ přidala se s jemnou výzvou v hlase.

Ben k ní naklonil hlavu a Patty pocítila bodnutí nejistoty. Něco nebylo v pořádku. Obočí, tvořené normálně tenkými rezavými čárkami, měl černé a kůži pod ním zabarvenou temně rudě.

„Bene?“

Sundal si čepici a objevila se uhlově černá čupřina, zcuchaná jako srst starého labradora. Byl to takový šok, jako by příliš rychle spolkla doušek ledové vody   její malý zrzek, což byla Benova hlavní charakteristika, byl pryč. Vypadal starší. Bezohlednější. Jako by tenhle kluk, co před ní stojí, vytlačil Bena, kterého znala, do zapomnění.

Michelle zaječela a Debby se rozplakala.

„Bene, miláčku, proč?“ vydechla Patty. Připomínala si, že nesmí reagovat přehnaně, přesně to však dělala. Tenhle stupidní akt pubertálního vzdoru   protože nic jiného to nebylo   způsobil, že jí celý vztah se synem náhle připadal beznadějný. Zatímco Ben seděl s očima sklopenýma ke stolu, ušklíbal se a vytvářel kolem sebe silové pole, které by ho ochránilo před jejich ženskou hysterií, Patty už pro něj hledala omluvu. Jako kluk své zrzavé vlasy nenáviděl, protože se mu kvůli nim posmívali. Možná to byl akt asertivity, což by bylo pozitivní. Jenže na druhé straně Ben ty zrzavé vlasy, jichž se právě zbavil, zdědil po Patty. Jak jinak si to mohla vykládat než odmítnutí své osoby? Libby, jediná další zrzavá, si to zjevně myslela. Seděla, mezi dvěma hubenými prstíky držela pramen vlastních vlasů a zasmušile se na něj dívala.

„No tak,“ zahučel Ben, hlasitě vysrkl jedno vajíčko a vstal. „Konec dramatu. Jsou to jen blbý vlasy.“

„Ty tvoje ale byly tak pěkné.“

Zarazil se, jako by se nad tím doopravdy zamýšlel. Pak zavrtěl hlavou   nevěděla, jestli to patřilo její poznámce nebo celému ránu   a hlasitě oddusal ke dveřím.

„Jen se uklidni,“ zavolal, aniž by se otočil. „Zatím ahoj.“

Čekala, že práskne dveřmi, ale místo toho je tiše zaklapl, a to jí připadalo ještě horší. Patty si odfoukla ofinu z čela a rozhlédla se kolem stolu po všech těch vykulených modrých očích, které ji sledovaly a čekaly, jak zareaguje. Usmála se a tiše se uchechtla.

„No, to bylo trochu divné,“ poznamenala. Dívky trochu ožily a viditelně se na židlích povytáhly.

„On sám je divnej,“ dodala Michelle.

„Teď mu budou vlasy ladit s oblečením,“ poznamenala Debby, otřela si hřbetem ruky slzy a nacpala si do pusy kousek lívance.

Libby jen zírala do talíře s rameny svěšenými ke stolu. Tvářila se tak sklíčeně, jak to dokáže jen malé děcko.

„To bude dobré, Lib,“ ujistila ji Patty a snažila se popleskat ji po zádech tak nenápadně, aby znovu nerozrušila ostatní dcery.

„Ne, nebude,“ hlesla Libby. „On nás nenávidí.“

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Pět dnů poté, co jsem byla na pivu s Lylem, jsem sjela z vyvýšeniny, na níž stojí můj dům, a klesala jsem dál až do údolí, kde leží čtvrť zvaná West Bottoms. Je to část Kansas City, která vzkvétala v dobytkářské éře a řadu následujících desetiletí pak strávila pravým opakem vzkvétání. Teď všude zbývaly jen vysoké prázdné cihlové budovy nesoucí názvy již neexistujících firem: Chladírna Raftery, Londýnské hovězí, Dannhauserova dobytkářská společnost. Několik rekonstruovaných staveb bylo přeměněno v profesionální strašidelné domy, které se rozzářily vždy v době Halloweenu: pětipatrové skluzavky, upíří hrady a opilí teenageři s pivem schovaným pod baseballovými bundami.

Počátkem března působilo celé okolí prostě osaměle. Projížděla jsem tichými ulicemi a tu a tam jsem zahlédla někoho, kdo vcházel do budovy nebo z ní vycházel, netušila jsem však, za jakým účelem. Kousek od řeky Missouri se moje okolí změnilo z poloprázdného ve zlověstně prázdné a opuštěné domy nahradily v pravém slova smyslu ruiny.

Pocítila jsem záchvěv nejistoty, když jsem zaparkovala před třípatrovou budovou s nápisem Tallman Corporation. Byla to jedna z těch chvilek, kdy jsem litovala, že nemám víc přátel. Nebo alespoň nějaké. Měla bych s sebou někoho mít. Nebo bych alespoň měla mít někoho, kdo by čekal, až se mu ozvu. Takhle jsem jen nechala na schodech ve svém domě lístek, na němž jsem vysvětlila, kam jedu, a připojila jsem Lylův dopis. Kdybych zmizela, měla by policie odkud začít. Samozřejmě, kdybych měla nějakou kamarádku, možná by mi řekla Něco takového ti nedovolím ani náhodou, zlato, jak mají ženy ve zvyku říkat typickým starostlivým tónem.

Nebo taky ne. Vyvraždění mé rodiny mi permanentně zkreslilo úsudek, pokud šlo o situace tohoto druhu. Považovala jsem za samozřejmé, že se na tomhle světě může stát to nejhorší, protože všechno špatné už se na něm stalo. Nebyla ovšem pravděpodobnost, že by ještě nějaká další nehoda potkala zrovna mne, Libby Dayovou, vskutku jen minimální? Nebyla jsem snad tak nějak v bezpečí? Nediktovala to jasná a neúprosná statistika? Nedokážu se rozhodnout, a proto střídám drasticky přehnanou opatrnost (spím neustále při rozsvíceném světle s máminým starým koltem Peacemaker na nočním stolku) se směšnou neopatrností (odvážím se jet sama do nějakého Vražedného klubu v opuštěné budově).

Vzala jsem si kozačky na vysokém podpatku, abych si přidala dalších pár centimetrů, a pravá bota mi byla na zmrzačené noze mnohem volnější než levá. Měla jsem chuť zpřelámat si všechny kosti v těle, abych se trochu uvolnila. Byla jsem celá napružená. Naštvaná, až jsem skřípala zuby. Nikdo by neměl takhle zoufale potřebovat peníze. Snažila jsem se svému dnešnímu jednání dodat charakter nevinnosti a na pár krátkých záblesků se mi během uplynulého dne podařilo proměnit je v něco šlechetného. Ti lidé se zajímali o moji rodinu, já jsem byla na vlastní rodinu hrdá, a tak jsem těmhle neznámým umožňovala získat pár informací, které by jinak nesehnali. A pokud mi za to jsou ochotní zaplatit, neodmítnu, protože tak šlechetná zase nejsem.

Popravdě řečeno jsem však na svoji rodinu hrdá nebyla. Dayovy nikdy nikdo neměl rád. Můj táta, Runner Day, byl bláznivý opilec a poměrně nenápadný násilník   drobný chlap s poťouchlými pěstmi. Máma měla čtyři děti, o které se nedokázala pořádně postarat. Chudí haranti ze zadlužené farmy, páchnoucí a manipulativní, kteří se ve škole vždy objevovali v zuboženém stavu: bez snídaně, v roztrhaných košilích, s nudlí u nosu a bolením v krku. Za krátkou dobu docházky do základní školy jsme já a moje dvě sestry nejméně čtyřikrát zanesly do třídy vši. Dayovic dobytek.

A podívejte se na mne, o víc než dvacet let později se pořád někde objevuju a něco potřebuju. Konkrétně peníze. V zadní kapse džínů jsem měla vzkaz, který mi Michelle napsala měsíc před vraždami. Vytrhla papír ze spirálového bloku, okraj pečlivě odstřihla a pak ho složitě poskládala do tvaru šípu. Psalo se v něm o obvyklých věcech, které zaujaly Michellinu mysl čtvrťačky: o klukovi z její třídy, o pitomé učitelce, o hnusných značkových džínách, které dostala nějaká rozmazlená holka k narozeninám. Bylo to nudné a nezajímavé   měla jsem takových hloupostí plné krabice, které jsem s sebou tahala z domu do domu a až do nynějška jsem je nikdy neotevřela. Chtěla jsem ho nabídnout za dvě stě dolarů. Zalila mě krátká a provinilá vlna škodolibé radosti při pomyšlení na všechny ty ostatní hovadiny, které bych mohla prodat, vzkazy, fotografie a různé harampádí, k jehož vyhození jsem nikdy nesebrala dost odvahy. Vystoupila jsem z auta, nadechla se a protáhla jsem si krk.

Byla chladná noc, tu a tam proložená vlahými kapsami jara. Na obloze visel obrovský žlutý měsíc podobný čínskému lampionu.

Vyšla jsem nahoru po umazaných mramorových schodech a pod botami jsem drtila špinavé listí; vydávalo nepříjemný zvuk jako praskající staré kosti. Dveře byly z tlustého masivního kovu. Zaklepala jsem a čekala, pak jsem zaklepala ještě třikrát a stála tam všem na očích v měsíčním svitu jako varietní klaun před očima pokřikujícího publika. Zrovna jsem se chystala zavolat mobilem Lylovi, když se dveře otevřely a nějaký vysoký chlap s protáhlým obličejem si mě prohlížel od hlavy k patě.

„Jo?“

„Ahoj, je tu Lyle Wirth?“

„Co by tady Lyle Wirth dělal?“ zeptal se bez úsměvu. Jen aby buzeroval.

„Hele, trhni si nohou,“ štěkla jsem a s pocitem idiota jsem se k němu otočila zády. Sešla jsem o tři schody níž, když za mnou zavolal.

„Ježíši, počkej, nemusíš se hned naštětit.“

Jenže já jsem se naštětěná už narodila. Uměla jsem si sama sebe představit, jak se nořím z matčina lůna uražená a se zaťatými pěstmi. Odjakživa mi stačí málo, abych ztratila trpělivost. Slova jdi se vysrat možná nemám neustále na jazyku, ale nikdy nejsou daleko. Hned u jeho kořene.

Zastavila jsem se s každou nohou na jiném schodu.

„Poslyš, Lyla Wirtha samozřejmě znám,“ pokračoval ten chlap. „Jsi na seznamu hostů nebo co?“

„To nevím. Jmenuju se Libby Dayová.“

Úžasem mu poklesla čelist; s vlhkým zaprskáním zavřel ústa a přejížděl po mně stejným pátravým pohledem jako předtím Lyle.

„Máš blond vlasy.“

Zvedla jsem obočí.

„Tak pojď, dovedu tě dolů,“ vyzval mě a otevřel dveře dokořán. „Neboj, já tě neukousnu.“

Existuje jen málo frází, které mě naštvou víc než já tě neukousnu. Rychleji už mě dokáže dožrat jedině nějaký opilec s tupým obličejem, který vidí, jak se kolem něj snažím v baru protáhnout, a štěkne:Usmějte se, tak zlý to přece bejt nemůže! Jo, to si piš, že může, debile.

Zamířila jsem zpátky nahoru, zakoulela jsem na chlápka ve dveřích očima a šla jsem obzvlášť pomalu, aby se o ně musel opřít a přidržovat je otevřené. Kretén.

Vešla jsem do jeskyňovité vstupní haly lemované rozbitými stojacími lampami vyrobenými z mosazi a tvarovanými tak, že připomínaly obilná stébla. Místnost byla hodně přes deset metrů vysoká. Strop býval kdysi vyzdobený nástěnnou malbou   viděla jsem nezřetelné oprýskané postavy venkovských chlapců a dívek s motykami nebo rýči v rukou. Jedno děvče, teď už s odpadlým obličejem, drželo něco, co vypadalo jako švihadlo. Nebo to byl had? Celý západní roh stropu se před nějakou dobou propadl: v místech, kde měl namalovaný dub explodovat v záplavu zeleného letního listí, naopak prosvítala skvrna modré noční oblohy. Viděla jsem zář měsíce, ne však samotný měsíc. Hala zůstávala temná, bez elektřiny, matně jsem však rozeznávala hromady odpadků v koutech místnosti. Účastníci večírku zjevně vyhnali squattery, pak to tu zametli a snažili se prostředí trochu zkulturnit. I tak všude páchla moč. K jedné zdi byl jako uschlá špageta přilepený bůhvíjak starý kondom.

„Copak jste si nemohli pronajmout nějaký banketní sál?“ zamumlala jsem. Mramorová podlaha pod mýma nohama se chvěla. Všechno důležité se zjevně odehrávalo dole.

„Naše setkání nejsou všude tak docela vítaná,“ vysvětloval chlápek. Měl mladý oplácaný obličej s několika mateřskými znamínky. V jednom uchu nosil maličkou tyrkysovou náušnici, jakou jsem si vždycky spojovala s chlapy, co hrají Dračí doupě. S chlapy, co chovají fretky a mají rádi salonní triky. „Navíc má tahle budova jistou… atmosféru. Jeden z Tallmanových si tady roku 1953 vystřelil mozek z hlavy.“

„Fajn.“

Stáli jsme, dívali jsme se na sebe a jeho obličej jako by v přítmí měnil tvar. Neviděla jsem, kudy by se dalo sejít dolů. Řada výtahů vlevo od nás zjevně nefungovala, jejich zašlé kovové ukazatele vesměs ustrnuly mezi patry. Představila jsem si celý zástup duchů v oblecích a kravatách, jak trpělivě čekají, až se výtahy znovu pohnou a rozvezou je do práce.

„Tak co… jdeme někam?“

„Jo, jasně. Hele, jen jsem chtěl říct… Je mi líto ztráty, kterou jsi utrpěla. Nejsem si jistý, jestli i po tolika letech… prostě si to neumím představit. Je to jako… jako něco z Edgara Allana Poea. To, co se stalo.“

„Snažím se moc o tom nepřemejšlet,“ zareagovala jsem standardní odpovědí.

Zasmál se. „No, tak to tedy jsi na nesprávném místě.“

Odvedl mě za roh a pokračoval chodbou s bývalými kancelářemi. Drtila jsem pod nohama rozbité sklo a nakukovala do každé místnosti, kterou jsme míjeli: nic, nic, nákupní vozík, pečlivě umístěná hromádka výkalů, pozůstatky starého ohníčku a nakonec bezdomovec, který nás rozjařeně pozdravil s litrovou láhví v ruce.

„Jmenuje se Jimmy,“ sdělil mi mladík. „Zdál se v pohodě, tak jsme ho tady nechali.“

Jak velkomyslné, pomyslela jsem si, jen jsem však na Jimmyho kývla. Došli jsme k těžkým požárním dveřím, otevřeli jsme je a okamžitě na mne zaútočil hluk. Ze suterénu se ozývaly soupeřící zvuky varhanní hudby a heavy metalu, do nichž se mísilo hlasité hučení lidských hlasů snažících se navzájem se překřičet.

„Až po tobě,“ vybídl mě. Nepohnula jsem se. Nemám ráda někoho v zádech. „Nebo můžu… no, tudy, prosím.“

Přemýšlela jsem, jestli raději ještě nemám prásknout do bot, ale zvedla se ve mně vlna zlovolnosti, když jsem si představila tohohle frajera, tohohle kejklíře z vesnického historického jarmarku, jak jde dolů a vysvětluje kamarádům: Vyděsila se, prostě zdrhla! A jak se všichni budou smát a připadat si jako drsňáci. A jak ještě dodává: Je vážně jiná, než jsem si představoval. A ruku drží takhle vysoko nad zemí, aby ukázal, jak málo jsem vyrostla. Dohajzludohajzludohajzlustebou, zaklela jsem v duchu a šla jsem za ním.

Sešli jsme o patro níž k suterénním dveřím polepeným plakáty: Box 22: Vše o Lizzie Bordenové! Sběratelské poklady na prodej či výměnu. Box 28: Karla Brownová   diskuse o otiscích zubů. Box 14: Interaktivní hra   veďte výslech Caseye Anthonyho! Box 15: Paulovy příšerné pochoutky   dnešní speciality: jonestownský punč a sladká Fanny Adamsová!

Pak jsem v jednom rohu uviděla zrnitý modrý plakát s fotokopií vlastního snímku: Vyvrcholení mizerného dne! Kansaský masakr na farmě v Kinnakee   analýza případu a SPECIÁLNÍ, velice SPECIÁLNÍ HOST!!!

Opět jsem zvažovala, jestli nemám odejít, dveře se však rozlétly dokořán a něco mě vtáhlo do vlhkého suterénu bez oken, kde se tísnily možná dvě stovky lidí; všichni se k sobě nakláněli, chytali jeden druhého za ramena a hulákali si do uší. Ve škole nám kdysi promítali film o hejnech kobylek, které zamořily Středozápad, a přesně na to jsem si nyní vzpomněla při pohledu na všechny ty vykulené oči, které na mne zíraly, přežvykující ústa a nakřivo vytrčené paže a lokty. Místnost byla uspořádaná jako výměnná sběratelská burza, rozdělená na řady boxů ohraničených laciným drátěným pletivem. Každý box byl věnovaný jiné vraždě. Na první pohled jsem jich napočítala něco kolem čtyřiceti. Generátor stěží utáhl řetězce žárovek visících na drátech natažených po celém suterénu, nepravidelně se pohupujících a ozařujících obličeje přítomných v úhlech, jež jim dodávaly příšerný vzhled připomínající sešlost posmrtných masek.

Lyle, který stál na opačné straně místnosti, si mě všiml a začal se ke mně prodírat. Šel s předsunutým ramenem a bokem si razil cestu davem. Se všemi se při tom zdravil. Zjevně v téhle společnosti zaujímal významné postavení   všichni se ho chtěli dotknout a něco mu říct. Sklonil se, aby mu kdosi mohl něco pošeptat do líbezného ouška, a když se pak narovnával, narazil hlavou do jedné z žárovek a všichni kolem se rozesmáli. Obličeje se jim při tom objevovaly a mizely v paprscích rotujících jako maják policejního auta. Mužské obličeje. Chlapecké obličeje. V celém suterénu bylo jen pár žen   napočítala jsem čtyři, vesměs obrýlené a nepříliš hezké. Ani muži nebyli nijak přitažliví. Byly to profesorské tváře s dlouhými kotletami, nevýrazní chlapi typu předměstských tatíků, a viděla jsem také řadu kluků mezi dvaceti až třiceti s lacinými sestřihy a brýlemi, jaké nosí matematičtí mimoni, muže, kteří mi připomínali Lyla a toho frajera, co mě dovedl dolů. Nebyli ničím pozoruhodní, ale čpělo z nich arogantní vědomí vlastní inteligence. Něco jako voda po holení značky IQ.

Lyle ke mně došel, muži za jeho zády se ušklíbali a prohlíželi si mě, jako bych byla jeho nové děvče. Zavrtěl hlavou. „Promiňte, Libby. Říkal jsem Kennymu, aby mi zavolal na mobil, až přijedete, protože jsem vás chtěl odvést dolů osobně.“ Pohlédl mi přes hlavu na Kennyho, ten vydal jakýsi neutrální zvuk a odešel. Lyle mě strkal směrem k davu, přičemž mě důrazně prstem zezadu tlačil do ramene. Někteří lidé na sobě měli kostýmy. Protlačil se ke mně nějaký chlap v černé vestě a vysokém černém cylindru a se smíchem mi nabídl cukroví. Lyle směrem ke mně protočil panenky a vysvětlil: „Je cvok do Fredericka Bakera. Už několik let se snažíme zbavit takzvaných epigonů, kteří se stylizují do něčí role, ale… je jich prostě příliš mnoho.“

„Nevím, co to má znamenat,“ postěžovala jsem si a měla jsem strach, abych se nepřestala ovládat. Strkaly do mne cizí lokty a ramena a za každý metr, o který jsem se prodrala dopředu, mě zase někdo postrčil o kus zpět. „Chci říct, že vážně nechápu, co se to tu sakra děje.“

Lyle si netrpělivě povzdechl a podíval se na hodinky. „Hele, naše sezení začíná až o půlnoci. Nechcete, abych vás tu provedl a trochu vám to vysvětlil?“

„Chci svoje prachy.“

Skousl si spodní ret, vytáhl ze zadní kapsy obálku a strčil mi ji do ruky. Zároveň se mi naklonil k uchu a požádal, abych si to přepočítala později. Obálka se zdála být naditá, což mě trochu uklidnilo.

„Dovolte, abych vám to tu ukázal.“ Obcházeli jsme suterén po obvodu, vpravo i vlevo jsme měli přecpané boxy a všechny ty drátěné ohradníky mi připomínaly psí útulky. Lyle mi už zase položil na paži svůj prst a pobízel mě dál. „Vražedný klub   a mimochodem, nekritizujte to, víme, že je to pitomý název, ale prostě se to nějak ujalo. Je to prostě oficiálně Kill Club, zkráceně KC, a to je jeden z důvodů, proč tohle velké setkání každoročně pořádáme tady v Kansas City. Vražedný klub… hmm, jak jsem říkal, v zásadě je pro lidi, kteří by ty případy rádi vyřešili. A pro nadšence. Co se zajímají o slavné vraždy. Všechny možné, od Fanny Adamsové až po“

„Kdo je Fanny Adamsová?“ vyštěkla jsem a uvědomila jsem si, že začínám žárlit. Já tady měla být speciálním hostem.

„To byla osmiletá holka, kterou rozsekali na kusy v Anglii roku 1867. Ten chlap, co jsme ho právě viděli, s tím cylindrem a vestou, je epigonem jejího vraha, Fredericka Bakera.“

„To je vážně úchylný.“ Takže ta už byla mrtvá celou věčnost. Fajn, žádná konkurence.

„No, byla to vážně notoricky známá vražda.“ Všiml si mého znechuceného úšklebku. „Jo, jak jsem říkal, to je ta míň atraktivní část našeho členstva. Chci říct, že většina těch vražd je už dávno vyřešená, takže nepředstavujou žádnou skutečnou záhadu. Máme tu bývalé policajty, právníky“

„Je tu i někdo, kdo napodobuje… nás? Naši rodinu, je tu někdo takovej?“ Nějaký obtloustlý chlap s melírovanými vlasy a nafukovací pannou v červených šatech se zastavil tak blízko, že mi málem šlápl na nohu, a vůbec si mě přitom nevšiml. Panniny plastové prsty mě zašimraly na tváři. Někdo za mnou zakřičel: Scott a Amber Landryovi! Odstrčila jsem toho chlapa a pátrala v davu po někom oblečeném jako moje matka nebo Ben, po nějakém hajzlovi v zrzavé paruce se sekerou v ruce. Ruka se mi sevřela v pěst.

„Ne, to samozřejmě ne,“ ujišťoval mě Lyle. „Kdepak, Libby, to bych nikdy nedovolil, takový převlek… tohle. Ne.“

„Proč jsou to všechno chlapi?“ V jednom z blízkých boxů se dva zavalití muži v tričkách s límečkem hádali kvůli vraždám jakýchsi dětí v jihovýchodním cípu Missouri.

„Nejsou to jen chlapi,“ bránil se Lyle. „Většina řešitelů jsou muži, ale co na tom, běžte na křížovkářskou soutěž a uvidíte tam totéž. Ženy sem chodí spíš kvůli navazování kontaktů. Baví se o tom, proč se ztotožňují s oběťmi   jaké mají násilnické manžely a tak podobně  , pak si dají šálek kávy a koupí si nějakou starou fotku. Musíme ale být v jejich případě opatrnější, protože občas se do toho ponoří… příliš hluboko.“

„Jo, lepší je nevkládat do toho moc lidských citů,“ prohlásila jsem zatraceně pokrytecky.

Lyle mě díkybohu ignoroval. „Právě teď jsou třeba všechny posedlé tou záležitostí s Lisette Stephensovou.“ Mávl rukou za sebe, kde se kolem počítače tísnila malá skupinka žen s krky nataženými jako slepice. Protáhla jsem se kolem něj k příslušnému boxu. Všechny se dívaly na videomontáž z Lisettiných záběrů. Lisette s členkami svého dívčího spolku. Lisette a její pes. Lisette s nápadně podobnou sestrou.

„Víte, jak to myslím?“ pokračoval Lyle. „Nic neřeší, jen koukají na něco, co by si mohly najít on-line doma.“

Problém s případem Lisette Stephensové byl v tom, že nebylo co řešit: neměla žádného přítele, manžela, ublížené spolupracovnice, žádné podezřelé bývalé kriminálníky, kteří by u ní doma něco opravovali. Prostě zmizela bez jediného důvodu, který by koho napadl, s výjimkou toho, že byla hezká. Byla to dívka, jaké si lidé všímají. Jaké média věnují spoustu pozornosti, když zmizí.

Protlačila jsem se na místo u hromádky mikin s nažehleným nápisem „Přiveďte Lisette domů“. Po pětadvaceti babkách za kus. Skupinku však víc zajímal spuštěný laptop. Ženy se proklikávaly diskusními příspěvky na webové stránce. Lidé ke svým příspěvkům často přikládají fotografie, nad těmihle však zůstával rozum stát. „Milujeme tě, Lisette, víme, že se vrátíš domů,“ naskočilo spolu s fotografií tří postarších žen na pláži. „Mír a lásku tvé rodině v této těžké době,“ se objevilo vedle snímku něčího labradoodla. Ženy se vrátily na domovskou stránku a na obrazovce se rozzářila fotografie, která se médiím zamlouvala úplně nejvíc: Lisette ve vzájemném objetí s matkou, na obličejích přimáčknutých k sobě šťastné úsměvy.

Pokrčila jsem rameny a snažila jsem se ignorovat starosti o Lisette, kterou jsem neznala. A také už jsem zase bojovala s žárlivostí. Chtěla jsem, aby mezi všemi těmi vraždami byl Dayovic box ten největší. Byl to záblesk lásky   moji mrtví byli ze všech nejlepší. Vzpomněla jsem si na matku se zrzavými vlasy svázanými do ohonu, jak mi pomáhala stáhnout ošlapané vysoké zimní boty a pak mi jeden po druhém masírovala prsty u nohou. Zahřejeme paleček, zahřejeme malíček. V té vzpomínce jsem cítila toasty s máslem, ale nepamatovala jsem se, jestli jsme tehdy doopravdy toasty měli. V té vzpomínce jsem ještě měla všechny prsty.

Prudce, jako kočka, jsem se otřásla.

„Copak, někdo vám šlápl na kuří oko?“ zeptal se Lyle a teprve pak mu došla ta ironie.

„Tak co dál?“ Uvázli jsme v davu lidí, který se tlačil před boxem označeným jako Bobův bizarní bazar, kde seděl nějaký chlap s obrovským černým knírem a hlasitě srkal polévku. Na prkně za ním ležely vyrovnané čtyři lebky s nápisem Poslední čtyři kousky. Křikl na Lyla, aby ho představil své malé kamarádce. Lyle na něj mávl odmítavým gestem a pokusil se nás protáhnout přelévajícím se davem, pak pokrčil rameny a pošeptal mi: „Další epigon.“

„Bobe Berdello,“ oslovil muže tónem naznačujícím, že jméno shovívavě bere jako vtip, „tohle je Libby Dayová, jejíž rodina byla… Dayovi z kansaského masakru na farmě v Kinnakee.“

Chlap se ke mně naklonil přes stůl a ze zubů mu visel uslintaný kousek hamburgeru. „Kdybys měla ptáka, byla bys teď rozsekaná na kousky v mejch odpadkách,“ prohlásil a štěkavě se zachechtal. „Na maličký, drobounký kousky.“

Rozehnal se po mně. Bezděky jsem uskočila, okamžitě jsem se ale vrhla zpátky k Bobovi se zaťatou pěstí; byla jsem plná vzteku jako pokaždé, když mě někdo vystraší. Miř na nos, ať se mu spustí krev, uraz mu ten kus kořeněné flaksy z obličeje a pak mu vraž ještě jednu. Než jsem se k němu dostala, odstrčil se i s židlí dozadu, zvedl ruce nad hlavu a zadrmolil nikoli ke mně, ale směrem k Lylovi: Sakra, člověče, jen jsem to hrál, nechci jí přece ublížit. Na mne se při té omluvě ani nepodíval, jako bych byla nějaké děcko. Zatímco kňučel na Lyla, šla jsem po něm. Pěstí jsem na něj pořádně nedosáhla, tak jsem mu nakonec vrazila důkladnou facku přes bradu, jako když trestáte štěně.

„Jdi do prdele, kreténe!“

Pak ke mně přiskočil Lyle, mumlavě se mi omlouval a odváděl mě pryč; pěsti jsem měla pořád zaťaté a zuby pevně stisknuté. Při odchodu jsem vysokou botou kopla do Bobova stolu právě tak, aby se zakymácel a polévka z něj sjela na podlahu. Už jsem začínala litovat, že jsem ten stůl prostě nesrazila. Není nic trapnějšího než malá ženská, která nedokáže zasadit ránu pěstí. Mohla jsem se na všechno vykašlat, nechat se unést vztekem a nohama jako děcko kopat ve vzduchu. Ohlédla jsem se. Jen tam pořád nehybně stál s pažemi svěšenými a zarůžovělou bradou, jako by se nemohl rozhodnout, jestli cítí lítost nebo vztek.

„No prosím, nebyla by to první pěstní rvačka ve Vražedném klubu,“ poznamenal Lyle, „asi by ale byla ta nejpodivnější.“

„Nemám ráda, když mi někdo vyhrožuje.“

„On to nemyslel… no jo, já vím,“ zahučel Lyle. „Jak jsem říkal, přijde doba, kdy se od nás všichni tihle epigoni oddělí a zůstanou jenom vážní řešitelé. Lidé v naší skupině, tedy v té Dayovic, se vám budou líbit.“

„Je to Dayovic skupina,“ zavrčela jsem, „nebo skupina pro kansaskej masakr na farmě v Kinnakee?“

„Ach tak. Jo, tak jí říkáme.“ Snažil se prorazit si cestu další zácpou v přelidněné uličce a skončil připlácnutý k mému boku. Sama jsem uvízla s obličejem pár centimetrů od zad dalšího chlapa. Měl na sobě modrou naškrobenou košili s dlouhými rukávy. Nemohla jsem odtrhnout oči od dokonale nažehleného středního skladu. Zezadu do mne neustále strkal někdo s klaunským panděrem.

„Většina lidí tam ještě nějak zapracuje satana,“ připomněla jsem. „Satanský masakr na farmě. Kansaské satanské vraždy.“

„Jo, jenže na to my vůbec nevěříme, a tak se snažíme všem referencím na ďábla vyhnout. S dovolením!“ houkl a prodíral se kupředu.

„Takže je to otázka ocejchování,“ ucedila jsem s očima upřenýma na modrou košili. Protáhli jsme se za roh do chladu volného prostoru.

„Chcete vidět ještě nějaké další skupiny?“ Ukázal na hlouček mužů stojících v boxu 31 hned po jeho levé ruce: ležérně zastřižené vlasy, několik knírků a spousta košil s knoflíky na límečku. Muži spolu zaujatě tichými hlasy diskutovali. „Tohle je docela skvělá parta,“ prohlásil. „V podstatě si sami vytvářejí vlastní záhadu: jsou přesvědčení, že identifikovali sériového vraha. Nějakého chlapa, co přejíždí ze státu do státu   pohybuje se mezi Missouri, Kansasem a Oklahomou   a pomáhá zabíjet lidi. Lidi s rodinami, nebo někdy ty dříve narozené, kteří se dostali do pasti příliš vysokých dluhů, přečerpaných platebních karet či podřadných hypoték a nevidí z ní cestu ven.“

„Zabíjí lidi proto, že neuměj hospodařit s prachama?“ podivila jsem se a nedůvěřivě jsem protočila oči.

„Ne, ne. Domnívají se, že funguje jako Kevorkian pro lidi, co mají špatné úvěry a dobré životní pojištění. Říkají mu Úvěrový anděl.“

Jeden z členů skupiny v boxu 31, mladý chlapík s vyčnívající spodní čelistí a rty, jež mu jen neúplně zakrývaly zuby, nás nenápadně poslouchal a nyní se dychtivě otočil k Lylovi. „Myslíme, že jsme Andělovu práci identifikovali minulý měsíc v Iowě: jeden chlap s velkým domem na předměstí a čtyřmi dětmi tam měl v báječně příhodnou dobu naprosto dokonalou nehodu se sněžným skútrem. Tím by to za loňský rok vycházelo přesně jednou za měsíc. Hospodárnost, člověče.“

Mladík se chystal pokračovat a zjevně nás chtěl zatáhnout do boxu, kde byly diagramy a harmonogramy, novinové výstřižky a nedbale roztržený sáček s oříškovou a krekrovou směsí; muži si nabírali přetékající hrsti a buráky i malé preclíčky jim padaly na tenisky. Pohlédla jsem na Lyla, zavrtěla jsem hlavou a pro změnu jsem odtamtud já odtáhla jeho. V uličce jsem se nadechla neprosoleného vzduchu a podívala jsem se na hodinky.

„No jo,“ přikývl Lyle. „Takhle napoprvé je toho hodně. Tak půjdeme. Myslím, že naše skupina se vám bude zamlouvat. Bereme to mnohem vážněji. Hele, už tam pár lidí je.“ Ukázal na úhledně uspořádaný rohový box, kde nějaká tlustá natupírovaná žena popíjela kávu z velkého polystyrenového kelímku a dva štíhlí muži ve středním věku se s rukama v bok rozhlíželi po místnosti a ignorovali ji. Vypadali jako poldové. Za nimi seděl u karetního stolku starší proplešatělý chlapík a dělal si do zápisníku nějaké poznámky, které mu přes rameno četl nervózně se tvářící týpek ve věku vysokoškoláka. Vzadu se tlačil hlouček několika nevýrazných mužů, kteří listovali v pořadačích plných kancelářských složek nebo jen nečinně postávali a čekali.

„Vidíte, další ženy,“ prohlásil vítězoslavně Lyle a ukázal na natupírovanou matrónu. „Půjdeme dovnitř rovnou, nebo si chcete počkat a pak slavnostně vejít na scénu?“

„Pojďme hned.“

„Tohle je inteligentní skupina, berou to vážně. Budou se vám líbit. Vsadím se, že se od nich dozvíte i něco nového.“

Pochybovačně jsem si odfrkla a šla jsem za ním. Jako první ke mně vzhlédla ta žena, přimhouřila oči a pak je vykulila. V ruce držela podomácky vyrobené desky, na které nalepila moji fotografii z druhého stupně; měla jsem na ní náhrdelník se zlatým srdíčkem, který mi někdo poslal poštou. Žena se tvářila, jako by mi chtěla složku podat   držela ji jako divadelní program. Nevzala jsem si ji. Všimla jsem si, že mi k hlavě přikreslila čertovské rohy.

Lyle mi položil ruku na rameno a hned ji zase stáhl. „Ahoj, lidičky. Dorazil náš speciální host, hvězda letošního Vražedného shromáždění   Libby Dayová.“

Několik přítomných zvedlo obočí, pár jich uznale přikývlo a jeden z těch poldovských týpků zamumlal no do prdele. Už se chystal vítězoslavně si s Lylem plácnout zdviženou dlaní, ale na poslední chvíli si to rozmyslel a paže mu ztuhla v nechtěném nacistickém pozdravu. Starší muž ode mne odtrhl oči a zapisoval si něco dalšího. Na moment jsem nejistě uvažovala, jestli se ode mne nečeká nějaký projev   namísto toho jsem trochu jízlivým tónem pozdravila a posadila se ke stolu.

Následovaly obvyklé pozdravy a dotazy. Ano, bydlím v Kansas City, ne, momentálně žádné zaměstnání nemám, ne, s Benem se vůbec nestýkám. Ano, několikrát ročně mi píše, já ale neotevřené obálky rovnou vyhazuju. Ne, nezajímá mě, co mi píše. Ano, příští dopis, který mi dojde, bych byla ochotná prodat.

„Tak tedy,“ přerušil nás konečně Lyle slavnostně dunivým hlasem. „Máme tu před sebou klíčovou postavu v případu Dayových, takzvaného očitého svědka, tak co kdybychom přešli ke skutečně závažným dotazům?“

„Já mám skutečně závažný dotaz,“ ozval se jeden z poldovských týpků. Poněkud pokřiveně se usmál a přetočil se na židli. „Pokud vám nevadí, že půjdu rovnou k věci.“

Vážně čekal, že potvrdím, že mi to nevadí.

„Proč jste ve svém svědectví uvedla, že vaši rodinu vyvraždil Ben?“

„Protože to udělal,“ odpověděla jsem. „Byla jsem tam.“

„Schovávala jste se, zlato. Nemohla jste vidět to, co tvrdíte, protože byste byla taky mrtvá.“

„Viděla jsem, co jsem viděla,“ začala jsem jako vždy.

„Nesmysl. Viděla jste, co vám řekli, že jste měla vidět, protože jste byla poslušná a vyděšená holčička, která jim chtěla pomoct. Obžaloba vás kardinálně zblbla. Využili vás k usvědčení nejsnadnějšího podezřelého. Nejlajdáčtější policejní práce, jakou jsem kdy viděl.“

„Byla jsem v domě…“

„Jo, jak tedy vysvětlíte ty výstřely, co zabily vaši mámu?“ dorážel na mne ten chlap a předklonil se s rukama opřenýma o kolena. „Ben neměl na rukou žádné pozůstatky střelného prachu“

„Pánové, pánové,“ skočil mu do řeči starší muž a zamával tlustými vrásčitými prsty. „A dámy,“ dodal a úlisně kývl na mne a na natupírovanou ženu. „Ještě jsme ani neprezentovali fakta případu. Musíme postupovat podle protokolu, jinak by tohle mohla být nějaká užvaněná internetová diskuse. Máme-li tu takového hosta, měli bychom si dát obzvlášť záležet na tom, že budeme všichni hovořit stejnou řečí.“

Kromě několika zabručení nikdo nahlas neprotestoval, starší muž si tedy navlhčil rty, pohlédl na nás přes bifokální brýle a chrchlavě si odkašlal. Působil autoritativním, přitom však jaksi nezdravým dojmem. Představovala jsem si ho, jak sám sedí doma, pojídá u kuchyňské linky broskve z konzervy a srkavě upíjí sirup. Začal předčítat ze svých poznámek.

„Fakt. 3. ledna 1985, někdy kolem druhé hodiny ranní nějaká osoba nebo nějaké osoby zabily tři členy rodiny Dayových na jejich farmě v kansaském Kinnakee. Zavražděnými byly Michelle Dayová, deset let, Debby Dayová, devět let, a matka rodiny Patty Dayová, dvaatřicet let. Michelle Dayová byla uškrcená, Debby Dayovou rozsekali sekerou, Patty Dayovou zabily dva výstřely z brokovnice, několik ran sekerou a hluboká bodnutí loveckým nožem.“

Cítila jsem, jak se mi žene krev do uší, a v duchu jsem si připomínala, že neslyším nic nového. Nic, kvůli čemu bych měla panikařit. Podrobnosti vražd jsem nikdy doopravdy neposlouchala. Nechávala jsem slova, aby mi proplula mozkem a druhým uchem vyšla ven, jako vyděšený pacient s rakovinou, který slyší všechnu tu odbornou medicínskou hantýrku a nevnímá z ní nic jiného, než že je to velice špatná zpráva.

„Fakt,“ pokračoval muž. „Nejmladší dítě, sedmiletá Libby Dayová byla v té době v domě a vrahovi nebo vrahům utekla oknem matčina pokoje.

Fakt. Nejstarší dítě, patnáctiletý Benjamin Day tvrdí, že té noci nebyl doma a přespával v sousedově stodole, když se předtím s matkou pohádal. Nikdy nepřišel s jiným alibi a při kontaktech s policií projevoval maximální neochotu ke spolupráci. Následně byl zatčen a usvědčen především na základě fám a klepů, které v okolní komunitě kolovaly o tom, že se zapletl s uctívači satana   zdi domu byly počmárané symboly a slovy spojovanými s uctíváním ďábla, namalovanými matčinou krví.“

Starší muž učinil dramatickou přestávku, přelétl skupinu očima a vrátil se ke svým poznámkám.

„Průkaznějším argumentem proti němu bylo svědectví přeživší sestry Libby, která uvedla, že viděla, jak vraždy spáchal. Navzdory její zmatené svědecké výpovědi i jejímu nízkému věku byl Ben Day odsouzen. A to i přes překvapující nedostatek materiálních důkazů. Sešli jsme se, abychom prozkoumali jiné možnosti a promluvili si o věrohodnosti případu. Podle mého osobního názoru se shodneme na tom, že lze kořeny vražd vysledovat k událostem, k nimž došlo 2. ledna 1985. Všechno se zvrtlo za jediný den   a není to žádná narážka na jméno rodiny.“ To vyvolalo tichý smích a několik provinilých pohledů směrem ke mně. „Když rodina toho dne ráno vstávala, nikdo ještě její vyvraždění nečekal. Něco se doopravdy zvrtlo až toho dne.“

Ze složky, kterou řečník držel v ruce, vyklouzla část jedné z fotografií z místa činu: zkrvavená baculatá noha a kousek levandulově modré noční košile. Debby. Muž si všiml mého pohledu a zastrčil ji zpátky, jako by mi do ní nic nebylo.

„Všeobecně se myslím shodujeme na tom, že byl pachatelem Runner Day,“ ozvala se tlustá žena a přehrabovala se v kabelce, z níž při tom po straně vypadlo několik zhužvaných papírových kapesníčků.

Při zaznění otcova jména jsem sebou škubla. Runner Day. Ten ubožák.

„Souhlasíte se mnou?“ pokračovala žena. „Jde za Patty, jako obvykle se z ní pokouší vyrazit nějaké peníze, a když nic nedostane, naštve se tak, až mu přeskočí. Chci říct, byl to přece cvok, ne?“

Vytáhla z kabelky lahvičku a spolkla dva aspiriny způsobem, jakým to dělávají lidé ve filmu   rychle a prudce při tom pohodila hlavou dozadu. Pak mě pohledem požádala o potvrzení.

„Jo, myslím, že byl. Už se na něj zase tak dobře nepamatuju. Rozvedli se, když mi byly nějaký dva roky, a potom už jsme se moc často nestýkali. Vrátil se a jedno léto u nás bydlel, to bylo to léto před vraždama, ale“

„Kde je teď?“

„Nevím.“

Protočila oči.

„Co ale ta velká mužská stopa?“ zeptal se nějaký muž zezadu. „Policie nikdy nevysvětlila, jak se mohl zkrvavený otisk pánské polobotky objevit v domě, kde žádný muž polobotky nenosil…“

„Policie nikdy nevysvětlila ani spoustu dalších věcí,“ přikývl starší muž.

„Jako třeba tu krvavou skvrnu,“ dodal Lyle. Otočil se ke mně. „Na Michellině prostěradle se objevila krvavá skvrna   a byla to jiná krevní skupina, než měl kdokoli z členů rodiny. Bohužel bylo povlečení koupené v dobročinném bazaru, a obžaloba tudíž tvrdila, že ta krev mohla pocházet z kohokoli.“

„Lehce použité“ ložní prádlo. Ano. Dayovi byli nadšení zákazníci dobročinných bazarů: koupili tam pohovku, televizi, lampy, džíny; dokonce jsme odtamtud měli i záclony.

„Víte, kde byste Runnera našla?“ zeptal se nervózní mladík. „Mohla byste se ho za nás na pár věcí zeptat?“

„A já si pořád myslím, že by stálo za to, promluvit si s některými z tehdejších Benových kamarádů. Máte v Kinnakee ještě nějaké kontakty?“ vyzvídal starší muž.

Několik lidí začalo zapáleně diskutovat o Runnerově sklonu k hazardu, o Benových kamarádech a o chybném policejním postupu.

„Poslyšte,“ vyštěkla jsem. „A co Ben? Bena mezi podezřelý vůbec nepočítáte?“

„Prosím vás, vždyť jde o nejhrubší justiční omyl, k jakému kdy došlo,“ ušklíbla se tlustá žena. „A nepředstírejte, že si myslíte něco jiného. Pokud tedy nechráníte tátu. Nebo se příliš nestydíte za to, co jste provedla.“

Střelila jsem po ní zlostným pohledem. Měla ve vlasech kapku vaječného žloutku. Kdo se o půlnoci cpe vajíčky? pomyslela jsem si. Nebo že by ji tam měla už od dnešního rána?

„Tady Magda se o případ nesmírně zajímá a intenzivně se angažuje v kampani za osvobození vašeho bratra,“ vysvětloval starší muž a blahosklonně zvedl obočí.

„Je to báječný člověk,“ prohlásila Magda a vytrčila na mne bradu. „Píše básně, skládá hudbu a představuje vtělenou naději. Měla byste se s ním seznámit, Libby, vážně byste měla.“

Magda nervózně přejížděla nehty po několika složkách, které měla rozložené na stole před sebou, jednu pro každého člena Dayovic rodiny. Nejtlustší z nich byla polepená fotografiemi mého bratra: byl tam zrzavý maličký Ben vážně třímající v ruce dětské bombardovací letadlo, černovlasý vyděšený Ben na policejním snímku po svém zatčení, dnešní Ben ve vězení, už zase se zrzavými vlasy, s výrazem pilného studenta a pootevřenými ústy, jako by ho fotograf zachytil uprostřed věty. Vedle ležela Debbyina složka s jedinou její fotografií v kostýmu cikánky o Halloweenu: červené tvářičky, rudé rty, hnědé vlasy zakryté máminým červeným šátkem a s jedním bokem vytrčeným v nápodobě sexy postoje. Po její pravé straně je na snímku vidět, jak se po ní natahuje moje pihovatá paže. Byla to rodinná fotografie, a pokud mi bylo známo, nebyla nikdy zveřejněná.

„Kde jste tu fotku vzala?“ zeptala jsem se.

„Někde jsem ji sehnala.“ Zakryla složku masitou rukou.

Sklopila jsem oči ke stolu a potlačila jsem nutkání skočit po ní. Staršímu muži už zase z jeho složky vyklouzla fotografie Debbyiny mrtvoly. Viděla jsem zkrvavenou nohu, rozťaté břicho a téměř useknutou paži. Natáhla jsem se přes stůl a popadla jsem ho za zápěstí.

„Koukejte to svinstvo schovat,“ zamumlala jsem. S výrazem, jako by si právě uvědomil, že jeho ochočený králíček by mohl mít vzteklinu, zase snímek zastrčil.

„Libby,“ oslovil mě Lyle konejšivým tónem moderátora televizní talk show. „Nikdo nepochybuje, že jste byla v domě. Nikdo nepochybuje, že jste přežila neuvěřitelně příšernou událost, jaké by nikdy nemělo být vystavené žádné dítě. Ale doopravdy jste na vlastní oči viděla to, co jste popsala? Nebo je možné, že vám někdo při výpovědi napovídal?“

Představila jsem si v duchu Debby, jak mi obratnými buclatými prstíky pročesává vlasy, splétá je do rybího copu, který byl podle jejího tvrzení obtížnější než francouzské copánky, a zahřívá mě zezadu v týle teplým mortadelovým dechem. Na konec pak přidává zelenou mašli a proměňuje mě v dárek. Pomáhá mi udržet rovnováhu na okraji vany, abych si mohla u hlavy přidržet zrcátko a prohlédnout si ji zezadu ve velkém zrcadle nad umyvadlem. Debby, která si tak zoufale přála, aby bylo všechno hezké.

„Neexistuje žádnej důkaz, že by moji rodinu zabil někdo jinej než Ben,“ prohlásila jsem a násilím jsem se vrátila do země živých, kde vedu svůj osamělý život. „Vždyť si ani nepodal odvolání, prokristapána. Vůbec se nepokusil z toho lapáku dostat.“ Neměla jsem žádné zkušenosti s odsouzenými trestanci, připadalo mi ale, že sepisují jedno odvolání za druhým, že je to jejich vášeň, i když nemají sebemenší naději na úspěch. Když jsem si představila vězení, viděla jsem oranžové overaly a bloky se žlutým papírem. Ben svoji vinu prokázal čirou nečinností   moje svědectví bylo irelevantní.

„Důvodů měl dostatek pro osm odvolání,“ ujistila mě majestátně Magda. Uvědomila jsem si, že patří k tomu typu žen, které se objevují u mých dveří a ječí na mne. Byla jsem ráda, že jsem Lylovi nedala svoji adresu. „To, že nebojoval, neznamená, že je vinen, Libby; znamená to, že ztratil naději.“

„Tak to je dobře.“

Lyle vykulil oči.

„Ach bože. Vy si vážně myslíte, že to Ben udělal.“ Pak se zasmál. Jen jednou, nechtěně, a zbytek rychle potlačil, byl to však naprosto upřímný smích. „Promiňte,“ zamumlal.

Nikdo se mi nikdy nesměje. Všechno, co kdy řeknu nebo udělám, berou lidé velice, velice vážně. Oběti se nikdo neposmívá, nejsem žádná komická figura. „No, užívejte si svoje konspirační teorie,“ ucedila jsem a zvedla se z židle.

„No tak, nebuďte taková,“ chlácholil mě poldovský týpek. „Zůstaňte. Zkuste nás přesvědčit.“

„Vůbec… si nepodal… odvolání,“ opakovala jsem tónem učitelky z mateřské školy. „To mi úplně stačí.“

„V tom případě jste idiot.“

Odstrčila jsem ho tvrdým gestem, jako bych vrážela rýč do promrzlé země. Když jsem se otáčela, někdo za mnou říkal: „Je to pořád mrňavá lhářka.“

Vnořila jsem se znovu do davu, razila jsem si cestu pod podpažími a mezi břichy, dokud jsem se nedostala zpátky do chladu schodiště a hluk nenechala za sebou. Mým jediným vítězstvím té noci byl balíček peněz v kapse a vědomí, že tihle lidé jsou stejní ubožáci jako já.

Dojela jsem domů, rozsvítila jsem všechna světla a vlezla si do postele s lahví rumového likéru. Ležela jsem na boku a prohlížela si složitě poskládaný vzkaz od Michelle, který jsem zapomněla prodat.

Noc mi připadala vychýlená z rovnováhy. Jako by byl svět kdysi pečlivě a spravedlivě rozdělený mezi lidi, kteří věří v Benovu vinu, a lidi, kteří ho naopak považují za nevinného, a ten tucet neznámých nacpaný do boxu v suterénu městského domu teď přelezl plot na stranu zastánců neviny s kapsami plnými cihel a prásk!   veškerá váha se rázem překlopila tam. Magda a Ben, poezie a vtělená naděje. Otisky bot, krvavé skvrny a Runner v záchvatu nepříčetnosti. Poprvé od Benova procesu jsem se dostala do otevřeného kontaktu s lidmi, kteří se domnívají, že jsem se ohledně Bena mýlila, a ukazuje se, že jsem se s takovou výzvou nedokázala plně vyrovnat. Já malověrná! Někdy jindy než té noci bych to možná byla jako obvykle přešla pokrčením ramen, jenže tihle lidé byli tak sebejistí a tak pohrdaví, jako by se o mně už nesčetněkrát bavili a dospěli k závěru, že ani nemá smysl příliš agresivně se mě vyptávat. Když jsem tam šla, předpokládala jsem, že se budou chovat stejně, jako se ke mně do té doby choval každý: že mi nejspíš budou chtít pomoct, postarat se o mne, vyřešit moje problémy. Místo toho se mi posmívali. Je vážně tak snadné vyvést mě z míry, jsem opravdu tak slabá?

Ne. Viděla jsem té noci, co jsem viděla, zopakovala jsem si v duchu svoji věčnou mantru. Ačkoli to nebyla pravda. Pravda byla taková, že jsem neviděla nic. Stačí? Fajn. Technicky vzato jsem nic neviděla. Jen jsem to slyšela. Jen jsem poslouchala, protože jsem se schovávala ve skříni, zatímco moje rodina umírala. Jako ničemný malý zbabělec.

Té noci, té noci, té noci. Probudila jsem se potmě v ložnici, kde jsem spala se sestrami; v domě byla taková zima, že byla okna zevnitř potažená jinovatkou. Debby si někdy během noci zalezla do mé postele   obvykle jsme se k sobě tiskly, abychom se zahřály   a buclatým zadkem mi tlačila na břicho a mačkala mě na prostydlou zeď. Už jako malé batole jsem chodila ve spánku jako náměsíčná, takže si nevzpomínám, jak jsem Debby přelezla, pamatuju se ale, že jsem viděla Michelle spát na podlaze. Jako obvykle svírala v náručí svůj deník a ve spánku cucala propisku, takže se černý inkoust mísil se slinami a stékal jí po bradě. Nezdržovala jsem se tím, že bych se ji pokusila probudit a poslat zpátky do postele. Spánek byl něčím, co si v našem ukřičeném, studeném a přelidněném domě všichni zuřivě chránili, a nikdo z nás se neprobouzel bez boje. Nechala jsem Debby ve své posteli, otevřela jsem dveře a chodbou ke mně dolehly hlasy z Benova pokoje   naléhavý šepot přecházející téměř v hlasitý hovor. Hluk působený lidmi, kteří se domnívají, že je není slyšet. Světlo prosvítající skulinou pod Benovými dveřmi. Rozhodla jsem se, že půjdu do máminy ložnice, prošla jsem chodbou, zvedla jsem matčinu přikrývku a přimáčkla jsem se k jejím zádům. Máma v zimě spávala ve dvou teplákových soupravách a několika svetrech   vždycky mi na omak připadala jako obrovské plyšové zvíře. Obvykle se nepohnula, když jsme si k ní vlezly do postele, vzpomínám si ale, že té noci se ke mně otočila tak rychle, až jsem myslela, že se zlobí. Místo toho mě popadla, přitiskla k sobě a políbila na čelo. Řekla mi, že mě miluje. Říkala nám to hrozně málokdy, a právě proto si to pamatuju, nebo alespoň myslím, že si to pamatuju, pokud jsem si to později pro útěchu nepřikrášlila. Řekněme ale, že mi to doopravdy řekla a že jsem okamžitě znovu usnula.

Když jsem se opět probudila, nevím, jestli to bylo po několika minutách nebo hodinách, byla jsem sama. Za zavřenými dveřmi, kam jsem neviděla, matka naříkala a Ben na ni hulákal. Ozývaly se i další hlasy, Debby vzlykala a ječela Mamimamimamimichelle, a pak přišlo zasvištění sekery. Hned v tom okamžiku jsem věděla, co to bylo. Kov prolétající vzduchem   to byl ten zvuk   a po svistu následoval měkký náraz, klokotavé zachroptění, Debby hekla a zasyčela, jako by se jí nedostávalo vzduchu. „Proč jsi mě přinutila to udělat?“ hulákal Ben na mámu. A žádný zvuk od Michelle, což bylo divné, protože Michelle vždycky nadělala největší randál, tentokrát se však nic neozývalo. Máminy výkřiky Uteč! Uteč! Ne! Ne! Padl výstřel z brokovnice a máma dál ječela, už však nedokázala formulovat slova, jen přiškrceně kvílela, jako by do stěn na konci chodby narážel pták.

Dusot těžkých vysokých bot a cupot malých Debbyiných nožek, ještě nebyla mrtvá, běžela k mámině ložnici a já jsem si pomyslela ne, ne, ne, sem nechoď. Pak vysoké boty dunící v chodbě za ní, vláčení a škrábání do podlahy a další bublání, bublání, bouchání a potom dutý úder, zasvištění sekery a máma stále vydávající příšerné krákoravé zvuky. Stála jsem jako zkamenělá v mámině ložnici, jen jsem poslouchala, jak mi v uších znovu zaduněla brokovnice a následovalo bouchnutí, po němž se otřásla i prkna podlahy pod mýma nohama. Zbaběle jsem doufala, že to všechno někam zmizí. Seděla jsem stočená do klubíčka polovinou těla ve skříni a polovinou venku a pomalu jsem se kolébala ze strany na stranu. Běž pryč běž pryč běž pryč. Prásknutí dveří, další kroky a zakvílení, Ben, který horečně něco šeptal sám sobě. A pak pláč, hluboký mužský pláč, a Benův hlas, vím, že to byl Benův hlas, křičící Libby! Libby! Libby!

Otevřela jsem okno máminy ložnice a protlačila jsem se potrhanou sítí, jako při porodu pánevním koncem jsem vypadla na zasněženou zem jen asi metr pod sebou; ponožky se mi okamžitě promáčely a vlasy se mi zapletly do křoví. Rozběhla jsem se.

Libby! Ohlédla jsem se na dům, kde se svítilo jen v jediném okně a všude jinde byla tma.

Chodidla jsem měla celá rozbolavělá, když jsem doběhla k jezírku a přikrčila se v rákosí. Stejně jako máma jsem byla nabalená do dvou vrstev, pod noční košilí jsem měla spodky s dlouhými nohavicemi, ale třásla jsem se, vítr ze mne oblečení trhal a foukal mi ledový vzduch přímo na břicho.

Světlo baterky chvíli horečně poskakovalo po vrcholcích rákosí, pak ozářilo nedalekou skupinku stromů a nakonec zemi kousek ode mne. Libby! Opět Benův hlas. Šel po mně. Zůstaň, kde jsi, zlato! Zůstaň, kde jsi! Paprsky baterky se neustále přibližovaly, pod vysokými botami chřoupal sníh a já jsem usilovně vzlykala do rukávu a celá jsem se otřásala, až jsem byla téměř ochotná vstát a raději si to odbýt; pak se světlo náhle prostě otočilo opačným směrem, kroky zamířily pryč ode mne a já jsem tam zůstala sama, abych také sama v temnotě umrzla. Světlo v domě zhaslo a já jsem zůstala, kde jsem byla.

O mnoho hodin později, když už jsem byla příliš ztuhlá na to, abych se dokázala zvednout a postavit zpříma, jsem se ve slabém světle úsvitu doplazila zpátky do domu; nohy jako bych měla ze zvonoviny a ruce mi zmrzly v roztažené spáry. Dveře byly otevřené dokořán, dobelhala jsem se tedy dovnitř. Na podlaze před kuchyní čekala žalostná hromádka zvratků, plná hrášku a mrkve. Všechno ostatní bylo červené   cákance na stěnách, zaschlé kaluže na koberci, zkrvavená sekera položená na opěrce pohovky. Mámu jsem našla ležet na podlaze přede dveřmi ložnice jejích dcer; na temeni hlavy měla ustřelený trojúhelníkovitý kus lebky, objemné noční oblečení rozervané sekerou a jedno ňadro obnažené. Nad jejím tělem visely ze stěny dlouhé prameny rudých vlasů slepené krví a mozkovou tkání. Debby ležela hned vedle ní s očima široce rozevřenýma a s krvavou šmouhou na tváři. Paži měla téměř useknutou a další ránu sekerou dostala do břicha   zela v něm díra rozšklebená jako ústa spáče. Volala jsem Michelle, věděla jsem však, že je také mrtvá. Po špičkách jsem vešla do naší ložnice, kde ležela schoulená na posteli se svými panenkami, na hrdle měla černé podlitiny, na jedné noze pantofel a jedno oko otevřené.

Stěny byly pomalované krví: viděla jsem pentagramy a vulgární slova. Kundy. Satan. Všechno bylo rozbité, rozervané, zničené. Sklenice s jídlem byly rozbité o zdi, vločky rozsypané po podlaze. V ráně v matčiných prsou byla později nalezena rýžová vločka, takový vládl na místě masakru chaos. Jedna z Michelliných bot visela za tkaničky z levného stropního ventilátoru.

Dokulhala jsem k telefonu v kuchyni, stáhla jsem ho na podlahu, vytočila číslo tety Diany, protože bylo jediné, které jsem znala zpaměti, a když se Diana ozvala, zaječela jsem do sluchátka Jsou všechny mrtvé! hlasem, který mě svou řezavostí štípal ve vlastních uších. Pak jsem se vecpala do mezery mezi lednicí a troubou a čekala na Dianu.

V nemocnici mi dali sedativa a amputovali mi tři omrzlé prsty na noze a půlku prsteníku. Od té doby čekám na smrt.

Posadila jsem se ve žlutém elektrickém světle zpříma. Odtrhla jsem se od vražd v našem někdejším domě a znovu jsem se ocitla v ložnici své dospělosti. Smrt byla ještě dlouhá léta přede mnou, byla jsem zdravá jako honicí pes, a tak jsem potřebovala plán. Můj intrikánský dayovský mozek se díkybohu požehnaně vrátil k úvahám o vlastním blahobytu. Malá Libby Dayová právě přišla na to, čím se bude živit. Můžete tomu říkat instinkt k přežití, nebo to také můžete nazvat pravým jménem: chamtivost.

Tihle „Dayovic nadšenci“, tihle „řešitelé“, budou určitě ochotní zaplatit za víc než jen za staré dopisy. Neptali se mě snad, kde je Runner a které Benovy kamarády bych ještě mohla znát? Rádi zaplatí za informace, které mohu získat jen já. Tihle klauni, kteří znají nazpaměť vnitřní uspořádání našeho domu, kteří si vyrábějí složky plné fotografií z místa činu, mají všichni vlastní teorie na to, kdo Dayovy zabil. A protože jsou to cvoci, jen velice těžko by někoho přesvědčovali, aby s nimi mluvil. A já bych to mohla udělat za ně. Policie bude mít s mou ubohou maličkostí trpělivost a totéž platí i pro spoustu podezřelých. Také s tátou bych si mohla promluvit, pokud jim na tom doopravdy tak záleží a pokud ho najdu.

Ne že by to nevyhnutelně k něčemu vedlo. Doma pod jasnými elektrickými světly, kde jsem byla v bezpečí jako křeček v kleci, jsem si připomněla, že vrahem je Ben (musí být musí být), a to především proto, že s žádnou jinou možností bych se nedokázala vyrovnat. Alespoň pokud jsem měla být schopná fungovat, a poprvé po čtyřiadvaceti letech jsem fungovat potřebovala. Začala jsem v hlavě kalkulovat: řekněme 500 dolarů za to, že si promluvím s policií, 400 za pohovor s některými z Benových přátel, 1000 za nalezení Runnera, 2000 za pohovor s ním. Fanoušci nepochybně mají celý dlouhý seznam lidí, které bych uměla přesvědčit, aby sirotě Dayové věnovali trochu času. Tohle by se dalo protahovat na celé měsíce.

Usnula jsem s lahví rumu stále v ruce a sama sebe jsem ujišťovala: Ben Day je vrah.

BEN DAY

2. LEDNA 1985

09.13

Ben klouzavě uháněl po ledu a kola jeho bicyklu poskakovala ze strany na stranu. Byla to cyklostezka určená pro horská kola v létě a jezdit po ní teď, když byla zmrzlá, byla hloupost. Ještě hloupější pak bylo zvolit takovýto styl jízdy: šlapal, jak nejrychleji v hrbolatém terénu mohl, svištěl mezi pahýly kukuřičných stvolů trčícími po obou stranách stezky ze země jako neoholené strniště a snažil se odtrhnout tu zatracenou samolepku motýla, kterou mu některá ze sester nalepila na tachometr. Měl ji tam už celé týdny a pokaždé, když ji viděl, se naštval, ne ale natolik, aby s tím něco udělal. Byl by se vsadil, že ji tam dala Debby, s vykulenýma očima a dutou hlavou: To vypadá hezky! Už měl tu třpytivou blbost napůl odlepenou, když narazil na pás holé umrzlé země, přední kolo se mu stočilo úplně doleva a zadní se pod ním vymrštilo do výše. Nevyletěl ze sedla, jen nadskočil s jednou nohou stále chycenou v kole a převrátil se na bok, pravou paži si poškrábal o kukuřičné stvoly a pravou nohu měl zkroucenou pod sebou. Hlavou narazil do země tak tvrdě, že mu zuby břinkly jako zvon.

Když znovu popadl dech   po deseti uslzených vteřinách  , po obličeji mu kolem oka pomalu stékal pramínek teplé krve. Výborně. Rozmázl si ji špičkami prstů po tváři a cítil, jak mu z tržné rány na čele okamžitě vytryskl čerstvý krvavý proud. Litoval, že se neuhodil ještě hůř. Nikdy neměl nic zlomeného, což byla skutečnost, k níž se přiznával, jen když ho někdo přinutil. Vážně ne, člověče? Jak se můžeš protlouct životem a nic si při tom nezlomit? To tě máma balí do bublinkový fólie? Vloni na jaře s několika dalšími kluky vlezl na městské koupaliště, stál na skákacím prkně nad velkým vypuštěným bazénem, upřeně hleděl na betonové dno a snažil se sám sebe přimět, aby skočil, aby tu pitomost udělal a doopravdy pořádně se tam rozmázl. Několikrát se na prkně zhoupl, zavdal si další doušek whisky, chvilku ještě nerozhodně poskakoval a pak se vrátil ke svým kumpánům, které sotva znal a kteří jeho počínání sledovali jen koutkem oka.

Zlomená kost by byla nejlepší, ale trocha krve také nebyla k zahození. Tekla mu teď vytrvale, stékala po tváři pod bradu a odkapávala na led. Čiré, kulaté rudé kapky.

Vyhlazení.

To slovo jako by se vynořilo odnikud   měl lepkavý mozek, na který se neustále přichytávaly různé slovní obraty a útržky písní. Vyhlazení. V duchu mu probleskly představy severských barbarů rozhánějících se sekerami. Na vteřinu, na pouhou vteřinu ho napadlo, že snad prodělal převtělení a tohle je nějaká reziduální vzpomínka, usazující se jako vločka popele. Pak tuhle myšlenku zaplašil a zvedl kolo. Už mu nebylo deset.

Šlápl do pedálů; do pravého boku ho chytaly křeče a na paži ho pálily škrábance od kukuřičných stvolů. Možná bude mít i slušnou podlitinu. To by se Diondře líbilo, přejížděla by po ní špičkou hebkého prstu, jednou nebo dvakrát by ji obkroužila a pak by do ní šťouchla, aby se mu mohla posmívat, až by sebou škubl. Diondra měla ráda výrazné reakce   libovala si v křiku, pláči i zajíkavém hlasitém smíchu. Uměla široce vykulit oči a zvednout obočí téměř k vlasům, když chtěla vypadat překvapeně. Ráda vyskakovala zpoza dveří a lekala ho, takže pak předstíral, že ji honí. Diondra, jeho děvče se jménem, které mu připomínalo princeznu nebo striptérku, sám si nebyl jistý, jestli tu nebo tu. Měla v sobě něco z obojího: z honorace i z chátry.

Něco na kole se mu při pádu uvolnilo, rachotilo to jako hřebík poskakující v plechovce a přicházelo to odněkud od pedálů. Na okamžik zastavil, aby se na to podíval, ruce měl zrůžovělé, zvrásněné mrazem jako stařec a právě tak slabé, žádný problém však neviděl. Úporně se snažil zjistit, co je v nepořádku, a do očí mu zatím natekla další krev. Zatraceně, je úplně k ničemu. Byl ještě moc mladý, když je táta opustil. Nikdy neměl šanci osvojit si nějaké praktické dovednosti. Vídal kluky pracující na motocyklech, traktorech a autech a vnitřnosti motorů mu připadaly jako kovová střeva nějakého zvířete, jaké nikdy předtím neviděl. Ve zvířatech se vyznal, pravda, a ve zbraních také. Chodil na lov jako každý jiný v jeho rodině, to ovšem moc neznamenalo, protože máma střílela líp než on.

Chtěl se stát užitečným mužem, nebyl si však jistý, jak toho dosáhnout, a to mu nahánělo hrozný strach. Táta se toho léta vrátil na farmu a několik měsíců s nimi zůstal, což v Benovi vyvolalo určité naděje; doufal, že ho po té dlouhé době přece jen něco naučí, že si najde čas být otcem. Runner místo toho všechnu manuální práci obstaral sám a Bena ani nevyzval, aby se díval, jak se co dělá. Naopak dával jasně najevo, že si nepřeje, aby se mu Ben pletl pod nohy. Zjevně ho považoval za zženštilého slabocha: kdykoli se máma zmínila o tom, že by něco potřebovalo opravit, prohlásil Runner, že to je „práce pro chlapa“, a s úsměvem pohlédl na Bena, jako by ho vybízel k souhlasu. Nebyl schopen Runnera požádat, aby mu něco ukázal.

Navíc neměl peníze. Přesněji řečeno měl v kapse čtyři dolary a třicet centů, s tím ale musel vystačit do konce týdne. Jeho rodina neměla žádné úspory. Jejich bankovní konto bylo neustále téměř prázdné   viděl kdysi výpis, na němž přesný zůstatek činil 1,10 dolaru, což znamenalo, že celá rodina měla tehdy v bance méně, než kolik teď právě měl on sám v kapse kabátu. Máma evidentně neuměla na farmě správně hospodařit   něco musela dělat úplně špatně. Odvezla do sila plný vypůjčený náklaďák obilí a zpátky nepřivezla vůbec nic   ani tolik, aby to uhradilo náklady na vypěstování  , a pokud nějaké peníze dostala, padly na úhradu dluhů. Vlci číhají u dveří, říkávala vždycky máma, a když byl Ben mladší, představoval si, jak se vyklání ze zadních dveří a rozhazuje šustivé zelené bankovky mezi smečku vlků, kteří po nich chňapají, jako by to bylo maso. Nikdy jich nebylo dost.

Blíží se snad doba, kdy se někdo objeví a farmu jim sebere? Neměl by to někdo udělat? Možná by ze všeho nejlepší bylo farmy se zbavit a začít úplně znova od začátku, nepřipoutaní k té veliké mrtvé a přitom živé věci. Byla to však půda máminých rodičů a máma byla sentimentální. Vlastně to bylo dost sobecké, když se nad tím člověk zamyslel. Ben pracoval celý týden na farmě a pak se o víkendech vracel do školy, kde si přivydělával mizerně placenou prací uklízeče. (Škola a farma, farma a škola, to byl před Diondrou celý jeho život. Teď měl hezkou trojici míst, která mohl střídat: školu, farmu a velký Diondřin dům na kraji města.) Doma krmil dobytek a kydal hnůj a ve škole dělal prakticky totéž, když uklízel v šatnách, vytíral v jídelně a sklízel svinstvo po jiných dětech. A přesto se od něj čekalo, že polovinu platu předá mámě. Rodiny se spolu dělí. Jo? A co třeba tohle: rodiče se starají o svoje děti? Co takhle nevrhnout další tři sviště, když si někdo může sotva dovolit toho prvního?

Bicykl rachotivě ujížděl dál a Ben čekal, kdy se pod ním celý rozpadne na kusy jako v nějaké komedii, v kreslené grotesce, kde by mu náhle zůstalo jen sedlo, pedály a jedno kolo. Štvalo ho, že když se chce někam dostat, musí jezdit na kole, jako když Opie v televizi jde na ryby. Štvalo ho, že nemůže jezdit autem. Není nic ubožejšího než skoro šestnáctiletej kluk, říkával Trey, kroutil hlavou a foukal mu do obličeje kouř. Opakoval to pokaždé, když se Ben na kole objevil u Diondry. Trey byl většinou fajn, byl to ale ten typ, který musí lidi kolem sebe věčně něčím provokovat. Bylo mu devatenáct, měl dlouhé vlasy, černé a matné jako týden starý asfalt, a byl to Diondřin nevlastní bratranec nebo něco podobně divného, prastrýc, rodinný přítel nebo nevlastní syn rodinného přítele. Buď svou historku několikrát změnil, nebo mu Ben nevěnoval dostatečnou pozornost. Což bylo docela dobře možné, protože jakmile se ocitl v Treyově společnosti, okamžitě se napružil a byl si až příliš vědom vlastního těla. Proč stojí s nohama právě v tomhle úhlu? A co by měl udělat s rukama. Dát si je v bok, nebo je zastrčit do kapes?

Tak či onak si připadal divně. Tak či onak přivolával vtípky na svůj účet. Trey patřil k lidem, kteří si na vás najdou něco třeba jen nepatrně, ale zřetelně nesprávného, čeho jste si sami nejspíš ani nevšimli, a upozorní na to celou místnost. Čekáš velkou vodu? bylo první, co mu kdy Trey řekl. Ben měl tehdy džíny, které byly možná, bůhví jestli vůbec, o centimetr kratší, než být měly. Nebo snad o dva. Čekáš velkou vodu? Diondra přímo vybuchla smíchem. Ben čekal, až se přestane smát a Trey znova začne mluvit. Čekal deset minut a nic neříkal, jen se snažil sedět v takovém úhlu, aby mu z kalhot nevykukoval příliš velký kus ponožek. Pak odešel do koupelny, povolil si opasek o jednu dírku a stáhl si džíny skoro až k bokům. Když se vrátil do místnosti   byl to Diondřin suterénní obývací pokoj s modrým kobercem, po němž byly jako houby všude rozházené měkké sedačky  , druhá věc, kterou mu kdy Trey řekl, byla: „Teď máš zase pásek spuštěnej až ke koulím, člověče. Každej to vidí.“

Ben chrastivě sjížděl dolů po stezce v chladném stínu zimy a ve vzduchu se jako zrnka prachu vznášely další sněhové vločky. Auto mít nebude, ani až oslaví šestnácté narozeniny. Máma měla chevrolet Cavalier, který koupila v dražbě a který předtím jezdil v půjčovně. Druhé auto si dovolit nemohli, to už Benovi řekla. Prohlásila, že se budou muset dělit o to jedno, což v Benovi okamžitě vyvolalo rozhodnutí nejezdit s ním vůbec. Už se viděl, jak se pokouší naložit Diondru do auta, které páchne stovkou jiných lidí, v němž je smrad jako v totálním vraku   staré hranolky a skvrny po sexu někoho cizího  , a navíc do auta, v němž teď holky neustále nechávaly ležet učebnice, panenky z příze a plastové náramky. To by nešlo. Diondra říkala, že může jezdit jejím autem (bylo jí sedmnáct, což prezentovalo další problém; není snad trochu žinantní chodit o dvě třídy níž než vaše holka?). Byla to ovšem mnohem lepší představa: oni dva v její červené hondě CRX se zvýšeným zadkem, Diondřiny mentolové cigarety plnící auto parfémovaným dýmem a Slayer dunící z reproduktorů. Jo, mnohem lepší.

Odjedou z tohohle zapadákova do Wichity, kde má její strýček obchod se sportovními potřebami a s trochou štěstí by mu tam mohl dát práci. Ben se zkoušel přihlásit do basketbalového i fotbalového týmu a v obou ho velice rychle a rázně odmítli způsobem, který naznačoval, že nemá smysl zkoušet to znovu, takže mu připadalo paradoxní, že by trávil celé dny ve velké místnosti plné basketbalových a fotbalových míčů. Jenže se vším tím vybavením kolem sebe by třeba mohl trénovat a zlepšit se natolik, že by hrál nějakou nižší ligu nebo něco takového. Měl pocit, že nějaké plus to přece mít musí.

Největším plusem byla samozřejmě Diondra. Viděl sebe a Diondru ve vlastním bytě ve Wichitě, jak jedí něco od McDonalda, dívají se na televizi, mají sex a kouří celé balíčky cigaret za večer. Když právě nebyl s Diondrou, Ben toho moc nevykouřil   to ona byla na cigaretách závislá, kouřila tolik, že byla cítit tabákem, i když přišla ze sprchy, a působila dojmem, že kdybyste jí rozřízli kůži, vyvalil by se z rány mentolový dým. Naučil se mít tu vůni rád, stala se pro něj symbolem pohody a domova, podobně jako pro někoho jiného vůně teplého chleba. Takhle to tedy mělo vypadat: on a Diondra s hnědými spirálovitými kudrnami ztvrdlými gelem (to byla další její charakteristická vůně   štiplavé aroma jejích vlasů připomínající kořeněné víno) sedí na pohovce a dívají se na seriály, které si každý den natáčela na video. Ben se občas nechával unést jejich dramatičností: ramenaté dámy v nich popíjely šampaňské a na prstech se jim blýskaly diamanty, podváděly manžely, jejich manželé podváděli je, nebo lidé trpěli ztrátou paměti a také podváděli. Přijde domů z práce, ruce mu budou vonět tou zaprášenou kůží basketbalových míčů, a ona už pro něj bude mít večeři od McDonalda nebo z Taco Bell, posadí se a budou žertovat o vyparáděných ženách v televizi, Diondra mu bude ukazovat ty s nejhezčími nehty   svoje nehty přímo milovala   a nedá jinak, než že nalakuje i ty jeho, nebo ho možná namaluje rtěnkou, což také s oblibou dělávala, říkala vždycky, že ho ráda zkrášluje. Skončí to lechtací bitvou na posteli, nazí se sáčky kečupu připlácnutými k zádům, a Diondra se bude chechtat tak hlasitě, že budou sousedé bušit do stropu.

Jeho představa nebyla úplná. Úmyslně z ní vynechával jednu doslova děsivou maličkost, kompletně zkrátka vymazával jistou realitu. To nemůže být dobré znamení. Znamená to, že je to všechno jen vzdálený sen. Je idiotský kluk, který nemůže mít ani něco tak malého, jako je podělaný byteček ve Wichitě. Ani něco tak mrňavého si nemůže dovolit. Pocítil příliv dobře známého vzteku. Jeho život byl dlouhým sledem odpírání, čekajících jen na něj.

Vyhlazení. Opět viděl sekery, pušky, zkrvavená těla zadupaná do země. Ječení se ztišovalo ve vzlyky a ptačí cvrlikání. Litoval, že nekrvácí ještě víc.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Když jsem byla malá holka, strávila jsem asi pět měsíců u Runnerovy sestřenice z druhého kolene v kansaském Holcombu, zatímco se chudinka teta Diana vzpamatovávala z mého obzvlášť divokého dvanáctého roku. Na moc věcí si z těch pěti měsíců nevzpomínám, kromě toho, že jsme byli na školním výletě v Dodge City, abychom se něco dozvěděli o Wyattu Earpovi. Domnívali jsme se, že uvidíme pistole, bizony a prostitutky, jenže místo toho naše asi dvacetičlenná skupinka šouravým krokem procházela jednu malou muzejní místnost po druhé, tlačila se v nich a prohlížela si staré dokumenty; celý den jsme strávili dýcháním prachu a stížnostmi na nudu. Samotný Earp na mne žádný dojem neudělal, přímo jsem však zbožňovala padouchy starého Západu s jejich převislými kníry, nedbalým oblečením a očima, které se leskly jako nikláky. Každý psanec byl jednotně označován za „lháře a zloděje“. A tam, v jedné z těch místností čpících zatuchlinou, kde zřízenec vedl nudnou přednášku o umění vést archivy, jsem se tetelila pocitem spokojenosti, jaký se vás zmocní, potkáte-li spřízněnou duši. „To jsem já,“ pomyslela jsem si totiž.

Jsem lhářka a zlodějka. Nepouštějte mě k sobě domů, a pokud to uděláte, nenechávejte mě tam samotnou. Seberu, co se dá. Nachytáte mě například v okamžiku, kdy mi bude v chamtivých malých prackách chrastit šňůra vašich krásných perel, a já vám namluvím, že mi připomínaly matčin náhrdelník a že jsem si na ně prostě musela sáhnout, jenom na vteřinku, moc se omlouvám, nevím, co to do mě vjelo.

Matka nikdy neměla jediný šperk, po kterém by jí na kůži nezůstávaly zelené skvrny, ale to vy nebudete vědět. A ty perly stejně šlohnu, až se nebudete dívat.

Kradu spodní prádlo a prsteny, cédéčka, knihy, boty, iPody i náramkové hodinky. Jdu k někomu na večírek   nemám přátele, znám se ale s lidmi, kteří mě občas někam pozvou   a na odchodu mám pod svetrem několik košil, v kapse pár fajnových rtěnek a hotovost, kterou jsem našla v jedné nebo dvou kabelkách. Někdy vezmu dokonce i tu kabelku, vládne-li mezi účastníky dostatečná opilost. Prostě si ji přehodím přes rameno a jdu. Pilulky na recept, parfémy, knoflíky, pera. Jídlo. Mám polní láhev, kterou si něčí dědeček přinesl z druhé světové války, mám odznak bratrstva Fí Beta Kappa, který dostal čísi oblíbený strýček. Mám starožitný skládací plechový pohárek, o kterém si vůbec nepamatuju, kde jsem ho ukradla, tak už ho mám dlouho. Předstírám, že byl odjakživa ve vlastnictví mé rodiny.

Na věci, které skutečně patřily mé rodině a jsou uložené v těch krabicích pod schody, jsem schopná se podívat jen s velkým přemáháním. Cizí věci se mi líbí víc, protože jsou spojené s minulostí někoho jiného.

Jednou z věcí v mém domě, kterou jsem neukradla, je román o zločinu podle skutečné události nazvaný Ďáblova žeň: Satanská oběť v kansaském Kinnakee. Vyšel roku 1986, napsala ho bývalá novinářka jménem Barb Eichelová a to je všechno, co o něm doopravdy vím. Přinejmenším tři muži, s nimiž jsem napůl chodila, mi s nějakým vážným a moudrým komentářem věnovali její výtisk a já jsem všem třem okamžitě poté dala kopačky. Když říkám, že si tu knihu nechci přečíst, znamená to, že si ji nechci přečíst. Je to jako s tím mým pravidlem, že vždycky spím s rozsvíceným světlem. Každému muži, kterého vezmu do postele, řeknu, že si neustále nechávám rozsvíceno, a každý vždycky řekne něco jako „já se o tebe postarám, malá“ a pak se pokusí zhasnout. Jako by to tím vyřešili. A když se přesvědčí, že skutečně spím s rozsvícenými světly, vypadají z nějakého důvodu překvapeně.

Vytáhla jsem Ďáblovu žeň z vratkého štosu knih v koutě   nechávám si ji ze stejného důvodu, z jakého si nechávám krabice s rodinnými papíry a haraburdím, protože je možná někdy budu chtít, a i kdybych je nechtěla, nechci, aby je měl někdo jiný.

První stránka začínala následovně:

Městečko Kinnakee v Kansasu, v samém srdci Ameriky, je klidná zemědělská komunita, kde se všichni lidé znají, chodí společně do kostela a jeden vedle druhého stárnou. Není však imunní vůči zlu vnějšího světa   a v časných ranních hodinách dne 3. ledna 1985 toto zlo zničilo tři členy rodiny Dayových v tratolišti krve a hrůzy. Toto není jen příběh vraždy, ale také uctívání ďábla, krvavých rituálů a pronikání satanismu do všech koutů Ameriky   i do těch nejútulnějších a zdánlivě nejbezpečnějších míst.

V uších se mi začalo ozývat obvyklé hučení zvuků té noci: hlasité chlapské hekání, dávivý nářek vyschlého hrdla. Matčino přízračné ječení. Temný kout. Podívala jsem se na fotografii Barb Eichelové na zadní straně obálky. Měla krátké ježaté vlasy, řetízkové náušnice a vážný úsměv. V jejím medailonku se uvádělo, že žije v Topece v Kansasu, to však platilo před nějakými dvaceti lety.

Potřebovala jsem zatelefonovat Lylu Wirthovi a předložit mu svoji nabídku placených informací, nebyla jsem však připravená na jeho další přednášku o vyvraždění mé vlastní rodiny. (Vy si vážně myslíte, že to Ben udělal!) Potřebovala jsem být schopná s ním diskutovat a argumentovat, místo abych seděla jako naprostá ignorantka, která vůbec nemá co říct. A tou jsem v podstatě byla.

Pokračovala jsem v rychlém procházení knihy, ležela jsem na zádech, opírala se o dvakrát přeložený polštář a Buck mě celou dobu sledoval pozornýma kočičíma očima, jestli se náhodou nepohnu směrem ke kuchyni. Barb Eichelová Bena popsala jako „černě oděného samotáře, neoblíbeného a plného zloby“ a také „posedlého nejbrutálnější formou heavy metalu   zvanou black metal  , písněmi, jež údajně nejsou ničím jiným než zašifrovaným vzýváním samotného ďábla“. Přirozeně jsem některé pasáže přeskakovala, až jsem narazila na zmínku o sobě: „andělská, avšak silná“, „odhodlaná a truchlivá“, „vyzařuje z ní nezávislost, jakou obvykle nenajdete ani u dětí dvakrát starších“. Naše rodina tam byla popsaná jako „šťastná a plná aktivity, těšící se na budoucnost čistého vzduchu a čistého živobytí“. Hmm. Byla to však údajně nejrespektovanější kniha o vyvraždění naší rodiny a po všech těch hlasech, které mě ve Vražedném klubu nazvaly idiotem, jsem toužila promluvit si s vnějším pozorovatelem, který také věřil v Benovu vinu. Získat munici na Lyla. Představila jsem si, jak odpočítávám fakta na prstech: tohle, tohle a tohle dokazuje, že se vy pitomečci mýlíte, a Lyle přestává špulit rty a dochází mu, že přece jen mám pravdu.

Pořád jsem byla ochotná vzít si od něj peníze, kdyby chtěl.

Nebyla jsem si jistá, kde začít, zavolala jsem tedy topecké informace a ke svému obrovskému potěšení jsem hned napoprvé trefila do černého a získala číslo Barb Eichelové. Pořád byla v Topece i v telefonním seznamu. To bylo snadné.

Zvedla telefon po druhém zazvonění a hlas měla veselý a pronikavý, dokud jsem se nepředstavila.

„Ach, Libby, vždycky jsem si říkala, jestli se se mnou někdy spojíte,“ řekla poté, co nejprve vyrazila jakési hrdelní eeechchch. „Nebo jestli bych se neměla já spojit s vámi. Nevěděla jsem, nevěděla jsem…“ Představovala jsem si, jak se rozhlíží po místnosti a rozpačitě si hryže nehty jako jedna z těch žen, které dvacet minut studují jídelní lístek, a přesto propadnou panice, když přijde číšník.

„Doufala jsem, že bych si s vámi mohla promluvit o… Benovi,“ začala jsem a zvažovala, jak bych to měla formulovat.

„Já vím, já vím, napsala jsem mu za ta léta několik omluvných dopisů, Libby. Jen prostě nevím, kolikrát dokážu říct, jak je mi líto, že jsem tu zatracenou, zatracenou knihu napsala.“

Nečekané.

Barb Eichelová mě požádala, abych k ní přijela na oběd. Chtěla mi všechno vysvětlit osobně. Prohlásila, že sama už auto neřídí (to pro mne byl první náznak její skutečné situace   byla na prášcích, měla ten lesklý vnější povlak někoho, kdo polyká příliš mnoho pilulek) a že by mi byla vděčná, kdybych přijela já za ní. Naštěstí to z Kansas City není do Topeky daleko. Ne že by se mi tam nějak zvlášť chtělo jezdit   užila jsem si jí dost, když jsem vyrůstala. Ve městě tam bývala vážně proslulá psychiatrická klinika, na dálnici stála dokonce cedule, na níž se psalo něco jako „Vítejte v Topece, psychiatrické metropoli světa!“ Celé město se hemžilo cvoky a terapeuty a mne tam pravidelně vozili na vzácná a privilegovaná sezení v ambulantní poradně. Jaké štěstí! Diskutovali jsme o mých nočních můrách, záchvatech paniky a problémech s návaly vzteku. Když jsem byla v pubertě, diskutovali jsme také o mém sklonu k fyzickému násilí. Chcete-li znát můj názor, celá Topeka, hlavní město Kansasu, páchne jako uslintaná cvokárna.

Než jsem za Barb jela, přečetla jsem si její knihu a byla jsem vyzbrojená fakty a otázkami. Moje sebevědomí však splasklo někdy během oněch tří hodin strávených na cestě, která by normálně měla trvat hodinu. Na příliš mnoha místech jsem špatně odbočila a proklínala jsem se, že nemám doma internet a nemůžu si na něm prostě vyhledat cestovní instrukce. Nemám internet ani kabelovou přípojku. Na tyhle věci mě neužije: návštěvy holiče, výměny oleje nebo kontroly u zubaře. Když jsem se přistěhovala do svého domku, strávila jsem první tři měsíce neustále zabalená v přikrývkách, protože jsem si nebyla schopná zařídit, aby mi pustili plyn. A třikrát mi ho v posledních letech zase odpojili, protože se někdy nedokážu přimět k tomu, abych vypsala šek. Mám problémy s běžnou údržbou.

Barbin dům, když jsem k němu konečně dojela, byl nezajímavě jednoduchý, solidně vyhlížející zděný blok se štukovou omítkou, kterou Barb natřela světle zelenou barvou. Uklidňující. Všude byly rozvěšené větrné zvonky. Otevřela dveře a škubla sebou, jako bych ji překvapila. Nosila stále stejný účes jako na fotografii na své knize, nyní už to byla šedivá ježatá kštice, a na korálkovém řetízku měla brýle toho typu, kterému starší ženy říkají „učitelský“. Bylo jí něco přes padesát a měla tmavé neposedné oči, které v její kostnaté tváři působily vypouleným dojmem.

„Á, ahoj, Libby!“ vyhrkla a náhle mě svírala v náručí a některou ze svých kostí mi tvrdě tlačila na levé ňadro. Byla cítit mátou a vlnou. „Pojďte dál, pojďte.“ Po dlaždicích ke mně s radostným štěkotem a cvakáním drápků přicupital malý přítulný psík. Někde odbily hodiny.

„Ach, doufám, že vám nevadí pejsci, je to drahoušek,“ prohlásila Barb a sledovala, jak na mě zvíře doráží. Nenávidím psy, dokonce i malé sladké pejsánky. Držela jsem ruce zdvižené, abych dala jasně najevo, že se s ním nehodlám mazlit. „Tak pojď, Lulánku, nech kamarádku projít dovnitř,“ mluvila na něj jako na malé děcko. Když jsem slyšela jeho jméno, protivil se mi ještě víc.

Usadila mě do obývacího pokoje, který působil přeplácaným dojmem: křesla, pohovka, koberec, polštářky, záclonky, všechno bylo měkké a zaoblené a ještě překryté další vrstvou látky. Chvíli pobíhala sem a tam, místo aby na okamžik postála, volala na mne přes rameno a dvakrát se mě zeptala, co si dám k pití. Nějak mi bylo jasné, že se mi pokusí podstrčit špínou páchnoucí malované kameninové hrnky s příšerným bylinkovým čajem nebo jasmínovým elixírem, požádala jsem tedy jen o vodu. Rozhlížela jsem se po lahvích s alkoholem, ale žádnou jsem neviděla. Určitě tu ale měla nějaké pilulky, které polykala. Od té ženské se všechno prostě jen odráželo   bing, bang!  , jako by byla natřená pryskyřičným lakem.

K obědu přinesla do obýváku dva podnosy se sendviči. Voda, kterou mi podala, byla plná kostek ledu. Vypila jsem ji dvěma doušky.

„Tak jak se daří Benovi, Libby?“ zeptala se, když se konečně posadila. Podnos však nechala ležet vedle sebe. Jako by si chtěla uchovat rychlou únikovou cestu.

„To tedy nevím. Nejsem s ním ve styku.“

Měla jsem dojem, že mě ani pořádně neposlouchá; byla naladěná na vlastní vnitřní rozhlasovou stanici. Na nějaký náladový džez.

„Pochopitelně se cítím hrozně provinile, Libby, vzhledem k tomu, jakou jsem v tom sehrála roli, ačkoli moje kniha vyšla až po vynesení rozsudku, ten nijak neovlivnila,“ vychrlila spěšně. „Na tom předčasném úsudku jsem se ale podílela. Bylo to tou tehdejší dobou. Vy jste byla tak malá, že si to určitě nepamatujete, ale osmdesátá léta… říkalo se tomu tehdy satanská panika.“

„Čemu?“ Zajímalo mě, kolikrát mě ještě v rozhovoru osloví jménem. Vypadala na typ, který to má ve zvyku.

„Celá psychiatrická komunita, policie a další složky zákona, prostě všichni   všichni si tehdy o každém mysleli, že je uctívačem ďábla. Bylo to… v módě.“ Předklonila se ke mně s rozhoupanými náušnicemi a mnula si ruce. „Lidé vážně věřili, že existuje obrovská síť satanistů, že je to běžně rozšířená víra. Nějaký teenager si začne počínat trochu divně: je to uctívač satana. Dítě přijde ze školky s neobvyklou podlitinou nebo pronese nějakou zvláštní poznámku o svých pohlavních orgánech: jeho učitelky jsou uctívačky satana. Podívejte, vzpomínáte si na proces s učiteli z McMartinovic mateřské školky? Ti nebožáci trpěli celá léta, než byla všechna obvinění stažena. Satanská panika. Byla to dobře vymyšlená historka, Libby, a já jsem jí naletěla. Nepodrobili jsme ji dostatečnému přezkoumání.“

Pes se přišoural ke mně a začal mě očichávat. Ztuhla jsem a doufala, že ho Barb odvolá k sobě, ta si ho však nevšímala a oči měla upřené na zavěšenou slunečnici z barevného skla, která se pohupovala a vrhala kolem sebe zlaté světlo z okna nade mnou.

„Chci říct, že ta historka skutečně zabrala,“ pokračovala Barb. „Dnes už přiznávám, a trvalo mi to dobrých deset let, Libby, že jsem nebrala v úvahu spoustu důkazů, které neodpovídaly téhle teorii Bena jako satanova uctívače, ignorovala jsem evidentní varovné signály.“

„Co například?“

„Hmm, například to, že vám zjevně řekli, jak máte vypovídat, že jste rozhodně nebyla věrohodnou svědkyní, že ten cvokař, kterého vám přidělili, aby vás   cituji   ,přiměl k řeči‘, vám ve skutečnosti vkládal slova do úst.“

„Doktor Brooner?“ Na doktora Broonera jsem si vzpomínala: hipík s dlouhými kotletami, velkým nosem a malýma očima   vypadal jako přátelské zvířátko z nějaké pohádky. Kromě tety Diany to byl za celý ten rok jediný člověk, který se mi zalíbil, a byl také jediný, s kým jsem mluvila o té noci, protože Diana o ní mluvit nechtěla. Doktor Brooner.

„Šarlatán,“ prohlásila Barb a zachichotala se. Chystala jsem se protestovat, hájit jeho i sebe   ta ženská mi v podstatě právě do očí řekla, že jsem lhářka, což byla sice pravda, ale přesto mě to štvalo  , Barb už ale zase mluvila. „A co alibi vašeho otce? Ta jeho přítelkyně? To mu přece vůbec neměli uznat. Ten chlap neměl žádné skutečné alibi a spoustě lidí dlužil spoustu peněz.“

„Máma žádný peníze neměla.“

„Měla víc než váš táta, to mi věřte.“ Věřila jsem jí. Táta mě kdysi poslal k sousedům, kteří mě ze soucitu pozvali na oběd, a nařídil mi, abych se podívala pod polštáře na pohovce a přinesla mu drobné, které tam najdu.

„A byla tam i ta stopa pánské polobotky, v níž někdo šlápl do krve a která se nikdy nenašla. Je ovšem pravda, že celé místo činu bylo kontaminované   to je další věc, kterou jsem v té knize úplně přešla.Celý den v tom domě chodili lidé dovnitř a zase ven. Byla tam vaše teta a odnesla odtamtud pro vás plné skříně různého haraburdí, oblečení a bůhvíčeho ještě. Všechno to bylo v příkrém rozporu s policejním postupem. Nikomu na tom ale nezáleželo. Lidé panikařili. A měli toho divného puberťáka, kterého nikdo v celém městě neměl zvlášť v oblibě, který neměl peníze, neuměl se o sebe postarat a náhodou měl rád heavy metal. Je to prostě trapné.“ Zarazila se. „Je to příšerné. Tragédie.“

„Může ještě něco dostat Bena ven?“ zeptala jsem se a žaludek jsem měla jako na vodě. Ze skutečnosti, že převládající mínění o Benově vině změnilo její názor, se mi dělalo nanic. Jakož i ze setkání s další osobou, která byla přesvědčená, že jsem se dopustila křivého svědectví.

„No, o to se přece snažíte, ne? Podle mne je téměř nemožné po všech těch letech ještě něco napravit   prošly mu už i všechny lhůty na odvolání. Musel by zkusit habeas corpus a to je… všichni byste v téhle fázi potřebovali nějaké významné nové důkazy, aby se něco začalo dít. Třeba nějaký jednoznačný důkaz DNA. Vaše rodina bohužel měla kremaci, takže…“

„Jo, jistě, děkuju vám,“ skočila jsem jí do řeči. Potřebovala jsem se okamžitě vrátit domů.

„Znova říkám, že jsem tu knihu napsala až po vynesení rozsudku, ale kdybych mohla nějak pomoct, dejte mi vědět, Libby. Taky jsem se svým způsobem provinila a své odpovědnosti se nezříkám.“

„Vypovídala jste? Řekla jste policii, že to podle vás Ben neudělal?“

„To ne. Mám dojem, že většina lidí už dávno dospěla k závěru, že to Ben neudělal,“ hájila se Barb náhle ječivým hlasem. „Předpokládám, že vy jste svoji svědeckou výpověď oficiálně popřela? To by podle mě hodně pomohlo.“

Čekala, že dodám něco dalšího, že jí vysvětlím, proč jsem za ní dnes přišla. Že jí povím, že ano, jasně, Ben je nevinný a já dám všechno zase do pořádku. Seděla, dívala se na mne, obědvala a přehnaně důkladně přežvykovala každé sousto. Zvedla jsem svůj sendvič   byl s okurkou a arabským hummusem   a zase jsem ho položila; ve vlhkém chlebu na něm zůstal otisk mého palce. Místnost byla lemovaná policemi plnými knih, všechno to však byly jen různé svépomocné příručky. Vpusťte dovnitř slunce!; Jen do toho, děvče; Přestaňte se trestat; Vstaňte a ukažte, co ve vás je; Buďte svým vlastním nejlepším přítelem; Dál a výš! A tak to pokračovalo, dál a dál, neúprosně optimistické a povzbudivé tituly. Čím víc hřbetů jsem přečetla, tím jsem se cítila sklíčeněji. Bylinky, pozitivní myšlení, jak sám sobě odpouštět, jak žít s vlastními nedostatky. Měla dokonce i knížku o překonávání nedochvilnosti. Osobně těmhle svépomocným fanatikům nevěřím. Před lety jsem odešla z baru se známým jednoho známého, příjemným a pohledným, v pohodě oblečeným normálním chlapem, který měl kousek odtamtud vlastní byt. Když pak po sexu usnul, začala jsem šmejdit v jeho pokoji a zjistila jsem, že má stůl polepený žlutými papírky s různými hesly:

Nezdržujte se maličkostmi, jsou to jen maličkosti.

Kdybychom přestali neustále usilovat o štěstí, docela bychom si užili.

Užívej si života   nikdo z něj nevyvázne živý.

Nedělej si vrásky, buď šťastný.

Všechna ta úporná naděje mi naháněla větší strach, než kdybych našla hromadu lebek ještě se zbytky vlasů. V záchvatu paniky jsem utekla se spodním prádlem zastrčeným do  rukávu.

U Barb už jsem se dlouho nezdržela. Odešla jsem se slibem, že jí brzy zavolám, a s modrým těžítkem ve tvaru srdce, které jsem jí ukradla ze stolku.

PATTY DAYOVÁ

2. LEDNA 1985

09.42

Umyvadlo, u něhož si Ben nabarvil vlasy, bylo zaneřáděné kalně purpurovými skvrnami. To znamenalo, že se někdy v noci zamkl v koupelně, posadil se na přiklopené víko toalety a prostudoval si instrukce na krabičce s barvou na vlasy, kterou našla v odpadcích. Na krabičce byla fotografie ženy se světle růžovými rty a uhlově černými vlasy zastřiženými do pážecího účesu. Napadlo ji, jestli ji neukradl. Nedokázala si představit Bena, stydlivého Bena s bradou přimáčknutou k hrudi, jak staví na pás u pokladny krabičku s barvou na vlasy. Takže ji ukradl. A pak, uprostřed noci, si její syn zcela sám všechno odměřil, namíchal a nanesl na hlavu. Posadil se s tím blátem plným chemikálií na svých zrzavých vlasech a čekal.

Celá ta záležitost v ní vyvolávala nevýslovný smutek. Skutečnost, že si v tomhle domě plném žen její chlapeček v noci sám nabarvil vlasy. Bylo zjevně pošetilé domnívat se, že by ji mohl požádat o pomoc, ale udělat něco takového bez komplice jí připadalo jako vrchol osamělosti. Pattyina starší sestra Diana jí v téhle koupelně před dvaceti lety propíchla uši. Patty nad laciným zapalovačem rozžhavila zavírací špendlík, Diana rozkrojila na polovinu brambor a jeho studenou vlhkou plochu přimáčkla zezadu na Pattyino ucho. Lalůček jí zmrazili kostkou ledu a Diana   drž, drrrrž   vrazila špendlík do jejího gumového masa. K čemu vlastně potřebovali tu bramboru? Kvůli zamíření nebo co. Po prvním uchu Patty ztratila odvahu a zhroutila se na okraj vany se špendlíkem stále ještě vyčnívajícím z lalůčku. Diana, soustředěná a neústupná v objemné vlněné noční košili, k ní přistoupila s druhým rozžhaveným špendlíkem.

„Za vteřinku bude po všem, nemůžeš si přece propíchnout jen jedno, Pé.“

Vždy praktická Diana. Od práce se prostě nikdy neutíká, ne kvůli počasí, lenosti, bolestí pulzujícímu uchu, rozpuštěnému ledu ani vyděšené malé sestřičce.

Patty zatočila mezi prsty zlatými perličkami ve svých uších. Levá nebyla přesně uprostřed, za to si ovšem mohla sama, protože sebou na poslední chvíli škubla. Přesto tam byly, jako dvojitý doklad teenagerské zarputilosti, a dokázala to se sestřinou pomocí, zrovna jako když se poprvé namalovala rtěnkou nebo někdy roku 1965 připnula elastické sponky na hygienické vložky velikosti dětských plínek. Některé věci by člověk neměl dělat sám.

Nalila do umyvadla saponátový čistič, začala ho drhnout a voda se zbarvila inkoustově zeleně. Brzy měla přijet Diana. Vždycky se u ní uprostřed týdne zastavila, pokud zrovna „někam jela“, což byla formulace, jíž se sestru snažila přesvědčit, že padesátikilometrová cesta na farmu je běžnou součástí jejího denního programu. Diana si z tohohle posledního pokračování Benovy ságy bude dělat legraci. Když si Patty dělala starosti ohledně školy, učitelů, farmy, Bena, svého manželství, dětí a zase farmy (po roce 1980 byla vždycky, vždycky, vždycky na prvním místě farma), byla to Diana, po jejíž společnosti toužila jako po pořádné sklenici něčeho ostrého. Diana, která se posadila na židličku v jejich garáži, kouřila jednu cigaretu za druhou, prohlásila, že je Patty úplně pitomá, a nařídila jí, aby se uvolnila. Starosti si tě snadno najdou samy a nemusíš je přivolávat. V Dianině podání byly starosti téměř živí tvorové, odporné pijavice s ostrými háčky místo prstů, které bylo třeba okamžitě zlikvidovat. Diana si starosti nedělala, to přenechávala méně srdnatým ženám.

Patty se však nedokázala uvolnit. Ben se jí za poslední rok hrozně odcizil, změnil se v jakéhosi neznámého nervózního kluka, který se schovával za hradbami svého pokoje, pouštěl si hudbu, která otřásala stěnami a jejíž hrdelní ječivá slova prosakovala pode dveřmi. Znepokojivá slova. Zprvu je ani neposlouchala, hudba sama o sobě byla tak ohavná a zběsilá, jednoho dne se však vrátila dřív z města, Ben netušil, že je někdo doma, a Patty stála za jeho dveřmi a slyšela ten řev:

Už vůbec nejsem s vámi,

už někam jinam patřím,

ďábel si vzal mou duši,

se satanem se bratřím.

Deska přeskočila a znovu se opakoval tentýž drsný zpěv: Už vůbec nejsem s vámi, už někam jinam patřím, ďábel si vzal mou duši, se satanem se bratřím.

A znovu. A ještě jednou. A Patty si uvědomila, že Ben stojí nad gramofonem, zvedá přenosku a vrací ji zpátky a přehrává si ta slova znovu a znovu jako modlitbu.

Přála si, aby tu byla Diana. Diana, která by se v jedné ze svých tří starých flanelových košil uvelebila na pohovce jako přátelský medvěd, tentokrát už s věčnou nikotinovou žvýkačkou v ústech, a vzpomínala na den, kdy Patty přišla domů v minisukni a rodiče doslova zalapali po dechu, jako by byla ztracený případ. „Ale nebyla jsi, že ne? Byla jsi prostě mladá. A totéž platí pro něj.“ A luskla by prsty, jako by to všechno bylo náramně jednoduché.

Děvčata se shromáždila u dveří koupelny   až vyjde ven, budou tam postávat a čekat. Z vrzání drhnutého umyvadla a Pattyina mumlání poznala, že se stal nějaký další malér, a snažila se vyhodnotit, jestli je to situace volající po slzách nebo vzájemném obviňování. Kdykoli se Patty rozplakala, přinejmenším dvě z jejích dcer se k ní přidaly, a když někdo něco provedl, vypukla v domě pravá bouře výmluv a svalování viny jinam. Dayovic děvčata byla ztělesněním davové mentality. A to na farmě, kde nebyla nouze o vidle.

Opláchla si ruce, rozpraskané, zarudlé a ztvrdlé, podívala se na sebe do zrcadla a ujistila se, že nemá v očích slzy. Bylo jí dvaatřicet, ale vypadala o deset let starší. Čelo měla svraštělé jako dětskou papírovou skládanku a z koutků očí se jí rozbíhaly vějířky vrásek. Rudé vlasy měla protkané bílými drátovitými prameny a byla nepřitažlivě hubená, samá hrana a boule, jako by spolykala plnou polici všemožných krámů: kladiva, naftalínové kuličky a pár starých láhví. Nevypadala jako někdo, koho byste chtěli obejmout, a děti se s ní také nikdy nemazlily. Michelle jí ráda rozčesávala vlasy (netrpělivě a agresivně, což byl její přístup k většině věcí) a Debby se o ni opírala, kdykoli obě stály (jen jakoby mimochodem, jak bylo jejím zvykem). Chudinka Libby se jí většinou vůbec nedotýkala, pokud si nějak doopravdy vážně neublížila, a i to bylo vcelku logické. Pattyino tělo bylo tak opotřebované, že už kolem pětadvaceti let měla i bradavky tvrdé a nepoddajné; musela Libby téměř okamžitě po narození krmit z láhve.

V maličké koupelně nebyla žádná toaletní skříňka (co bude dělat, až začnou děvčata chodit na střední školu, jedna koupelna na čtyři ženské, a co pak bude s Benem? V duchu jí probleskla kratičká zoufalá představa Bena v nějakém motelovém pokoji, úplně samotného v typickém mládeneckém chaosu špinavých ručníků a zkyslého mléka), měla tedy na zadním okraji umyvadla vyrovnanou malou řádku toaletních potřeb. Ben je všechny shrnul do jednoho rohu   deodorant ve spreji a lak na vlasy, maličký kelímek dětského zásypu, na který si ani nevzpomínala, že ho kupovala. Všechno teď bylo potřísněné stejnými fialovými skvrnami, jakými znečistil i umyvadlo. Opatrně každý kus otřela, jako by to byl čínský porcelán. Na další nákup v obchodním domě nebyla Patty ještě připravená. Před měsícem se v pozitivním a optimistickém rozpoložení vypravila do Saliny, kde si chtěla opatřit pár zkrášlujících kosmetických přípravků: odličovací gel, pleťovou vodu, rtěnku. Do kapsy si výhradně za tímto účelem strčila složenou dvacetidolarovku. Rozšoupne se. Rozsah nabízeného sortimentu jen při výběru pleťového krému   hydratační, proti vráskám, s ochranným filtrem   ji však zcela vyvedl z míry. Mohli jste si koupit jeden hydratační krém, k němu jste ovšem museli přidat čisticí krém stejné značky a něco, čemu se říkalo tonizační krém, a než jste se vůbec dostali k nočnímu krému, už jste byli o padesát babek lehčí. Odešla z obchodu s prázdnou a připadala si pokořeně a pošetile.

„Máš čtyři děti   nikdo nečeká, že budeš vypadat jako sedmikráska,“ reagovala na to Diana.

Jenže ona alespoň občas chtěla vypadat jako sedmikráska. Před několika měsíci se vrátil Runner, objevil se jako blesk z čistého nebe, s modrýma očima v opáleném obličeji a s historkami o rybářských člunech na Aljašce a závodním okruhu na Floridě. Stál na prahu jejích dveří, hubeňour ve špinavých džínách, a jediným slovem se nezmínil o tom, že o něm tři roky neslyšeli a nedostali od něj ani dolar. Ptal se, jestli by se u nich nemohl ubytovat, dokud se sám nějak nezařídí   přirozeně byl švorc, ačkoli Debby podal polovinu teplé koly, z níž upíjel, jako by to byl bůhvíjaký dar. Slavnostně slíbil, že na farmě dá do pořádku všechno, co je třeba, a že bude jeho pobyt zcela platonický, pokud ona bude chtít. Bylo to v létě a Patty ho nechala spát na pohovce, kde se k němu holky každé ráno sbíhaly; rozvaloval se tam, páchl a z potrhaných boxerek mu napůl vykukovaly koule.

Děvčatům zcela učaroval   říkal jim panenko, andílku a podobně   a dokonce i Ben ho pozorně sledoval, při různých příležitostech se na něj vrhal jako žralok a stejně rychle mizel. Runner se sice Benovi zcela neotevřel, ale snažil se s ním alespoň trochu žertovat a chovat se k němu kamarádsky. Zacházel s ním jako s dospělým, což bylo dobře, říkal například „tohle je práce pro chlapa“ a významně při tom na Bena mrkal. Po třech týdnech přivezl ve své dodávce starou skládací pohovku, kterou někde našel, a požádal, aby se směl zařídit v garáži. Připadalo jí to jako docela dobrý nápad. Pomáhal jí s nádobím a otevíral jí dveře. Nechával ji, aby ho přistihla, jak se jí kouká na zadek, a pak předstíral stydlivé rozpaky. Když mu jednou večer dávala čisté povlečení, vyměnili si polibek plný cigaretového kouře a Runner po ní okamžitě vyjel   rukama jí zajel pod košili, přitiskl ji ke zdi, popadl za vlasy a zvrátil jí hlavu dozadu. Odstrčila ho, prohlásila, že ještě není připravená, a pokusila se o úsměv. Trucovitě zavrtěl hlavou a s našpulenými rty ji přejížděl nasupeným pohledem. Když se před spaním svlékala, cítila z kůže nikotin tam, kde ji těsně pod ňadry držel.

Zůstal u nich ještě měsíc, potloukal se od ničeho k ničemu, občas se pustil do nějaké práce a v polovině od ní odešel. Když ho jednoho rána u snídaně požádala, aby se spakoval, vynadal jí do čubek a hodil po ní sklenicí tak prudce, že skvrny po džusu zůstaly až na stropě. Když odešel, zjistila, že ukradl šedesát babek, dvě láhve kořalky a šperkovnici, v níž   jak se měl brzy přesvědčit   vůbec nic nebylo. Nastěhoval se do zchátralého srubu necelé dva kilometry od nich   z komína se neustále valil kouř jako jediný zdroj tepla. Občas z dáli slyšela výstřely, znělo to však, jako by střílel přímo nad sebe do vzduchu.

Byla to nepochybně poslední její milostná scéna s mužem, který byl otcem jejích dětí. Teď byl čas pro reálnější problémy. Patty si přihladila suché a nepoddajné vlasy za uši a otevřela dveře. Michelle seděla na podlaze přímo před ní a předstírala, že si prohlíží prkna podlahy. Zkoumavě na Patty pohlédla přes šedě tónované brýle.

„Má Ben nějakej průšvih?“ zeptala se. „Proč to udělal? Myslím ty vlasy.“

„Nejspíš to budou jen potíže růstu,“ odpověděla Patty a přesně v okamžiku, kdy se Michelle zhluboka nadechla   vždycky nabrala do plic vzduch, než něco řekla, její věty byly pevné a rychlé řetězce slov, které ze sebe chrlila, dokud se nepotřebovala znovu nadechnout  , slyšely, jak se po příjezdové cestě blíží nějaké auto. Cesta byla dlouhá, takže když na ni někdo odbočil, trvalo celou další minutu, než dojel k domu. Patty nějak instinktivně věděla, že to není její sestra, ačkoli děvčata už křičela Diana! Diana! a hnala se k oknu, aby se o tom přesvědčila. Až uvidí, že to není Diana, budou následovat zklamané tiché povzdechy. Něco jí říkalo, že je to Len, správce její bankovní půjčky. I auto jako by řídil jakýmsi okázale majetnickým způsobem. Len Lupičský Lichvář. Bojovala s ním od roku 1981. Runner je toho roku opustil; prohlásil, že tohle není život pro něj, a rozhlížel se při tom kolem sebe, jako by farma patřila jemu a ne jí, jejím rodičům a prarodičům.

Sám přitom neudělal nic víc, než že se s ní oženil a farmu přivedl na buben. Chudinka zklamaný Runner, který si v sedmdesátých letech, kdy si lidé mysleli, že farmařením doopravdy lze zbohatnout, dělal takové naděje. (Pche! Hlasitě si odfrkl, když na to tehdy tam v její kuchyni vzpomínal, jen si to představ!) Převzali s Runnerem farmu od jejích rodičů ve čtyřiasedmdesátém. Byla to velká událost, ještě větší než její svatba nebo narození jejího prvního dítěte. Jedno ani druhé její laskavé a neprůbojné rodiče nijak zvlášť nepotěšilo   Runner už tehdy zaváněl problémy, přesto však proti němu nikdy neřekli jediné slovo. Když jim v sedmnácti letech oznámila, že je v jiném stavu a že se budou brát, řekli jen „ach“. Nic víc. Což mluvilo samo za sebe.

Patty měla rozostřenou fotografii pořízenou onoho dne, kdy farmu přebírali: její rodiče na ní hrdě a prkenně pózovali a plaše se usmívali do objektivu, zatímco si ona a Runner, neuvěřitelně mladí, s vítězoslavnými úsměvy a rozevlátými vlasy připíjeli šampaňským. Rodiče nikdy předtím šampaňské nepili, zajeli však do města a pro tuto příležitost láhev koupili. Připíjeli si starými zavařovačkami.

Problémy přišly rychle a Patty z nich nemohla vinit pouze Runnera. Všichni byli v té době přesvědčení, že hodnota půdy bude dál prudce stoupat   žádná nová už se přece nevyrábí!, tak proč tedy nenakupovat pořád další a lepší? Osít všechno od plotu až k plotu   to bylo bojové heslo dne. Buďte odvážní, buďte agresivní. Runner se svými velkými sny a nulovými znalostmi ji přinutil napochodovat s ním do banky   vzal si při té příležitosti kravatu barvy citronového šerbetu, tlustou jako prošívaná deka  , kde trochu váhavě a koktavě požádali o půjčku. Odešli s dvojnásobkem sumy, pro kterou si původně přišli. Možná to neměli brát, ale banka je ujistila, že si nemusejí dělat starosti   je konjunktura.

Oni ty prachy přímo rozdávaj! jásal Runner a znenadání měli nový traktor a nový secí stroj na šest brázd, ačkoli tomu starému na čtyři brázdy vůbec nic nebylo. Během roku si pořídili leskle červený kombinátor značky Krause Dominator a nový kombajn John Deere. Vern Evelee, jejich soused s úctyhodnými pěti sty akry, si ke každému novému přírůstku, který spatřil na jejich pozemku, neodpustil nějaký komentář, vždy s nepatrně zdviženým obočím. Runner koupil další pozemky a rybářský člun, a když se ho Patty zeptala, jestli určitě ví, co dělá, víš to určitě?, urazil se a začal si stěžovat, jak ho její nedůvěra bolí. A pak se všechno sesypalo tak naráz, že to bylo jako ve špatném vtipu. Carter vyhlásil embargo na prodej obilí do Ruska (musíme bojovat proti komoušům, farmáři ať se jdou bodnout), úroková míra se zvedla na 18 procent, ceny pohonných hmot nejprve nenápadně a pak raketově vyletěly nahoru, banky začaly bankrotovat a na trhu se náhle objevila konkurence zemí, o nichž do té doby prakticky neslyšela   například Argentiny. Ta konkurovala jí v takovém malém zapadákově, jako bylo Kinnakee v Kansasu. Pár špatných let a s Runnerem byl konec. Carterovi nikdy nepřišel na jméno   neustále jste ho na něj slyšeli nadávat. Vysedával s pivem u televize, sledoval nepříznivé zprávy, a jen co viděl záblesk těch velkých králičích zubů, oči se mu potáhly skelnou blánou a zatvářil se tak nenávistně, že to vypadalo, jako by toho mizeru znal osobně.

Runner tedy obviňoval Cartera a všichni ostatní v celém tom zdejším prohnilém městečku obviňovali ji. Vern Evelee pokaždé, když ji viděl, zamlaskal, jako by naznačoval, že by se měla stydět. Farmáři, kterým se dařilo udržet nad vodou, nikdy neprojevovali ani špetku soucitu, dívali se na vás, jako byste si hráli nazí ve sněhu a pak si o ně chtěli otírat usmrkaný nos. Zrovna loni v létě se jednomu farmáři kousek od Ark City porouchal valník, takže se na něj vysypaly dvě tuny zrní. Stoosmdesáticentimetrový chlap se v nich utopil, zadusil se dřív, než ho stačili vytáhnout, jako by se udávil pískem. Všichni obyvatelé Kinnakee ho nesmírně litovali   lamentovali nad tou pitomou nehodou, dokud nezjistili, že byla jeho farma na pokraji krachu. Pak se náhle ozvaly jiné hlasy: No, měl být opatrnější. A následovaly lekce z řádné údržby strojního zařízení a dodržování zásad bezpečnosti. Všichni se okamžitě obrátili proti němu, ubohému nebožtíkovi s plícemi plnými vlastní úrody.

Cink, cink, a u dveří stál Len, přesně jak se obávala, vlněnou loveckou čepici podával Michelle, objemný kabát zase Debby a pečlivě si ometal sníh z mokasínů, které vypadaly až příliš nově a naleštěně. Pomyslela si, že Benovi by se to nezamlouvalo. Ben trávil celé hodiny tím, že si špinil nové tenisky a dával je sestrám, aby po nich střídavě šlapaly, alespoň tedy v době, kdy je ještě pouštěl do své blízkosti. Libby se na Lena z pohovky zlostně zamračila a otočila se zpátky k televizi. Milovala Dianu a tenhle chlap nebyl Diana, tenhle chlap ji podvedl, když se objevil ve dveřích, v nichž se měla objevit ona.

Len při příchodu nikdy normálně nepozdravil, vyrážel ze sebe pokaždé cosi jako jódlované A-hoa-hoj! a Patty to připadalo tak směšné, že se na to vždy musela v duchu připravit. I tentokrát přesně takhle zahulákal, když vyšla na chodbu, takže se musela na okamžik vrátit do koupelny, ulevit si tichým zaklením a pak znovu nasadit úsměv. Len ji vždy na uvítanou objal; silně pochybovala o tom, že by se stejně choval k jakékoli jiné farmářce, která potřebovala jeho služby. Zamířila tedy do jeho rozevřené náruče a dovolila mu, aby ji k sobě přitiskl a s oběma rukama na jejích loktech ji držel jen o vteřinku příliš dlouho. Zaslechla jakési krátké a tiché šňupnutí, jako by ji očichával. Cítila z něj klobásy a mátové pastilky. Věděla, že dřív nebo později po ní Len doopravdy vyjede a přinutí ji přijmout opravdové rozhodnutí, a celá ta hra jí připadala tak ubohá, až jí z toho bylo do pláče. Lovec a kořist, bylo to ale jako mizerný přírodopisný pořad: Len byl třínohý zakrslý kojot a ona unavený kulhavý králíček. Nebylo na tom nic hezkého.

„Jak se daří mý malý farmařince?“ zeptal se. Bylo mezi nimi jakousi nevyslovenou premisou, že její snaha obstarat sama celou farmu je svým způsobem směšná. A musela si připustit, že současná situace to potvrzuje.

„No, jakž takž se držím,“ odpověděla. Debby a Michelle se vrátily do svého pokoje, zatímco Libby je nevraživě sledovala z pohovky. Když za ní naposledy Len takhle přišel až do domu, konala se několik týdnů poté veřejná dražba   Dayovi vykukovali z oken a dívali se, jak jejich sousedé nabízejí a platí malé a ještě menší částky za zařízení, která pro obhospodařování farmy nezbytně potřebovala. Michelle a Debby se neposedně vrtěly, když viděly svoje spolužačky, Boylerovic děvčata, která tu byla s rodiči, jako by si všichni vyrazili na piknik, a pobíhala sem a tam. Proč nesmíme jít ven? stěžovaly si a prosebně i rozčileně zároveň sebou kroutily při pohledu na to, jak se Boylerovic děvčata střídají na jejich houpačce ze staré pneumatiky. Tu už jsme jim mohli prodat taky, pomyslela si Patty, nahlas však jen opakovala:Ti lidé venku nejsou naši přátelé. Lidé, kteří jí posílali vánoční pohlednice, teď přejížděli rukama po jejích rozmetačích a kypřičích, po jejich klikatých oblých křivkách, a neochotně nabízeli polovinu skutečné hodnoty. Vern Evelee si odvezl secí stroj, nad nímž se kdysi tak okázale pohoršoval, a podařilo se mu dokonce přimět licitátora z původní vyvolávací ceny ještě něco srazit. Nemilosrdně. O týden později na něj narazila v obchodě s krmivy. Zrudl v týle a rychle se od ní odvrátil. Došla k němu a přímo do ucha mu napodobila to jeho opovržlivé odfrknutí.

„Páni, tady to ale voní,“ prohlásil téměř dotčeně Len. „Někdo tu zřejmě měl báječnou snídani.“

„Lívance.“

Přikývla. Prosím, nenuť mě, abych se zeptala, proč jsi přišel. Prosím, alespoň jednou to řekni sám.

„Smím se posadit?“ zeptal se a s pažemi toporně nehybnými se rozvalil na pohovce vedle Libby. „Kterápak je tahle?“ zeptal se a zkoumavě si ji prohlížel. Setkal se s jejími dcerami už přinejmenším tucetkrát, nikdy si však nepamatoval, která je která, a jména raději ani nezkoušel. Michelle jednou oslovil jako „Susan“.

„To je Libby.“

„Má zrzavý vlasy jako máma.“

Ano, to byla pravda, Patty se však nedokázala přimět k tomu, aby řekla zdvořilostní souhlas nahlas. Čím víc to Len prodlužoval, tím se cítila hůř a původní neklid v ní přerůstal v hrůzu. Svetr měla na zádech celý vlhký.

„Ty zrzavý vlasy jste si přivezli z Irska? Jste všichni Irové?“

„Němci. Jmenovala jsem se za svobodna Krauseová.“

„To je zvláštní. Krause totiž znamená kudrnatej, a ne zrzavej. A vy všichni kudrnatý vlasy nemáte. Možná vlnitý. Já jsem taky původem Němec.“

Podobný rozhovor vedli už několikrát a pokaždé se ubíral jedním ze dvou směrů. V tom druhém případě se Len podivil, jak je zvláštní, že je rozená Krauseová stejně jako ten výrobce zemědělských strojů, a zalitoval, že s ním není příbuzná. Obě verze ji znervózňovaly.

„Tak co?“ vzdala to konečně. „Děje se něco?“

Lena očividně zklamalo, že se snaží stočit rozhovor ke konkrétnímu tématu. Zamračil se na ni, jako by řekla něco nezdvořilého.

„No, když už o tom mluvíte, tak ano. Obávám se, že se děje něco hodně špatnýho. Říkal jsem si, že bude lepší, když přijedu a povím vám to osobně. Nechcete si promluvit někde v soukromí?“ Kývl na Libby a trochu vypoulil oči. „Nechcete si třeba jít sednout do ložnice?“ Len měl břicho. Pod opaskem se mu rýsovala dokonale kulatá boule jako počátek těhotenství. Nechtěla s ním chodit do ložnice.

„Libby, co kdyby ses šla podívat, co dělají sestry? Potřebuju si promluvit s panem Wernerem.“ Libby si povzdechla a pomalu sklouzla z pohovky: nejprve sjela dolů chodidla, pak nohy, zadek a nakonec záda, jako by byla z klihu. Dopadla na podlahu, několikrát se okázale převalila, kousek popolezla po břiše, až konečně vstala a loudavě odcházela chodbou.

Patty s Lenem se po sobě podívali, pak Len vtáhl spodní ret do úst a přikývl.

„Chystají se farmu zabavit a prodat.“

Patty se sevřel žaludek. Byla rozhodnutá, že se tady před tím chlapem neposadí na zadek. Nerozpláče se před ním. „Co s tím můžeme dělat?“

„Nááám už bohužel žádná jiná možnost nezbejvá. Zdržel jsem je o celejch šest měsíců dýl, než by bylo za normálních okolností možný. Upřímně řečeno jsem riskoval vlastní místo, farmařinko.“ Usmál se na ni a sevřené ruce držel položené na kolenou. Měla chuť vyškrábat mu oči. Ve vedlejším pokoji začala hlasitě vrzat matrace a Patty věděla, že Debby začala poskakovat na posteli. Byla to její oblíbená hra; přeskakovala v dívčí ložnici z jedné postele na druhou a zase zpátky.

„Patty, jedinou možností, jak tohle ještě dát do pořádku, je sehnat peníze. Teď hned. Pokud si tuhle farmu chcete udržet. A když říkám peníze, myslím tím vypůjčit si, vyžebrat je nebo ukrást. Říkám vám, že na hrdost není čas. Takže: jak moc tuhle farmu chcete?“ Péra matrace zavrzala ještě hlasitěji. Vajíčka v Pattyině břiše se převrátila. Len se dál usmíval.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Poté, co mé matce ustřelili hlavu a sekerou ji téměř rozťali vejpůl, začali lidé v Kinnakee mudrovat, jestli to náhodou nebyla štětka. Zprvu jen mudrovali, pak to začali považovat za pravděpodobné, až se z toho stal ničím konkrétním nepodložený fakt. Mezi lidmi se proslýchalo, že byla u domu v nezvyklé hodiny často viděna cizí auta. Dívala se na chlapy způsobem, jakým si je poměřují děvky. Vern Evelee v těchto situacích vždycky poznamenával, že měla ten secí stroj prodat už v třiaosmdesátém, jako by to dokazovalo, že si přivydělávala jako prostitutka.

Bylo to klasické svalování viny na oběť, samozřejmě. Šeptandy se však měnily v potvrzenou realitu: každý měl nějakého známého, jehož bratranec měl dalšího známého, a ten moji mámu šoustal. Každý k tomu uváděl i něco jako důkaz: mluvilo se o mateřském znamínku na vnitřní straně jejího stehna a o jizvě na pravé polovině zadku. Nemyslím, že ty historky mohly být pravdivé, ale stejně jako v případě tolika jiných věcí z mého dětství si tím nemůžu být jistá. Kolik si toho vy pamatujete z doby, kdy vám bylo sedm? Na matčiných fotografiích rozhodně není zobrazená žena volných mravů. V teenagerském věku, kdy jí vlasy z ohonu zářily do okolí jako ohňostroj, byla názornou ukázkou milého děvčátka, příjemnou tvářičkou, která vám připomíná sousedovu dcerku nebo dívku, která vám chodila hlídat děti a vždycky se vám líbila. Po dvacítce, kdy byla na každém snímku zachycená v přítomnosti jednoho, dvou až čtyř dětí, byl její úsměv širší, ale unavený, a vždycky jako by se právě od jednoho z nás odtahovala. Představuju si ji jako v neustálém obležení vlastních potomků. Bylo nás na ni prostě moc. Po třicítce už se na mnoha fotografiích neobjevovala. Na těch několika málo, které existují, má nasazený jeden z těch poslušných úsměvů, jež jako by říkaly „tak už to honem zmáčkni“ a které zmizí, jen co zhasne blesk fotoaparátu. Už léta jsem si ty snímky neprohlížela. Kdysi jsem se v nich přehrabovala jako posedlá, podrobně jsem studovala její oblečení, výraz obličeje i vše, co se nacházelo v pozadí. Pátrala jsem po stopách: Čí ruka je to na jejím rameni? Kde je? Při jaké příležitosti se to fotografovalo? Nebylo mi však ještě ani dvacet, když jsem je spolu se vším ostatním uložila a schovala.

Teď jsem stála a omluvně jsem se dívala na krabice navršené pod schody. Duševně jsem se připravovala na to, že se znovu začnu seznamovat s vlastní rodinou. Do Vražedného klubu jsem vzala Michellin vzkaz, protože jsem se nedokázala přinutit, abych ty krabice doopravdy otevřela, místo toho jsem strčila prsty do jednoho kartonového rohu, kde byla páska trochu odlepená, a vytáhla první papír, který mi přišel pod ruku, jako při nějaké ubohé plesové tombole. Pokud jsem se do toho ovšem chtěla skutečně pustit, pokud jsem o těch vraždách chtěla skutečně přemýšlet po všech dlouhých letech, kdy jsem se přesně toho všemožně snažila vyvarovat, musela jsem být schopná nepropadnout panice při pohledu na základní vybavení naší domácnosti: starý kovový šlehač, který při zařazení nejvyšší rychlosti cinkal jako zvonečky na saních, zohýbané nože a vidličky, které měli kdysi členové mé rodiny v ústech, několikery omalovánky, pečlivě vybarvené, pokud patřily Michelle, nebo s ledabylými vodorovnými čmáranci, pokud byly moje. Dívat se na ně a vidět v nich pouhé předměty.

A pak se rozhodnout, co prodám.

Ty předměty z Dayovic domácnosti, o které by Vražední úchylové nepochybně měli největší zájem, k dispozici nebyly. Desítka brokovnice, která zabila mámu   její puška na kachny  , je uložená v nějakém skladu doličných předmětů spolu se sekerou z naší kůlny na nářadí. (To byl další z důvodů, proč byl Ben odsouzen: zbraně pocházely z našeho domu. Cizí zabijáci nedorazí do spícího domu s prázdnýma rukama a nedoufají, že prostě najdou vhodné vražedné zbraně. Občas jsem se snažila všechny ty věci si představit   sekeru, pušku, prostěradlo, na němž zemřela Michelle. Byly všechny tyhle zkrvavené, začouzené a lepkavé předměty pohromadě, jako spiklenci v nějaké velké krabici? Vyčistil je někdo? Kdybyste tu krabici otevřeli, co byste ucítili? Vzpomínala jsem si na ten vtíravý zápach zahnívající země pouhých několik hodin po vraždě   byl teď po tolika letech rozkladu ještě horší?

Byla jsem kdysi v Chicagu a viděla jsem tam v muzeu exponáty připomínající Lincolnovu smrt: chomáče jeho vlasů, úlomky kulky, postel s tenkými soustruženými sloupky, na níž zemřel, s matrací dosud uprostřed promáčklou, jako by uchovávala poslední otisk jeho těla. Skončilo to tak, že jsem utekla na toaletu, kde jsem tiskla čelo k chladným dveřím kabinky, abych neomdlela. Jak by vypadal dům smrti rodiny Dayových, kdybychom shromáždili všechny dochované relikty, a kdo by si ho chodil prohlédnout? Kolik chomáčů krví slepených matčiných vlasů by bylo ve vitríně? Co se stalo se stěnami počmáranými těmi nenávistnými hesly, když náš dům strhli? Mohli bychom sehnat svazek zmrzlého rákosí z místa, kde jsem se tolik hodin schovávala? Nebo snad vystavit konec mého omrzlého prsteníku? Moje tři amputované prsty z nohy?

Odvrátila jsem se od krabic   pořád ještě jsem se na ten úkol necítila   a posadila jsem se k psacímu stolku, který mi sloužil jako jídelní stůl. Pošta mi doručila balíček s několika zjevně náhodně vybranými bláznivými příspěvky od Barb Eichelové. Videokazeta někdy z roku 1984 nadepsaná Ohrožení nevinnosti: Satanismus v Americe, sada sepnutých novinových výstřižků o vraždách, několik polaroidových snímků, na nichž Barb stála před soudní budovou, kde se konal Benův proces, ohmataná příručka nazvaná Vaše vězeňská rodina: Jak proniknout za mříže.

Vytáhla jsem z balíčku kancelářskou sponku a uložila ji do kelímku na sponky v kuchyni (sponky, propisky a podobné volně dostupné kancelářské potřeby by nikdo neměl kupovat). Pak jsem zastrčila kazetu do svého stařičkého VHS přehrávače. Zacvakal, zavrčel a zasténal a na obrazovce se objevily záběry pentagramů a mužů s rohy a kozlíma nohama, ječících rockových kapel a mrtvol. Nějaký muž s nádherným nalakovaným účesem   nahoře a po stranách nakrátko, vzadu dlouhé vlasy   kráčel podél posprejované zdi a vysvětloval, že „toto video vám pomůže identifikovat satanisty a dokonce i všímat si signálů svědčících o tom, že si vaši milovaní možná zahrávají s tímto zcela reálným nebezpečím“. Následovaly rozhovory s kazateli, policisty a několika „skutečnými satanisty“. Dva nejmocnější satanisté měli tužkou namalované tlusté černé obočí, černé hábity a kolem krku pověšené pentagramy, seděli však ve vlastním obýváku na laciné pohovce z nepravého sametu a vpravo od nich jste viděli do kuchyně, kde na pestrobarevné linoleové podlaze hučela žlutá lednice. Představila jsem si, jak po skončení rozhovoru hledají v lednici tuňákový salát a kolu a kápě hábitu jim při tom padá do očí. Vypnula jsem video v okamžiku, kdy průvodce pořadem nabádal rodiče, aby se v pokojích svých dětí porozhlédli po akčních figurkách He-Mana a spiritistických tabulkách.

Výstřižky byly právě tak k ničemu, a co Barb chtěla, abych udělala s jejími fotografiemi, to už jsem vůbec netušila. Seděla jsem a cítila jen zklamání. A také lenost. Mohla jsem jít do knihovny a vyhledat nějaké užitečné reference. Mohla jsem si před třemi lety, kdy jsem se k tomu skutečně chystala, zařídit přístup na internet. Teď mi ani jedno nepřipadalo jako vhodná alternativa   snadno jsem se vším unavila  , a tak jsem zavolala Lylovi. Zvedl telefon po prvním zazvonění.

„Nazdárek, Libby,“ pozdravil. „Chystal jsem se vám zavolat. Vážně jsem se chtěl omluvit za ten minulý týden. Muselo to vypadat, že jsme se proti vám spikli, a to se nemělo stát.“ Hezká řeč.

„Jo, bylo to fakt hnusný.“

„Nejspíš jsem si neuvědomil, že všichni máme nějakou vlastní teorii, nikdo z nás ale nepovažuje za viníka Bena. To jsem nedomyslel. Nedošlo mi to. Nevzal jsem to v úvahu. Prostě ne. Pro vás je to reálná věc. Chci říct, že to vím, všichni to víme, zároveň to ale nevíme. A myslím, že si to ani nikdy neuvědomíme. Aspoň ne plně. Trávíme tolik času diskusemi a debatami o tom, že se z toho stává… No nic. Prostě se omlouvám.“

Nestála jsem o to, aby se mi Lyle Wirth zalíbil, protože už jsem ho odepsala jako idiota. Upřímnou omluvu ale ocením stejně, jako člověk bez hudebního sluchu ocení dobrou hudbu. Sama něčeho takového nejsem schopná, ale druhým za to umím zatleskat.

„No dobrá,“ zabručela jsem.

„Pořád ještě máme členy, kteří by rádi koupili, však víte, jakékoli upomínky, které byste byla ochotná prodat. Jestli tedy voláte kvůli tomu.“

„Ale ne. Jen jsem byla zvědavá. Hodně jsem o tom případu přemýšlela.“ Zrovna tak dobře jsem mohla nahlas říct bla bla bla.

Sešli jsme se v baru nedaleko mého domu, v podniku zvaném U Sáry, což mi vždycky připadalo jako zvláštní jméno pro bar, byl to ale vcelku slušný lokál a bylo v něm dost místa. Nemám ráda, když se na mě někdo tlačí. Lyle už tam seděl, ale když jsem se objevila, vstal a sehnul se, aby mě objal, přičemž musel svou vysokou postavu všelijak zohýbat a zkroutit. Rámečkem brýlí mě šťouchl do tváře. Měl na sobě sako ve stylu osmdesátých let   tentokrát z džínoviny   a na něm několik placek s různými hesly. Alkohol nepatří za volant, cvičte se v laskavosti k neznámým, volte jinak. Když si znovu sedal, zacinkalo to. Odhadovala jsem, že je asi o deset let mladší než já, a pořád mi nebylo jasné, jestli je Lylův vzhled záměrně retro-ironický nebo prostě trapně přihlouplý.

Začal se znovu omlouvat, už jsem ale nechtěla nic slyšet. Měla jsem toho až dost, vřelé díky.

„Hele, já netvrdím, že jste mě přesvědčili o Benově nevině, nebo že jsem ve svý svědecký výpovědi udělala nějaký chyby.“

Otevřel ústa a chtěl něco říct, pak je však znovu sklapl.

„Kdybych se ale rozhodla, že se na to podívám blíž, bylo by to něco, co by mi ten váš klub mohl pomoct financovat? Zaplatit za můj čas, dalo by se říct?“

„Páni, Libby, je úžasné, že vás to zaujalo a že jste ochotná se tím zabývat,“ opáčil Lyle. Příčil se mi jeho tón; jako by si vůbec neuvědomoval, že mluví s někým starším, než je on sám. Byl to ten typ, který po skončení hodiny, když už všichni netrpělivě podupávají a učitel se zeptá, jestli má někdo nějaké otázky, skutečně s nějakou otázkou přijde.

„Víte, podle mého názoru jde o to, že každý z nás má ohledně toho případu nějakou teorii, vám ale otevře dveře mnohem víc lidí než komukoli jinému,“ pokračoval Lyle a noha mu pod stolem nervózně poskakovala. „Chci říct, že s vámi lidé přímo chtějí mluvit.“

„Správně.“ Ukázala jsem na džbán piva, který stál vedle něj, a Lyle mi z něj trochu nalil do plastového kelímku, z většiny ho však naplnil jen pěnou. Pak si na mou duši přejel prstem přes nos a položil ho na kelímek; když pak pěna pod mastnotou splaskla, přilil mi další pivo.

„Hmm. A jakou odměnu jste měla na mysli?“ Podal mi kelímek; postavila jsem ho před sebe a rozhodovala se, jestli se mám nebo nemám napít.

„Řekla bych, že bychom to museli sjednávat případ od případu,“ odpověděla jsem a předstírala, že o tom teprve teď poprvé přemýšlím. „Podle toho, jak těžké by bylo příslušnou osobu najít a jaké otázky jí budete chtít položit.“

„No, myslím, že bychom sestavili hodně dlouhý seznam lidí, s nimiž byste si měla promluvit. Vážně nemáte žádný kontakt na Runnera? Ten by totiž určitě byl na většině seznamů na prvním místě.“

Starý dobrák Runner s hlavou plnou sraček. Jednou za uplynulé tři roky mi zavolal, něco bláznivě blábolil do telefonu, pak se tenkým třaslavým hláskem rozplakal a škemral, abych mu poslala nějaké peníze. Od té doby se neozval. No, ani předtím jsem ho mockrát neviděla. Sporadicky se objevoval na Benově procesu, někdy dokonce ve starém saku s kravatou, většinou ale v tom, v čem spal, a vždy byl tak opilý, že nedokázal sedět rovně. Benův obhájce ho nakonec požádal, aby tam přestal chodit. Nepůsobilo to dobrým dojmem.

Teď to zpětně působilo ještě horším dojmem, když všichni z Vražedného klubu tvrdili, že podle jejich názoru byl vrahem on. Pokud mi bylo známo, byl před těmi vraždami už třikrát ve vězení, jen ale kvůli nějakým prkotinám. Vždycky měl ovšem nějaké dluhy z hazardu   ten chlap sázel na všechno, na fotbal, na psí dostihy, na bingo, na počasí. A mámě dlužil alimenty. Všechny nás pozabíjet mu mohlo připadat jako vhodný způsob, jak se zbavit téhle povinnosti.

Nedokázala jsem si však představit, že by Runnerovi něco takového prošlo, nebyl na to dost inteligentní, a už vůbec ne dost ambiciózní. Neuměl ani dělat tátu svému jedinému přeživšímu dítěti. Ještě několik let po vraždách se potloukal kolem Kinnakee, občas však na celé měsíce zmizel a posílal mi izolační páskou přelepené krabice z Idaha, Alabamy nebo z Winneru v Jižní Dakotě. V krabicích byly figuríny malých holčiček s velkýma očima s deštníky nebo koťaty v rukou, ukradené před dálničními motoresty, které se vždy rozbily dřív, než mi došly. Že se vrátil do města, to jsem nepoznala podle toho, že by mě přišel navštívit, ale podle smrdutého ohně, který si zapálil ve srubu na horském hřebenu. Diana vždycky zpívala „Chudáček Judd je nebožtík“, když ho potkala ve městě s obličejem umouněným od kouře. Bylo na něm něco žalostného a hrozivého zároveň.

Pro mne bylo nejspíš požehnáním, že se mi vyhýbal. Když se to poslední léto před vraždami vrátil a bydlel s mámou a s námi, celou dobu mě jen škádlil a popichoval. Zpočátku to byly pouze potměšilé pohledy, něco jako mám tvůj nos   a pak už přišly čiré zlomyslnosti. Jednoho dne přišel domů z ryb, dusal celým domem ve vysokých mokrých rybářských botách, začal bušit na dveře koupelny, kde jsem právě ležela ve vaně, a hulákal na mě. No tak, otevři, mám pro tebe překvapení! Nakonec rozrazil dveře dokořán a dovnitř s ním vnikl odér piva. Držel něco v náručí, pak náhle rozpřáhl ruce a hodil ke mně do vody živého šedesáticentimetrového sumce. Byla to nesmyslnost jeho činu, která mě nejvíc vyděsila. Pokoušela jsem se vyškrábat ven z vany, slizká rybí kůže mi přejížděla po těle a kníratá prehistorická tlama se otevírala. Byla bych do té tlamy mohla strčit nohu, a zajela bych rybě do krku jako do holínky.

Překulila jsem se přes okraj vany, lapala jsem po dechu na koupelnové předložce a Runner mě ječivě vyzýval, abych přestala brečet jako mimino. Všechny moje děcka jsou ubrečený pitomý poseroutkové.

Tři dny jsme se nemohli mýt, protože Runner byl příliš unavený, aby tu potvoru zabil. Tu svou lenost jsem nejspíš zdědila po něm.

„Nikdy nevím, kde se Runner zrovna toulá. Když jsem o něm naposledy slyšela, byl někde v Arkansasu. To už je ale rok. Přinejmenším.“

„No, možná by nebyl špatný nápad, kdybyste se ho pokusila najít. Někteří z nás by určitě chtěli, abyste si s ním promluvila. Ačkoli já si nemyslím, že to udělal Runner,“ dodal Lyle. „Možná to jen zní nejlogičtěji   vzhledem k těm dluhům a násilnické minulosti.“

„A šílenství.“

„A šílenství.“ Lyle se mile usmál. „Nepřipadá mi ale na něco takového dost chytrý. Bez urážky.“

„Samozřejmě. Jakou teorii tedy máte vy?“

„Ještě nejsem připraven se o ni s vámi podělit.“ Popleskal hromádku složek s dokumenty, kterou měl vyrovnanou vedle sebe. „Nechám vás, abyste si napřed přečetla podstatná fakta případu.“

„Ach, pro smilování boží,“ povzdechla jsem si. V okamžiku, kdy jsem se stisknutými rty vyslovovala „b“, jsem si uvědomila, že je to matčina oblíbená fráze. Pro smilování boží, pojďme už odtud, kde mám ty zatrachtilé klíče?

„Pokud je tedy Ben doopravdy nevinnej, proč se nesnaží dostat ven?“ zeptala jsem se. Hlas mi na konci otázky naléhavě přeskočil, takže se podobal dětskému zafňukání: ale proč nemůžu dostatzákusek? Přistihla jsem se, jak potají doufám, že je Ben nevinný, že mi ho vrátí zpátky, toho Bena, kterého jsem znávala, ještě než jsem se ho začala bát. Dovolila jsem si kratičkou nebezpečnou představu Bena propuštěného z vězení, jak míří k mému domu s rukama v kapsách (další vzpomínka, která se mi vrátila: Ben měl vždycky ruce zastrčené hluboko do kapes, jako by byl permanentně v rozpacích). Ben sedící u mého jídelního stolu, kdybych nějaký měla, šťastný, smířlivý, nic hrozného se nestalo. Pokud je nevinný.

Kdyby „pokud“ a „ale“ byly oříšky a cukroví, měli bychom všichni náramně veselé Vánoce, slyšela jsem v hlavě dunivý hlas tety Diany. Tahle slova byla prokletím mého dětství, neustálou připomínkou, že nic nikdy nedopadne dobře, nejen pro mne, ale ani pro nikoho jiného, a že to je důvod, proč někdo vymyslel takové pořekadlo. Abychom všichni věděli, že nikdy nebudeme mít, co potřebujeme.

Protože   vzpomeň si, vzpomeň si, vzpomeň si, Dayinko   Ben té noci byl doma. Když jsem vylezla z postele a šla do máminy ložnice, viděla jsem pod zavřenými dveřmi jeho pokoje světlo. A slyšela jsem zevnitř hlasy. Byl tam.

„Možná byste se ho měla jít zeptat, navštívit ho jako prvního, ze všeho nejdřív zajít za Benem.“

Ben ve vězení. Posledních zhruba dvacet let jsem strávila tím, že jsem si odmítala představit, jaké to tam asi je. Teď jsem si tam v duchu bratra promítla   za ostnatý drát, za betonové stěny, uvnitř cely, k níž vede chodba s břidlicově šedými dlaždicemi. Má tam někde s sebou rodinné fotografie? Dovolí mu vůbec mít něco takového? Znovu jsem si uvědomila, že o Benově životě nic nevím. Nevěděla jsem ani, jak vlastně vypadá vězeňská cela, znala jsem jen to, co jsem viděla ve filmech.

„Ne, za Benem ne. Ještě ne.“

„Je to otázka peněz? Zaplatili bychom vám.“

„Je to otázka mnoha dalších věcí,“ zabručela jsem.

„Jaaaaaaaak myslíte. Chcete tedy raději začít od Runnera? Nebo… od čeho vlastně?“

Chvíli jsme mlčky seděli. Ani jeden z nás nevěděl, co si počít s rukama, a nevydrželi jsme si ani hledět do očí. Jako malou mě neustále posílali, abych si hrála s jinými dětmi   cvokaři trvali na tom, abych přicházela do styku s co největším množstvím vrstevníků. Přesně tak vypadalo mé setkání s Lylem: těch prvních děsivě rozpačitých deset minut, kdy dospělí odešli a ani jedno děcko neví, co ten druhý chce, takže jen postáváte u televize, kterou vám zakázali pustit, a pohráváte si s anténou.

Probírala jsem se miskou s burskými oříšky, kterou jsme dostali jako pozornost podniku, s lehkými a křehkými slupkami připomínajícími suché krovky nějakých brouků. Pár jsem si jich hodila do piva, abych z nich rozpustila sůl. Když jsem do nich šťouchla prstem, pohupovaly se. Celý můj plán vypadal pozoruhodně dětinsky. Vážně se chystám mluvit s lidmi, z nichž některý mi možná vyvraždil rodinu? Vážně se chci pokusit něco vyřešit? Může snad má případná víra, že je Ben nevinný, být něčím víc než jen zbožným přáním? A pokud skutečně nevinný je, nedělá to ze mne největšího bastarda v dějinách lidstva? Zmocnil se mě ten zdrcující pocit, který mívám, když se chystám upustit od nějakého plánu, ten dusivý příval vzduchu doprovázející vědomí, že moje geniální myšlenka má nějaké nedostatky a já že nemám dostatek rozumu nebo energie, abych je vyřešila.

Vrátit se do postele a na celou záležitost zapomenout jsem také dost dobře nemohla. Čekala mě platba nájemného a věděla jsem, že brzy budu potřebovat peníze na nákup potravin. Mohla jsem přejít na sociální dávky, jenže to by znamenalo zjistit si, co všechno musím udělat, abych na ně získala nárok, a pravděpodobně bych dřív umřela hlady, než bych zvládla všechno papírování.

„Promluvím si s Benem,“ zamumlala jsem. „Měla bych začít od něj. Budu ale potřebovat tři stovky.“

Řekla jsem to, ačkoli jsem nečekala, že je doopravdy dostanu; Lyle však sáhl do staré nylonové peněženky přelepené elektrikářskou páskou a odpočítal tři sta dolarů. Netvářil se nijak nešťastně.

„Kde jste sehnal všechny ty peníze, Lyle?“

Trochu sebou při té otázce škubl a napřímil se na židli. „Jsem pokladníkem Vražedného klubu a mám v rámci své funkce k dispozici jisté fondy na vynaložení dle vlastního uvážení. A tohle je projekt, na který jsem se je rozhodl věnovat.“ Malé uši mu zrudly jako podrážděná embrya.

„Vy je zpronevěřujete.“ Náhle mi byl mnohem sympatičtější.

BEN DAY

2. LEDNA 1985

10.18

Z farmy do Kinnakee jako takového to na kole byla hodinová jízda. Přinejmenším hodinová, pokud jste udrželi slušné tempo, mráz vám nespaloval plíce jako doruda rozžhavené železo a po tváři vám nestékala krev. Ben si svoji práci ve škole rozvrhoval na doby, kdy tam bylo co nejméně lidí   zásadně tam například nechodil v sobotu, protože na soboty mělo tělocvičnu zamluvenou zápasnické mužstvo. Připadal si prostě hrozně trapně, když se oháněl mopem, zatímco se kolem něj hemžili všichni ti nadupaní a svalnatí, halasně se bavící frajeři, plivali na podlahu, kterou jste právě vytřeli, tabákovou močku a pak se na vás dívali napůl provinile a napůl jako by čekali, jestli něco řeknete.

Dnes byla středa, ještě ale byly vánoční prázdniny, takže by ve škole měl být poměrný klid   samozřejmě, v posilovně bylo vždycky plno a neustále se odtamtud ozývaly zvuky připomínající bušící ocelové srdce. Ještě však bylo brzy. Brzy po ránu to vždy bylo nejlepší. Obvykle tam chodil od osmi do dvanácti, vytíral, uklízel a leštil jako zatracený opičák, kterým také doopravdy byl, a vypadl dřív, než ho někdo zahlédl. Občas si připadal jako pohádkový elf, který se neviděn přikrade a všechno dokonale vyčistí, aniž by si ho někdo všiml. Dětem, které sem chodily, na udržování čistoty absolutně nezáleželo: hodily kartonem směrem k odpadkovému koši, a když se zbytek mléka rozstříkl po podlaze, jen pokrčily rameny. Masová haše jim kapala na židle v jídelně, nechávaly ji tam ale zatuhnout, aby se o ni postaral někdo jiný. Ben si počínal stejně   prostě proto, že to tak dělali všichni. Když mu upadl na podlahu kousek sendviče s tuňákem, jen protočil oči, jako by to vůbec nestálo za námahu, ačkoli byl tím, kdo ho za pár dní bude muset uklidit. Byla to hrozná pitomost, protože vlastně šikanoval sám sebe.

Byla to tedy za všech okolností zatraceně mizerná práce, a ještě mnohem mizernější byla, když byly kolem ostatní děti a snažily se předstírat, že ho nevidí. Dnes byl ale odhodlaný tohle riziko podstoupit, jít tam a svoji směnu si řádně odpracovat. Diondra jela dopoledne do Saliny na nákupy. Ta holka měla přinejmenším dvacatery džíny, které Benovi připadaly všechny stejné, potřebovala však další, nějakou speciální značku. Nosila džíny s pytlovitými nohavicemi zúženými do manžet těsně obepínajících kotníky, kde zpod nich vykukovaly její oblíbené tlusté ponožky. Nikdy jí nezapomněl nové džíny pochválit a Diondra pokaždé okamžitě opáčila: a co pooonožky?

Znělo to jako žert, ale doopravdy to tak myšlené nebylo. Diondra nosila výhradně ponožky Ralph Lauren   platila za ně kolem dvaceti dolarů za pár, což byla skutečnost, nad níž se Benovi obracel žaludek. Měla celou jednu zásuvku plnou ponožek   kostkované, puntíkované i pruhované, všechny s logem rozmáchnutého hráče póla nahoře. Ben si to spočítal: v té zásuvce muselo být ponožek za čtyři sta dolarů, válely se tam jako bedna floridského ovoce a přišly nejspíš na polovinu toho, co jeho máma vydělala za celý měsíc. Inu, bohatí musí pořád něco kupovat a ponožky jsou asi právě tak dobré jako cokoli jiného. Diondra byla zvláštní dívka, nebylo ji možné označit za konvenční typ, protože na to se oblékala a líčila příliš okázale a rozjíveně, nepatřila však ani k pravověrným stoupencům metalu, ačkoli si nahlas pouštěla Iron Maiden, milovala kožené věci a kouřila tuny trávy. Nepatřila k žádné klice, byla to prostě „ta nová holka“. Všichni ji znali, a přitom ji neznal nikdo. Žila všude možně, dlouhou dobu strávila v Texasu a její standardní odpovědí, kdykoli udělala něco, co se vám příliš nezamlouvalo, bylo: „Takhle se to dělá v Texasu.“ Bez ohledu na to, co provedla, bylo všechno v pořádku, protože takhle se to dělalo v Texasu.

Před Diondrou se Ben jen tak protloukal od ničeho k ničemu: byl to tichý a nenápadný farmářský kluk, který se držel ve společnosti jiných farmářských dětí v nějakém odlehlém koutě školy. Nepůsobili tak nepatřičně, že by se ostatním aktivně protivili, a nikdo je nikdy nešikanoval. Byli prostě součástí kulisy středoškolského prostředí. Pro Bena to bylo horší, než kdyby ho někdo ponižoval. No, možná že přece jen ne, chodil s nimi jeden kluk s tlustými bifokálními brýlemi, kterého Ben znal už od mateřské školy a který byl odjakživa nějaký divný. První týden na střední škole si nadělal do kalhot a kolovalo několik různých historek o tom, jak k tomu došlo. Podle jedné mu začala lejna vypadávat z trenýrek, když v tělocvičně šplhal na lano, podle jiné neudržel stolici při hodině ve třídě a existovala i třetí, čtvrtá a pátá verze. Podstatné ovšem bylo, že si navždy vysloužil přezdívku Srágora. O přestávkách chodil se sklopenou hlavou a s brýlemi velikosti dvou úplňků upřenými na podlahu, přesto ho každou chvíli nějaký borec se slovy „nazdar, Srágoro“ popleskal po hlavě. Šel prostě dál se strnulým úsměvem v obličeji, jako by se i on tím vtipem pobavil. Takže ano, existovaly i horší věci než zůstávat bez povšimnutí, Benovi se to však nezamlouvalo, nechtěl být pořád stejným milým a nenápadným zrzkem, jakým byl od první třídy. Bezpohlavním a nudným.

Tak tedy kurva obrovské díky Diondře, že si ho vzala za vlastního, přinejmenším v soukromí. Došlo k tomu poté, co do něj narazila svým autem, to bylo jejich první setkání. Bylo to v létě   na úvodním kurzu pro prváky a nové studenty. Byly to otravné tři hodiny, a když po jejich skončení kráčel přes školní parkoviště, vrazila do něj. Najela do něj tak prudce, že se jí rozplácl na kapotě. Vyskočila z auta a ječela na něj: Do prdele, co je to kurva s tebou? Z jejího dechu cítil vinný střik a na podlaze pod sedadlem její hondy cinkaly láhve. Když se jí Ben omluvil   doopravdy se jí omluvil   a Diondra pochopila, že se na ni nebude vztekat, začala se chovat úžasně sladce, nabídla, že ho zaveze domů, místo toho však vyjeli za město, zastavili tam a oba vypili několik dalších vinných střiků. Diondra se mu představila jako Alexis, po chvíli se ale přiznala, že mu lhala a že se ve skutečnosti jmenuje Diondra. Ben ji napomenul, že tak senzační jméno by nikdy neměla zapírat, a to ji potěšilo, takže za další chvilku poznamenala: „Abys věděl, jsi vážně docela fešák.“ O několik vteřin později pak dodala: „Chceš mi snad dát košem nebo co?“ A pak už se popadli a pořádně se pomuchlali, což pro něj sice nebylo poprvé, ale upřímně řečeno teprve podruhé v životě. Po hodině už Diondra musela jít, pochválila ho ale, jak skvěle umí naslouchat, že je vážně naprosto úžasné, jak poslouchá, co mu holka říká. Neměla už čas, aby ho odvezla domů, vysadila ho tedy přesně na místě, kde do něj předtím vrazila.

A tak spolu začali chodit. Její kamarády Ben vlastně neznal a ve škole se také v její společnosti nikdy nepohyboval. Diondra mezi hodinami školního týdne přelétala jako kolibřík, někdy se na vyučování objevila a jindy zase ne. Stačilo mu, že se s ní vídal o víkendech, v jejich vlastním prostoru, kde na škole nezáleželo. Její společnost se odrážela i na jeho osobě, byl prostě víc v tom.

Když došlapal až do Kinnakee, stála už na školním parkovišti skupinka pickupů a otlučených sportovních automobilů. Takže tu kromě zápasníků byl i basketbalový tým. Ke každému autu uměl přiřadit řidiče. Přemýšlel o tom, jestli by se raději neměl ztratit, Diondra se však měla vrátit domů až za několik hodin a Ben neměl dost peněz, aby tu dobu přečkal v bufetu s hamburgery   majitel se vždycky hrozně vztekal, když mu tam někdo vysedával a nic si neobjednal. Navíc sedět o vánočních prázdninách sám v hospodě bylo ještě horší než pracovat. K čertu s mámou, že ze všeho nadělá takové drama. Diondřiným rodičům bylo úplně jedno, co dcera dělá   polovinu času stejně trávili ve svém domě v Texasu. A i když Diondra dostala minulý měsíc důtku za to, že celých čtrnáct dní nepřišla do školy, její máma se tomu jen zasmála. Když kocour není doma, co, zlato? Snaž se aspoň udělat si nějaké domácí úkoly.

Zadní vchod školy byl zabezpečený řetězem, nezbývalo mu tudíž než dostat se dovnitř přes šatny. Jen co vešel, udeřil ho do nosu pach lidských těl a spreje na nohy. Bušení míče do basketbalové palubovky nad jeho hlavou a zvonění kovu z posilovny ho alespoň ujišťovalo v tom, že šatny budou prázdné. Venku na chodbě slyšel osamocený táhlý výkřik   Coooopere! Vydrrrrž!, jehož ozvěna se nad mramorovou podlahou nesla jako válečný pokřik. Pak v chodbě zapleskaly tenisky, se zaduněním se rozlétly dokořán kovové dveře a všude zavládlo relativní ticho. Jen obvyklé zvuky z tělocvičny a posilovny: buch, buch, cink, buch.

Školní sportovci si zakládali na vzájemné důvěře jako na známce týmové sounáležitosti, a nikdo z nich si proto svoji skříňku nezamykal. Místo zámku si všichni kovová očka, která pro něj byla určená, svazovali tlustou tkaničkou do bot. Na skříňkách viselo přinejmenším dvanáct bílých tkaniček a Ben byl jako vždy v pokušení se do jedné z nich podívat. Co sakra tihle kluci vlastně potřebují? Když máte školní skříňky na učebnice, co si dáváte do dalších skříněk v tělocvičně? Mají tam deodoranty nebo pleťové vody, nějaké spodní prádlo, jaké on nezná? Nosí všichni stejné suspenzory? Buch, buch, cink, buch. Jedna nezavázaná tkanička zplihle visela k zemi, stačilo by rychle za ni škubnout a skříňka by se otevřela. Než stačil sám sobě rozmluvit, aby to nedělal, vytáhl tkaničku z očka a opatrně, tiše odklopil kovovou petlici. Ve skříňce nebylo nic zajímavého: na dně ležely zmačkané několikery tréninkové šortky a stočený sportovní časopis, na háčku volně visela sportovní brašna. Ta zjevně obsahovala několik předmětů, Ben se tedy naklonil dovnitř a rozepnul zip.

„Hej!“

Prudce se otočil, brašna se na háčku divoce rozhoupala a spadla na dno skříňky. Stál před ním pan Gruger, trenér zápasnického týmu, s novinami v ruce a drsný skvrnitý obličej měl zlostně zkřivený.

„Co má sakra znamenat, že se hrabeš v té skříňce?“

„Já, totiž… byla otevřená.“

„Cože?“

„Byla, viděl jsem, že je otevřená,“ koktal Ben. Co nejtišeji skříňku zaklapl. Prosím, kurvakurvakurva, hlavně ať sem nepřijde nikdo z týmu, modlil se v duchu. Představoval si rozzuřené obličeje, které by na něj zíraly, a přezdívky, které by si pro něj zápasníci vymysleli.

„Že byla otevřená? A proč ses v ní hrabal?“ Gruger nechal nezodpovězenou otázku viset ve vzduchu, nehýbal se a nedával nijak najevo, co se chystá udělat, jak velký malér Benovi hrozí. Ben se snažil jen upírat oči na podlahu a čekal na trest.

„Ptal jsem se, proč ses hrabal v té skříňce!“ Gruger uhodil stočenými novinami do tlusté dlaně.

„Já nevím.“

Starší muž dál nehybně stál a Ben si v duchu neustále opakoval: jen si zahulákej, ať už to mám za sebou.

„Chtěl jsi z ní něco vzít?“

„Ne.“

„Tak co jsi v ní hledal?“

„Jen jsem…“ Ben se zase odmlčel. „Měl jsem dojem, že v ní něco vidím.“

„Tak tys měl dojem, že něco vidíš. A co?“

Benovou myslí prolétl seznam zakázaných věcí: domácí zvířata, drogy, pornočasopisy. Vzpomněl si na petardy a na vteřinku ho napadlo, že by mohl říct, že skříňka hořela, a vydávat se za hrdinu.

„No, sirky.“

„Měl jsi dojem, že vidíš sirky?“ Krev v Grugerově obličeji se přesunula z tváří přímo vzhůru do tkáně pod husté, na ježka zastřižené vlasy.

„Chtěl jsem cigaretu.“

„Ty jsi ten kluk, co tu uklízí, že jo? Nějakej Day?“

V Grugerově podání znělo jeho příjmení hloupě a zženštile. Trenérovy oči zkoumaly tržnou ránu na Benově čele a pak významně vzhlédly k jeho vlasům.

„Nabarvil sis vlasy.“

Ben stál pod kšticí svých černých vlasů a cítil, jak je hodnocen a zařazen do nežádoucí kategorie, začleněn mezi ztracené existence, feťáky, padavky a teplouše. Byl si jistý, že právě tohle slovo se pohrdlivě formuje v trenérově mysli   Grugerův horní ret se zachvěl.

„Vypadni. Běž uklízet někam jinam. A nevracej se, dokud nebudeme pryč. Nikdo tě tu nechce. Rozumíš?“

Ben přikývl.

„Tak co kdybys to řekl nahlas, jen aby bylo jasno?“

„Nikdo mě tu nechce,“ zamumlal Ben.

„Tak běž.“ Řekl to, jako by Ben byl malý pětiletý kluk, kterého posílají zpátky k matce. Ben poslechl.

Vyšel po schodech do uklízečského kumbálu a po zádech mu při tom stékal pramínek potu. Nedýchal. Vždycky když byl takhle rozzuřený, zapomínal dýchat. Vytáhl velké vědro, s hlasitým zarachocením ho postavil do dřezu, napustil do něj horkou vodu, přilil čisticí směs barvy moči a do očí ho při tom štípaly čpavkové výpary. Pak ho pracně postavil zpátky na vozík. Natočil do něj tolik vody, že bylo příliš těžké, takže když se ho snažil zvednout přes okraj dřezu, zavadil o něj a vylil na sebe asi dva litry vody. Rozkrok a jednu nohavici měl promáčené skrz naskrz. Vypadal, jako by se pomočil, malý uklízeč Day. Džíny mu ztuhly a lepily se mu na stehna. Čekaly ho tři hodiny namáhavé hnusné dřiny s mokrým rozkrokem a s kalhotami textury tvrdé lepenky.

„Do hajzlu s tím vším,“ zamumlal tiše. Kopl do zdi těžkou pracovní botou, až z ní odlétl kus omítky, a udeřil do ní rozevřenou dlaní. „Kuuurva!“ zařval hlasem, který ke konci přeskočil v pronikavé zapištění. Jako zbabělec se krčil v kumbále a čekal, protože měl strach, že Gruger se vydá za výkřikem a přijde ho ještě jednou seřvat.

Nic se nestalo. Nikomu nestálo za to jít se podívat, co se v uklízečském kumbále stalo.

Teoreticky měl přijít uklidit už před týdnem, Diondra si ale stěžovala, že jsou vánoční prázdniny, a přemluvila ho, aby to odložil. Odpadkový kontejner v jídelně byl proto plný prázdných plechovek potřísněných lepkavými kapkami limonády, obalů od sendvičů zamazaných kuřecím salátem a zkažených zbytků poslední speciality, která se roku 1984 podávala k obědu, mletého hovězího se sladkou rajskou omáčkou. Všechno bylo pokryté plísní a trocha od všeho se mu nějak dostala na svetr a na džíny, takže kromě čpavku a potu páchl ještě navíc starým jídlem. U Diondry se takhle rozhodně nemohl objevit, byla od něj pitomost, že si to takhle vůbec naplánoval. Bude muset jet domů, odbýt si pohovor s mámou   koukalo z toho tak půlhodinové kázání  , vysprchovat se, pak znovu sednout na kolo a jet k ní. Pokud mu máma nedá domácí vězení. Ať si trhne nohou, stejně pojede. Je to jeho tělo a jeho vlasy. Jeho pitomé teploušské černé vlasy.

Vytřel podlahy a pak vynesl odpadky ze všech učitelských kabinetů   to patřilo k jeho oblíbeným činnostem, protože to sice znělo nabubřele, ve skutečnosti však šlo jen o to, sebrat hromádku zmačkaných papírů, lehkých jako listí. Jeho závěrečnou povinností bylo vytřít podlahu chodby, která střední školu spojovala se základkou (ta měla vlastního trapně se cítícího studentského uklízeče). Na straně střední školy byly stěny chodby polepené pestrobarevnými cedulemi oznamujícími konání fotbalových či atletických soutěží a představení dramatického klubu, které pomalu přecházely v dětské teritorium, kde na stěnách visela písmena abecedy a referáty na knihy o Georgi Washingtonovi. Jasně modré dveře označovaly vchod do základní školy, jejich účel byl však čistě symbolický, a dokonce ani neměly zámek. Propracoval se s mopem ze Středoškolic až do Děckova, pak ho hodil do vědra a všechno dohromady od sebe rázně odkopl. Vědro hladce přejelo po betonové podlaze a s drobným cáknutím narazilo do zdi.

Žákem základní školy v Kinnakee byl od mateřské školy až do osmé třídy a rozhodně se na téhle straně budovy cítil patřičněji než na té středoškolské, kde teď stál celý upatlaný jejím odpadem.

Pocítil chuť projít těmi dveřmi a vnořit se do ticha na jejich druhé straně a za okamžik také přesně to udělal. Jen se se svými někdejšími lovišti pozdraví. Slyšel, jak se dveře za ním zavřely, a hned si připadal uvolněnější. Stěny tady byly vymalované citronově žlutě a před každou třídou na nich visely další ozdoby. Kinnakee bylo tak malé město, že každý ročník tvořila jen jedna třída. Na střední škole tomu bylo jinak, ročníky tam byly dvojnásobně velké, protože tam svoje teenagery posílala i další města. Základní škola však byla vždy úhledně upravená a útulná. Na zdi si všiml namalovaného sluníčka s obličejem smajlíka; po straně byl nápis Michelle D., 10 let. A tady byla namalovaná kočka s vestou a přezkovými botami   nebo to možná měly být vysoké podpatky, každopádně se však usmívala a předávala dárek myšce, která v rukou držela narozeninový dort. Libby D., 1. třída. Hledal něco od Debby, ale nic nenašel; když o tom tak přemýšlel, vlastně ani jistě nevěděl, jestli ta holka umí kreslit. Jednou se snažila pomáhat jeho mámě s pečením koláčů, hlasitě při tom funěla a nedržela se receptu, nakonec pak víc těsta snědla, než upekla. Debby nepatřila k dětem, které si něco malují na zeď.

Podél celé chodby byly vyrovnané řady žlutých košů, do nichž měli žáci povoleno ukládat si svoje osobní věci; na každém z nich byl kousek lepicí pásky se jménem příslušného děcka. Podíval se do toho Libbyina a našel v něm napůl vycucané peprmintové cukrátko a kancelářskou sponku. V Debbyině košíku ležel hnědý sáček od svačiny, který byl cítit salámem, a v Michellině krabička vyschlých značkovačů. Jen ze zvědavosti se podíval do několika dalších a uvědomil si, o co víc mají ostatní děti věcí. Krabice se sadami čtyřiašedesáti pastelek, autíčka a panenky na baterie, tlusté štosy barevných kladívkových papírů a sáčky s cukrovím. Smutný pohled. Takhle to dopadá, když má někdo víc dětí, než si může dovolit, pomyslel si. Přesně to Diondra vždycky říkala, když se zmínil o tom, jak se musejí doma uskrovňovat. Holt tvoje máma neměla mít tolik dětí. Diondra byla jedináček.

Ben zamířil zpátky do křídla střední školy a přistihl se, jak přejíždí pohledem košíky páté třídy. A už ho také viděl, košík malé Krissi, která do něj byla zakoukaná. Napsala svoje jméno jasně zelenými písmeny a přikreslila k němu sedmikrásku. Hezké. Samo děvče bylo přímo klasicky pohledné, jako vystřižené z nějaké reklamy na cereálie   blond vlasy, modré oči a neustále pěkně upravené. Na rozdíl od jeho sester jí džíny vždy dokonale padly, byly vyprané a vyžehlené, zatímco košile jí ladily s barvou ponožek, spony ve vlasech nebo nějakého jiného doplňku. Dech jí nepáchl jídlem jako Debby a neměla ruce plné škrábanců jako Libby. Jako všechny tři. Nehty měla vždy nalakované jasně růžově a bylo zřejmé, že jí s tím pomáhá její máma. Byl by se vsadil, že je její košík plný panenek Jahůdek a dalších příjemně vonících hraček.

I jméno se k ní hodilo   Krissi Catesová znělo prostě přirozeně „cool“. Na střední škole z ní určitě bude roztleskávačka, ty dlouhé blond vlasy jí budou splývat až na záda a pravděpodobně zapomene, že se kdysi zbláznila do staršího kluka jménem Ben. Jemu v té době bude kolik, dvacet? Možná se sem s Diondrou přijedou z Wichity podívat na nějaký zápas, Krissi se v polovině nacvičené sestavy otočí a uvidí ho, věnuje mu široký úsměv bílých zubů, nadšeně mu zamává a Diondra se uchechtne tím svým drsným smíchem a řekne: „Copak ti nestačí, že je do tebe zakoukaná polovina ženskejch z Wichity, musíš ještě motat hlavu i ubohejm malejm středoškolačkám?“

Ben by se s Krissi možná vůbec nebyl setkal   chodila o třídu výš než Michelle   nebýt toho, že si jednoho dne na začátku školního roku jedna z učitelek vyžádala jeho pomoc. Paní Nagelová, která ho vždy měla ráda, si ho vybrala, aby jí po vyučování pomohl na výtvarném kroužku. Jen na jeden den, protože její obvyklý pomocník nepřišel do školy. Ben měl sice jet domů, ale věděl, že mámu určitě nenaštve, že pomáhal s menšími dětmi   doma po něm pořád chtěla, aby menším sestřičkám pomáhal  , a míchání barev znělo mnohem lákavěji než kydání hnoje. Krissi byla jedním z dětí, které dostal na starost, zdálo se však, že ji kreslení nezajímá. Rozmazávala prostě štětcem barvu sem a tam, až byl celý její papír hnědý, jako by se na něj vykálela.

„Víš, jak to vypadá?“ zeptal se jí.

„Jako hovínka,“ odpověděla a rozesmála se.

Dokonce i na malou holku se chovala jako koketa, jako by si uvědomovala, že se narodila s hezkou tvářičkou, a automaticky předpokládala, že se bude lidem líbit. Jemu se tedy líbila. Dali se spolu do řeči a prokládali to dlouhými intervaly mlčení.

Kde vlastně bydlíš?

Namočit štětec v barvě, odcáknout a přejet po papíru. Vypláchnout štětec ve vodě a zopakovat to.

Kousek od Saliny.

A to jezdíš do školy až sem?

Naše škola ještě není dostavěná. Příští rok už to budu mít blízko.

To se najezdíš.

Zavrzání židle, svěšená ramena.

Jo. Hrozně mě to štve. Musím po škole čekat celý hodiny, než pro mě táta přijede.

No, výtvarka není špatná.

Nejspíš ne. Já mám radši balet, na ten chodím o víkendech.

Balet o víkendech mu o ní hodně prozradil. Patřila nejspíš k těm dětem, co mají na dvoře za domem bazén, a když ne bazén, tak alespoň trampolínu. Zvažoval, jestli jí má říct, že mají doma krávy   aspoň by viděl, jestli má ráda zvířata  , měl ale pocit, že už projevil až příliš velký zájem. Ona byla malá holka, takže by se měla snažit udělat na něj dojem.

Přihlásil se jako dobrovolník na výtvarný kroužek po celý zbytek měsíce, škádlil Krissi kvůli neumělým obrázkům (a tohle má bejt co, želva?) a nechával ji povídat o baletu (ne, ty velkej troubo, to je tátův bavorák!). Jednoho dne se projevila jako odvážná holka, vetřela se do středoškolského křídla budovy a čekala na něj u jeho skříňky v džínech s flitrovými motýlky na kapse a v růžové blůze s měkkými boulemi v místech, kde jí měla později narůst ňadra. Nikdo ji neobtěžoval s výjimkou jedné mateřsky naladěné dívky, která se ji starostlivě pokusila odvést na správnou stranu školy.

„Jsem v pohodě,“ odbyla ji, pohodila vlasy a otočila se k Benovi. „Jen jsem ti chtěla dát tohle.“

Strčila mu do ruky papír přeložený do tvaru trojúhelníku, na němž bylo nadepsané jeho jméno. Pak odskotačila, o polovinu menší než většina dětí kolem ní, zdálo se však, že si toho vůbec nevšímá.

Na výtvarném kroužku jsem potkala kluka jménem Ben,

že získám jeho srdce, jsem věděla hned ten den.

Má zrzavé vlasy a vážně hezkou pleť.

Co uděláš teď?

Na spodním okraji bylo velké D a vedle něj připsáno -elší -opis -ostaneš -omů. Viděl už kamarády kamarádů, kteří dostali podobné vzkazy, sám však ještě nikdy nic podobného nedostal. Loni v únoru mu došly tři valentýnky, jedna od učitelky, která mu ji poslat musela, jedna od jisté sympatické dívky, která je rozesílala všem, a jedna od vlezlé tlusté holky, která se neustále tvářila, jako by měla slzy na krajíčku.

Také Diondra mu teď občas psala, její vzkazy však nebyly roztomilé, naopak byly hrubé nebo naštvané, protože je čmárala pokaždé, když ji nechali po škole. Žádná dívka pro něj ještě nikdy nesložila básničku a u Krissi to bylo o to milejší, že si zjevně neuvědomovala, že je pro ni příliš starý. Byla to milostná básnička od děvčete, které ještě vůbec nic nevědělo o sexu a milostných hrátkách. (Nebo snad vědělo? Kdy se vlastně normální děti začínají muckat?)

Následujícího dne na něj čekala před učebnou výtvarné výchovy a požádala ho, jestli by si s ní nešel sednout na schody. Souhlasil s výhradou, že může jen na chviličku, a pak se spolu na tom potemnělém schodišti celou hodinu bavili a smáli. V jednom okamžiku ho popadla za paži a přitiskla se k němu a jemu bylo jasné, že by jí měl říct, aby to nedělala, byl to ale tak sladký pocit, nebylo na něm nic nenormálního, byla prostě roztomilá a vůbec se to nepodobalo Diondřinu sexuálně zběsilému škrábání a ječení ani pošťuchování a bolestivému dloubání jeho sester; byla jen sladká tak, jak by děvče mělo být. Natírala si rty pomádou, která voněla po žvýkačce, a protože Ben nikdy neměl na žvýkačku dost peněz   dokážete si vůbec představit tak svinskou chudobu?  , vždycky se mu z té vůně sbíhaly sliny.

Takhle to s nimi tedy pokračovalo posledních několik měsíců, vysedávali na schodišti a čekali na jejího tátu. O víkendech spolu nikdy nemluvili a ona na něj dokonce občas zapomněla počkat, takže pak stál na schodišti jako idiot a v ruce držel sáček rozehřátých Skittles, které našel při úklidu v jídelně. Krissi milovala sladkosti. Jeho sestry byly úplně stejné, kolem všeho sladkého se hemžily jako brouci   jednou dokonce přišel domů a přistihl Libby, jak se láduje džemem přímo ze sklenice.

Diondra o jeho vztahu ke Krissi neměla tušení. Když zrovna byla ve škole, přesně šestnáct minut po třetí spěchala rovnou domů dívat se na svoje seriály a na talk show Phila Donahua. (Obvykle se při sledování televize krmila dortovým těstem, které jedla přímo z misky mixéru; proč se holky věčně cpou něčím sladkým?) A i kdyby o něm Diondra věděla, nebylo na tom přece nic špatného. Byl vlastně něco jako Krissiin studijní poradce. Starší kluk, který děvčeti vysvětluje domácí úkoly a poměry na střední škole. Možná by měl studovat psychologii nebo se stát učitelem. Jeho táta byl o pět let starší než máma.

K jedinému ožehavému incidentu mezi ním a Krissi došlo těsně před Vánocemi a nikdy už se to nemělo opakovat. Seděli na schodišti, cucali bonbony Jolly Ranchers s příchutí zeleného jablka a pošťuchovali se, když mu náhle byla mnohem blíž než obvykle, takže na paži cítil tlak její malé bradavky. Na krk mu dýchala horkou jablečnou vůni, tiskla se k němu a nic neříkala, jen hlasitě oddechovala. Cítil na bicepsu tlukot jejího srdce, jako by držel v náručí malé kotě, její prsty mu vjely téměř až do podpaží a její rty měl náhle přímo na uchu, pod tím přerývaným dechem mu vlhly boltce, vlastní dásně se mu svíraly kyselou chutí bonbonu, její rty mu však začaly přejíždět po tváři, z níž mu zimničné chvění vystřelovalo až do rukou. Ani jeden z nich nedával najevo, že by se dělo něco mimořádného, jenže pak měl její obličej přímo před sebou, ty drobné rty přitlačené ke svým, kde v zásadě jen nehybně spočívaly. Oba zůstali sedět a srdce jim tepalo ve stejném rytmu, Ben teď měl celé její tělo vmáčknuté mezi nohy a ruce mu bezvládně visely podél boků, byl už celý zpocený, když vtom následoval drobný pohyb jejích rtů, které se jen nepatrně rozevřely a objevil se její jazyk, lepkavě ho olízl, až oba znovu pocítili chuť zeleného jablka, a přirození mu ztuhlo tak, až se obával, že mu vystříkne do kalhot; popadl ji oběma rukama kolem pasu, vteřinu ji držel, zvedl ji a posadil stranou, rozběhl se po schodech dolů na chlapeckou toaletu   přes rameno při tom křičel promiň, promiň   a doběhl do kabinky právě včas, aby sebou dvakrát škubl a výronem si zkropil obě dlaně.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Tak jsem se tedy rozhodla navštívit bratra, dnes už dávno dospělého. Když jsem dopila pivo a rozloučila se s Lylem, vrátila jsem se domů a zašla jsem tak daleko, že jsem si vzala brožuru Vaše vězeňská rodina: Jak proniknout za mříže, kterou jsem dostala od Barb Eichelové. Přečetla jsem pár nesrozumitelných kapitol o organizaci a správě vězeňského systému ve státě Florida, pak jsem se stářím flekatými stránkami vrátila zpět a nalistovala datum vydání: 1985. Zbytečně jsem ztrácela čas. Obávala jsem se, že stejně neužitečné bude i všechno ostatní, co mi Barb poslala: něco jako letáky dávno zkrachovalých akvaparků v Alabamě, brožury zbouraných hotelů v Las Vegas, varování před počítačovou hrozbou Y2K na přelomu milénia.

Nakonec jsem vyřízení všech potřebných formalit nechala na Lylovi. Řekla jsem mu, že se mi nepodařilo kontaktovat správnou osobu a že je toho všeho na mne moc, ale popravdě řečeno se mi do toho prostě nechtělo. Neměla jsem na to energii: vyťukávat čísla, čekat v pořadí, mluvit, znovu čekat v pořadí a pak se upřímně snažit být zdvořilá k nějaké zakyslé ženské se třemi děcky a každoročním předsevzetím dodělat si vysokou školu, k nějaké megeře, která se jen třese na to, abych jí dala záminku pořádně mě seřvat. Je to samozřejmě mrcha, ale nemůžete si dovolit jí to říct, protože když to uděláte, rázem se propadnete zpátky dolů a musíte zase začít od samého začátku. A to vás má naučit slušnějšímu chování, až zavoláte znovu. Ať si to vyžere Lyle.

Benova věznice stojí přímo na kraji Kinnakee a postavili ji roku 1997 po další etapě scelování zemědělských pozemků. Kinnakee leží téměř uprostřed Kansasu, nedaleko od hranice s Nebraskou, a kdysi se vydávalo za geografický střed osmačtyřiceti přilehlých Spojených států. Srdce Ameriky. V 80. letech, když jsme všichni stavěli na odiv své vlastenectví, si na tom jeho obyvatelé nesmírně zakládali. Ke stejné výsadě se hlásila i jiná kansaská města, lidé z Kinnakee je však tvrdohlavě a hrdě ignorovali. Byla to jediná věc, jíž mohlo město někoho zaujmout. Místní obchodní komora prodávala plakáty a trička se jménem města vyvedeným psacím písmem v srdci. Diana nám děvčatům každý rok kupovala nová trička   částečně proto, že se nám líbilo všechno, co mělo tvar srdce, a částečně proto, že „kinnakee“ je staré indiánské slovo znamenající „malá kouzelnice“. Diana se z nás neustále snažila vychovat feministky. Máma žertem říkávala, že se moc neholí, což je dobrý začátek. Sama si nevzpomínám, že bych to od ní někdy slyšela, vzpomínám si ale, jak Diana   nabroušená a popuzená, jako byla po vraždách neustále   potahovala ve svém trajleru z cigarety, popíjela ledový čaj z plastového hrníčku se svým jménem napsaným písmeny jakoby stlučenými z dřevěných trámů a vyprávěla mi o tom.

Dnes už víme, že jsme se přece jen mýlili. Oficiálním středem Spojených států je kansaské městečko Lebanon. Kinnakee vycházelo z nesprávných informací.

Myslela jsem, že budu mít několik měsíců času, než dostanu povolení k návštěvě Bena, státní věznice v kansaském Kinnakee však zjevně návštěvnické propustky vystavuje velice rychle a ochotně. („Jsme přesvědčeni, že setkání s příbuznými a přáteli jsou pro vězně prospěšnou aktivitou, která jim pomáhá udržet si potřebné společenské kontakty.“) Vyplnila jsem nějaké papíry, oběhala pár pitomých institucí a několik dnů čekání jsem strávila studiem Lylovy dokumentace a čtením přepisu protokolu z Benova procesu, k čemuž jsem doposud nikdy nesebrala dost odvahy.

Pořádně jsem se při tom zapotila. Moje svědecká výpověď byla nesourodou směsicí zmatených dětských vzpomínek (Myslím, že Ben přivedl domů čarodějnici, která nás pozabíjela, uvedla jsem, na což žalobce odpověděl pouze: Hmm, mluvme raději o tom, co se doopravdy stalo) a příliš detailně předpřipravených dialogů (Viděla jsem Bena, když jsem stála na prahu mámina pokoje, vyhrožoval mámě naší brokovnicí). Co se týkalo Benova obhájce, ten se mnou jednal v takových rukavičkách, že už mě rovnou mohl zabalit do hedvábného papíru a uložit na postel s péřovou matrací. (Není snad možné, že máš v tom, co jsi viděla, trošičku zmatek, Libby? Neříkáš nám náhodou, co si myslíš, že chceme slyšet? Na což jsem odpověděla Ne ano ne.) Koncem dne jsem na všechny otázky odpovídala Asi jo, čímž jsem dávala najevo, že toho mám plné zuby.

Benův obhájce se u procesu oháněl krvavou skvrnou na Michellině posteli a záhadnou polobotkou, která zanechala otisk v krvi mé rodiny, nedokázal však přijít s žádnou přesvědčivou alternativní teorií. Možná byl na místě činu ještě někdo jiný, kolem domu se však nenašly žádné stopy bot ani pneumatik, které by to dokazovaly. Ráno třetího ledna přineslo desetistupňové oteplení, takže všechen sníh a případné otisky v něm roztály v jarní břečku.

Kromě mé výpovědi svědčilo proti Benovi i několik závažných důkazů: škrábance po něčích nehtech v obličeji, které nedokázal vysvětlit, jeho původní historka o jakémsi muži s ježatými vlasy, který údajně všechny pozabíjel   historka, již při své obhajobě rychle nahradil tvrzením „nic nevím, byl jsem celou noc pryč“  , velký chomáč Michelliných vlasů na podlaze jeho pokoje a jeho všeobecně potrhlé počínání onoho dne. Nabarvil si vlasy načerno, což samo o sobě všem připadalo podezřelé. Několik učitelů dosvědčilo, že ho viděli, jak „šmejdí“ kolem školy. Vyslovili domněnku, že si možná chtěl odnést některé ze zvířecích ostatků, které uchovával ve své skříňce (zvířecích ostatků?), nebo že sháněl osobní věci jiných studentů pro potřeby satanské mše. Později odpoledne zjevně zašel do nějakého feťáckého doupěte, kde se vychloubal tím, že přináší oběti ďáblu.

Sám si také příliš nepomohl. Na dobu vražd se nemohl vykázat žádným alibi, měl klíč od domu, do něhož se nikdo nevloupal, a pohádal se toho dne ráno s mou matkou. Navíc to byl pěkný zmetek. Když ho zástupci obžaloby obvinili, že vraždil na znamení uctívání satana, zareagoval tím, že se pustil do diskuse o rituálech satanského modlářství, zejména o konkrétních písních, které se mu líbily, protože mu připomínaly podsvětí a obrovskou moc satanismu. (Dodává vám odvahu, abyste udělali to, z čeho máte dobrý pocit, protože v podstatě jsme všichni zvířata.) V jednu chvíli prokurátor Bena vyzval, aby „si přestal hrát s těmi vlasy a začal se chovat vážně; copak snad nechápete, že je to vážná věc?“

„Chápu, že vy ji považujete za vážnou,“ odpověděl Ben.

To mi vůbec nepřipomínalo Bena, kterého jsem si pamatovala, mého nenápadného a uzavřeného bratra. Lyle k materiálům přidal několik novinových fotografií z procesu: Ben s černými vlasy staženými do culíku (proč ho obhájci nepřiměli, aby se nechal ostříhat?), nasoukaný do mizerně padnoucího obleku, neustále se samolibým úsměškem nebo kompletně bezvýrazným obličejem.

Ben si tedy také nepomohl, přesto jsem se při čtení přepisu jeho procesu červenala hanbou. Na druhé straně jsem se však na konci cítila o něco líp. Nebyla to jen moje vina, že je Ben ve vězení (tedy pokud je doopravdy, skutečně nevinný). Teď za to tak trochu mohli všichni.

Týden poté, co jsem souhlasila, že se s Benem setkám, jsem se za ním skutečně vypravila. Seděla jsem za volantem a mířila zpět k rodnému městu, které jsem nenavštívila už přinejmenším dvanáct let a které se zatím bez mého svolení proměnilo ve vězeňské město. Všechno se to seběhlo tak rychle, že jsem z toho byla emocionálně úplně vyřízená. K tomu, abych sedla do auta, jsem se přinutila jedině tím, že jsem se neustále ujišťovala, že do samotného Kinnakee vůbec nepojedu a neodbočím ani na dlouhou prašnou cestu, která by mě dovedla domů, to ani náhodou. Ne že by tam můj domov ještě byl: někdo ten pozemek už před lety koupil, dům okamžitě srovnal se zemí; zbořil zdi, které matka zkrášlovala lacinými květinovými tapetami, rozbil okna, která jsme zamlžovali svým dechem, když jsme vyhlíželi, kdo se objeví na příjezdové cestě, rozštípal dveřní rám, na němž matka tužkou zaznamenávala růst Bena a mých sester, v mém případě už však na něco takového byla příliš unavená (měla jsem tam jen jeden záznam: Libby 96 cm).

Strávila jsem jízdou do Kansasu tři hodiny, stoupala jsem a klesala pahorkatinou Flint Hills, až jsem se objevila v nížině, kde jsem míjela tabule zvoucí k návštěvě dvorany slávy autobusů Greyhound, telefonického muzea a největšího provázkového klubka. V dalším přívalu loajality jsem si říkala, že bych se na to všechno měla jet podívat už jen proto, abych ukázala, co si myslím o turistech, co se jezdí takovým místům posmívat. Konečně jsem odbočila z dálnice a zamířila na sever a na západ, znovu na sever a znovu na západ labyrintem úzkých silniček mezi zelenými, žlutými a hnědými skvrnami políček vytvářejícími jakýsi pastorální pointilismus. Přikrčená za volantem jsem v rádiu přepínala stanice mezi plačtivými country melodiemi, křesťanským rockem a ječivými elektrickými kytarami. Upachtěnému březnovému slunci se podařilo zahřát mé auto a rozzářit groteskně rudé kořínky mých vlasů. Teplo a barva znovu přivedly mé myšlenky ke krvi. Na sedadle spolujezdce vedle mne ležela malá lahvička vodky, jakou dostanete v letadle; měla jsem v úmyslu ji vypít, až dojedu k věznici, sama jsem si ji naordinovala jako dávku anestetika. Musela jsem vynaložit neobvyklé volní úsilí, abych ji do sebe nenalila už cestou s jednou rukou na volantu a se zakloněnou hlavou.

Už tam brzo budu, pomyslela jsem si a v témž okamžiku se na širokém plochém obzoru jako kouzlem objevila maličká tabulka. Přesně jsem věděla, co na ní bude napsané: Vítejte v Kinnakee, v srdci Ameriky! To vše psacími písmeny, stylem oblíbeným v padesátých letech. Skutečně to tam bylo a v levém spodním rohu jsem dokonce rozeznávala několik otvorů po kulkách, jimiž ji před několika desetiletími ze svého pickupu proděravěl Runner. Pak jsem dojela blíž a zjistila jsem, že jsem si ty díry jen představovala. Byla to úhledná nová tabulka, ale se stejným starým nápisem: Vítejte v Kinnakee, v srdci Ameriky! Drželi se té lži, a to se mi líbilo. Sotva jsem tabulku minula, hned se objevila další: Kansaská státní věznice Kinnakee, příští odbočka doleva. Poslechla jsem a ujížděla na západ přes pozemky, které kdysi patřily k Eveleeovic farmě. Cha, dobře vám tak, Eveleeovi, pomyslela jsem si, už jsem si však nevzpomínala, co bylo na Eveleeových špatného. Jen jsem si pamatovala, že něco ano.

Projížděla jsem po téhle nové silnici daleko za vnějším okrajem města a zpomalila jsem tak, že jsem se sotva plazila. Kinnakee nikdy nebylo prosperujícím městem   tvořily ho většinou stěží přežívající farmy a překližkové rodinné domy postavené ve směšně krátké optimistické éře ropné konjunktury. Teď na tom bylo ještě hůř. Nová věznice ho nezachránila. Nová ulice byla lemovaná zastavárnami a chatrnými domky, sotva deset let starými a už chátrajícími. Uprostřed špinavých dvorků postávaly zamlklé děti. Odpadky se válely naprosto všude: obaly od potravin, brčka, cigaretové špačky. Na obrubníku ležela kompletní jídelní sada, kterou tam po dojedení někdo nechal   polystyrenová krabice, plastová vidlička, polystyrenový kelímek. V příkopu opodál bylo několik vysypaných hranolků se zbytky kečupu. Dokonce i stromy vypadaly uboze: tenké, zakrslé a zatvrzele odmítající obrazit. Na konci bloku seděl na zimě nějaký mladý zavalitý pár na lavičce fast foodu Dairy Queen a sledoval dopravu, jako by se díval na televizi.

Na nedalekém telefonním sloupu povlávala zrnitá xerokopie fotky neusměvavého mladého děvčete, pohřešovaného od října 2007. O dva bloky dál visel další plakát; předpokládala jsem, že jde o ten samý, ukázalo se však, že je na něm jiná pohřešovaná dívka, která zmizela v červnu 2008. Obě vypadaly neupraveně a mrzutě, což vysvětlovalo, proč jim média nevěnovala stejnou pozornost jako Lisette Stephensové. Pomyslela jsem si, že bych si pro případ, že bych někdy zmizela, měla pořídit fotografii, na níž bych vypadala usměvavě a přitažlivě.

Po dalších několika minutách se objevila rozlehlá prosluněná mýtina a na ní věznice.

Nebyla tak impozantní, jak jsem se domnívala, když jsem si ji při několika příležitostech představovala. Vypadala jako obyčejný doširoka roztažený předměstský objekt, který jste si mohli splést s regionálními kancelářemi výrobce mrazicího zařízení nebo snad s telekomunikační ústřednou, nebýt žiletkového drátu, který se točil kolem zdí. Kotouče drátu mi připomněly telefonní šňůru, kvůli níž se Ben s mámou v těch posledních dnech neustále hádali, tu, o niž jsme všichni pořád zakopávali. Debby šla kvůli té zatrachtilé šňůře do krematoria s malou hvězdicovitou jizvou na zápěstí. Přiměla jsem se nahlas zakašlat, jen abych něco slyšela.

Zajela jsem na parkoviště, jehož povrch z litého asfaltu mi po hodině jízdy přes výmoly připadal báječně hladký. Zaparkovala jsem, zůstala jsem sedět a poslouchala, jak moje auto po absolvované jízdě sténá. Odněkud hned za zdí ke mně doléhalo hučení a výkřiky mužů, kteří si užívali osobního volna. Vodka mi sklouzla do krku s medicinálním zaštípáním. Dala jsem si do úst kus ztvrdlé peprmintové žvýkačky, jednou nebo dvakrát jsem skousla a vyplivla ji do papíru od sendviče; cítila jsem, jak mi vodka rozehřívá uši. Pak jsem si sáhla pod svetr, rozepnula jsem si podprsenku a zažívala, jak mi ňadra padají dolů, velká a prohnutá, za doprovodného zvuku vrahů hrajících basketbal na jeden koš. To bylo jediné, v čem mi Lyle poradil, byť při tom koktal a pečlivě volil slova: Máte jen jeden pokus na to, abyste prošla detektorem kovů. Není to jako na letišti   nemají žádný ruční detektor. Takže byste měla všechny kovové předměty nechat v autě. Včetně, hmm, u žen, totiž, no, myslím, že se tomu říká kostice.V podprsenkách. To by mohl… mohl by to být problém.

No dobrá. Zastrčila jsem podprsenku do přihrádky v přístrojové desce a vypustila svá ňadra na svobodu.

Uvnitř vězení si dozorci počínali zdvořile, jako by zhlédli četná instruktážní videa o slušném chování: ano, madam, tudy prosím, madam. Oční kontakt byl jen povrchní, moje podoba se odrážela rovnou zpátky na mne jako horký brambor. Prohlídky, dotazy, ano, madam, a dlouhé chvíle čekání. Otevřít a zavřít dveře, otevřít a zavřít další; prošla jsem takhle několikery, přičemž každé byly jinak velké jako v nějaké kovové Říši divů. Podlahy páchly bělidlem a vlhký vzduch byl prosycený vůní hovězího vývaru. Někde poblíž zřejmě musela být jídelna. Žaludek se mi zvedl vlnou nostalgie, když jsem si vzpomněla na nás, Dayovic děti, a naše dotované školní obědy: prsaté, párou obalené ženy křičící Oběd zdarma! k pokladně, kolem níž jsme procházeli s hromádkou hovězího stroganova a sklenicí mléka pokojové teploty.

Ben si to uměl dobře načasovat, pomyslela jsem si. Na trest smrti, který byl v Kansasu už několikrát zrušen a znovu zaveden, platilo právě moratorium, když k vraždám došlo (tady jsem se zarazila a otřáslo mnou, když jsem si uvědomila, že jsem v duchu dospěla ke zcela nové formulaci: „když k vraždám došlo“ místo dosavadního „když Ben všechny pozabíjel“). Byl odsouzen k doživotnímu odnětí svobody. Alespoň jsem ale nezavinila jeho smrt. Teď jsem stála před hladkými kovovými dveřmi návštěvní místnosti, připomínajícími průlez v ponorce, a nemohla jsem se pohnout. „Nic to není, stačí to udělat, nic to není, stačí to udělat.“ Dianina mantra. Potřebovala jsem se zbavit myšlenek na rodinu. Dozorce, prkenně vyhlížející blonďák, který mě doprovázel a ušetřil mě všech pokusů o nezávazný rozhovor, mi pokynul gestem až po vás.

Otevřela jsem dveře a protáhla se jimi dovnitř. Bylo tam v řadě pět boxů, v jednom z nich seděla podsaditá indiánka a rozmlouvala s uvězněným synem. Černé vlasy jí spadaly na ramena a dodávaly jí divoký vzhled. Vedla tichým hlasem monotónní projev k mladíkovi, který trhaně přikyvoval, telefon si držel těsně u ucha a oči měl sklopené k zemi.

Posadila jsem se o dva boxy dál a teprve jsem se rozhlížela a nadechovala, když Ben proběhl dveřmi jako kočka, která utíká z domu na vzduch. Byl malý, měřil necelých sto sedmdesát centimetrů, a vlasy se mu zbarvily do odstínu staré rzi. Nosil je dlouhé, rozpuštěné na ramena a po dívčím způsobu sčesané za uši. V brýlích s drátěnými obroučkami a v oranžovém overalu vypadal jako intelektuálně založený mechanik. Místnost byla malá, takže ke mně došel třemi kroky a celou dobu se klidně usmíval. Zářivě se usmíval. Posadil se, přitiskl ruku ke sklu a gestem mi naznačil, abych udělala totéž. Nepřinutila jsem se k tomu, nedokázala jsem přimáčknout dlaň k té jeho, která byla na skle vlhká jako plát šunky. Místo toho jsem se na něj váhavě usmála a zvedla jsem sluchátko.

Na opačné straně skla se Ben také chopil telefonu, odkašlal si, pak sklopil oči, začal něco říkat, ale hned se zase zarazil. Nezbývalo mi než téměř minutu se dívat na temeno jeho hlavy. Když vzhlédl, plakal, z každého oka se mu po tvářích kutálely dvě slzy. Otřel si je hřbetem ruky a pak se roztřesenými rty usmál.

„Bože, vypadáš úplně jako máma,“ vyhrkl, vypravil to ze sebe jedním rázem, rozkašlal se a otřel si další slzy. „To jsem nevěděl.“ Oči mu těkaly mezi mým obličejem a vlastníma rukama. „Ach bože, Libby, jak se máš?“

Také jsem si odkašlala. „Docela dobře,“ odpověděla jsem. „Jen mě napadlo, že je nejvyšší čas, abych za tebou zašla a podívala se na tebe.“ Trochu se mámě vážně podobám, pomyslela jsem si, to je pravda. A pak mě napadlo, můj starší brácha, a pocítila jsem někde v hrudi stejnou hrdost, jako když jsem byla ještě malá. S tím bledým obličejem a kulatým dayovským nosem vypadal prakticky pořád stejně. Od těch vražd už dokonce ani moc nevyrostl. Jako bychom po té noci oba zakrněli. Je to můj velký brácha a má radost, že mě vidí. Umí to na tebe nahrát, napadla mě varovná myšlenka, ale zahnala jsem ji.

„To jsem rád, moc rád,“ zamumlal Ben s očima stále upřenýma na hranu vlastní ruky. „Hodně jsem o tobě za ty roky přemejšlel, představoval jsem si tě. To je všechno, co tady člověk dělá… přemejšlí a představuje si. Jednou za čas mi o tobě někdo něco napíše, ale to není ono.“

„Ne,“ přitakala jsem. „Chovaj se tady k tobě slušně?“ zeptala jsem se hloupě, oči se mi zamžily a najednou jsem se rozplakala a nechtělo se mi říct nic jiného než promiňpromiňvážněpromiň. Nahlas jsem ale neřekla nic a jen jsem se dívala na konstelaci akné roztroušeného kolem jednoho koutku Benových úst.

„Jsem v pohodě, Libby, Libby, podívej se na mě.“ Pohlédla jsem mu do očí. „V pohodě. Vážně. Udělal jsem si tady maturitu, což bych byl nejspíš venku nedokázal, a už dokonce nějakou dobu pracuju na vysokoškolským titulu. Z angličtiny. Čtu Shakespeara, sakra.“ Vyrazil to hrdelní zatroubení, které se odjakživa snažil vydávat za smích. „Nastojte, ten proklatý bídák.“

Nevěděla jsem, co ta poslední slova znamenají, ale usmála jsem se, protože to ode mne zjevně čekal.

„Nemůžu se na tebe vynadívat, Libby. Neumíš si představit, jak je úžasný, že tě vidím. Zatraceně, omlouvám se. Jako bys mámě z oka vypadla, neříkaj ti to lidi v jednom kuse?“

„Kdo by mi to asi říkal? Nikoho nemám. Runner je pryč, vůbec netuším kde, a s Dianou nemluvíme.“ Chtěla jsem, aby mě litoval, aby si zaplaval v mém velkém prázdném bazénu lítosti. Tady jsme, poslední z rodiny Dayových. Když mě bude litovat, nebude pro něj tak snadné mě obviňovat. Do očí se mi tlačily další slzy a tentokrát jsem se je nesnažila zadržet. O dvě židle dál se indiánka loučila se synem a plakala stejně hlubokým tónem, jakým mluvila.

„Jsi úplně sama, co? To není dobrý. Měli se o tebe líp postarat.“

„Co jsi zač, jeden z těch znovuzrozenejch?“ vyhrkla jsem s obličejem celým zmáčeným. Ben se zamračil, protože mé otázce zjevně nerozuměl. „To je ono? Odpouštíš mi? Ty by ses ke mně přece neměl chovat hezky.“ Ale toužila jsem po tom, cítila jsem potřebu úlevy, jako když odložíte horký talíř.

„Ne, takovej dobrák rozhodně nejsem,“ ujistil mě. „Mám v sobě spoustu vzteku namířenýho na spoustu lidí, ale ty k nim prostě nepatříš.“

„Ale,“ pípla jsem a vzlykla jako malé děcko. „Ale co moje svědecká výpověď? Myslím, že… možná jsem… já nevím, nevím…“ Musel to být on, varovala jsem se v duchu znovu.

„Ach tak.“ Řekl to, jako by šlo jen o nějakou drobnou nepříjemnost, něco, co narušilo letní prázdniny, ale na co je lepší rychle zapomenout. „Ty nečteš moje dopisy, co?“

Namísto vysvětlení jsem jen zcela neadekvátně pokrčila rameny.

„Víš, ta tvoje výpověď… Mě jen překvapilo, že ti věřili. To, co jsi říkala, mě nepřekvapovalo. Ocitla ses v absolutně šílený situaci. A odjakživa jsi byla malá lhářka.“ Znovu se zasmál a já jsem se k němu připojila, oba jsme vyrazili krátké suché uchechtnutí, jako bychom chytili stejný kašel. „Ne, teď vážně, proč myslíš, že ti věřili? Protože mě chtěli strčit sem, patřil jsem za mříže a tím se to jen dokazovalo. Svědectvím pitomý mrňavý sedmiletý holky. Sakra, byla jsi tak malá…“ Oči se mu stočily doprava a zahleděly se do nějakých vlastních fantazií. Pak se přinutil vrátit zpět. „Víš, na co jsem si onehdy vzpomněl? Sám nevím proč, ale vzpomněl jsem si na toho zatracenýho porcelánovýho králíčka, co nás máma nutila dávat na hajzl.“

Zavrtěla jsem hlavou, vůbec jsem nevěděla, o čem mluví.

„Ty už si na něj nevzpomínáš, na toho malýho králíčka? Protože toaleta pořádně nefungovala, když jsme ji použili dvakrát během jedný hodiny, přestala splachovat. Takže pokud se někdo z nás vykadil, když nefungovala, měli jsme zaklapnout víko a postavit na něj toho králíčka, aby ho nikdo jinej neotevřel a neviděl mísu plnou sraček. Protože vy holky jste vždycky ječely. To je neuvěřitelný, že si na to nevzpomínáš. Byla to hrozná pitomost a děsně mě to štvalo. Štvalo mě, že se s váma všema musím dělit o jednu koupelnu, štvalo mě, že bydlím v domě s jedním hajzlem, kterej navíc nefunguje, a štval mě i ten králíček. Blbej králíček,“ znovu se uchechtl, „připadalo mi, jako by mě ten králíček ponižoval nebo co. Jako by ze mě dělal eunucha. Bral jsem si to strašně osobně. Jako že pro mě měla máma najít nějakou jinou figurku, auto nebo pistoli. Sakra, dokázalo mě to vždycky šíleně vytočit. Stál jsem tam u mísy a říkal jsem si, že tam žádnýho králíčka dávat nebudu, a když jsem se pak chystal odejít, vždycky mě napadlo: Zatraceně, musím tam toho králíčka dát, jinak sem jedna z nich přijde a začne zase ječet   příšerně jste všechny ječely a pištěly, Áááááíííí!   a to já nechci slyšet, takže dobře, tady je váš zasranej králíček na vašem zasraným hajzlu!“ Znovu se zasmál, ale ta vzpomínka se na něm podepsala, v obličeji byl celý zarudlý a nos měl zpocený. „Tak o takovejchhle věcech tady člověk přemejšlí. Je to ujetý.“

Snažila jsem se toho králíčka vylovit v paměti, představovala jsem si v duchu koupelnu a všechno, co v ní bylo, ale nic jsem nenašla, samá voda.

„Promiň, Libby, to jsem tě zaskočil divnou vzpomínkou.“

Přiložila jsem špičku jednoho prstu ke spodnímu okraji skleněné přepážky a zamumlala jsem: „To nic.“

Chvíli jsme mlčky seděli a předstírali, že posloucháme zvuky, které tam nebyly. Sotva jsme začali, ale doba stanovená pro návštěvu už skoro vypršela. „Můžu se na něco zeptat, Bene?“

„Snad jo.“ Zatvářil se neutrálně a čekal.

„Ty by ses odtud nechtěl dostat?“

„Jasně, že jo.“

„Tak proč policii nedáš na tu noc alibi? V tý stodole jsi přece určitě nespal.“

„Protože žádný pořádný alibi nemám, Libby. Prostě nemám. To se stává.“

„Venku totiž bylo něco jako mínus patnáct. To si pamatuju.“ Promnula jsem si pod deskou stolu svůj poloviční prsteník a zavrtěla dvěma zbývajícími prsty na pravé noze.

„Jo, já vím. Neumíš si to představit.“ Odvrátil se ode mne. „Neumíš si představit, kolik tejdnů, let, jsem tady už strávil tím, že jsem litoval, že jsem všechno neudělal úplně jinak. Máma, Michelle a Debby možná nemusely umřít, kdybych se byl zachoval… prostě jako chlap. Ne jako pitomej kluk. Co se schovává ve stodole a má vztek na mámu.“ Na sluchátko telefonu mu ukápla slza a já měla dojem, že ji slyším, plesk! „Zasloužím si bejt za tu noc potrestanej… mám pocit… že je to tak správný.“

„Ale… já to nechápu. Proč jsi tak… tak odmítal spolupracovat s policií?“

Ben pokrčil rameny a jeho obličej už zase připomínal posmrtnou masku.

„Ach bože. Byl jsem prostě takovej. Vůbec jsem si nevěřil. Pochop, bylo mi patnáct, Libby. Patnáct. Nevěděl jsem, co znamená bejt chlap. Chci říct, že Runner mi v tom rozhodně nepomoh. Byl jsem kluk, kterýho si v žádným ohledu nikdo zvlášť nevšímal, a teď se ke mně najednou lidi začali chovat, jako by oni měli strach ze mě. Ze dne na den se ze mě zkrátka stal velkej chlap.“

„Velkej chlap obviněnej z vyvraždění svý rodiny.“

„Jestli chceš říct, že jsem vymaštěnej kretén, Libby, tak prosím, posluž si. Já to tehdy viděl jednoduše. Říkal jsem, že jsem to neudělal, věděl jsem, že jsem to neudělal, a prostě   já nevím, byl to snad nějakej obrannej mechanismus?   jsem to nebral tak vážně, jak jsem měl. Kdybych byl reagoval tak, jak se ode mě všeobecně čekalo, nejspíš bych tady nebyl. V noci jsem brečel do polštáře, ale jakmile jsem byl někomu na očích, hrál jsem si na drsňáka. Podělal jsem to, věř mi, že teď už to vím. Jenže nikdo, kdo posadí patnáctiletýho kluka na svědeckou lavici v soudní síni plný jeho známejch, by neměl čekat, že ho uvidí brečet jako želvu. Myslel jsem, že samozřejmě budu zproštěnej obžaloby a celá škola že pak bude obdivovat, jak jsem jim všem ukázal, co jsem za chlapáka. Dokonce jsem si to předem v duchu představoval. Ani ve snu mě nenapadlo, že mi hrozí, že… skončím takhle.“ Teď už nezakrytě plakal a znovu si otíral tváře. „Dneska už mi zjevně nevadí, když mě někdo vidí brečet.“

„Musíme s tím něco udělat,“ prohlásila jsem konečně.

„S tím už se nic udělat nedá, Libby, pokud totiž nenajdou toho, kdo je zabil.“

„No, potřebuješ nějaký nový právníky, aby se na ten případ podívali,“ uvažovala jsem. „Při tom všem, co dneska dokážou udělat s DNA…“ DNA pro mne byla něco jako magický prvek, nějaký světélkující lepkavý zázrak, který každou chvíli někoho dostane z vězení.

Ben se zasmál s pevně stisknutými rty, jak jsme to dělávali jako malé děti, když jsme nechtěli, aby se pobavil i ten druhý.

„Teď mi připadáš jako Runner,“ prohlásil. „Asi tak jednou za každý dva roky od něj dostanu dopis: DNA! Musíme někde sehnat trochu DNA. Jako bych jí někde měl plnej džber a jen se o ni s nikým nechtěl podělit. D-N-A!“ zopakoval ještě jednou a napodobil Runnerovo přikývnutí s vykulenýma očima.

„Ty víš, kde teď je?“

„Poslední dopis byl odeslanej péčí Komunitního domova pro muže Berta Nolana někde v Oklahomě. Chtěl, abych mu poslal pět set babek, aby moh pokračovat ve výzkumu v mým zastoupení. Nevím, kdo je Bert Nolan, ale určitě už proklíná den, kdy toho mizeru Runnera pustil do svýho mužskýho domova.“ Poškrábal se na paži a vyhrnul si při tom rukáv, takže jsem na okamžik zahlédla vytetované ženské jméno. Končilo na -olly nebo -ally. Dala jsem pohledem najevo, že jsem si ho všimla.

„Jo tohle? Stará láska. Začalo to tím, že jsme si dopisovali. Myslel jsem, že ji miluju, a věřil jsem, že se vezmeme, jenže se ukázalo, že si ve skutečnosti nechce uvázat na krk chlapa, co sedí na doživotí. Škoda, že mi to neřekla, než jsem se nechal tetovat.“

„To muselo bolet.“

„Rozhodně to nelechtalo.“

„Myslela jsem ten rozchod.“

„Jo, to bylo taky ošklivý.“

Dozorce nás upozornil, že zbývají poslední tři minuty, a Ben otočil oči v sloup. „Těžko se rozhodnout, co za tři minuty říct. Když máš dvě minuty, začneš prostě plánovat další návštěvu. Za pět minut můžeš dokončit rozhovor. Ale tři minuty?“ Našpulil rty a hlasitě zaprskal. „Fakt doufám, že zase přijdeš, Libby. Už jsem zapomněl, jak se mi stejská po domově. Vypadáš přesně jako ona.“

PATTY DAYOVÁ

2. LEDNA 1985

11.31

Když Len odešel, stále ještě s tím kluzkým úsměvem, kterým jako by jí nabízel něco nechutného, nějakou pomoc, o jakou rozhodně nestála, hledala útočiště v koupelně. Děvčata se vyhrnula ze svého pokoje, jen co slyšela klapnutí domovních dveří, a po rychlé šeptané poradě za dveřmi koupelny se rozhodla nechat ji na pokoji a vrátit se k televizi.

Patty si tiskla ruce k umaštěnému břichu a cítila, jak na ní chladne pot. Přijde o farmu po rodičích. Cítila totéž provinilé stažení žaludku, které z ní vždy činilo tak poslušné děvče, pramenící z neustálého strachu, že rodiče něčím zklame, prosím, Bože, prosím, ať se o tom nikdo nedozví. Svěřili jí tohle místo a ona závazku nedostála. Představila si je, jak sedí na nebeských obláčcích, táta mámu objímá kolem ramen, oba se dívají dolů na ni a kroutí hlavou, Co tě to proboha popadlo, že jsi udělala něco takového? To byla mámina oblíbená výčitka.

Budou se muset přestěhovat někam do úplně cizího města. V Kinnakee nebyly žádné činžovní domy a oni se budou všichni muset vecpat do nějakého městského bytu, zatímco si ona sežene práci někde v kanceláři, pokud totiž vůbec nějakou najde. Odjakživa jí bylo líto lidí, kteří bydleli v činžovních bytech a museli poslouchat, jak jejich sousedé říhají a hádají se. Nohy jí ztvarohovatěly a náhle zjistila, že sedí na podlaze. Nikdy v sobě nenajde dostatek energie k tomu, aby z farmy odešla, poslední její zbytky spotřebovala v uplynulých několika letech. Někdy se jí ráno stávalo, že ani nemohla vstát z postele, neměla tělesnou sílu k tomu, aby vystrčila nohy zpod přikrývky, děvčata ji musela stáhnout, zapřít se patami do podlahy a škubat s ní, a když pak připravovala snídani a jakž takž je vypravovala do školy, snila o tom, že zemře. Představovala si něco rychlého. Noční infarkt nebo náhlou smrt pod koly vozidla. Matku čtyř dětí přejel autobus. Děti by adoptovala Diana, která by jim nedovolila, aby se celý den povalovaly doma v pyžamu, když by onemocněly, dbala by na to, aby šly k lékaři, a nedala by jim pokoj, dokud by neudělaly všechny zadané úkoly. Patty byla křehké stvoření, nerozhodná a slabá žena, která rychle propadala optimismu, ale ještě rychleji se nořila do deprese. Diana byla tou, kdo měl farmu zdědit. Nechtěla s ní však mít nic společného a v osmnácti letech odešla, nadšeně vypadla z domova jako vystřelená z praku a skončila jako recepční na klinice v Schiebertonu, městečku vzdáleném pouhých, avšak životně důležitých padesát kilometrů.

Rodiče se k Dianině odchodu postavili stoicky, jako by s ním ve svých plánech počítali odjakživa. Patty vzpomínala, jak se na ni jednoho deštivého říjnového večera všichni tři přijeli podívat, když na střední škole dělala roztleskávačku. Byla to pro ně tříhodinová jízda, hluboko do Kansasu, téměř až do Colorada, a po celý zápas jemně, ale vytrvale mžilo. Když zápas skončil (Kinnakee prohrálo), objevili se její rodiče i sestra na hřišti, tři zavalité ovály v hrubých vlněných kabátech, hrnuli se k ní, usmívali se s takovou pýchou a vděčností, že byste mysleli, že snad léčí rakovinu, a všichni tři mhouřili oči za skly deštěm zmáčených brýlí.

Ed a Ann Krauseovi už byli mrtví, zemřeli brzy, nikoli však neočekávaně, a Diana dnes pracovala jako administrativní ředitelka stejné kliniky a bydlela v mobilním domě v úhledném trajlerovém parku lemovaném květinovými záhony.

„Tenhle život mi úplně stačí,“ říkávala vždy. „Neumím si představit, že bych chtěla žít jinak.“

To byla Diana. Schopná a výkonná. To ona vždy pamatovala na drobné dárky, které se děvčatům líbily, žádný rok jim nezapomněla koupit nová trička s nápisem Kinnakee, srdce Ameriky! Diana jim napovídala, že to v indiánském jazyce znamená „malá kouzelnice“, a děvčata z toho byla tak nadšená, že Patty nikdy nenašla odvahu jim prozradit, že ve skutečnosti to znamená jen skálu nebo vránu či co.

Ze zamyšlení ji vytrhl klakson Dianina auta svým obvyklým slavnostním túttúttút!

„Diana!“ vřískla Debby a Patty slyšela, jak se všechny tři ženou k domovním dveřím; dokázala si představit změť copánků a džínových kalhot a pak popustila uzdu fantazii a viděla, jak vybíhají ven k autu, Diana s nimi odjíždí a nechává ji samotnou v domě, aby se postarala, že všude zavládne ticho.

Zvedla se z podlahy a otřela si obličej zatuchlou žínkou. Tváře měla stále zarudlé a oči permanentně krhavé, takže se nedalo poznat, jestli plakala; byla to jediná výhoda faktu, že jinak vypadala jako stažená krysa. Když otevřela dveře, sestra vybalovala konzervované jídlo a posílala děvčata do auta pro zbytek nákupu. Vozila jim takhle potraviny už tak dlouho, že se Patty naučila spojovat si s ní vůni hnědých papírových nákupních tašek. Byl to dokonalý příklad neúspěšnosti Pattyina života. Bydlela na farmě, nikdy ale neměli doma dost jídla.

„Taky jsem jim koupila jednu samolepkovou knížku,“ oznámila Diana a položila dárek na stůl.

„Ale ne, rozmazluješ je, Dé.“

„No, přinesla jsem jen jednu, takže se o ni budou muset podělit. To jsem udělala dobře, ne?“ Zasmála se a pustila se do přípravy kávy. „Můžu?“

„Samozřejmě, už jsem to měla udělat sama.“ Patty šla do skříňky najít Dianin hrnek   sestra měla nejradši těžký kafáč velikosti své hlavy, který patříval jejich otci. Uslyšela očekávané pronikavé zaprskání, otočila se a pořádně do toho zatraceného kávovaru praštila   po třetím pramínku kávy se totiž vždycky zasekl.

Děvčata se vrátila dovnitř, složila tašky na kuchyňský stůl a po troše Dianina pobízení je začala vybalovat.

„Kde je Ben?“ zeptala se Diana.

„Hmm,“ zabručela Patty a nasypala do Dianina hrnku tři lžičky cukru. Kývla na děvčata, která už zpomalila ukládání konzerv do skříněk a sledovala ji z různých úhlů předstírané nezúčastněnosti.

„Ben má malér,“ vyprskla škodolibě Michelle. „Už zase.“

„Pověz jí o tom jeho… no, však víš, o čem,“ šťouchla do sestry Debby.

Diana se s tázavým výrazem otočila k Patty ve zjevném očekávání zprávy o poškození nebo zmrzačení Benových genitálií.

„Holky, teta vám přivezla samolepkovou knížku…“

„Běžte si s ní hrát k sobě do pokoje, abych si mohla promluvit s vaší matkou.“ Diana s děvčaty mluvila drsnějším tónem než Patty, napodobovala tak předstíranou obhroublost Eda Krauseho, který na vnučky bručel a hudral s tak přehnaně hraným vyčerpáním, že už jako malé poznaly, že to z převážné míry myslí jen žertem. Patty navíc střelila prosebným pohledem po Michelle.

„No páni, samolepky!“ zajásala Michelle jen s nepatrně přemrštěným nadšením. Odjakživa se ochotně zapojovala do každé dospělácké hry. A jakmile Michelle předstírala, že má o něco zájem, Libby okamžitě zaťala zuby a natáhla nenechavé ruce. Libby byla vánoční dítě, což znamenalo, že nikdy nedostala správné množství dárků. Patty vždy nechávala jeden dárek stranou   a ještě všechno nejlepší k Libbyiným narozeninám!  , všichni si ale uvědomovali, že ve skutečnosti je na tom Libby škodná. A Libby sama si zřídkakdy připadala jinak než škodná.

Tohle všechno o svých dcerách věděla, pořád na to však zapomínala. Co to s ní je, že ji tyhle detaily osobnostních rysů jejích dětí neustále překvapují?

„Nepůjdeme do garáže?“ zeptala se Diana a poklepala si na cigarety v náprsní kapse.

„Áááá,“ byla jediná odpověď, na jakou se Patty zmohla. Diana od svých třiceti let každoročně přinejmenším dvakrát přestávala a znovu začínala kouřit. Teď jí bylo sedmatřicet (a vypadala mnohem hůř než Patty, pleť jejího obličeje připomínala kosočtverečné hadí šupiny) a Patty se už dávno poučila o tom, že nejvíc jí pomůže, když se zdrží všech poznámek a donutí ji sednout si do garáže. Přesně jako to jejich máma dělala s tátou. Ten ovšem samozřejmě nedlouho po padesátých narozeninách zemřel na rakovinu plic.

Patty šla za sestrou, nutila se dýchat a připravovala se na to, jak Dianě sdělí, že přišla o farmu, a pak bude čekat, jestli začne nadávat na Runnerovo nezodpovědné utrácení a na ni, že mu tak nezodpovědné utrácení dovolila, nebo prostě zmlkne a zareaguje jen tím svým jediným přikývnutím.

„Tak copak je s Benovým ty-víš-čím?“ zeptala se Diana a posadila se na rozvrzanou zahradní židličku, na níž byly dva křížící se látkové pásy přetržené a visely k podlaze. Zapálila si cigaretu a okamžitě začala rukou odhánět kouř od Patty.

„Ale ne, s tím nic nemá, nejde o nic nenormálního. Tedy, docela normální to není, ale… nabarvil si vlasy načerno. Co to znamená?“

Čekala, že se Diana zachechtá, ta však seděla a mlčela.

„Jak na tom Ben je, Patty? Myslím celkově, jak se ti jeví?“

„No, já nevím. Náladovej.“

„Náladovej je od vždycky. Už jako děcko mi připomínal kočku. Jednu chvíli se s tebou mazlil a v příští vteřině na tebe koukal, jako by tě vůbec neznal.“

To byla pravda, ve dvou letech byl Ben ohromujícím tvorem. Otevřeně se dožadoval projevů lásky tím, že vás popadl za ňadro nebo za paži, jakmile měl ale dost laskání, a to přišlo rychle, absolutně znehybněl a hrál si na mrtvého, dokud jste ho nenechali jít. Zašla s ním k lékaři a Ben tam prkenně seděl s pevně sevřenými rty, stoický kluk s dlouhým krkem a znepokojivou schopností uzavřít se do sebe. I lékař vypadal znepokojeně, nabídl mu laciné lízátko a nařídil jí, aby přišla znovu za půl roku, pokud se nic nezmění. Nikdy se nic nezměnilo.

„No, náladovost není zločin,“ prohlásila Patty. „Runner byl taky náladovej.“

„Runner je debil, to není totéž. Ben se vždycky uměl stáhnout do ulity.“

„No, je mu patnáct,“ začala Patty, pak ale zmlkla. Pohled jí padl na sklenici plnou starých hřebíků, která stála na polici a kterou zřejmě neměl nikdo v ruce od doby, co z domu odešel jejich otec. Hřebíky,byla nadepsaná jeho dlouhým stojatým písmem na kousku lepicí pásky.

Mastná betonová podlaha garáže byla ještě studenější než okolní vzduch. V jednom koutě stála stará čtyřlitrová láhev s vodou, jejíž obsah zamrzl a roztrhal plastové švy. Ve vzduchu se vznášel jejich dech smíšený s kouřem z Dianiny cigarety. Přesto se tu cítila nezvykle spokojeně, mezi vším tím starým nářadím, které si uměla představit v tátových rukou: byly tu hrábě se zohýbanými zuby, sekery s topůrky všemožné délky, police s vyrovnanými sklenicemi plnými šroubků, hřebíků a podložek. Dokonce i starý kovový chladicí box, na spodní straně posetý rezavými skvrnami, z něhož si jejich otec bral studené pivo, když poslouchal rozhlasové přenosy sportovních zápasů.

Znepokojovalo ji, že Diana skoro nic neříká, protože Diana vždy ráda prosazovala svůj názor, a to i tehdy, když v podstatě žádný neměla. Ještě víc ji znepokojovalo, že zůstává tak nehybně sedět, že si nenašla nějakou práci, něco, co by narovnávala nebo přerovnávala, protože Diana v jednom kuse něco dělala, nikdy nedokázala jen sedět a povídat.

„Patty. Musím ti říct něco, co jsem se doslechla. Původně jsem o tom vůbec nechtěla mluvit, protože to samozřejmě není pravda. Jsi ale máma, tak bys to měla vědět, a… kruci, já nevím, prostě bys to měla vědět.“

„Jasně.“

„Hraje si Ben někdy s holkama způsobem, kterej by lidi mohli považovat za trochu divnej?“

Patty na ni jen upřeně hleděla.

„Myslím způsobem, kterej by si někdo třeba nesprávně vykládal… sexuálně?“

Patty málem zaskočilo. „Ben holky nesnáší!“ Samotnou ji překvapilo, jakou cítí úlevu. „Pokud nemusí, vůbec se k nim nepřibližuje.“

Diana si zapálila další cigaretu a krátce přikývla. „No jo, fajn, dobře. Jenže to není všechno. Podle toho, co říkala jedna moje kamarádka, se proslýchá, že si na Bena někdo ve škole stěžoval, několik mladejch holek asi tak v Michellině věku říkalo, že se s ním líbaly a že je snad osahával nebo co. Možná i něco horšího. To, co jsem slyšela, bylo spíš horší.“

„Ben? Uvědomuješ si, že je to absolutně šílený.“ Patty vstala a nedokázala se rozhodnout, co si počít s rukama a nohama. Přehnaně rychle se jako zmatený pes otočila doprava a pak zpátky doleva a znovu se posadila. Jeden z řemenů její židličky praskl.

„Já vím, že je to šílený. Nebo nějaký nedorozumění.“

To bylo asi nejhorší slovo, jaké mohla Diana použít. Jen co je vyslovila, bylo Patty jasné, že přesně toho se děsila. Toho potenciálního klínu   nedorozumění  , který by tuhle záležitost mohl proměnit v něco vážného. Pohlazení po hlavě, které by se mohlo proměnit v polaskání na zádech, které by mohlo přejít v polibek na rty, po kterém by se propadla celá střecha.

„Nedorozumění? Ben by si přece polibek špatně nevykládal. Nebo doteky. Ne s malou holkou. Není to úchyl. Je to trochu divnej kluk, ale není nemocnej. Není to cvok.“ Patty strávila celý život tím, že přesvědčeně tvrdila, že Ben není divný, je to prostě normální kluk. Teď by se však byla spokojila i s divným. Tohle vědomí na ni zapůsobilo jako náhlý útok, jako když vám za volantem najednou foukne vítr vlasy přes obličej.

„Povíš jim, že by něco takového nikdy neudělal?“ zeptala se a z obou očí jí vytryskly slzy, tváře měla náhle celé zmáčené.

„Mohla bych říct všem lidem v Kinnakee, všem obyvatelům státu Kansas, že by to neudělal, a stejně by to tím nejspíš neskončilo. Já nevím, prostě nevím. Doslechla jsem se to teprve včera odpoledne, ale jako by to bylo… čím dál horší. Málem jsem jela rovnou sem. Zbytek noci jsem pak sama sebe přesvědčovala, že to nic neznamená. A pak jsem se dneska ráno probudila a uvědomila jsem si, že znamená.“

Patty ten pocit znala, jakousi kocovinu ze snů, jako když se ve dvě hodiny ráno probudila z vyděšeného spánku a pokoušela se sama sebe přesvědčit, že to s farmou zvládá, že se letos znova postaví na nohy, a pak si připadala o to hůř, když ji o pár hodin později probudil budík, cítila se provinile a podvedeně. Bylo překvapivé, že jste mohli uprostřed noci strávit celé hodiny předstíráním, že je všechno v pořádku, a za denního světla pak po třiceti vteřinách vědět, že to prostě není pravda.

„Takže jsi sem přijela s nákupem a se samolepkama a celou dobu jsi v sobě nosila tuhle báchorku o Benovi, abys mi ji mohla povědět.“

„Jak jsem říkala…“ Diana soucitně pokrčila rameny a roztáhla prsty kromě těch, v nichž držela cigaretu.

„A co bude dál? Víš, jak se ty holky jmenovaly? Zavolá mi někdo, přijede si se mnou nebo s Benem někdo promluvit? Musím Bena najít.“

„Kde je?“

„To nevím. Pohádali jsme se. Kvůli těm vlasům. Odjel někam na kole.“

„A co teda bylo s těma jeho vlasama?“

„Já nevím, Diano! Co na tom teď proboha záleží?“

Patty však samozřejmě věděla, že na tom záleží. Lidé teď budou všechno zkoumat, probírat a hledat v tom nějaký význam.

„No, já bych to zase za tak naléhavej malér nepovažovala,“ poznamenala tiše Diana. „Nemyslím, že ho musíme teď hned shánět, pokud tedy radši nechceš, aby byl doma.“

„Chci ho mít doma hned teď.“

„Dobrá, tak začneme žhavit telefon. Můžeš mi dát seznam jeho kamarádů a já je začnu obvolávat.“

„Já už jeho kamarády ani neznám,“ postěžovala si Patty. „Dnes ráno s někým mluvil, ale nechtěl mi říct, kdo to byl.“

„Tak zkusíme opětovný vytáčení.“

Zabručela, zahodila cigaretu a zašlápla ji, zvedla Patty z židličky a odvedla ji dovnitř. Štěkla na děvčata, aby zůstala ve svém pokoji, když zaslechla zavrzání jejich dveří, došla k telefonu a odhodlaně jedním klobásovitým prstem zmáčkla tlačítko opětovného vytáčení. Ze sluchátka se vyřinuly zpěvavé číselné tóny   pípPípPÍPpíppíppipPÍP   a ještě než telefon stačil zazvonit, Diana zavěsila.

„To je moje číslo.“

„No jo. Po snídani jsem ti volala, abych se zeptala, kdy přijedeš.“

Obě sestry se posadily ke stolu a Diana nalila do hrnků další kávu. Sníh zářil do kuchyně jako stroboskopické světlo.

„Musíme dostat Bena domů,“ hlesla Patty.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

S hlavou zmámenou jako malá školačka jsem jela zpátky domů a přemýšlela o Benovi. Od svých sedmi let jsem si ho v duchu představovala ve stejných filmových střizích ze strašidelného domu: Ben s černými vlasy a hladkými tvářemi třímá v rukou sekeru, žene se k Debby a ze stisknutých rtů se mu ozývá tiché broukání. Ben s obličejem postříkaným krví zuřivě ječí a zvedá k rameni brokovnici.

Zapomněla jsem, že kdysi existoval jen Ben, plachý a vážný kluk s tím znepokojivě zvláštně se projevujícím smyslem pro humor. Jen můj bratr Ben, který přece nemohl udělat to, co se o něm říkalo. Co jsem o něm já říkala.

Zastavila jsem na červenou a krev mi vřela v žilách. Sáhla jsem za sedadlo a vytáhla jsem obálku od nějakého starého účtu. Nad její plastové okénko jsem napsala: Podezřelí. Pod to jsem připojila: Runner.Pak jsem se zarazila. Někdo, kdo Runnera nenáviděl? připsala jsem. Někdo, komu Runner dlužil peníze? Runnerrunnerrunner. Pořád jsem se vracela k Runnerovi. Ten mužský hlas, který v našem domě tehdy v noci hulákal, mohl právě tak dobře jako Benovi patřit i Runnerovi nebo nějakému Runnerovu nepříteli. Potřebovala jsem, aby to byla pravda a aby to bylo možno dokázat. Zmocnil se mě záchvat paniky: s tímhle nedokážu žít, s Benem ve vězení a s nedořešenou otázkou jeho viny. Musím to uzavřít. Musím to vědět jistě. Já, já. Pořád jsem byla předpověditelně sobecká.

Když jsem míjela odbočku na naši farmu, odmítla jsem se tím směrem podívat.

Zastavila jsem u prodejny 7-Eleven na předměstí Kansas City, nabrala benzin a koupila jsem cihličku tvrdého sýra, pár lahví koly, bílý chléb a nějaké granule pro svého starého hladovějícího kocoura. Pak jsem dojela domů Tam nahoru, zastavila jsem na své straně srázu, vystoupila a zadívala se na dvě staré dámy na protější straně ulice, které mi nevěnovaly jediný pohled. Navzdory zimě seděly jako vždy na houpací lavici na terase a strnule hleděly před sebe, jako bych jim špinila výhled. Stála jsem s rukama v bok na vrcholku svého pahorku a čekala tak dlouho, až to jedna z nich konečně vzdala. Zamávala jsem jí rozmáchlým gestem, asi jako kdyby kovboj ze starého západu mával kloboukem. Vrásčitá stařena na mne kývla a já jsem s triumfálním pocitem šla dovnitř a nakrmila chudáka Bucka.

Dokud jsem ještě měla dost energie, popadla jsem nůž, namazala jsem bílý chléb žlutou hořčicí, tu jsem pokladla tlustými měkkými kusy sýra, pustila jsem se do jídla a při tom jsem se dohadovala se třemi různými, ale stejně znuděnými telefonními operátorkami, po nichž jsem chtěla, aby mě spojily s Komunitním domovem pro muže Berta Nolana. To je další možnost, kterou bych měla připsat na seznam potenciálních zaměstnání pro starouše Jima Jeffreyse: telefonní operátorka. Bylo to něco, čím chtěly být malé holky, až vyrostou, telefonní operátorkou, už jsem si však nevzpomínala, co na tom viděly.

S drobkem chleba nalepeným na patro v ústech jsem se konečně dopracovala k nějakému hlasu v domově Berta Nolana a s překvapením jsem zjistila, že mluvím s Bertem Nolanem osobně. Předpokládala jsem, že někdo, po kom je pojmenovaný útulek pro muže, už musí být mrtvý. Když jsem mu řekla, že se pokouším najít Runnera Daye, odmlčel se.

„No, občas tu je a občas zase není, teď už měsíc tady spíš nebyl, ale rád mu předám váš vzkaz,“ ujistil mě Bert Nolan hlasem, který měl zvuk jako starý automobilový klakson. Uvedla jsem své jméno   nedal nijak najevo, že by je znal   a začala jsem mu diktovat telefonní číslo, v tom okamžiku mě však přerušil.

„Ale kdepak, meziměstsky vám určitě volat nebude, to vám můžu říct rovnou. Zdejší chlapi jsou vesměs velký korespondenti. Posílaj dopisy poštou, chápete? Za známku daj necelejch padesát centů a nemusej stát ve frontě na telefon. Nadiktujete mi svou adresu?“

To jsem nechtěla. Otřásla jsem se při představě, jak v těch svých kotníčkových botách na tlustých podrážkách dupe po mých domovních schodech, špinavé ruce má obtočené kolem hubeného pasu a kření se, jako by mě porazil v nějaké hře.

„Jestli chcete, můžu si váš vzkaz zapsat a adresu můžete poskytnout důvěrně jen mně,“ nabídl mi uvážlivě Bert Nolan. „Až vám pak Runner napíše dopis, můžu ho odeslat za něj, takže se nedozví ani vaše poštovní směrovací číslo. Dělá to tak spousta příbuznejch. Je to smutný, ale v některejch případech nezbytný.“ Někde v pozadí zarachotil automat, z něhož vypadla plechovka limonády, někdo se zeptal Nolana, jestli nechce cigaretu, a Nolan na to laskavým hlasem městského doktora odpověděl Ne, díky, snažím se to omezit. „Nechcete to tak udělat, slečno? Jinak se s ním těžko spojíte. Jak jsem říkal, není to právě typ, co by vysedával u telefonu a čekal, až mu zavoláte.“

„A e-mail nemáte?“

„Ne, e-mail bohužel nemáme,“ zabručel Bert Nolan.

Pokud jsem si vzpomínala, Runner na psaní dopisů nikdy moc nebyl, každopádně ale psal častěji, než volal, takže jsem usoudila, že to bude moje nejlepší šance, nechci-li jezdit do Oklahomy a čekat na jedné z paland Berta Nolana. „Povězte mu prosím, že si s ním potřebuju promluvit o Benovi a o tý noci. Mohla bych za ním i zajet, pokud si určí nějaký datum.“

„Dobrá… říkala jste o Benovi a o té noci?“

„Přesně tak.“

Věděla jsem, že můj obrat   jen napůl zvažovaný potenciální obrat   v pohledu na Bena vyvolá v Lylovi přílišnou samolibost. Uměla jsem si představit, jak v jednom z těch svých podivně upjatých sáček mluví s příznivci Vražedného klubu a vysvětluje jim, jak mě přesvědčil, abych jela za Benem. „Ze začátku se jí do toho vážně nechtělo, myslím, že měla strach z toho, co by mohla ohledně Bena zjistit… a taky ohledně sebe.“ A všechny ty obličeje k němu vzhlížejí a jsou nadšené z toho, co dokázal. Štvalo mě to.

Pokud jsem si chtěla s někým promluvit, byla to teta Diana. Diana, která se o mne starala sedm z celkem jedenácti let, kdy jsem byla nezletilým sirotkem. Byla první, kdo si mě vzal k sobě, odvezla mě do svého mobilního domova s kufrem plným mých věcí. Oblečení, oblíbená knížka, ale žádné hračky. Michelle si ten večer odnesla všechny panenky do své postele, říkala tomu spací mejdan, a když ji pak vrah škrtil, všechny je pomočila. Dodnes si vzpomínám na samolepkovou knihu, kterou nám v den vražd Diana darovala   byly v ní květiny, jednorožci a koťata  , a vždy jsem přemýšlela o tom, jestli i ta byla v té zničené hromadě.

Žádné nové bydlení si Diana nemohla dovolit. Všechny peníze z matčiny životní pojistky dostal Ben, aby si mohl najmout slušného advokáta. Diana tvrdila, že by to matka tak chtěla, říkala to však se zlostně svraštělým obličejem, jako by si to s matkou ráda důkladně vyříkala, kdyby mohla. My jsme tedy nedostaly nic. Protože jsem byla takový prcek, mohla jsem spát v malém přístěnku, kde by za normálních okolností stála pračka se sušičkou. Diana mi ho dokonce vymalovala. Pracovala přesčas, vozila mě do Topeky na terapii a snažila se ke mně chovat láskyplně, ačkoli jsem na ní viděla, jak ji bolí, když mě musí objímat, tu ubohou připomínku své zavražděné sestry. Obkroužila mě vždy pažemi jako hula obručí, jako by to byla nějaká hra, jestli je kolem mne dokáže sepnout, ale pokud možno se mě nedotknout. Každý den ráno mi ale říkala, že mě miluje.

V následujících letech jsem dvakrát totálně zrušila její auto, dvakrát jsem jí zlomila nos, kradla a prodávala jsem její platební karty a zabila jsem jí psa. A byl to právě ten pes, který ji konečně zlomil. Koupila si Gracii, křížence se srstí jako mop na podlahu, nedlouho po vraždách. Byla to uňafaná fenka velikosti jejího předloktí a Diana ji měla radši než mne, nebo mi to tak alespoň připadalo. Celá léta jsem na tu čubku žárlila, dívala jsem se, jak jí Diana rozčesává srst růžovým plastovým hřebenem, který třímala ve velkých chlapských dlaních, jak jí do střapatých chlupů zastrkuje sponky a jak z náprsní tašky vytahuje Graciinu fotografii místo mé. Fenka byla posedlá mou nohou, tou zmrzačenou, na níž jsem měla jen dva prsty, druhý vedle palce a malíček, jako dva tenké zkroucené červíky. Gracie je neustále očichávala, jako by věděla, že s nimi něco není v pořádku. Nijak mi tím k srdci nepřirostla.

Měla jsem právě zákaz vycházek za nějaký prohřešek, bylo to v létě mezi druhým a třetím ročníkem střední školy, a zatímco byla Diana v práci, seděla jsem v rozpáleném trajleru a měla jsem na tu čubu čím dál větší vztek, zatímco Gracie si naopak dodávala čím dál větší kuráž. Odmítala jsem ji vzít vyvenčit, začala tedy běhat ve zběsilých kličkách od pohovky přes kuchyň k přístěnku, celou dobu štěkala a rafala mi po nohou. Napjatá jako struna jsem si hýčkala svůj vztek, předstírala jsem, že se dívám na televizní seriál, ale ve skutečnosti jsem se soustředila na to, jak mi mozek v hlavě bobtná a rudne zuřivostí. Vtom se Gracie v polovině jedné ze svých smyček zarazila a chňapla po růžovém malíčku na mé zmrzačené noze; prostě ho sevřela mezi špičáky a zatřásla jím. Vzpomínám, že jsem si pomyslelaJestli mi ten čokl ukousne jeden z posledních prstů, a pak mě rozvzteklilo, jak jsem směšná: na levé ruce jsem měla pahýl, na který nikdy žádný muž nenavlékne snubní prsten, a kvůli nedostatečné podpoře pravé nohy jsem v suchozemském městě chodila permanentně kolébavým námořnickým krokem. Holky ve škole mému prstu říkaly špaček. To bylo ještě horší, protože to znělo posměšně a komicky zároveň, jako něco, čemu se mohly hihňat, když rychle odvracely oči jinam. Jistý doktor mi před nedávnem řekl, že všechny ty amputace nejspíš vůbec nebyly nutné, „byl to prostě příliš ambiciózní venkovský lékař“. Popadla jsem Gracii kolem břicha a cítila jsem její maličký hrudní koš, který se třásl jako zimnicí. Ten třes mě jen ještě víc rozzuřil a náhle jsem ji strhla z prstu   i s kusy vlastního masa   a vší silou jsem jí mrštila směrem ke kuchyni. Narazila na ostrou hranu linky, ve škubajícím se uzlíčku se zhroutila na podlahu a po linoleu se všude kolem ní rozlila krev.

Nechtěla jsem ji zabít, ale zemřela, byť ne tak rychle, jak bych si byla přála; asi po deseti minutách, které jsem strávila přecházením po trajleru a uvažováním, co bych si měla počít, bylo po ní. Když přišla Diana domů a na znamení smíru přinesla pečené kuře, Gracie stále ležela na podlaze a já jsem ze sebe vysoukala jen: „Kousla mě.“

Snažila jsem se říct něco víc, vysvětlit, že to nebyla moje vina, Diana však jen zvedla jediný roztřesený prst: Mlč! Zavolala své nejlepší přítelkyni, Valerii, ženě působící tak křehce a mateřsky, jako ona sama působila hřmotně a obhrouble. Stála shrbená nad dřezem a dívala se z okna, zatímco Valerie ukládala Gracii do speciální přikrývky. Pak spolu zmizely za zavřenými dveřmi ložnice, a když vyšly ven, Valerie mlčky stála vedle Diany, uslzeně jí hnětla rameno a poslouchala, jak mi Diana přikazuje, abych si sbalila věci. Když o tom dnes přemýšlím, předpokládám, že Valerie musela být Dianina milenka   Diana si každý večer vlezla do postele a mluvila s ní po telefonu, dokud neusnula. O všem se společně radily a obě dokonce nosily přesně stejný lehce nadýchaný přirozený sestřih. Tehdy mi na tom, jaký je její vztah k Dianě, nezáleželo.

Poslední dva roky střední školy jsem strávila u zdvořilého manželského páru v Abilene; byli to nějací vzdálení příbuzní snad ze třetího kolene a já jsem je jen mírně terorizovala. Diana mi od té doby vždy pouze jednou za pár měsíců telefonovala. Sedávala jsem se sluchátkem plným hlasitého praskání a Dianina kuřáckého dechu a představovala jsem si ji na druhém konci linky. Viděla jsem v duchu její dolní čelist, broskvové chmýří na její bradě a mateřské znamínko kousek od spodního rtu, kulatou rudou skvrnku, o níž mi kdysi s krákavým smíchem tvrdila, že když ji budu třít, splní mi každé přání. Slyšela jsem zaskřípění a zavrzání v pozadí a věděla jsem, že Diana otevírá prostřední skříňku v kuchyňce svého trajleru. Vyznala jsem se u ní doma líp než na farmě. Obě jsme vydávaly zcela zbytečné zvuky, předstíraly jsme kýchání nebo kašlání, dokud Diana neřekla: „Počkej moment, Libby“   také zcela zbytečně, protože ani jedna z nás nic neříkala. Valerie byla obvykle s Dianou, chvilku si něco mumlaly, Valerie vemlouvavým tónem a Diana bručivým chrapotem, pak se mnou Diana ještě asi tak na dvacet vteřin o něčem promluvila, omluvila se a zavěsila.

Přestala mi brát telefon poté, co vyšel Zcela nový den. Jediná slova, jimiž zareagovala   Jak jen jsi mohla něco takovýho udělat?, byla sice na její poměry umírněná, čišela z nich však větší ublíženost než z tří tuctů hrubých nadávek.

Věděla jsem, že Diana bude mít pořád stejné číslo   vůbec nepřipadalo v úvahu, že by se někdy někam přestěhovala, trajler s ní byl spojený jako ulita s hlemýžděm. Strávila jsem dvacet minut přehrabováním hromad papírů ve svém domě a hledala jsem starý adresář, který jsem měla už od základní školy a na jehož deskách byl obrázek zrzavé copaté holky, která mi nejspíš podle něčího názoru byla podobná. Až na ten úsměv. Dianino číslo jsem měla zapsané pod písmenem T jako teta Diana a její jméno tam bylo vyvedené červeným značkovačem mým ozdobným písmem plným kudrlinek.

Jaký tón bych měla zvolit a co uvést na vysvětlení, proč volám? Částečně jsem ji prostě jen chtěla slyšet, jak sípá do telefonu a jak mi její hlas fotbalového trenéra huláká do ucha: No prosím tě, proč ti trvalo tak dlouho, než ses ozvala? A částečně jsem si chtěla poslechnout, co si doopravdy myslí o Benovi. Nikdy o něm přede mnou neříkala nic špatného, vždycky si dávala obrovský pozor na to, jak o něm mluví, což byla další věc, za kterou jsem jí ze zpětného pohledu byla vděčná.

Vyťukala jsem číslo, ramena jsem při tom měla zvednutá až k uším, hrdlo se mi svíralo, zadržovala jsem dech a neuvědomovala jsem si to, dokud se po třetím zazvonění neozval záznamník a já jsem prudce nevydechla.

Ze záznamníku mě Valeriin hlas žádal, abych pro ni nebo pro Dianu zanechala vzkaz.

„Jo, ahoj, dámy. Tady je Libby. Jen jsem vás chtěla pozdravit, dát vám vědět, že jsem ještě naživu, a tak.“ Zavěsila jsem. Pak jsem zavolala ještě jednou. „Toho minulýho vzkazu si nevšímejte, prosím. Tady Libby. Volala jsem, protože jsem se chtěla omluvit za… No, za spoustu věcí. A ráda bych si promluvila…“ Nedořekla jsem pro případ, že by někdo poslouchal, pak jsem nadiktovala svoje číslo a zavěsila. Seděla jsem na kraji postele a chystala se vstát, ačkoli jsem k tomu neměla žádný důvod.

Udělala jsem za ten den víc než za celý předchozí rok. Když už jsem držela telefon, přinutila jsem se zavolat Lylovi; doufala jsem, že se dovolám do hlasové schránky, ale jako obvykle to vzal. Ještě než mě stačil nějak naštvat, řekla jsem, že setkání s Benem proběhlo uspokojivě a že jsem připravená poslechnout si, kdo je podle jeho názoru vrahem. To vše jsem mu sdělila nesmírně strohým tónem, jako bych mu informace servírovala kuchyňskou odměrkou.

„Věděl jsem, že se vám bude líbit, že se přikloníte k mému názoru,“ zajásal a já jsem znovu sama sebe potěšila tím, že jsem nezavěsila.

„To jsem neřekla, Lyle. Řekla jsem, že jsem připravená na další úkol, pokud chcete.“

Sešli jsme se opět v Tim-Clark’s Grille, v lokále, kde byl i vzduch zamlžený mastnotou. Další stará číšnice, nebo možná ta samá se zrzavou parukou, pobíhala sem a tam a v teniskách na houbovité podrážce a v minisukni poletující kolem boků vypadala jako přestárlá profesionální tenistka. Místo tlouštíka obdivujícího novou vázu si stůl plný módně vyparáděných frajírků nechával kolovat hrací karty s nahotinkami ze 70. let a vysmíval se hustým chomáčům ochlupení, které tehdy ženy nosily. Lyle prkenně seděl u vedlejšího stolu s židlí neobratně odtaženou od nich. Posadila jsem se k němu a nalila si pivo z jeho džbánku.

„Tak co, byl takový, jak jste čekala? Co vám řekl?“ začal Lyle a noha mu škubala.

Popsala jsem mu naše setkání, vynechala jsem jen vzpomínání na porcelánového králíčka.

„Takže už chápete, jak to Magda myslela, když říkala, že ztratil naději?“

Chápala jsem to. „Myslím, že už se s tím doživotním uvězněním smířil,“ odpověděla jsem, což byl poznatek, o který jsem se s ním podělila jen proto, že mi dal tři stovky a že jsem chtěla další peníze. „Dívá se na to jako na pokání za to, že tam nebyl a neochránil nás, nebo co. Nevím. Čekala jsem, že až mu povím o svý svědecký výpovědi, o tom, že byla… přehnaná, hned po tom skočí, ale… nic.“

„Z právního hlediska už mu to po tak dlouhé době možná nijak moc nepomůže,“ prohlásil Lyle. „Magda říká, že pokud chcete Benovi pomoct, měli bychom shromáždit nové důkazy, a vy můžete svoji výpověď odvolat, až podáme návrh na habeas corpus   bude to mít větší efekt. Je to v téhle fázi už spíš politický než právní problém. Spousta lidí si na tom případu postavila úspěšnou kariéru.“

„Magda toho zjevně ví hodně.“

„Je předsedkyní skupiny, která se nazývá Společnost pro Dayovo osvobození   věnují se jen tomu, jak Bena dostat z vězení. Občas tam zajdu, ale připadá mi to určené spíš pro jeho, no… fanynky. Pro ženské.“

„Neslyšel jste někdy, že by mezi nimi měl Ben vážnou známost? Že by v té společnosti pro jeho osvobození byla nějaká Molly, Sally nebo Polly? Nechal si to jméno vytetovat.“

„Sally žádnou neznám. Polly mi připadá jako jméno pro nějaké domácí zvíře   moje sestřenice měla fenku Polly. Jedna Molly by tam byla, ale té je tak sedmdesát.“

Objevil se před ním talíř hranolků a já jsem se definitivně ujistila o tom, že servírka je jiná než posledně, sice stejně stará, ale mnohem přátelštější. Mám ráda servírky, které mi říkají zlatíčko nebo drahoušku, a tahle mi tak říkala.

Lyle se chvíli věnoval pojídání hranolků, vymačkával si ze sáčků na okraj talíře kečup, přidával k němu sůl a pepř, pak v něm každý hranolek pečlivě namočil a s dívčí grácií si ho vložil do úst.

„Tak už mi přece povězte, kdo to podle vás udělal,“ pobídla jsem ho konečně.

„Co kdo udělal?“

Protočila jsem panenky a složila jsem hlavu do dlaní, jako by toho na mne bylo moc, což nebylo daleko od pravdy.

„No jo, jasně. Myslím, že je zabil Lou Cates, otec Krissi Catesové.“ Spokojeně se na židli rozvalil, jako by právě zvítězil v nějakém televizním kvízu.

Krissi Catesová, to jméno mi znělo nějak povědomě. Pokusila jsem se to na Lyla nahrát, ale nezabralo to.

„Víte přece, kdo je Krissi Catesová, ne?“ Když jsem neodpověděla, pokračoval a do hlasu se mu vloudil kluzce blahosklonný tón. „Krissi Catesová chodila na Benově a vaší škole do páté třídy. Ten den, kdy byla vyvražděná vaše rodina, policie Bena hledala a chtěla ho vyslechnout   obvinila ho totiž ze sexuálního obtěžování.“

„Cože?“

„Jo.“

Dívali jsme se na sebe, jako bychom si oba mysleli, že se ten druhý zbláznil.

Lyle zakroutil hlavou. „Když říkáte, že s vámi o tom případu nikdo nemluví, je to fakt pravda.“

„Nesvědčila proti Benovi…“ začala jsem.

„Ne, ne. To byla jediná rozumná věc, kterou obhajoba udělala, když trvala na tom, že legálně spolu ty dva případy nesouvisejí, myslím sexuální obtěžování a vraždy. Porota proti němu přesto byla zatraceně zaujatá. Všichni v okolí slyšeli, že Ben tuhle slušnou holčičku ze slušné rodiny obtěžoval a že to byl pravděpodobně důvod, který ho vedl k těm ,satanistickým vraždám‘. Víte, jak se takové fámy šíří.“

„A dostal se někdy případ Krissi Catesové až k soudu?“ zeptala jsem se. „Prokázalo se, že s ní Ben prováděl něco, co neměl?“

„K soudu to vůbec nedošlo, policie ho formálně neobvinila,“ odpověděl Lyle. „Catesovi se s místní školskou radou dohodli na rychlém odškodnění a odstěhovali se. Víte ale, co si myslím? Myslím, že Lou Cates šel tehdy v noci na vaši farmu, aby si s Benem promluvil. Myslím, že Lou Cates, pořádný kus chlapa, šel na vaši farmu, protože chtěl odpovědi na pár otázek, a pak…“

„Pak ho popadl takový vztek, že se rozhodl celou rodinu zabít? To vůbec nedává smysl.“

„Zjistil jsem o tom chlapovi, že si jako mladší odseděl tři roky za zabití, hodil po nějakém maníkovi kulečníkovou kouli takovou silou, že ho to zabilo. Měl hrozně vznětlivou povahu. Jestli si Lou Cates myslel, že jeho dceru někdo sexuálně obtěžoval, dokážu si představit, jak zuřil. Pak načmáral ty pentagramy a další symboly, aby odvedl podezření jinam.“

„Hmm, stejně to nedává smysl.“ Vážně bych byla chtěla, aby to smysl dávalo.

„Smysl naopak nedává, že by to udělal váš bratr. Je to ujetý, šílený zločin a spousta věcí na něm nebude dávat smysl. Proto jsou taky lidé těmi vraždami tak posedlí. Kdyby dávaly smysl, nepředstavovaly by žádnou záhadu, ne?“

Nic jsem na to neřekla. Měl pravdu. Začala jsem si pohrávat se slánkou a s pepřenkou, které byly na takový pajzl překvapivě vkusné.

„Nemyslíte, že by stálo za to alespoň se na to blíž podívat?“ tlačil na mne Lyle. „Na to, že takové vážné a odporné obvinění vyvřelo na povrch přesně v ten den, kdy byla vyvražděná vaše rodina?“

„Asi jo. Vy jste šéf.“

„Takže bych chtěl, abyste než najdete Runnera, zkusila sehnat někoho z rodiny Catesových a promluvila si s ním. Pět set dolarů, když to bude Krissi nebo Lou. Chci se jen přesvědčit, jestli se té své historky o Benovi dodnes drží. Jestli sami se sebou dokážou žít, chápete? Podle mě totiž určitě lhali. Nemám pravdu?“

Už zase jsem byla celá roztřesená. Zrovna v té chvíli jsem nepotřebovala vystavovat svoji víru zkoušce. Uklidňovalo mě však jedno trochu zvláštní vědomí: Ben nikdy nic neprováděl se mnou. Kdyby měl sklony k sexuálnímu obtěžování dětí, nezačal by malou holkou rovnou doma?

„Asi jo.“

„Asi jo,“ opakoval po mně Lyle.

„Nejsem si ale jistá, jestli budu mít větší štěstí, než byste měl vy. Jsem koneckonců sestra toho kluka, co ji podle nich obtěžoval.“

„No, já jsem to už zkoušel a nikam jsem se nedostal,“ pokrčil rameny Lyle. „Nejsem na to ten správný typ.“

„Na co jako?“

„Na citlivý přístup.“

„Jo, zato pro mě je to rozhodně ta správná parketa.“

„Výborně. Pokud se vám podaří sjednat si s nimi schůzku, rád bych šel s vámi.“

Mlčky jsem pokrčila rameny, vstala jsem a chystala se zmizet dřív, než stačí zaplatit účet; vyštěkl však moje jméno, než jsem udělala tři kroky.

„Libby, víte, že máte v kapse slánku a pepřenku?“

Na vteřinu jsem se zarazila a zvažovala, jestli mám sehrát užaslé překvapení   ach, u všech všudy, jsem tak roztržitá. Místo toho jsem jen přikývla a vystřelila jsem ze dveří. Potřebovala jsem je.

Lyle našel matku Krissi Catesové v kansaském městě Emporia, kde žila s druhým manželem, s nímž měla druhou dceru téměř dvacet let po té první. Za poslední rok jí nechal na záznamníku několik vzkazů, ani jednou mu však nezavolala zpátky. Dál se nedostal.

Chcete-li se s někým doopravdy spojit, nikdy mu nenechávejte vzkazy. Ne, musíte volat a znovu volat, dokud někdo nezvedne telefon   ze vzteku, zvědavosti či strachu  , a pak co nejrychleji vyhrknout něco, co ho udrží na lince.

Krissiině matce jsem volala dvanáctkrát, než zvedla sluchátko, a pak jsem ze sebe honem vychrlila: „Tady Libby Dayová, mladší sestra Bena Daye, vzpomínáte si na Bena Daye?“

Slyšela jsem, jak se její vlhké rty s mlasknutím rozevřely a tenký hlásek následně zamumlal: „Ano, na Bena Daye si vzpomínám. Co si přejete, prosím?“ Jako by šlo o nějaký telemarketing.

„Ráda bych si s vámi nebo s někým z vaší rodiny promluvila o obvinění, které vaše dcera Krissi proti Benovi vznesla.“

„O tom nikdy nemluvíme… jak jste říkala, že se jmenujete? Lizzy? Jsem znovu vdaná a se svou bývalou rodinou prakticky nejsem v kontaktu.“

„Víte, jak bych se mohla spojit s Louem nebo s Krissi Catesovými?“

Hlasitě vydechla, jako by odpouštěla obláček páry. „Lou bude nejspíš sedět v nějakém baru, někde ve státě Kansas. A Krissi? Jeďte na západ po silnici I-70, a až minete Columbii, zabočte doleva do kteréhokoli z těch striptérských podniků. A už mi nevolejte.“

BEN DAY

2. LEDNA 1985

12.51

Vytáhl z Krissiina košíku list růžového kladívkového papíru, přeložil ho na polovinu a napsal na něj: „Jsou vánoční prázdniny a já myslím na tebe   hádej kdo?“ Na spodní okraj připojil velké B. To jí vyrazí dech. Napadlo ho, že by mohl vzít něco z Krissiina košíku a přenést to do Libbyina, pak si to však rozmyslel. Kdyby se Libby ukázala s něčím hezkým, bylo by to podezřelé. Přemýšlel o tom, nakolik jsou asi on i jeho sestry ve škole ostatním dětem pro smích. Všechna tři děvčata se dělila o půl druhé šatní skříně, Michelle běhala v jeho starých svetrech, Debby nosila to, co se jí podařilo vyloudit od Michelle, a Libby to, co zbývalo: záplatované chlapecké džíny, umouněné staré baseballové bundy, laciné úpletové šaty s vytahanými boulemi od Debbyina břicha. V tom se od nich Krissi lišila. Všechno její oblečení mělo šmrnc. A totéž platilo i pro Diondřiny dokonalé džíny. Pokud její džíny vypadaly seprané, pak proto, že to byla poslední móda; pokud na nich byly vybělené skvrny, pak proto, že je s vybělenými skvrnami už koupila. Diondra dostávala velké kapesné, několikrát ho s sebou vzala na nákupy, přidržovala mu oblečení u těla, jako by byl malé děcko, a chtěla po něm, aby se usmíval. Říkala mu, že si to může odpracovat, a spiklenecky na něj mrkala. Nebyl si jistý, jestli by kluci měli dovolit holkám, aby jim kupovaly oblečení, nevěděl, jestli to je nebo není v pohodě. Pan O’Malley, jeho třídní učitel, často žertem mluvil o nových košilích, které ho manželka nutí nosit, jenže pan O’Malley byl ženatý. No co. Diondra ho ráda vidí v černé, a on na to, aby si něco černého koupil, nemá peníze. A ta mrcha Diondra si jako obvykle prosadí svou.

To byl další důvod, proč si tak oblíbil Krissiinu společnost: Krissi předpokládala, že je „cool“, protože mu bylo patnáct a jí patnáct let připadalo jako neobyčejně zralý věk. Nebyla jako Diondra, která se mu v podivných situacích smála. „Co je tady k smíchu?“ vyptával se, Diondra se však jen se zavřenými ústy chichotala a prskala: „Nic. Jsi roztomilej.“ Když se poprvé pokoušeli o sex, potýkal se s kondomem tak neobratně, že se rozesmála a on přišel o erekci. Při druhé příležitosti mu kondom sebrala, zahodila ho přes celou místnost, řekla mu, ať na něj zapomene, a zasunula si ho do sebe.

Teď měl erekci, jen když si na to vzpomínal. Vhazoval právě vzkaz do Krissiina košíku s přirozením tvrdým jako kámen, když dovnitř vešla učitelka druhé třídy paní Darksilverová.

„Ahoj, Bene, co tady děláš?“ usmála se. Měla na sobě džíny, svetr a mokasíny a kolébavým krokem k němu mířila; v rukou držela nástěnkovou tabuli a dlouhý kus kostkované pentle.

Odvrátil se od ní a zamířil zpět ke dveřím střední školy.

„Ale nic, jen jsem chtěl něco hodit sestře do košíku.“

„Tak hned neutíkej, pojď se se mnou aspoň obejmout. Vůbec už tě nevídám, co je z tebe velký středoškolák.“

Dál k němu mířila, mokasíny jí pleskaly po betonu, ve tváři měla ten svůj široký růžový úsměv pod rovně zastřiženou ofinou. Jako malý kluk do ní byl tajně zakoukaný, miloval tu ostrou hranu černých vlasů. Teď se k ní otočil úplně zády a belhavě se snažil uprchnout ke dveřím s penisem pod nohavicí stále ztopořeným. Jenže už v okamžiku, kdy se otáčel, mu bylo jasné, že pochopila, co se děje. Úsměv zmizel a celý obličej se jí zkřivil ve znechucené a rozpačité grimase. Dokonce už ani nic neřekla, a právě to mu prozradilo, že to viděla. Dívala se na košík, před nímž stál   košík Krissi Catesové, a ne jeho sestry.

Kulhal pryč a připadal si jako nějaké raněné zvíře, jako postřelený jelen, kterého je třeba dorazit. Prostě odstřelit. Do jednoho ze svých sešitů si zapsal citát z Nietzscheho, na který narazil, když jednoho dne listoval v Bartlettově slovníku myšlenek slavných a čekal, až z budovy odejdou fotbalisté, aby tam mohl uklidit:

Vždy vás zklidní vzít si myšlenky na sebevraždu na pomoc,

pomohou vám přežít nejednu mizernou a dlouhou noc.

Nikdy by se doopravdy nezabil. Nechtěl se stát tím tragickým úchylem, nad jehož osudem děvčata roní slzy u zpráv, ačkoli když byl ještě naživu, neztratila o něm ani slůvko. To mu z nějakého důvodu připadalo ještě ubožejší než to, co už prožíval. V noci, když se cítil doopravdy zle a nejvíc si připadal jako bezmocný eunuch, to však bylo příjemné pomyšlení, otevřel by matčinu skříňku se zbraněmi (kombinace 5-12-69, datum svatby jeho rodičů, což dnes působilo spíš jako ironie), vytáhl z ní ten pěkný těžký kus kovu, zastrčil do komory pár nábojů stejně lehce, jako když vymačkáváte zubní pastu z tuby, přitiskl si ho ke spánku a okamžitě vystřelil. Musíte okamžitě vystřelit s pistolí u spánku a prstem na spoušti, protože jinak se může stát, že si to sami rozmluvíte. Musí to být jeden pohyb   a pak se prostě sesypete na zem, jako když spadnou šaty z ramínka. Jen to zašustí. A pak ležíte na podlaze a jste pro změnu problém někoho jiného.

Neměl v úmyslu něco takového udělat, ale když se potřeboval trochu uvolnit a nemohl si ho vyhonit, nebo když už si ho vyhonil a potřeboval se uvolnit ještě víc, obvykle přemýšlel právě o tomhle. Viděl se ležet na boku na podlaze, jako by jeho tělo byla jen hromádka prádla, která čeká, až ji někdo sebere.

Prolétl dveřmi a penis mu okamžitě klesl, jako by ho pouhý přechod do prostor střední školy vymiškoval. Popadl vozík, odtlačil ho zpátky do přístěnku a umyl si ruce tvrdým jádrovým mýdlem.

Sešel po schodech dolů a kráčel právě k zadnímu vchodu, když kolem něj proběhla parta kluků z vyšších tříd mířících na parkoviště; hlavu měl pod černými vlasy celou rozpálenou a představoval si, co si asi myslí   mají ho za úchyla, zrovna jako trenér  , nic však neřekli, a dokonce se na něj ani nepodívali. Třicet vteřin po nich rozrazil dveře a vyšel na slunce, které bylo na pozadí sněhu oslnivě bílé. Kdyby to bylo na videu, následovalo by zaječení elektrické kytary, kvílení vibrační páky… Bweeeerrrr!

Venku se kluci nahrnuli do malého náklaďáku, několika okázalými oblouky přejeli parkoviště a vyrazili ven. Ben zatím odemykal řetěz kola; v hlavě mu bušilo a na řídítka skanula kapka krve. Rozmázl ji ukazovákem, přejel si špičkou prstu po krvavém pramínku na čele a bezmyšlenkovitě strčil prst do úst, jako by setřel kapku rozbryndaného ovocného rosolu.

Potřeboval se zklidnit. Dát si pivo, možná jointa, trochu se uvolnit. Něco takového mohl zkusit jedině u Treye. Trey tam vlastně nebydlel, nikdy mu neprozradil, kde doopravdy bydlí, když však nebyl u Diondry, s největší pravděpodobností jste ho našli ve Skladišti; jelo se tam z dálnice číslo 41 po dlouhé prašné silničce lemované po obou stranách planými jabloněmi, která vás dovedla na rozlehlou křovím zarostlou mýtinu, na níž stála montovaná skladištní hala z nějakého tvrdého plechového materiálu. Ve větru celá konstrukce řinčela. V zimě uvnitř hučel generátor s kapacitou sotva dostačující pro provoz několika elektrických radiátorů a televizoru s mizerným příjmem. Leželo tam několik tuctů kobercových vzorků vytvářejících na udusané hliněné podlaze pestrobarevné páchnoucí skvrny a stálo tam pár darovaných starých ošklivých pohovek. Kolem radiátorů posedávali a pokuřovali lidé, jako by se shromažďovali kolem skutečných ohňů. Všichni popíjeli pivo   plechovky nechávali uskladněné na ojíněné zemi hned za dveřmi   a všichni kouřili trávu. Někdo, kdo byl zrovna při penězích, obvykle dřív nebo později zajel do prodejny 7-Eleven a vrátil se s několika tucty burritos, některými ohřátými v mikrovlnce a jinými ještě zmrazenými. Když nějaké zbyly, uložili je do sněhu vedle piva.

Ben tam ještě nikdy nebyl bez Diondry, byli to její známí, kam jinam měl ale sakra jít? Když se tam objeví s rozbitým čelem, určitě na něj váhavě kývnou a počastují ho plechovkou piva. Nebudou se možná chovat kamarádsky   Trey se nikdy nechoval doopravdy kamarádsky  , ale někoho vyhánět nepatří k jejich kodexu chování. Ben si byl jistý, že tam bude nejmladší, ačkoli tam už viděl i mladší lidi: jednou tam dorazil pár s malým klukem, který na sobě neměl nic kromě džínů. Zatímco všichni pracovali na tom, aby se zhulili, klučík mlčky seděl na pohovce, cucal si palec a zíral na Bena. Většinu však tvořili lidé kolem dvaceti, jedenadvaceti nebo dvaadvaceti, tedy ve věku, kdy by chodili na vysokou školu, nebýt toho, že vypadli už ze střední. Zastaví se tam a třeba se jim zalíbí a Diondra mu přestane říkat Ásek (zkráceně pro Ocásek), kdykoli ho tam vezme. Přinejmenším ho nechají pár hodin sedět v koutě a popíjet pivo.

Možná by bylo rozumnější jet domů, ale k čertu s tím.

Skladiště celé rachotilo, když k němu Ben konečně dojel, jeho plechové stěny vibrovaly kytarovými riffy. Občas si někdo s sebou přivezl reproduktory a kouzlil pak s vibrační pákou, dokud se uši všech přítomných nesmrskly v dírky velikosti špendlíkových hlaviček. Ten, kdo hrál tentokrát, to docela uměl   byla to nějaká skladba od Venom, dokonale odpovídající Benově náladě. RamadamDAMram! Byl to kravál blížících se jezdců, plenitelů a žhářů. Rachot chaosu.

Nechal kolo spadnout do sněhu, protřepal si prsty na rukou a zakroutil ztuhlým krkem. Rozbolela ho hlava, byla to silná řezavá bolest, která se hůř ignoruje než běžné bolení hlavy. Měl strašný hlad. Několikrát projel po státní silnici tam a zase zpátky a v duchu si dodával odvahu, aby odbočil ke Skladišti. Potřeboval si vymyslet nějaké dobré vysvětlení tržné rány na čele, něco, na co by se mu nedostalo posměšné reakce typu ale, ale, chlapeček spadl z kola a udělal si bebíčko. Teď si v duchu představoval, že vedle něj právě včas zastaví Diondra nebo Trey a vezmou ho dovnitř s sebou, nikdo to nebude rozmazávat, všichni se budou usmívat a strkat mu do ruky pití, až projde dveřmi.

Jenže dovnitř musel jít sám. Viděl přes zasněženou pláň na kilometry daleko a žádná auta nepřijížděla. Jednou botou nadzvedl sklopné dveře a prolezl dovnitř, kde se kvílení kytary odráželo od stěn jako zvíře zahnané do kouta. Kluka, co hrál na kytaru, Ben od vidění znal. Tvrdil o sobě, že kdysi jezdil jako bedňák se skupinou Van Halen, nikdy se však příliš nerozpovídal o tom, jak to na takovém turné doopravdy chodí. Přejel pohledem po Benovi, ale nezaznamenal ho, oči mu zabloudily někam k imaginárnímu publiku. Čtyři kluci a jedna holka, všichni s výstředně natupírovanými vlasy a všichni už trochu starší, se váleli na koberečcích a předávali si jointa. Sotva se na něj podívali. Nejošklivější z kluků měl obě ruce na dívčiných bocích a dívka byla natažená přes něj jako protahující se kočka. Měla malý zakrnělý nosík, obličej plný červených pupínků akné a zdála se být důkladně sjetá.

Ben přešel prostor, který je dělil   mezi dveřmi a koberečky byla na podlaze obrovská mezera  , posadil se na jeden z tenkých zelených vzorků něco přes metr od skupiny a oči držel stočené jejich směrem, aby na ně mohl kývnout. Nikdo nejedl, což znamenalo, že se nepřiživí na žádných zbytcích. Kdyby byl jako Trey, pokýval by na ně hlavou a křikl by: „Dejte mi taky potáhnout, hele!“ A pak by s nimi alespoň pokuřoval.

Hráč na kytaru, Alex, byl v podstatě vcelku slušný chlapík. Kytara byla další věc, po níž Ben toužil, konkrétně s tremolem Floyd Rose. Na jednu takovou chvilku brnkal, když jednou s Diondrou v Kansas City zašli do prodejny hudebních nástrojů, a připadala mu fajn, jako něco, s čím by se naučil zacházet. Naučil by se hrát přinejmenším tak, aby zvládl pár doopravdy drsných skladeb, mohl se vrátit sem a pořádně to tu rozjet. Každý, koho znal, měl něco, co dobře uměl, i když to jako třeba v případě Diondry bylo jen umění utrácet. Kdykoli jí řekl o něčem, co by se chtěl naučit a co by chtěl dělat, rozesmála se a prohlásila, že by především potřeboval nějaké slušně placené zaměstnání.

„Jídlo něco stojí, elektřina něco stojí, to jsou věci, o kterejch vůbec nic nevíš,“ říkala mu. Pravda, Diondra doma platila spoustu účtů, protože její rodiče byli tak často pryč, jenže je platila z peněz rodičů, zatraceně. Benovi vůbec nepřipadalo tak úžasné, že někdo prostě umí vypsat šek. Přemýšlel o tom, kolik je asi hodin, a litoval, že nejel rovnou k ní domů a nepočkal na ni tam. Teď bude muset asi hodinu zůstat tady, aby si nemysleli, že utíká, protože se s ním nikdo nebaví. Kalhoty měl stále ještě zavlhlé vodou z rozlitého vědra a z trička na prsou cítil starého tuňáka.

„Hej,“ ozvala se dívka. „Hej, mladej.“

Vzhlédl k ní a černé vlasy mu spadly přes jedno oko.

„Neměl bys bejt ve škole nebo někde?“ zeptala se ospale huhlavým hlasem. „Co tady děláš?“

„Jsou prázdniny.“

„Říká, že jsou prázdniny,“ sdělila svému příteli. Mladík, celý opelichaný, s propadlými tvářemi a náznakem knírku, při těch slovech zvedl oči.

„Znáš tady někoho?“ zeptal se.

Ben ukázal na Alexe. „Támhle toho.“

„Hej, Alexi, znáš tohohle kluka?“

Alex přestal hrát, zarazil se v rockerském postoji s oběma nohama široce rozkročenýma a pohlédl na Bena, který se krčil na podlaze. Zavrtěl hlavou.

„Ne, kámo. S dětma ze střední to netáhnu.“

Přesně takovéhle kecy na něj vždycky zkoušeli. Ben doufal, že nově nabarvené černé vlasy třeba pomůžou, že s nimi nebude vypadat tak mladě. Jenže tihle frajeři si z něj prostě rádi utahovali, nebo si ho vůbec nevšímali. Mohlo za to něco v tom, jak byl stavěný, jak chodil, nebo něco v jeho krvi. Při každé kolektivní hře si ho do týmu vybrali až třetího od konce   jako někoho, na koho málem zapomněli a koho si vzali teprve, než přišli na řadu opravdoví dřeváci. Kluci jako by to na něm okamžitě poznali a neustále přímo před ním s Diondrou flirtovali. Jako by věděli, že se mu penis vždycky o kousek scvrkne, když vejde do místnosti. Ale co, k čertu s nimi, už jich měl plné zuby.

„Polib mi prdel,“ zamumlal.

„No ne! Mrňous se nasral!“

„Vypadá, jako by se porval,“ konstatovala dívka.

„Fakt ses s někým popral, kámo?“ Hudba už úplně zmlkla. Alex opřel kytaru o jednu ledově chladnou stěnu a pokuřoval teď s ostatními, zubil se a pokyvoval hlavou nahoru a dolů. Jejich hlasy se vznášely ke stropu a ozvěnou vylétaly ven jako ohňostroj.

Ben přikývl.

„Jo, a s kým ses popral?“

„Toho neznáte.“

„Ale jo, já znám skoro každýho. Vyzkoušej mě. Kdo to byl, tvůj malej brácha? Zmlátil tě tvůj malej brácha?“

„Trey Teepano.“

„Kecáš,“ zabručel Alex. „Trey by ti rozbil hubu.“

„Ty ses porval s tím bláznivým indiánským sráčem? Je Trey částečnej indián, ne?“ zajímal se dívčin přítel a Alexe si momentálně nevšímal.

„Co to s tím má kurva společnýho, Miku?“ zeptal se jeden z jejich kamarádů. Potáhl z jointa sevřeného ve svorce připomínající elektrikářského krokodýlka, až se růžový ohýnek v chladu jasně rozzářil. Dívka si také naposledy šlukla, zamáčkla nedopalek a svorku si místo skřipce zastrčila zpátky do vlasů. Jedna zakroucená kudrna barvy myší hnědi jí nakřivo trčela z hlavy.

„Slyšel jsem, že občas provádí fakt děsivý kousky,“ pokračoval Mike. „Jako že vážně vyvolává satana.“

Trey byl pozér, alespoň pokud to byl Ben schopen posoudit. Vyprávěl jim o speciálních půlnočních schůzkách ve Wichitě, na nichž se při různých rituálech prolévala krev. Jednoho večera v říjnu se zfetovaný, do půl těla nahý a pomazaný krví objevil u Diondry doma. Přísahal, že s několika kamarády pozabíjeli nějaký dobytek kousek od Lawrence. Tvrdil, že původně chtěli jít do univerzitního areálu, unést nějakého studenta a také ho obětovat, pak se však místo toho zhulili. Možná tenkrát dokonce mluvil pravdu   zprávy byly druhý den plné toho, že se našly čtyři krávy zmasakrované mačetami a s vykuchanými vnitřnostmi. Ben viděl fotografie: všechny ležely na boku s velkými nafouklými těly a ubohýma kloubnatýma nohama. Zabít krávu bylo zatraceně namáhavé, právě proto byly kravské kůže tak ceněným materiálem. Samozřejmě, Trey si každý den za zvuků metalové hudby dával několik hodin pořádně do těla, vzpíral, cvičil a hlasitě při tom klel, Ben to několikrát viděl na vlastní oči. Trey byl sebevědomý a snědý uzel svalů, nejspíš by dokázal mačetou zabít krávu a pravděpodobně byl takový cvok, že by to klidně udělal jen tak pro pobavení. Ale ten satanistický aspekt? Podle Benova názoru by ďábel chtěl něco užitečnějšího než kravské vnitřnosti. Zlato. Možná malé děcko. Na důkaz loajality, jako když gangy nového člena přinutí, aby někoho zastřelil.

„Taky že jo,“ přikývl Ben. „To my všichni. Praktikujeme kurva černou magii.“

„Já myslel, že jsi zrovna říkal, že jste se porvali,“ poznamenal Mike a konečně, konečně sáhl za sebe do polystyrenového chladicího boxu a podal Benovi ledově orosené pivo Olympia Gold. Ben ho jedním rázem vypil, natáhl ruku pro další a ke svému překvapení místo vulgárního odmítnutí skutečně dostal druhou plechovku.

„Pereme se. Když provádíš některý z těch rituálů, co děláme my, vždycky se nakonec porveš.“ Znělo to stejně neurčitě jako Alexovy historky z toulek s kapelou.

„A byl jsi i mezi těma, co pozabíjeli ty krávy?“ zeptala se dívka.

Ben přikývl. „Museli jsme to udělat. Dostali jsme rozkaz.“

„Divnej rozkaz, člověče,“ ozval se tichý mladík z kouta. „To byl můj hamburger.“

Rozesmáli se, úplně všichni, a Ben se snažil vypadat klidně, ale drsně. Roztřásl si vlasy, až mu vpředu spadly přes oči, a cítil, jako ho pivo zchlazuje. Dvě rychle vypité plechovky piva na prázdný žaludek už začínal cítit v hlavě, nechtěl ale působit dojmem nějaké lehké váhy.

„Proč vlastně ty krávy zabíjíte?“ zeptala se dívka.

„Je to dobrej pocit, uspokojuje to nějaký tvoje potřeby. Nemůžeš jen tak bejt v klubu, musíš něco doopravdy dělat.“

Ben chodíval často na lov, jednou ho s sebou vzal otec a pak i matka trvala na tom, aby ji doprovázel. Mělo to mezi nimi vytvořit pouto. Neuvědomovala si, jak ponižující je muset chodit na lov s maminkou. Byla to však právě matka, která z něj vychovala docela slušného střelce, naučila ho zvládat zpětný ráz a celé hodiny trpělivě čekat na číhané. Ben střelil a zabil tucty kusů zvěře, od králíků až po vysokou.

Teď vzpomínal na myši, na to, jak kočka, kterou matka chovala ve stodole, objevila jejich díru, prohrabala se do ní, zhltla dvě nebo tři vlhké novorozené myšky a půltucet dalších přinesla a upustila na schodech u zadních dveří. Runner od nich právě odešel   tehdy už podruhé  , a bylo tudíž na Benovi, aby ukončil jejich trápení. Tiše se kroutily, se slepenýma zavřenýma očima se svíjely jako růžoví úhoři, a než dvakrát doběhl do stodoly a zase zpátky, protože se nemohl rozhodnout, co si s nimi počít, už se po nich hemžili mravenci. Nakonec popadl lopatu a zatloukl je do země, kousíčky masa mu potřísnily paže, byl čím dál vzteklejší, každé další rozmáchnutí lopatou ho přivádělo k ještě větší zuřivosti. Myslíš, že jsem takovej sralbotka, Runnere, myslíš, že jsem sralbotka! Když bylo po všem, zůstala na zemi pouze lepkavá skvrna. Tekl z něj pot, a když zvedl oči, viděl, že matka stojí za síťovými dveřmi a pozoruje ho. Později u večeře nic neříkala, jen se na něj dívala s tím svým ustaraným výrazem a smutnýma očima. Měl chuť otočit se k ní a říct: Někdy je to dobrej pocit, když něco rozjebeš. Místo aby pořád jen vyjebávali s tebou.

„Co třeba?“ zeptala se dívka.

„No… někdy třeba něco musí umřít. Musíme to zabít. Ježíš vyžaduje oběti a satan zrovna tak.“

Satan, řekl to nahlas, jako by to bylo něčí jméno. Neznělo to falešně a taky mu to nenahánělo strach. Připadalo mu to normální, jako by doopravdy věděl, o čem mluví. Satan. Málem ho v duchu viděl před sebou, tu postavu s protáhlým obličejem, s rohy a jen nepatrně pootevřenýma kozlíma očima.

„Ty těm kravinám vážně věříš   jak že se jmenuješ?“

„Ben. Day.“

„Ben Gay?“

„Jo, to slyším prvně.“ Ben si bez ptaní vzal z chladicího boxu další pivo. Jen co se dali do řeči, přisunul se k nim o kus blíž, a jak ho alkohol ochlazoval, všechno, co říkal, všechny ty kecy, které se mu řinuly z úst, mu připadaly neodolatelné. Bylo mu jasné, že sám se také může stát neodolatelným společníkem, i při tom posledním popíchnutí viděl, jak si ten pitomeček uvědomuje, že jeho vtípek vyzní hluše a trapně.

Zapálili si dalšího jointa, dívka znovu vytáhla z vlasů svorku, ta neposlušná přátelská kadeř jí spadla zpátky na obvyklé místo, bez ní už však nevypadala tak mile. Ben natáhl do úst kouř, zavdal si pořádně, ne ale   nerozkašlat se, hlavně to ne   tolik, aby mu semínka vlétla až dozadu do krku. Tohle byla tráva, co rostla v přírodě divoce a mohla vás pořádně sundat. Místo abyste se po ní uvolnili, vyvolávala ve vás paranoiu a užvaněnost. Ben měl teorii, podle níž se všechen chemický odpad z okolních farem vsakoval do země a tyhle zákeřné, nenasytné rostliny ho z ní vysávaly. Byly jím nakažené a všechny insekticidy a jasně zelená hnojiva se usazovaly ve sklípcích jeho plic a závitech jeho mozku.

Dívka na něj teď hleděla se stejně zmámeným výrazem, jaký mívala Debby, když se příliš dlouho dívala na televizi, jako by chtěla něco říct, byla ale příliš líná na to, aby pohnula ústy. Potřeboval si dát něco k jídlu.

Ďábel nikdy nemá hlad. To ho v tom okamžiku napadlo, slova se mu zničehonic objevila v mozku jako modlitba.

Alex už zase brnkal na kytaru, začal s Van Halen, pak něco od AC/DC, jednu skladbu Beatles a potom najednou spustil „V městečku Betlémě“; z dětství známé akordy koledy Benovu bolest hlavy ještě vystupňovaly.

„Hej, žádný vánoční koledy, to by se Benovi nelíbilo,“ křikl Mike.

„Kristepane, vždyť mu teče krev!“ vyjekla dívka.

Rána na čele se mu otevřela a krev mu teď vydatným pramínkem stékala po tváři a odkapávala na kalhoty. Dívka se mu pokusila nabídnout papírový ubrousek, mávnutím ruky ji však odmítl a rozmazal si krev po obličeji jako válečnou barvu.

Alex přestal hrát, všichni teď jen s rozpačitými úsměvy a ztuhlými rameny zírali na Bena a nepatrně se od něj odtahovali. Mike mu jako oběť na usmířenou nabízel jointa a držel ho mezi špičkami prstů, aby se ho nemusel dotknout. Ben ho nechtěl, přesto však znovu hluboce potáhl, až mu nakyslý kouř spálil další kus tkáně v plicích.

Právě v tom okamžiku závěsné dveře vydaly své skřípavé zatrylkování a vešel Trey. Paže měl založené na prsou, s pevně zapřenýma nohama zůstal stát v lehce přihrbeném postoji, přejel očima po místnosti a škubl hlavou dozadu, jako by místo Bena viděl zkaženou rybu.

„Co tady děláš? Je tu Diondra?“

„Ta je v Salině. Jen mě napadlo, že se tu zastavím a zabiju trochu času. Bavili jsme se tu spolu.“

„Slyšeli jsme o tý vaší rvačce,“ prohlásila dívka s prohnaným úsměvem a rty stisknutými v tenké půlměsíčky. „A o jinejch drsňárnách.“

Trey se svými dlouhými ulíznutými černými vlasy a ostře řezaným obličejem se tvářil zcela nečitelně. Prohlížel si skupinku na podlaze, Bena dřepícího u ní a protentokrát působil dojmem, že si není jistý, jak by se v této situaci měl zachovat.

„Jo, copak vám říkal?“ Nespouštěl oči z Bena a vzal si od dívky pivo, aniž by na ni pohlédl. Bena by bylo zajímalo, jestli se spolu někdy vyspali, kdysi totiž viděl, jak se Trey stejně přezíravě chová k nějaké své bývalé holce: Nejsem naštvanej, smutnej ani šťastnej, že tě vidím. Jsi mi úplně lhostejná. Vůbec tě neberu na vědomí.

„Nějaký kecy o ďáblovi a o tom, co děláte, abyste… abyste mu pomohli,“ odpověděla dívka.

Když to Trey slyšel, znovu se zazubil a posadil se proti Benovi   Ben se vyhýbal jeho pohledu.

„Hele, Treyi,“ ozval se Alex, „ty jsi indián, co?“

„Jo, chceš, abych tě skalpoval?“

„Ne ale stoprocentní, že ne?“ vyhrkla dívka.

„Máma je bílá. S indiánskejma holkama nerandím.“

„Proč ne?“ podivila se, projížděla si svorkou vlasy a kovové zoubky se jí zamotávaly do vln.

„Protože satan má rád bílý pizdy.“ Usmál se a pohlédl na ni s hlavou nakloněnou na stranu; zachichotala se, když na ni však stále hleděl se stejným výrazem, zmlkla a ošklivý přítel jí znovu položil paži na stehno.

Benovo žvanění se jim líbilo, z Treye ale šel větší strach. Seděl tam téměř se zkříženýma nohama a díval se na ně způsobem, který se na první pohled zdál být přátelský, nebyla v něm však ani trocha lidského tepla. A zatímco jeho tělo bylo zdánlivě ledabyle uvolněné, všechny údy měl připravené v napjatém ostrém úhlu. Bylo na něm něco hluboce bezcitného. Nikdo se nenabídl, že se podělí o dalšího jointa.

Několik minut mlčky seděli a Treyova nálada všechny kolem znervózňovala. Obvykle do sebe lil pivo za doprovodu hlasitých ironických komentářů, jimiž vyvolal nejednu hádku, když ho však něco naštvalo, bylo to, jako by vysílal stovky neviditelných a neodbytných prstů, které všechny tlačily za ramena k zemi. Jako by je k ní chtěly přimáčknout.

„Nechceš vypadnout?“ zeptal se náhle Bena. „Mám tady pickup a mám Diondřiny klíče. Můžeme jet k ní a počkat na ni tam, má tam kabelovku. Lepší než tahle ledová špinavá díra.“

Ben roztřeseně mávl na ostatní a šel za Treyem, který už byl venku a odhazoval plechovku od piva do sněhu. Ben byl úplně jako vyměněný. Slova mu vázla v hrdle, a když lezl do pickupu GMC, pokoušel se Treyovi koktavě nějak omluvit. Treyovi, který mu z nejasných důvodů právě zachránil kůži. Jak to, že měl klíče od Diondry on? Nejspíš proto, že si o ně řekl. Bena něco takového vůbec nenapadlo.

„Doufám, že jsi připravenej těm svejm kecům taky dostát, myslím tomu, cos jim tam nakukal,“ prohlásil Trey a zařadil zpátečku. GMC se podobala tanku a Trey si to s ní namířil přímo přes pozemek farmy; vůz poskakoval přes stará kukuřičná stébla a zavlažovací kanály a nutil Bena držet se opěrek, aby si nepřekousl jazyk. Trey po jeho pevně sevřených prstech střelil významným pohledem.

„Jo, samozřejmě.“

„Dneska večer z tebe možná bude chlap. Možná.“

Zapnul kazetový přehrávač. Ten spustil uprostřed písně Iron Maiden, jo, sakra, slova syčivě dorážela na Bena: 666… satan… oběť.

Benovi se hudba převalovala v hlavě, spalovala mu mozek a vyvolávala v něm pocity vzteku i zoufalství, jako vždy, když poslouchal metal; břinkot kytar ani na okamžik neustával, takže se jeho vnitřní napětí neustále stupňovalo, hlava mu poskakovala nahoru a dolů, bubny mu vystřelovaly do páteře, všechno to působilo zuřivě a zběsile, nedokázal normálně přemýšlet a bez přestání se lehce třásl. Celé jeho tělo bylo jako zaťatá pěst, připravená k úderu.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Úsek dálnice I-70 mezi Kansas City a St. Louis znamenal hodiny a hodiny čirého ošklivého řízení. Je to plochá, mrtvě zažloutlá krajina posetá billboardy: lidské embryo stočené jako kotě (Interrupce zastaví tepající srdce); obývací pokoj rudě zbarvený varovnými světly ambulance (Obnovená domácnost: specialisté na úklid po policejním vyšetřování místa činu); tuctová žena svůdně pomrkávající na projíždějící řidiče (Pánský klub Frajera Jimmyho). Množství billboardů propagujících lásku k Ježíšovi bylo zlověstně přímo úměrné množství těch, které propagovaly výprodeje porno DVD, a v reklamách na místní restaurace se důsledně nesprávně používaly uvozovky: Herbův motorest   „Nejlepší“ bašta ve městě; Jolenin gril   Přijďte ochutnat naše „lahodná“ žebírka z pečeně.

Lyle dřepěl na sedadle spolujezdce. Rozhodoval se, zda má jet se mnou, a zvažoval všechna pro a proti (možná bych sama s Krissi jako žena s ženou navázala důvěrnější kontakt, na druhé straně měl však o téhle části případu lepší informace než já. Také ovšem hrozilo, že by se neovládl, kladl jí příliš mnoho otázek a všechno tak pokazil, občas se mu totiž stávalo, že se nechával unést vlastním nadšením; pokud měl nějakou chybu, pak to byla právě tahle vlastnost. Jenže pět set dolarů byla spousta peněz a on měl tudíž pocit, že má, aniž by se mě chtěl nějak dotknout, do jisté míry právo jet se mnou). Nakonec jsem štěkla do telefonu, že se za třicet minut zastavím U Sáry, a pokud bude čekat před barem, může se ke mně přidat. Pak jsem zavěsila. Teď se nervózně vrtěl vedle mne, cvakal sem a tam zámkem dveří, hrál si s rádiem a hlasitě předčítal všechny informační tabule, jako by se tím chtěl uklidnit nebo co. Projížděli jsme kolem skladiště zábavní pyrotechniky, velkého jako katedrála, a minuli jsme přinejmenším tři pomníčky připomínající smrtelné dopravní nehody: malé bílé kříže obklopené umělými květinami, na nichž se u krajnice vozovky usazoval prach. Čerpací stanice inzerovaly svoji přítomnost cedulemi na stožárech tenčích a vyšších, než byly větrné korouhvičky na okolních farmách.

Na jedné vyvýšenině stál billboard s povědomým obličejem: Lisette Stephensová s tím radostným úsměvem a pod ní telefonní číslo pro případné informace ohledně jejího zmizení. Přemýšlela jsem o tom, jak dlouho budou ještě čekat, než ho sundají, protože jim dojde naděje nebo peníze.

„Ach bože, zase ona,“ utrousil Lyle, když jsme ji míjeli. Naježila jsem se, ale moje pocity byly podobné. Po nějaké době mi připadalo téměř neslušné chtít po lidech, aby se zabývali někým, kdo už je zjevně mrtvý. Pokud tím někým nebyla moje rodina.

„Poslyšte, Lyle, smím se zeptat, co vás vlastně na tomhle… na tomhle případu tak fascinuje?“ Zrovna když jsem to vyslovila, ztmavla obloha natolik, že automaticky naskočila světla podél dálnice, dlouhá řada táhnoucí se až k obzoru se bíle rozzářila, jako by je moje otázka zaujala.

Lyle se díval na vlastní nohu a poslouchal mě jako obvykle s odvráceným obličejem. Měl ve zvyku vytrčit jedno ucho směrem k mluvčímu a pak několik vteřin počkat, jako by si vyřčená slova překládal do nějakého jiného jazyka.

„Je jako klasická detektivka. Existuje spousta logicky udržitelných teorií, takže je zajímavé o něm mluvit,“ odpověděl, stále se na mne ale nepodíval. „A pak jste tu vy. A taky Krissi. Děti, které… něco způsobily. A o to se zajímám.“

„Děti, které něco způsobily?“

„Způsobily, že se něco stalo, něco, co je svým významem přesáhlo, co vyvolalo neúmyslně závažné důsledky. Přímo kardinální. To mě zajímá.“

„Proč?“

Odmlčel se. „Prostě mě to zajímá.“

Byli jsme ta nejnepravděpodobnější dvojice, která by svým šarmem mohla z někoho vydolovat nějaké informace. Nedozrálé lidské bytosti, které působily trapně, kdykoli se pokoušely k něčemu vyjádřit. Ve skutečnosti mi ovšem nijak zvlášť nezáleželo na tom, co všechno se od Krissi dozvíme, protože čím déle jsem o Lylově teorii přemýšlela, tím mi připadala nesmyslnější.

Po dalších čtyřiceti minutách jízdy se začaly objevovat první striptérské podniky: neutěšeně vyhlížející nízké betonové bloky, většinou bez opravdových jmen, jen s neonovými nápisy hlásajícími Živé holky! Živé holky! Což je koneckonců nejspíš lepší reklama než Mrtvé holky! Představovala jsem si, jak Krissi Catesová zastavuje na štěrkovém parkovišti a připravuje se, že se bude svlékat v tak standardně anonymním striptérském podniku. Na lokálu, který se ani nenamáhá dát si nějaké jméno, je cosi znepokojivého. Vždycky když ve zprávách vidím případy dětí, které zabili jejich rodiče, říkám si: Ale jak se něco takového může stát? Záleželo jim na tom děcku natolik, že mu dali jméno, prožili okamžik   minimálně jeden okamžik  , kdy zvážili všechny možnosti a vybrali pro svoje dítě jedno konkrétní jméno, rozhodli se, jak budou svému maličkému říkat. Jak můžete zabít něco, na čem vám natolik záleželo, že jste to pojmenovali?

„To bude poprvé, co půjdu na striptýz,“ utrousil Lyle s tím svým půvabně vykrojeným úsměvem.

Sjela jsem z dálnice, zabočila doleva, jak mě instruovala Krissiina matka   když jsem zatelefonovala do jediného baru, který byl v seznamu, řekl mi nějaký úlisný mužský hlas, že „tam někde“ Krissi je  , a rachotivě jsem zajela na parkoviště velikosti pastviny, které sloužilo třem striptýzovým podnikům stojícím v řadě za sebou. Na vzdáleném protějším konci byla benzinka a parkoviště kamionů: v jasně bílém světle jsem viděla siluety žen, jež jako kočky přebíhaly mezi kabinami kamionů; dveře se otevíraly a zavíraly a objevovaly se v nich kopající nahé nohy, když se ženy nakláněly dovnitř, aby si připravily dalšího kořena. Napadlo mě, že na parkovišti kamionů nejspíš skončí většina striptérek, které už nenajdou uplatnění v barech.

Vystoupila jsem z auta a listovala v poznámkách, které mi dal Lyle, v úhledném očíslovaném seznamu otázek, jež jsem měla Krissi položit, pokud ji najdu. (Otázka číslo jedna: Trváte na tom, že vás Ben Day jako malou sexuálně obtěžoval? Pokud ano, laskavě to rozveďte.) Začala jsem procházet zbývající otázky, když moji pozornost upoutal nějaký pohyb vpravo ode mne. Daleko v hloubi kamionového parkoviště se od kabiny jednoho z vozů odpoutal drobný stín a zamířil ke mně pečlivě přímým krokem, jakým kráčívají lidé, když jsou namol a snaží se nedat to na sobě znát. Viděla jsem ramena vystrčená daleko dopředu před tělo, jako by dívka neměla na vybranou, a jakmile jednou vykročila, musela už pokračovat dál směrem ke mně. A skutečně to byla dívka, jak jsem se přesvědčila, když došla z druhé strany k mému autu. Měla široký obličej dětské panenky, který zářil v paprscích veřejného osvětlení, a světlehnědé vlasy stažené do ohonu z klenutého čela.

„Hele, nenašla bys pro mě cigaretu?“ zeptala se a škubala při tom hlavou, jako by trpěla Parkinsonovou nemocí.

„Není ti nic?“ starala jsem se a pokoušela jsem se si ji lépe prohlédnout a odhadnout, jak je asi stará. Patnáct, šestnáct let. Třásla se v lehké mikině nad minisukní a vysokými botami, které měly vypadat sexy, na ní však působily dětinsky, jako když si děvčátko ze školky hraje na kovbojku.

„Nemáš cigaretu?“ opakovala a zavlhlé oči se jí trochu rozjasnily. Krátce se zhoupla na podpatcích a stočila ode mne oči k Lylovi, který nás pozoroval z chodníku.

Někde vzadu v autě jsem měla balíček, naklonila jsem se tedy dovnitř a prohrabávala se hromádkou obalů od rychlého občerstvení, sáčků s čajem nejrůznějšího druhu, které jsem sebrala v jedné restauraci (sáčkový čaj je další z věcí, za které by nikdo neměl platit), a laciných kovových lžiček (dtto). V balíčku zbývaly tři cigarety, z nichž jedna byla zlomená. Vytáhla jsem dvě zbývající, cvakla jsem zapalovačem, dívka se přikrčila ke mně, nejprve plamen minula a teprve na druhý pokus se trefila. Pardon, ale bez brejlí vůbec nic nevidím. Také jsem si zapálila a nechala jsem hlavu zamotat se v tanci tepelné vlny vyvolané prvním přívalem nikotinu.

„Já jsem Colleen,“ představila se a potáhla z cigarety. Teplota po západu slunce rychle klesla; stály jsme proti sobě a obě jsme přešlapovaly, abychom si udržely tělesné teplo.

Colleen. Až příliš sladké jméno na prostitutku. Někdo měl kdysi s touhle holkou jiné plány.

„Kolik je ti let, Colleen?“

Podívala se zpátky ke kamionovému parkovišti, nahrbila ramena a usmála se. „Ale ne, neboj, tam já nepracuju. Já jsem zaměstnaná támhle.“ Ukázala prostředníkem na prostřední striptérský podnik. „Jsem tam legálně. Nepotřebuju…“ Pokynula za sebe k řadě kamionů, které všechny nehybně stály navzdory tomu, co se dělo uvnitř. „Jen se snažíme dávat trochu pozor na holky, co tam musej pracovat. Kamarádská výpomoc. Ty jsi tu nová?“

Vzala jsem si triko s hlubokým výstřihem, protože jsem si říkala, že se se mnou bude Krissi cítit líp, až ji najdu, a dám jí tím najevo, že nejsem žádná puritánka. Colleen teď jeho obsah hodnotila znaleckým pohledem klenotníka a snažila se přiřadit moje ňadra správnému podniku.

„Ale ne. Hledáme jednu kamarádku. Krissi Catesovou. Znáš ji?“

„Možná teď má jiné příjmení,“ podotkl Lyle a zahleděl se zase směrem k dálnici.

„Jednu Krissi znám. Starší holka?“

„Kolem pětatřiceti.“ Colleenino celé tělo vibrovalo. Předpokládala jsem, že bere amfetaminy. Nebo jí prostě byla zima.

„To je ono,“ přikývla a jedním agresivním šlukem dokouřila cigaretu. „Občas chodí na denní k Mikovi.“ Ukázala na nejvzdálenější podnik, na němž zářila pouze neonová písmena G-R-S.

„To nezní moc dobře.“

„Taky že není. Jenže jednou to prostě přijde a musíš toho nechat, že jo? V jejím případě je to ale smůla, protože mám dojem, že dala velký prachy za nový kozy, jenže Mike si ani tak nemyslí, že je ještě dost dobrá do hlavního programu. Ale aspoň si to, co za ty kozy zaplatila, mohla odečíst z daní.“

Colleen o tom všem mluvila se sebevědomou bezohledností teenagerky, která ví, že má ještě celá desetiletí, než se něco tak ponižujícího bude týkat i jí.

„Takže bychom se sem měli vrátit ve dne?“ zeptal se Lyle.

„Hmm. Můžete tady počkat,“ odpověděla Colleen dětským hláskem. „Za chvíli by měla končit.“ Ukázala k řadě kamionů za sebou. „Musím se jít připravit do práce, díky za cigaretu.“

Znovu s těmi předkloněnými rameny cupitala k temné prostřední budově, otevřela dveře dokořán a zmizela uvnitř.

„Myslím, že bychom měli jít,“ ozval se Lyle, „tohle vypadá na slepou uličku.“ Už jsem se na něj chtěla obořit, obvinit ho ze zbabělosti a přikázat mu, aby prostě počkal v autě, když z jednoho kamionu téměř na konci řady vylezl další stín a zamířil k parkovišti. Všechny zdejší ženy chodily, jako by se musely potýkat s prudkým čelním větrem. Žaludek mi poskočil při smutné představě sebe samotné uvězněné tady nebo v nějaké jiné podobné pasti. Pro ženu bez rodiny, bez peněz a bez kvalifikace to nebylo až tak nepravděpodobné. Pro ženu s jistým druhem nezdravého pragmatismu. Roztahovala jsem už nohy pro slušné chlapy, u nichž jsem si byla jistá, že za mě budou pár měsíců platit útratu v restauracích. Dělala jsem to a nikdy jsem si nepřipadala provinile, tak kolik by toho bylo třeba, abych se ocitla tady? Cítila jsem, jak se mi na vteřinu sevřelo hrdlo, a pak jsem se vzpamatovala. Teď jsem přece zdroj peněz měla.

Postava byla celá ve stínu. Rozeznávala jsem jen aureolu poničených vlasů, otřepané okraje kratičkých šortek, velikánskou kabelku a silné svalnaté nohy. Pak se vynořila ze tmy a odhalila opálený obličej s očima posazenýma trochu příliš blízko sebe. Očima hezkýma, ale připomínajícíma nějakou psovitou šelmu. Lyle do mne šťouchl a tázavě se na mne podíval, jako by se ptal, jestli ji poznávám. Nepoznávala jsem ji, ale pro všechny případy jsem na ni krátce mávla. Škubla sebou, zastavila se a já jsem se zeptala, jestli je Krissi Catesová.

„Ano, jsem,“ přisvědčila a v liščí tváři se jí objevil překvapivě dychtivý a ochotný výraz, jako by doufala, že by ji mohlo potkat něco pozitivního. Vzhledem k tomu, odkud přicházela, to byl dost zvláštní výraz.

„Ráda bych si s vámi promluvila.“

„Klidně,“ pokrčila rameny. „O čem?“ Nebylo jí jasné, co jsem zač: nebyla jsem policistka ani sociální pracovnice, nebyla jsem striptérka ani učitelka jejího dítěte, pokud nějaké měla. Lyla odbyla jediným pohledem, protože ten střídavě zíral na ni a střídavě se téměř úplně od nás odvracel. „O práci, kterou tu dělám? Jste novinářka?“

„No, mám-li být upřímná, jde o Bena Daye.“

„Aha. Tak jo. Co kdybychom zašli k Mikovi? Pozvete mě na skleničku?“

„Jste vdaná? Jmenujete se pořád Catesová?“ vyhrkl Lyle.

Krissi se na něj zamračila a pohlédla na mne, jako by čekala vysvětlení. Protočila jsem panenky a ušklíbla se: byl to pohled, jaký si vyměňují ženy, když se omlouvají za svoje mužské společníky. „Byla jsem kdysi vdaná,“ odpověděla Krissi. „Teď se jmenuju Quantová. Jen proto, že jsem příliš líná, abych si zařídila změnu zpátky. Víte, jakou spoustu hovadin kvůli tomu musíte oběhat?“

Usmála jsem se, jako bych to věděla, a pak jsem náhle kráčela přes parkoviště za ní, snažila jsem se nepřiplést se do cesty obrovské kožené kabelce, která jí poskakovala na boku, a pohledem jsem vyzývala Lyla, aby se sebral a vzpamatoval. Těsně než jsme došli ke dveřím, odbočila a přikrčila se ke stěně budovy, zamumlala promiňte a šňupla si něčeho ze staniolového balíčku, který vytáhla ze zadní kapsy. Pak se ke mně otočila úplně zády a vyrazila jakési hlasité zakloktání, které muselo bolet.

S širokým úsměvem se obrátila zpátky ke mně. „Cokoli ti pomůže přežít noc…“ zazpívala, zamávala staniolovým balíčkem ve vzduchu, v polovině verše však jako by zapomněla melodii. Odfrkla si nosem tak malým a pevným, že mi připomínal vyboulený pupík, jaký mívají těhotné ženy. „Mike je v tomhle pěknej fašoun,“ prohlásila a otevřela dveře.

Už jsem v životě pár striptérských podniků navštívila   kdysi v 90. letech, když se to prezentovalo jako náramně odvážné, v dobách, kdy byly ženy ještě tak pitomé, že považovaly za sexy, když v nich postávaly a předstíraly, že je rajcují jiné ženy, protože muži zase považovali za rajcovní, když vás rajcovaly jiné ženy. Jen jsem asi ještě nikdy nebyla v tak podřadné putyce. Lokál byl malý a vetchý, podlaha a stěny jako by byly naleštěné extra vrstvou vosku. Na nízkém pódiu těžkopádně tančila jakási mladá dívka. Vlastně spíš pochodovala na místě, břicho jí v pase přepadalo přes o dvě čísla menší tanga, nalepené flitry jí poletovaly nad bradavkami, které mířily do stran, jako by šilhaly. Po každých několika taktech se k mužům otočila zády, předklonila se a podívala se na ně mezi rozkročenýma nohama, přičemž jí obličej okamžitě zrudl, jak se jí do hlavy navalila krev. Muži   byli tam jen tři, všichni ve flanelových košilích, přihrbení nad sklenicemi piva u různých stolů   na to reagovali souhlasným zabručením nebo přikývnutím. Rozložitý vyhazovač znuděně studoval svůj odraz v nástěnném zrcadle. Posadili jsme se k baru, všichni tři do řady vedle sebe, a já jsem zaujala místo uprostřed. Lyle měl paže založené na hrudi a ruce zastrčené v podpaždí, snažil se na nic nesahat a tvářit se, jako by sledoval tanečnici, aniž by se na ni doopravdy díval. Odvrátila jsem se od pódia a nakrčila jsem nos.

„No jo, já vím,“ povzdechla si Krissi. „Je to pěkně upocená díra. Platíte vy, jasný? Já totiž nemám prachy.“ Než jsem stačila přikývnout, už si objednávala vodku s brusinkovou šťávou, takže jsem prostě požádala o totéž. Po Lylovi chtěli, aby prokázal svou plnoletost, ukazoval tedy barmanovi osobní dokumenty a spustil při tom jakousi nevábnou imitaci   jeho hlas ještě víc připomínal kvákání kachny a obličej se mu roztáhl v podivném úsměvu. Barman se na něj zkoumavě zadíval a Lyle hlesl: „Absolvent. Viděl jste ten film?“ Barman se od něj prostě odvrátil.

Udělala jsem totéž.

„Tak co byste chtěla vědět?“ zeptala se Krissi a naklonila se ke mně. Zvažovala jsem, jestli jí mám prozradit, co jsem zač, zdálo se mi však, že je jí to natolik lhostejné, že jsem se rozhodla ušetřit si námahu. Byla to prostě žena, která chtěla nějakou společnost. Neustále jsem jí pokukovala po ňadrech, která byla ještě větší než ta moje, pevně obalená a těsně utažená, takže vyčnívala přímo dopředu. Představovala jsem si je tam pod látkou, lesklá a oblá jako kuřata v celofánové fólii.

„Líběj se vám?“ zavrkala Krissi a zatřásla jimi. „Jsou ještě zánovní. No, vlastně už je mám skoro rok. Měla bych jim uspořádat narozeninovej večírek. Ne že by mi tady byly něco platný. Ten hajzl Mike mě pořád nasazuje na mizerný šichty. Jinak je to ale v pohodě, vždycky jsem chtěla mít větší kozy. A teď je mám. Jen kdybych se konečně dokázala zbavit tohohle, to je to, co bych potřebovala.“ Popadla se za tenký tukový polštářek v pase a předstírala, že je mnohem horší než ve skutečnosti. Hned pod ním jako had vykukovala bílá jizva po císařském řezu.

„Tak tedy Ben Day,“ pokračovala. „Ten zrzavej parchant. Ten mi vážně podělal život.“

„Trváte tedy na tom, že vás sexuálně obtěžoval?“ ozval se Lyle a vykoukl zpoza mne jako veverka za stromem.

Otočila jsem se a zlostně jsem na něj pohlédla, Krissi to však zjevně nevadilo, projevovala nedostatek zvědavosti typický pro lidi pod vlivem drog. Dál mluvila jen ke mně.

„Jo, jo. Všechno to souviselo s tím jeho satanismem. Myslím, že by mě byl obětoval. Podle mě to měl v plánu. Byl by mě zabil, nebejt toho, že ho zavřeli za to, však víte, co udělal svý rodině.“

Lidé se na těch vraždách odjakživa chtěli nějak přiživit. Stejně jako například všichni v Kinnakee znali někoho, kdo šoustal moji mámu, všichni také uváděli nějaký ošemetný incident, který se jim přihodil s Benem. Vyhrožoval, že je zabije, nakopl jejich psa, střelil po nich jednoho dne vážně děsivým pohledem. Krvácel, když slyšel vánoční koledu. Ukázal jim satanovo znamení, schované za jedním uchem, a vyzýval je, aby se přidali k jeho kultu. Krissi projevovala stejnou dychtivost, stejně zhluboka se nadechovala, než začala mluvit.

„A co přesně se stalo?“ zeptala jsem se.

„Chcete cenzurovanou, nebo necenzurovanou verzi?“ Objednala další rundu vodky s brusinkovou šťávou a pak požádala o tři panáky „kluzkých bradavek“. Barman je předem namixované nalil z plastového džbánu, pak zvedl obočí nad jedním okem a zeptal se mě, jestli nám to má začít psát na účet.

„To je v pohodě, Kevine, kamarádka má prachy,“ ujistila ho Krissi a rozesmála se. „Jak se vlastně jmenujete?“

Vyhnula jsem se její otázce tím, že jsem se barmana zeptala, kolik mu dlužím, a zaplatila jsem z vějířku dvacetidolarovek, abych Krissi ukázala, že mám i další peníze. Nachytat somráka dokáže jen jiný somrák.

„Tohle si zamilujete, je to jako pít medové koláčky,“ prohlásila Krissi. „Na zdraví!“ zvedla sklenici a zároveň ukázala zdviženým prstem k temnému oknu v zadní části baru, kde podle mého odhadu byla Mikova kancelář. Napili jsme se a obsah sklenice mi lepkavě zůstal vězet v krku; Lyle si hlasitě odfoukl, jako by do sebe hodil panáka whisky.

Po několika vteřinách si Krissi narovnala jedno ňadro a nasála do plic další velký doušek vzduchu. „No jo. Bylo mi jedenáct a Benovi patnáct. Začal se po vyučování zdržovat kolem školy a pořád mě sledoval. Nebylo to pro mě nic novýho, stávalo se mi to často. Vždycky jsem byla hezká holka, a to se nevytahuju, je to prostě tak. A měli jsme spoustu peněz. Táta“ tady jsem postřehla záchvěv bolesti, rychlé pokrčení rtu, pod nímž se ukázal jediný zub   „se vypracoval vlastníma silama. Chytil se hned na začátku na videokazetách, byl to největší velkoobchodník s videokazetama na celým Středozápadě.“

„Myslíte jako filmy?“

„Ne, myslím prázdný kazety, na který si lidi nahrávali. Pamatujete se na ně? No jo, nejspíš jste ještě byla moc mladá.“

Nebyla jsem moc mladá.

„No, každopádně jsem pro něj asi byla snadná kořist. Ne že bych snad byla dítě, o který se nikdo nestará, ale fakt je, že máma se mi nejspíš mohla věnovat o něco víc.“ Tentokrát byl zahořklý pohled výrazně zřetelnější.

„Moment, co že tady vlastně chcete?“ zeptala se.

„Shromažďuju k tomu případu informace.“

Ústa jí v koutcích poklesla. „Aha. Na moment mě napadlo, jestli vás neposlala máma. Ta totiž určitě ví, že jsem tady.“

Cvakla dlouhými korálově červenými nehty o pult a já jsem schovala levou ruku s částečně amputovaným prstem za sklenici. Věděla jsem, že by mě měl Krissiin rodinný život alespoň trochu zajímat, ale vůbec mi na něm nezáleželo. Tedy, záleželo mi na něm natolik, že jsem jí neprozradila, že za ní její máma nikdy nikoho nepošle.

Jeden z hostů u plastových stolků nás častoval neustálými pohledy, ohlížel se přes rameno s popuzeným výrazem opilce. Chtěla jsem už odtamtud vypadnout a nechat Krissi i s jejími problémy za sebou.

„No,“ začala znovu Krissi, „Ben to se mnou sehrál vážně mazaně. Byl jako… Nedáte si pár čipsů? Čipsy tady maj vážně dobrý.“

Sáčky s lacinými čipsy byly pověšené za barem. Čipsy tady maj vážně dobrý. Ta ženská mě zpracovávala tak důsledně, že jsem se neubránila jistému obdivu. Souhlasně jsem přikývla a za chviličku už Krissi jeden z pytlíků roztrhla; když jsem ucítila odér kysané smetany a cibule, v ústech se mi navzdory mému přesvědčení začaly sbíhat sliny. Krissiin lesk na rty se žvýkačkovou vůní potřísnilo zažloutlé barvivo.

„No, takže Ben si získal moji důvěru a pak mě začal sexuálně zneužívat.“

„Čím si tu vaši důvěru získal?“

„Znáte to, žvýkačky, cukroví, lichocení.“

„A jak vás zneužíval?“

„Vodil mě do toho přístěnku, kde měl věci na úklid, pracoval totiž ve škole jako uklízeč, vzpomínám si, že vždycky strašlivě smrděl, asi jako špína smíchaná se saponátem. Vodil mě tam po vyučování a nutil mě, abych mu prováděla orální sex, pak prováděl orální sex on mně a musela jsem přísahat věrnost satanovi. Hrozně jsem se bála. Vyhrožoval, že jestli něco povím rodičům, ublíží jim.“

„Čím vás nutil chodit do toho přístěnku?“ zeptal se Lyle. „Když to bylo ve škole?“

Krissi k němu natáhla krk jako želva, bylo to stejné naštvané gesto, jakým jsem sama vždy reagovala na každého, kdo zpochybňoval moji svědeckou výpověď ohledně Bena.

„Prostě mi vyhrožoval, znáte to. Měl tam i oltář, vždycky ho vyndal, byl to převrácenej kříž. A myslím, že tam byly i nějaký mrtvý zvířata, který zabil. Něco jako oběti. Proto bych řekla, že sbíral odvahu k tomu, aby zabil mě. Místo toho ale vyvraždil vlastní rodinu. Slyšela jsem, že v tom všichni jeli s ním. Že celá rodina vyznávala ďábla a tak.“ Olízla si drobečky čipsů z tlustých gelových nehtů.

„O tom pochybuju,“ zahučela jsem.

„Co vy o tom můžete vědět?“ štěkla Krissi. „Já to prožila na vlastní kůži, jasný?“

Neustále jsem čekala, že jí dojde, kdo vlastně jsem, že dovolí, aby se jí z paměti vynořil můj obličej   který se zase tolik nelišil od Benova  , a všimne si široké čáry zrzavých kořínků, táhnoucí se po celé linii mých vlasů.

„A kolikrát vás Ben takhle zneužil?“

„Mockrát. Nesčetněkrát,“ přikývla vážně.

„Jak reagoval váš otec, když jste mu řekla, co s vámi Ben prováděl?“ zeptal se Lyle.

„Ach bože, tolik mu na mně záleželo, že se přestal ovládat, explodoval jako raketa. Celej ten den, myslím den, kdy došlo k těm vraždám, jezdil po městě a hledal Bena. Vždycky si říkám, že kdyby byl tehdy Bena našel, byl by ho zabil, a Benova rodina by dnes byla naživu. Není to smutný?“

Při těch slovech se mi sevřel žaludek a pak mě zalila další vlna vzteku.

„Benova rodina   ta příšerná banda uctívačů ďábla?“

„No dobrá, to jsem možná trochu přehnala.“ Krissi naklonila hlavu na stranu, jako to dělávají dospělí, když chtějí uklidnit malé děcko. „Určitě to byla milá křesťanská rodinka. Jen si ale představte, že kdyby byl táta Bena našel…“

Jen si představuju, co by se stalo, kdyby tvůj táta Bena nenašel a místo něj našel moji rodinu. Našel pušku, našel sekeru a všechny nás vyvraždil. Skoro všechny.

„Vrátil se váš otec ten večer domů?“ zeptal se Lyle. „Viděla jste ho po půlnoci?“

Krissi znovu sklonila bradu a pohlédla se zdviženým obočím na mne, takže jsem se pokusila trochu zklidnit atmosféru. „Zajímá nás, jak jste věděla, že se s nikým z Dayových nepotkal.“

„Protože to myslím vážně, když říkám, že by to bylo dopadlo špatně. Strašně se ve mně viděl a to, co se mi stalo, ho úplně zničilo. Prostě zničilo.“

„Žije někde tady blízko?“ Lyle ji znervózňoval, pálil na ni dotazy s intenzitou laseru.

„Totiž, nějak jsme ztratili kontakt,“ zahučela a už se rozhlížela po baru po případné další obětině. „Myslím, že toho na něj bylo všeho moc.“

„Vaši rodiče zažalovali školskou radu, že ano?“ nedal si pokoj Lyle a nenasytně se k ní nakláněl. Posunula jsem se i se stoličkou, abych ho částečně zablokovala, a doufala jsem, že mu to dojde.

„No jasně. Zasloužili si zažalovat, když tam nechali pracovat někoho takovýho a dovolili, aby jim přímo před očima zprznil malou holku. Byla jsem z vážně slušný rodiny…“

Lyle ji nenechal domluvit. „Smím se zeptat, když jste dostali to odškodnění… jak to, že jste skončila, hmm… tady?“ Zákazník u stolu byl teď na židli úplně přetočený a nasupeně na nás zahlížel.

„Naši měli pár obchodních neúspěchů. Ty prachy už jsou dávno pryč. A dělat tady není nijak hrozný. Každej si to myslí, ale není to pravda. Je to zajímavý, je to zábava a dělá to lidem dobře. Kolik lidí může tohle o svý práci říct? A přitom nejsem žádná štětka.“

Nedalo mi to a zamračeně jsem pohlédla směrem k parkovišti kamionů.

„Tohle?“ zareagovala Krissi falešným šepotem. „Jen jsem si tam byla koupit něco malýho na dnešní večer. Nebyla jsem… ach, bože. To ne. Některý holky to dělaj, ale já ne. Je tu jedna chudinka, je jí šestnáct, a ta tam chodí s mámou. Snažím se trochu na ni dohlížet. Jmenuje se Colleen. Pořád si říkám, že bych na ni měla zavolat dětskou sociálku nebo něco. Komu má člověk vůbec v takovým případě zavolat?“

Ptala se asi s takovým zájmem, jako by hledala nového gynekologa.

„Můžete nám dát tátovu adresu?“ zeptal se Lyle.

Krissi vstala; odhodlala se k tomu zhruba o dvacet minut později, než bych to byla udělala já. „Říkala jsem, že nejsme v kontaktu,“ odsekla.

Lyle chtěl ještě něco říct, ale otočila jsem se k němu, ukázala jsem mu prstem na hruď a nehlasnými ústy naznačila, aby mlčel. Sklapl. Otevřel pusu, zase ji zavřel, pohlédl na dívku na pódiu, která teď předváděla pantomimu soulože s podlahou, a vyšel dveřmi ven.

Už však bylo pozdě, Krissi mi právě sdělovala, že se ještě musí s někým sejít. Když jsem s barmanem vyrovnávala účet, zeptala se, jestli bych jí nepůjčila dvacet dolarů.

„Koupím za to Colleen něco k večeři,“ zalhala. Pak svůj požadavek rychle změnila na padesát. „Ještě jsem si nezkasírovala šek s výplatou. Všechno vám to vrátím.“ Okázale se přehrabovala v kabelce, podala mi list papíru a pero, požádala mě, abych jí napsala adresu, a znovu slíbila, že mi ty peníze určitě, určitě pošle.

V duchu jsem částku přihodila na Lylův účet a přisunula jsem peníze ke Krissi, která si je přede mnou přepočítala, jako by se bála, že ji ošidím. Otevřela tu obrovskou tlamu své kabelky a na podlahu z ní vypadl kojenecký hrníček.

„Nechte to ležet,“ mávla rukou, když jsem se sehnula a chtěla ho sebrat. Tak jsem ho tam nechala.

Pak jsem vzala umaštěný kus papíru a napsala na něj adresu i jméno. Libby Dayová. Jmenuju se Libby Dayová, ty prolhaná děvko.

PATTY DAYOVÁ

2. LEDNA 1985

13.50

Patty by bylo zajímalo, kolik hodin už asi s Dianou v životě strávily tím, že v různých autech společně jezdily sem a tam: tisíc? dva tisíce? Možná byste dospěli k celkové době dvou let, kdybyste všechny ty časy dali k sobě a sečetli, jak to vždycky dělají firmy nabízející matrace: celou třetinu života strávíte spánkem, tak proč si k tomu nepořídit pohodlnou matraci? Říká se, že osm let prostojíte ve frontách. Šest let strávíte močením. Když se na to díváte takhle, je život dost neutěšený. Dva roky strávíte v čekárnách u lékaře, ale jen tři hodiny sledováním toho, jak se Debby u snídaně směje, až jí začne téct mléko po bradičce. Dva týdny pojídáním rozměklých lívanců, které pro ni usmažily holky a v nichž uprostřed stále zůstávalo nakyslé syrové těsto. Pouhou hodinu užaslým sledováním toho, jak si Ben nevědomky posouvá baseballovou čepici za uši pohybem, který je přesnou kopií pohybu, jaký dělal jeho dědeček   dědeček, který zemřel, když byl Ben ještě malé nemluvně. Zato šest let kydání hnoje, tři roky vyhýbání se telefonátům od výběrčích účtů. Možná měsíc sexu, možná jeden den dobrého sexu. Spala v životě celkem se třemi muži. S tím svým laskavým klukem ze střední školy, s Runnerem, s tím frajerem, který ji laskavému klukovi ze střední školy přebral, opustil ji a nechal samotnou se čtyřmi (báječnými) dětmi, a s chlapíkem, s nímž chodila pár měsíců někdy v letech poté, co Runner zmizel. Vyspali se spolu celkem třikrát a děti při tom byly v domě. Skončilo to pokaždé trapnou scénou. Ben, který byl v jedenácti letech nabručený a majetnický, se vždy po ránu usadil v kuchyni, aby je mohl probodávat nepřátelskými pohledy, když vyšli z její ložnice, a Patty uváděl do rozpaků pach partnerova semene na jejím těle, připadal jí hrozně pronikavý a nepříjemný, zejména pro její vlastní děti, které byly dosud v pyžamu. Od samého začátku bylo jasné, že to k ničemu nepovede, a Patty nikdy nesebrala dost odvahy, aby to s někým jiným zkusila znovu. Libby za jedenáct let ukončí střední školu, tak možná potom. To jí bude třiačtyřicet, což je věk, v němž ženy údajně dosahují vrcholu sexuality. Nebo něčeho takového. Možná to je menopauza.

„Zkusíme to ve škole?“ zeptala se Diana a Patty se vytrhla z třívteřinového transu a připomněla si jejich děsivé poslání, úkol, který je čekal: najít jejího syna a pak… co? Někam ho schovat, dokud se to nepřežene? Odvézt ho k té malé holce domů a všechno si to tam vyjasnit? V rodinných filmech matka vždycky přistihla syna při krádeži, odvedla ho zpátky do obchodu a přiměla ho, aby roztřesenou rukou zcizené cukroví vrátil a poprosil o odpuštění. Věděla, že Ben občas něco ukradne. Než si začal zamykat dveře, nacházela tu a tam v jeho pokoji neznámé předměty právě tak velké, že se vesměs vešly do kapsy. Svíčku, baterie, plastovou krabičku s figurkami vojáků. Nikdy mu nic neřekla, což bylo strašné. Něco v ní nemělo chuť se tím zabývat   jezdit až do města, aby si tam promluvila s nějakým klukem, který dostával minimální mzdu a bylo mu to stejně jedno. A něco jiného (ještě horšího) v ní si kladlo otázku: Proč ne, sakra? Ten kluk toho má tak málo, tak proč dál nepředstírat, že je to něco, co dostal od kamaráda? Ať si ty kradené tretky nechá, v celkovém schématu věcí je takové provinění jen pouhá prkotina.

„Ne, do školy určitě nejel. Tam jezdí pracovat vždycky jen v neděli.“

„Dobrá, tak kam?“

Dojeli k semaforu, který se na závěsné šňůře kýval jako kus pověšeného prádla. Silnice za ním končila a ústila na pastvinu patřící bohaté rodině pozemkových vlastníků, která bydlela v Coloradu. Odbočka doprava vedla do Kinnakee jako takového   a tudíž k městu a ke škole. Odbočka doleva vedla hlouběji do srdce Kansasu a všude kolem ní se rozprostíraly farmy, kde bydleli i Benovi dva kamarádi, ti ostýchaví „Budoucí američtí farmáři“, kteří ani nedokázali požádat o Bena, když zvedla telefon.

„Jeď doleva, podíváme se k Muehlerovým.“

„Ještě s nimi kamarádí? To je dobře. Nikoho by ani nenapadlo, že by ti kluci mohli provést něco… divnýho.“

„Myslíš to tak, že Ben jo?“

Diana si povzdechla a zabočila doleva. „Já jsem na tvý straně, Pé.“

Bratři Muehlerové se od narození každý rok o Halloweenu převlékali za farmáře, rodiče je vždy ve stejném pickupu odvezli do Kinnakee, kde je vysadili na Bulhardt Avenue a šli si sednout do restaurace na kávu, zatímco chlapci obcházeli domy v pracovních kombinézách a malých kšiltovkách s nápisem John Deere. Bratři Muehlerové stejně jako jejich rodiče mluvili výhradně o vojtěšce, obilí a počasí a v neděli chodili do kostela, kde se modlili za něco, co pravděpodobně souviselo s úrodou. Muehlerovi byli dobří lidé bez špetky představivosti a s osobností tak úzce spojenou s půdou, že dokonce i jejich kůže jako by napodobovala brázdy a hřebeny kansaských polí.

„Já vím.“ Patty se natáhla a chtěla položit dlaň na Dianinu ruku právě ve chvíli, kdy Diana přeřadila, takže ji nechala chvíli jen tak viset ve vzduchu a pak ji vrátila zpátky do klína.

„To snad ne, ty kreténe pitomá!“ zaječela Diana na auto před sebou, které se plazilo skoro třicetikilometrovou rychlostí a ještě úmyslně zpomalilo, když se Diana nalepila na jeho zadní nárazník. Strhla volant na stranu, aby ho předjela, a Patty prkenně hleděla před sebe, ačkoli cítila řidičův obličej, který na ni v jejím periferním zorném poli zíral jako kalný měsíc. Co je to za člověka? Už slyšel tu novinu? To proto na ni tak kouká, možná dokonce ukazuje prstem? To je ženská, co vychovala toho kluka. Toho Dayovic sígra. Pokud to Diana slyšela včera večer, dnes dopoledne už určitě vyzváněla stovka telefonů. Doma její tři holky nejspíš seděly u televize a otáčely se od kreslených grotesek k řinčícímu telefonu, který měly podle jejího příkazu zvedat pro případ, že by zavolal Ben. Nepřipadalo jí moc pravděpodobné, že ji poslechnou, byly příliš vystresované dnešním ránem. Kdyby na farmu někdo přijel, našel by tam tři nehlídané uslzené děti ve věku deseti a méně let, choulící se k sobě na podlaze obývacího pokoje a děsící se každého zvuku.

„Možná měla jedna z nás zůstat doma… pro všechny případy,“ hlesla Patty.

„Ty nikam sama nepojedeš, dokud tohle neskončí, a já bych nevěděla, kam jet. Takhle je to správně. Michelle už je velká holka. Já jsem tě hlídala, když jsem byla ještě mladší než ona.“

Jenže to bylo v dobách, kdy to lidé běžně dělali, pomyslela si Patty. V dobách, kdy si rodiče klidně vyrazili na celý večer, nechali děti samotné a nikomu na tom nepřipadalo nic špatného. V 50. a 60. letech, kdy se tady venku na staré tiché prérii nikdy nic nedělo. Dnes se považovalo za nesprávné, aby malá děvčata jezdila sama na kole nebo někam chodila v menších skupinách než ve třech. Patty kdysi byla na večírku spojeném s prodejní prezentací, který pořádala jedna Dianina kolegyně z práce po vzoru večírků firmy Tupperware, místo úhledných plastových nádob se tam však nabízely píšťalky a spreje se slzným plynem pro případ pokusu o znásilnění. Žertem se zeptala, co by to muselo být za šílence, který by jel až do Kinnakee, aby tam někoho přepadl, a blondýna, s níž se právě seznámila, zvedla oči od nového přívěsku na klíče s pepřovým sprejem a opáčila: „Jednu moji kamarádku kdysi znásilnili.“ Patty si tehdy z pocitu provinilosti koupila několik sprejů se slzným plynem.

„Lidi si myslej, že jsem špatná matka, a proto že se tohle všechno stalo.“

„Nikdo si nemyslí, že jsi špatná matka. A pokud chceš znát můj názor, tak jsi superženská: staráš se o celou farmu, každej den vypravíš čtyři děcka do školy a nemusíš vypít galon bourbonu, abys to dokázala.“

Patty si okamžitě vzpomněla na ledově chladné ráno před dvěma týdny, kdy se málem rozplakala vyčerpáním. Samotná představa, že se obleče a odveze děvčata do školy, jí připadala absolutně nemožná. Nechala je tedy všechna tři doma, kde spolu s ní sledovala deset hodin televizních seriálů a soutěžních kvízů. Chudáka Bena donutila, aby jel na kole, vystrčila ho ze dveří s příslibem, že znovu požádá, aby k nim příští rok zajížděl školní autobus.

„Nejsem dobrá matka.“

„Mlč.“

Dům Muehlerových stál na slušně velkém pozemku o rozloze přinejmenším čtyř set akrů. Byla to maličká stavba připomínající zdáli květ pryskyřníku, žlutou skvrnku uprostřed mnohakilometrové plochy zeleného ozimého obilí a sněhu. Vítr ještě o něco zesílil; podle předpovědi počasí mělo celou noc sněžit a pak mělo přijít náhlé jarní oteplení. Tahle formulace jí utkvěla v paměti: náhlé jarní oteplení.

Jely po holé a nepřívětivé silničce vedoucí k domu, minuly kultivátor dřepící hned za vraty stodoly jako ustájené zvíře. Jeho zakřivené lopatky vrhaly na zem stíny podobné roztaženým spárům. Diana vyrazila tiché zachrchlání, k němuž se uchylovala pokaždé, když se necítila ve své kůži, falešné odkašlání, které mělo zaplnit ticho. Když vystupovaly z auta, nepodívaly se po sobě. Z okolních stromů je s krákáním pozorně sledovali nerudní a ukřičení vlhovci. Jeden prolétl kolem nich a v zobáku se mu třepotal kus stříbrné stužky z vánočních lamet. Jinak se však nikde nic nepohnulo, nevrčely tu žádné motory, nebouchala žádná zavíraná vrata, z domu nebylo slyšet televizi, všude vládlo jen ticho země zasypané sněhem.

„Nikde nevidím Benovo kolo,“ utrousila jen Diana, když zabušily klepadlem do dveří.

„Třeba je vzadu.“

Dveře jim přišel otevřít Ed. Jim, Ed a Ben chodili všichni do stejného ročníku, bratři však nebyli dvojčata, jeden z nich minimálně jednou, možná i dvakrát propadl. Měla dojem, že to byl právě Ed. Okamžik na ni překvapeně zíral, malý kluk, vysoký nějakých sto šedesát centimetrů, ale s atletickou postavou dospělého muže. Vrazil ruce do kapes a ohlédl se přes rameno.

„Jejda, dobrý den, paní Dayová.“

„Ahoj, Ede. Promiň, že otravuju o vánočních prázdninách.“

„Ale ne, to nevadí.“

„Hledám Bena   neviděli jste ho? Není tady?“

„Be-en?“ Vyslovil to dvouslabičně, jako by ho její otázka pobavila. „Ne, Bena jsme neviděli už… no, myslím, že jsme ho vlastně neviděli od začátku školního roku. Jenom ve škole. Dal se teď dohromady s jinou partou.“

„S jakou partou?“ zeptala se Diana a Ed se poprvé podíval i na ni.

„No, totiž…“

Viděla, jak se ke dveřím blíží Jimova silueta, ozářená zezadu světlem z kuchyňského okna. Dokolébal se k nim, vyšší a ramenatější než bratr.

„Co pro vás můžeme udělat, paní Dayová?“ Strčil do dveří nejprve obličej a pak i tělo a pomalu odstrčil bratra stranou. Dveře jich rázem byly zcela plné. V Patty to vyvolalo chuť natáhnout krk a nakouknout přes ně dovnitř.

„Jen jsem se ptala Eda, jestli jste dnes neviděli Bena, a on mi říká, že už se s ním moc nevídáte celý tenhle školní rok.“

„Hmm, ne. Škoda, že jste nezavolala, mohla jste si ušetřit cestu.“

„Potřebujeme ho rychle najít, nemáte představu, kde by asi mohl být? Jde o naléhavou rodinnou záležitost,“ vyptávala se Diana.

„Hmm, ne,“ opakoval Jim. „Je mi líto, že vám nemůžeme pomoct.“

„Nemůžete nám říct aspoň jméno někoho, s kým se teď stýká? Nějaké přece znát musíte.“

Ed mezitím ustoupil do pozadí, takže teď se ozýval ze stínu obývacího pokoje.

„Pověz jí, ať zavolá 1-800-Ďábel a spol.!“ uchechtl se.

„Cože?“

„Nic.“ Jim pohlédl na knoflík dveří, na němž měl položenou ruku, a zvažoval, jestli nezačít dveře zavírat.

„Nemůžeš nám pomoct, Jime, prosím?“ zamumlala Patty. „Prosím.“

Chlapec se zamračil, zaťukal špičkou vysoké kovbojské boty na podlahu jako balerína a odmítl zvednout oči. „Chodí teď s takovou, no, bandou uctívačů ďábla.“

„Co to znamená?“

„Vede to jeden starší kluk, nevím, jak se jmenuje. Hodně berou drogy, peyotl nebo co, zabíjejí krávy a tak podobně. Nebo se to aspoň říká. Nejsou to ale kluci z naší školy. Tedy nejspíš až na Bena.“

„No dobrá, ale někoho přece jménem znát musíš,“ domlouvala mu Patty.

„Fakt neznám, paní Dayová. My se od těchhle věcí držíme stranou. Je mi líto, snažili jsme se zůstat s Benem kamarádi, ale… Chodíme tady do kostela, a rodiče jsou na nás přísní. Takže… vážně je mi líto.“

Díval se do země, nic dalšího neříkal a Patty už také nenapadaly žádné další otázky.

„Dobrá, Jime, díky.“

Zavřel dveře, a ještě než se stačily otočit, uslyšely z domu zahulákání Ty idiote, proč jsi jim to musel říct! Pak následoval těžký úder do zdi.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Když znovu seděli v autě, řekl Lyle jen tři slova: „To je hrůza.“

Mmmm, zamumlala jsem místo odpovědi. Krissi mi připomínala mne samotnou. Chamtivá a plná úzkosti, neustále si něco syslila. Třeba ten sáček čipsů. My somráci máme všichni rádi malá balení potravin, protože se jich lidé snáz vzdávají.

Dvacet minut jsme pokračovali v jízdě mlčky a pak se Lyle ozval tím svým faktografickým tónem moderátora zpráv: „Je evidentní, že o tom Benově sexuálním obtěžování lže. Myslím, že lhala i svému tátovi. Myslím, že Loua Catese popadl záchvat vzteku, pobil vaši rodinu a až později zjistil, že mu lhala. Že zcela bezdůvodně vyvraždil nevinnou rodinu. Ergo, jeho vlastní rodina se rozpadne. Lou Cates zmizí a dá se na pití.“

„Ergo?“ popíchla jsem ho.

„Je to solidní teorie. Nemyslíte?“

„Myslím, že na žádné další pohovory byste se mnou neměl chodit. Působí to trapně.“

„Já celý ten projekt financuju, Libby.“

„Jo, ale tímhle mu nepomáháte.“

„Promiňte,“ zabručel a oba jsme zmlkli. Když však v dáli před námi začala světla Kansas City zbarvovat oblohu mdle oranžovým nádechem, Lyle zopakoval, aniž by se na mne podíval: „Je to ale solidní teorie, ne?“

„Všechno je jen teorie, proto je to taková záhada!“ napodobila jsem ho posměšně. „Prostě úžasná záhada nazvaná Kdo zabil Dayovy?“ deklamovala jsem slavnostně. Po několika dalších minutách jsem neochotně připustila: „Myslím, že je to dobrá teorie, ale taky myslím, že bychom se měli podívat i na Runnera.“

„S tím souhlasím. Přesto ale hodlám Loua Catese najít.“

„Jen si poslužte.“

Vysadila jsem ho zase před restaurací U Sáry a ani jsem se nenabídla, že ho zavezu domů. Zůstal stát na chodníku jako malý kluk, kterého zaskočilo, že ho rodiče doopravdy dokážou nechat samotného na dětském táboře. Domů jsem dorazila pozdě a celá rozlámaná a nedočkavě jsem začala počítat peníze. Zatím jsem na Vražedném klubu vydělala tisíc dolarů a dalších pět stovek mi Lyle dlužil za Krissi, ačkoli Krissi by evidentně byla mluvila s kýmkoli. Jenže už v okamžiku, kdy jsem si tohle pomyslela, jsem si uvědomila, že to není pravda. Řekla jsem si v duchu, že mezi těmi cvoky ve Vražedném klubu není nikdo, kdo by to s Krissi dokázal takhle zvládnout. Mluvila se mnou, protože jsme obě měly v krvi stejnou chemii: hanbu, vztek, chamtivost. Neoprávněnou nostalgii.

Ty peníze jsem si zasloužila, pomyslela jsem si a bez zjevného důvodu jsem se cítila dotčeně. Lyle mi zjevně platil bez jakýchkoli výhrad. Jenže takhle to se mnou chodilo   vedla jsem v duchu rozčilené diskuse na svoji obhajobu a vztekala jsem se kvůli věcem, které se vůbec nestaly. Zatím.

Ty peníze jsem si vydělala zaslouženě (už jsem byla klidnější), a pokud se mi ozve Runner, pokud si promluvím s Runnerem, vydělám ještě spoustu dalších a budu zaopatřená na dobré čtyři měsíce. Budu-li žít hodně skromně.

Řekněme spíš pět měsíců: než jsem dojela domů, Lyle už mi nechal na záznamníku vzkaz, že někteří z místních Vražedných úchylů by chtěli uspořádat něco na způsob blešího trhu, kde by nakoupili pár mých rodinných „suvenýrů“. Zorganizovala by to Magda, budu-li mít zájem. Jeskynní troll Magda, která na moji fotografii přimalovala čertovské rohy. Ano, Magdo, hrozně ráda tě navštívím u tebe doma, kde že to máš uložené rodinné stříbro?

Vypnula jsem záznamník, který jsem ukradla už své předminulé spolubydlící. Pomyslela jsem na Krissi a věděla jsem, že i její dům je pravděpodobně plný různého haraburdí, které patřívalo někomu jinému. Já jsem měla ukradený záznamník, téměř kompletní sadu stříbrných příborů posbíraných v různých restauracích a půltucet slánek a pepřenek včetně toho nového páru z Tim-Clark’s Grille, který jsem se ještě nepřinutila přenést ze stolku v předsíni do kuchyně. V jednom koutě obývacího pokoje stojí vedle starého televizoru krabice s více než stovkou malých lahviček pleťové vody, které jsem nakradla. Nechávám si je, protože se ráda dívám na všechny najednou   růžové, červené i zelené. Vím, že bych každému, kdo by přišel ke mně domů, připadala jako blázen, ale jednak ke mně nikdo nechodí, jednak se mi příliš líbí, než abych se jich zbavila. Máma měla ruce vždy drsné a suché, neustále si je něčím mazala, ale nebylo to nic platné. Byl to jeden z našich oblíbených způsobů, jak ji škádlit: „No tak, mami, nesahej na mě, jsi jako aligátor!“ V kostele, kam jsme nepravidelně docházeli, byla na dámské toaletě pleťová voda, která podle mámy voněla po růžích: všechny jsme si ji stříkaly na ruce, čichaly jsme k nim a radovaly se, že voníme jako dámy.

Diana mi nevolala. Můj vzkaz už určitě dostala, ale neozvala se. To se mi nějak nezdálo, vždycky totiž projevovala velkou ochotu přijmout moji omluvu. Myslela jsem, že tomu tak bude i po téhle poslední dlouhé odmlce   po šesti letech. Asi jsem jí tu svou knihu měla poslat s věnováním.

Otočila jsem se a zamířila k druhé sadě krabic, k těm, které byly uložené pod schody a které mi připadaly tím hrozivější, čím víc jsem si dovolovala přemýšlet o vraždách. Jsou to jen krámy, přesvědčovala jsem se. Nemůžou ti ublížit.

Když mi bylo čtrnáct, často jsem přemýšlela o sebevraždě   dnes je to něco jako koníček, ale ve čtrnácti letech to bylo životní poslání. Jednoho zářijového dopoledne těsně po začátku školního roku jsem vytáhla Dianinu čtyřiačtyřicítku Magnum a celé hodiny jsem ji jako malé děcko chovala v klíně. Jaká by to byla paráda, kdybych si prostě ustřelila hlavu a všechny moje mizerné nálady by se zaduněním pistole zmizely, jako když rozfouknete semínka pampelišky. Představila jsem si ale i Dianu, jak se vrátí domů a najde tam moje malé tělo a rudou stěnu, a nedokázala jsem to udělat. Proto jsem ji taky nejspíš tak nenáviděla   že mi nedovolila udělat to, po čem jsem nejvíc toužila. Nemohla jsem jí to ale udělat, a tak jsem sama se sebou uzavřela kompromis: pokud se budu prvního února pořád cítit takhle mizerně, zabiju se pak. A prvního února jsem na tom byla úplně stejně, uzavřela jsem však další kompromis: pokud to bude stejná mizérie ještě prvního května, udělám to pak. A tak dál. Pořád jsem tady.

Podívala jsem se na krabice a přiměla jsem se k mírnějšímu kompromisu: pokud to za dvacet minut už dál nevydržím, všechny ty krámy spálím.

První krabici jsem otevřela snadno, jedna strana upadla, jen co jsem z ní strhla pásku. Na vrcholu hromady uvnitř leželo tričko z koncertu skupiny The Police, které patřívalo mámě, potřísněné nějakým jídlem a úžasně hebké.

Osmnáct minut.

Pod tričkem byl gumičkou sepnutý štůsek školních sešitů, vesměs Debbyiných. Namátkou jsem je na několika místech rozevřela:

Harry S. Truman byl 33. americkým prezidentem a pocházel z Missouri.

Srdce je čerpadlem lidského těla a zajišťuje v něm celém oběh krve.

Pod tím byla schovaná hromádka vzkazů od Michelle pro mne, ode mne pro Debby, od Debby pro Michelle. Když jsem se jimi probírala, narazila jsem na narozeninové blahopřání se zmrzlinovým pohárem na titulní stránce; třešinka na zmrzlině byla vyvedená z rudých flitrů.

Milá Debby, napsala máma svým stísněným písmem. Je pro nás obrovské štěstí, že máme v rodině tak sladkou, laskavou a ochotnou holčičku. Jsi moje třešinka na poháru! Máma

Nikdy se nepodepisovala jako maminka, napadlo mě, nikdy jsme jí tak ani jako holky neříkaly. Chci k mamince, pomyslela jsem si. Nikdy jsme to tak neřekly. Cítila jsem, jak se ve mně uvolňuje něco, co by se uvolnit nemělo. Jako povolený steh.

Čtrnáct minut.

Probírala jsem se dalšími vzkazy, ty nudné a nic neříkající jsem dávala stranou pro Vražedný klub, stýskalo se mi po sestrách a občas jsem se zasmála těm podivným starostem, které jsme tehdy měly, šifrovaným vzkazům, primitivním kresbám, seznamům lidí, které jsme měly a neměly rády. Už jsem zapomněla, jak jsme si všechny tři Dayovic holky byly blízké. Vlastně bych ani nebyla řekla, že jsme si nějak zvlášť blízké byly, ale teď, když jsem studovala naši korespondenci se zaujetím staré panny věnující se antropologii, jsem si uvědomila, že to tak skutečně bylo.

Jedenáct minut. Tady byly Michelliny deníčky, všechny sepnuté gumou a zastrčené v koženkových deskách. Každoročně dostávala k Vánocům dva   potřebovala jich dvakrát víc než normální holka. Do jednoho z nich začala psát vždy hned pod stromečkem, počítala a zaznamenávala všechny dárky, které každá z nás dostala.

Otevřela jsem deník z roku 1983 a vzpomněla jsem si, jak všetečná potvora Michelle byla už v devíti letech. V záznamech z příslušného dne psala o tom, že slyšela svoji oblíbenou učitelku, slečnu Berdallovou, neslušně mluvit s nějakým mužem po telefonu v učitelské společenské místnosti   a to slečna Berdallová ani nebyla vdaná! Michelle zvažovala, jestli by jí slečna Berdallová nepřinesla něco dobrého k obědu, kdyby ji konfrontovala. (Slečna Berdallová kdysi zjevně Michelle dala polovinu své koblihy s džemem a Michelle byla od té doby na ni a na její hnědé papírové sáčky permanentně fixovaná. Na učitele se obvykle dalo spolehnout, že vám dají půl sendviče nebo kousek ovoce, pokud jste na ně dostatečně dlouho upřeně zírali. Jen jste to nesměli dělat moc často, protože pak poslali domů vzkaz a máma brečela.) Michelliny deníky byly plné dramat a narážek typických pro základní školu: Pan McNany o přestávce venku hned před chlapeckou šatnou kouřil a pak použil osvěžovač dechu (slovaosvěžovač dechu byla několikrát podtržená), aby to nikdo nepoznal. Paní Joekepová z kostela pila ve svém autě… a když se jí Michelle zeptala, jestli má chřipku, protože proč by jinak pila z té láhve, paní Joekepová se rozesmála a dala jí dvacet dolarů jako za skautské koláčky, ačkoli Michelle vůbec ve skautu nebyla.

Zatraceně, psala tam dokonce i o mně: věděla například, že jsem lhala, když jsem mámě říkala, že jsem nepraštila Jessiku O’Donnellovou. V tom měla pravdu, udělala jsem chudákovi té holce monokl, mámě jsem se ale zapřísahala, že spadla z houpačky. Libby říkala, že jí to našeptal ďábel, zapsala si Michelle. Měla bych to říct mámě?

Zaklapla jsem deník z roku 1983, prolistovala jsem léta 1982 a 1984. Deník z druhého pololetí roku 1984 jsem pročetla důkladně pro případ, že by do něj Michelle napsala něco zajímavého o Benovi. Nebylo tam nic zvláštního, jen opakované konstatování, že je to hrozný pitomec a nikdo ho nemá rád. Byla bych ráda věděla, jestli měla stejný nápad i policie. Představila jsem si nějakého nešťastného policejního nováčka, jak o půlnoci jí donesenou čínu a čte si o tom, že Michellina nejlepší kamarádka poprvé menstruovala.

Devět minut. Další narozeninová blahopřání a dopisy, a pak jsem vyhrabala vzkaz, který byl složitěji poskládaný než ostatní, téměř jako origami znázorňující penis, což také zřejmě bylo účelem, protože nahoře bylo napsané slovo HŘEBEC. Rozložila jsem ho a začetla se do zaobleného dívčího písma:

Drahý hřebče,

sedím na hodině biologie a tak po tobě toužím, že si to pod lavicí dělám prstem. Dokážeš si představit moji kundičku? Pořád ještě je zahřátá a zarudlá od tebe. Přijď dnes po škole ke mně domů, jo? Chci si s tebou pořádně zařádit!!! Už teď jsem děsně nadržená. Chtěla bych, aby ses prostě nastěhoval ke mně vždycky, když jsou naši pryč. Tvoje máma je tak mimo, že si toho ani nevšimne. Proč zůstávat doma, když můžeš být se mnou? Tak se trochu pochlap a pověz mámě, ať si trhne nohou. Byla bych moc nerada, kdybys mě jednou přišel navštívit a zjistil, že už jsem si to zařídila někde jinde. Tak do toho! Ach, mám hroznou chuť na sperma. Přijď za mnou po škole k autu, zaparkuju na Passel Street.

Brzo ahoj,

Diondra

Ben přece s žádnou holkou nechodil, určitě ne. Nenašel se jediný člověk, včetně samotného Bena, který by něco takového tvrdil. Jméno mi ani neznělo povědomě. Na dně krabice byla hromádka našich školních ročenek   od roku 1975, kdy začal do školy chodit Ben, až do roku 1990, kdy mě Diana poprvé poslala pryč.

Otevřela jsem svazek za ročník 1984 1985 a prohlédla si Benovu třídu. Žádná Diondra, zato Benova fotografie, nad níž mě zabolelo u srdce: svěšená ramena, volné polodlouhé vlasy a košile s límečkem, kterou si bral na všechny zvláštní příležitosti. Představovala jsem si, jak si ji doma v den fotografování obléká a nacvičuje si v zrcadle úsměv. V září 1984 ještě nosil košile, které mu kupovala máma, a v lednu už z něj byl zlostný černovlasý spratek obviněný z vraždy. Zkusila jsem to v ročníku nad Benem a občas jsem sebou škubla, když jsem narazila na nějakou Dianu nebo Dinu, Diondra tam však nebyla. Šla jsem ještě o ročník výš a už jsem toho pomalu chtěla nechat, když jsem ji našla. Diondra Wertznerová. Příšerné jméno, a když jsem přejížděla prstem po řadě snímků, čekala jsem, že uvidím nějakou budoucí babu ze školní jídelny, nějakou hrubou a kníratou holku, a místo ní jsem našla hezké děvče s buclatými tvářemi a hustou kšticí tmavých lokýnek. Měla drobné rysy, které trochu přehnaně zdůrazňovala silným nalíčením, i na fotografii však jako by vyvstávala ze stránky. V hluboko posazených očích bylo něco vyzývavého a mezi pootevřenými rty vyčnívaly ostré štěněcí zuby.

Vytáhla jsem ročenku z předchozího ročníku a v ní nebyla. Zkusila jsem následující ročník a nebyla ani tam.

BEN DAY

2. LEDNA 1985

15.10

V Treyově pickupu to páchlo trávou, propocenými ponožkami a sladkým vinným střikem, který tam pravděpodobně rozlila Diondra. Často se jí stávalo, že se zpila do bezvědomí s lahví stále v ruce, byl to její oblíbený způsob pití, lít do sebe alkohol, dokud neztratí vědomí, a ten poslední lok mít pro všechny případy neustále po ruce. Podlaha pickupu byla posetá starými obaly od jídel ze stánků, rybářskými háčky, leželo tam jedno číslo Penthousu a na střapatém koberečku pod Benovýma nohama stál karton s krabičkami nadepsanými Mexické skákající fazole; na každé krabičce byl obrázek malé fazolky v sombreru a oblé křivky pod jejíma nohama naznačovaly, že poskakuje.

„Dej si,“ ukázal na ně Trey.

„Ne, díky, nejsou v nich nějací brouci nebo co?“

„Jo, vlastně spíš larvy,“ přikývl Trey a doprovodil to smíchem rachotícím jako dunění sbíječky.

„No paráda, díky, to je teda úžasný.“

„Sakra, člověče, jen si z tebe dělám srandu, uklidni se.“

Zajeli k prodejně 7-Eleven, kde Trey mávl na Mexičana za pultem   tomuhle říkám skákající Mexičan   a nechal k Benovi naložit basu piva Beast, pár balíčků nachos k ohřátí v mikrovlnce, které vždy vyžadovala Diondra, a kus sušeného hovězího, který Trey držel v ruce jako kytici.

Prodavač se na Treye usmál a vyrazil kvílivý indiánský válečný pokřik. Trey si překřížil paže na prsou a naznačil pár kroků mexického tance jarabe. „Tak mi to spočítej, José.“ Prodavač už nic neřekl a Trey mu nechal od cesty dobré tři dolary. Ben o tom přemýšlel celou cestu do Diondřina domu. O tom, že je většina tohohle světa plná lidí, jako je Trey, kteří někomu nechají tři dolary, jako by to bylo něco úplně normálního. Jako je i Diondra. Před několika měsíci, bylo to na velice horkém konci září, se Diondra musela starat o své dva malé bratrance, nevlastní bratrance z druhého kolene, nebo co to vlastně bylo, naložili je tedy s Benem do auta a odvezli je do akvaparku kousek od hranic s Nebraskou. Celý měsíc tehdy jezdila s matčiným mustangem (její vlastní auto už ji nudilo) a celá zadní sedadla byla plná věcí, které si s sebou kluci přinesli, přičemž by Bena do té doby vůbec nenapadlo, že někdo může mít tolik krámů: tři různé opalovací krémy v lahvičkách s rozprašovači, plážové osušky, nafukovací čluny, plovací kruhy, plážové míče, kbelíčky a lopatičky. Byli to malí kluci, šest nebo sedm let, byli tam vzadu nacpaní se vším tím haraburdím, nafukovací čluny sténavě vrzaly pokaždé, když se pohnuli, a někde kolem Lebanonu kluci s hlasitým chichotáním stočili okénko, čluny vydávaly stále hlasitější steny, jako by dosahovaly vyvrcholení v nějakém rituálu páření nafukovacích matrací, a Ben si uvědomil, čemu se jejich svěřenci tak chichotají. Sbírali mince, které Diondra nechávala ležet na zadních sedadlech, na podlaze a v různých skulinách   všechny drobné prostě házela dozadu za sebe  , po hrstech je vyhazovali z okna a dívali se, jak se jako jiskry rozlétají do stran. A nebyly to jen centy, byla tam i spousta čtvrťáků.

Podle Benova názoru jste právě podle toho mohli rozlišit většinu lidí. Nezáleželo na tom, jestli jsou to milovníci psů nebo koček, jestli fandí tomu nebo onomu fotbalovému týmu. Záleželo na tom, jaký byl jejich vztah ke čtvrťákům. Pro něj čtyři čtvrťáky znamenaly dolar. Komínek čtvrťáků znamenal oběd. Za všechny čtvrťáky, které tihle malí hajzlíci toho dne vyházeli z okna, by si mohl koupit polovinu džínů. Neustále kluky napomínal, aby toho nechali, vysvětloval jim, že je to nebezpečné a nezákonné, mohli by dostat pokutu, přikazoval jim, aby se posadili a dívali se před sebe. Kluci se chechtali a Diondra hýkala smíchy   Ben tenhle tejden nedostane kapesný, když mu budete brát jeho drobný   a Ben si uvědomil, že jeho tajemství bylo odhaleno. Neměl tak pohotové zápěstí, jak se do té doby domníval: Diondra věděla, že sbírá mince, které zahodí. Připadal si jako děvče, jemuž náhlý poryv větru zvedl sukni. A přemýšlel o tom, co to vypovídá o ní, když vidí, jak její kluk paběrkuje na drobných, a nic neřekne. Znamená to, že se k němu chová hezky? Nebo naopak?

Plnou rychlostí dojeli k Diondřinu domu, obrovské béžové krabici obklopené plotem z drátěného pletiva, který měl zabránit Diondřiným pitbulům, aby zabili listonoše. Měla celkem tři, z toho jednu bílou horu svalů s obrovskými koulemi a šílenýma očima, kterého Ben nesnášel ještě víc než druhé dva. Když byli její rodiče pryč, nechávala je běhat po domě a psi vyskakovali na stoly a káleli po celé podlaze. Diondra po nich neuklízela, jen všechna ta kobercová vlákna znečištěná jejich výkaly pokaždé nastříkala osvěžovačem vzduchu z koupelny. Ten krásný modrý koberec v pokoji   Diondra jeho barvě říkala prašně fialová   byl teď minovým polem zadupaných psích hromádek. Ben se to snažil ignorovat. Nebyla to jeho věc, jak mu Diondra s oblibou připomínala.

Zadní dveře byly otevřené, ačkoli venku mrzlo, a pitbulové běhali ven a zase dovnitř, jako by předváděli nějaký salonní kouzelnický trik   žádný pitbul, jeden pitbul, dva pitbulové na dvoře! Tři pitbulové, kteří dovádivě několikrát oběhli dvůr kolem dokola a opět zmizeli uvnitř. Vypadali jako tažní ptáci ve formaci, štěkali a rafali po sobě.

„Já ty zasraný psy nesnáším,“ zabručel Trey a zastavil.

„Rozmazluje je.“

Psi spustili hlasitý útočný štěkot, a když Ben s Treyem zamířili k domovním dveřím, všichni tři je jako posedlí sledovali podél vnitřní strany plotu, strkali čumáky a pracky do mezer mezi dráty a štěkali, štěkali, štěkali.

Přední dveře byly také otevřené a z domu sálalo teplo. Prošli růžově vytapetovaným vstupním prostorem   Ben neodolal pokušení a dveře za sebou zavřel, aby ušetřil alespoň trochu energie   a pokračovali po schodech dolů, tedy do Diondřina podlaží. Diondra byla ve svém obývacím pokoji, polonahá tančila v obrovských křiklavě růžových ponožkách, bez kalhot a ve svetru, do něhož by se vešla dvakrát, s velikými oky, který Benovi připadal jako něco, co by měl nosit rybář a ne mladá dívka. Připomněl si ovšem, že i ve škole nosí všechna děvčata objemné, volné oblečení. Říkaly tomu šamstrovy košile nebo tátovy svetry. Diondra samozřejmě musela mít supervelký svetr a pod ním několik dalších vrstev: plandavé tričko s krátkým rukávem, jakési přiléhavé tílko a pruhovanou blůzu s límečkem. Ben jí kdysi nabídl jeden ze svých velkých černých svetrů, aby ho nosila jako šamstrův svetr, protože se považoval za jejího šamstra, jen však pokrčila nos a prohlásila: „To není to pravý. A je v něm díra.“ Jako by byla díra ve svetru horší než koberec plný psích hoven. Ben si nikdy nebyl jistý, jestli se Diondra skutečně vyzná ve všemožných nepsaných pravidlech a zásadách nějakého soukromého protokolu, nebo jestli si prostě vymýšlí hovadiny, aby si před ní připadal trapně.

Pohupovala se v rytmu skladby Highway to Hell, z krbu za ní šlehaly plameny a cigaretu držela daleko od svého nového oblečení. Měla asi tucet nových akvizic, vesměs ještě v plastových obalech, na ramínkách nebo v lesklých taškách, v nichž nahoře jako oheň jiskřil barevný hedvábný papír. Ležely tu i dvě krabice s botami a pár drobných balíčků, o nichž Ben ze zkušenosti věděl, že obsahují šperky. Když vzhlédla a spatřila jeho černé vlasy, odměnila ho širokým spokojeným úsměvem a zdviženými palci. „Paráda.“ A Ben se cítil o něco líp, ne jako takový idiot. „Říkala jsem ti, že to bude vypadat dobře, Beníku.“ A to bylo všechno.

„Co sis koupila, Dio?“ zeptal se Trey a začal se přehrabovat v taškách. Potáhl z její cigarety, dokud ji ještě držela, a sledoval, jak tam stojí bez kalhot. Zachytila Benův pohled, zvedla okraj svetru a ukázala mu boxerky, které nepatřily jemu.

„To je v pohodě, troubo.“ Přistoupila k němu a políbila ho, do nosu ho udeřil její lak na vlasy s vůní hroznového vína a pach cigaret a to ho trochu uklidnilo. Jemně ji držel, nijak pevně ji k sobě v tom okamžiku netiskl, a když na jazyku pocítil její jazyk, zachvěl se.

„Ach bože, buď tak laskav a přeskoč tu fázi ,nedotknutelný Diondry‘, jo?“ vyštěkla. „Pokud pro tebe ovšem nejsem moc stará.“

„Je ti sedmnáct,“ zasmál se Ben.

„Kdybys slyšel, co jsem slyšela já…“ zazpívala Diondra za doprovodu zvonivé melodie a znělo to naštvaně, znělo to dokonce přímo vztekle.

„O čem to mluvíš?“

„O tom, že sedmnáct je nejspíš na tvůj vkus trochu moc.“

Ben nevěděl, co na to říct. Diskutovat o něčem s Diondrou, když byla v téhle dětinsky hádavé náladě, znamenalo jen ji provokovat k nekonečným odpovědím typu „Ale ne, o nic nejde“ nebo „Povím ti to někdy jindy“ či „Neboj, já to zvládnu“. Stáhla si tuhé natužené vlasy dozadu, tančila kolem nich a v ruce se jí najednou zpoza jedné krabice s botami objevila sklenička. Krk měla plný zarudlých cucfleků, které jí nadělal v neděli, když se jí zakusoval do hrdla jako Drákula a ona ho povzbuzovala: „Víc, víc, když to budeš dělat takhle, nebude tam nic vidět, nezavírej pusu, nevystrkuj ten jazyk, ne, víc… Dělej! No tak! Je možný, že neumíš ani udělat cucfleka?“ a se zuřivě sešklebeným obličejem ho popadla za hlavu, otočila ho na bok a přisála se mu ke krku jako umírající ryba, vtahovala mu kůži do úst a ven ve zběsilém rytmu. Pak se od něj odtáhla. „To je ono!“ přikývla a přinutila ho podívat se do zrcadla. „A teď to takhle udělej mně!“

Výsledkem byla řada modrohnědých skvrn, které jako by jí na hrdle nadělaly pijavice a které Bena uváděly do rozpaků, dokud nepřistihl Treye, jak na ně upřeně zírá.

„Ale ne, broučku, jsi celý domlácený,“ vyhrkla Diondra, která si konečně všimla tržné rány na Benově hlavě. Naslinila si prst a začala mu otírat krev. „Někdo tě praštil?“

„Brouček nám hapal z kola,“ uculil se Trey. Ben mu neprozradil, že skutečně spadl z kola, a nyní se v něm zvedla vlna vzteku, že si z něj Trey dělá legraci a ještě ke všemu má pravdu.

„Jdi se bodnout, Treyi.“

„Héééj!“ protáhl Trey, ruce mu vystřelily vzhůru a oči mu ztvrdly.

„Někdo tě shodil z kola, broučku? Někdo ti chtěl ublížit?“ laskala ho Diondra.

„Koupila jsi taky něco Beníkovi, aby nemusel další měsíc chodit v těchhle smradlavejch pracovních džínech?“ zeptal se Trey.

„Samozřejmě, že koupila.“ Zazubila se a rázem zapomněla na Benovo zranění, ačkoli Ben doufal, že mu věnuje mnohem víc času. Popadla obrovskou červenou tašku a vytáhla z ní černé kožené kalhoty tlusté jako volská kůže, pruhované tričko a černou džínovou bundu pobitou lesklými cvočky.

„No ne, kožený gatě,“ zachechtal se Trey, „myslíš že randíš s Davidem Leem Rothem?“

„Bude mu to slušet. Běž si to vyzkoušet.“ Nakrčila nos, když se pokusil přitáhnout ji k sobě. „Už jsi někdy slyšel o sprše, Bene? Smrdíš jako školní jídelna.“ Vrazila Benovi oblečení do rukou a strkala ho před sebou k ložnici. „Je to dárek, Bene,“ zavolala za ním. „Až se ti uráčí, mohl bys mi třeba i poděkovat.“

„Děkuju!“ křikl přes rameno.

„Vysprchuj se, než si do toho vlezeš, prokristapána.“ Takže to myslela vážně, páchl jí. Věděl, že páchne, doufal ale, že to nikdo jiný necítí. Došel do koupelny na opačné straně Diondřiny ložnice   měla vlastní koupelnu jen pro sebe, zatraceně, a její rodiče měli také svoji, velikánskou, se dvěma umyvadly   a zmuchlal své špinavé oblečení do koule na jasně růžovém koberci. V rozkroku byl stále ještě zavlhlý z rozlitého vědra ve škole, penis měl scvrklý a lepkavě studený. Sprcha byla příjemná a Ben cítil, jak se uvolňuje. S Diondrou se tady ve sprše často milovali, plní bublin a teplé vody. A vždycky tam bylo mýdlo, nemuseli jste se mýt dětským šamponem, protože ta zatracená máma nedokázala ani zajet do obchodu.

Utřel se a znovu si oblékl boxerky. Ty, které měl dnes na sobě, mu také koupila Diondra. Když se spolu poprvé svlékli donaha, smála se jeho bílým slipům, až se málem zadusila. Snažil se vecpat boxerky do tuhé kůže   byla plná patentek, zipů a háčků a Ben se musel kroutit jako žížala, aby si kalhoty přetáhl přes zadek, o němž Diondra tvrdila, že je na něm to nejlepší. Problém byl v tom, že když se do kalhot konečně dostal, vysoukaly se mu boxerky až k pasu a vytvářely tam spoustu nevzhledných vyboulenin. Znovu ze sebe kalhoty stáhl, odkopl boxerky na hromádku svého starého oblečení a zježily se mu chlupy na těle, když zaslechl, jak si Trey a Diondra v obývacím pokoji něco špitají a chichotají se. Nasoukal si kalhoty na holé tělo, takže se na něj nalepily jako kožený potápěčský oblek. Bylo mu v nich horko. Na zadku už se začínal potit.

„Tak nám pojď zapózovat, hřebče!“ zavolala na něj Diondra.

Natáhl si tričko, vešel do ložnice a podíval se na sebe do zrcadla. Metaloví rockeři, které Diondra tak milovala, na něj shlíželi z plakátů na stěnách a dokonce i na stropě nad postelí, muži s obrovskými rozježenými účesy a s těly těsně nacpanými v kůži s opasky a přezkami podobnými knoflíkům na mimozemských robotech. Pomyslel si, že nevypadá špatně. Vypadal naopak docela slušně. Když se vrátil do pokoje, Diondra zapištěla, rozběhla se k němu a skočila mu do náruče.

„Já to věděla. Věděla jsem to. Jsi hřebec!“ Odhrnula mu z čela vlasy, které teď dosahovaly nepohodlné a nevzhledné délky k bradě. „Ještě potřebuješ zarůst, ale jinak už jsi hřebec.“

Ben pohlédl na Treye, který pokrčil rameny. „Na mě nekoukej, já tě dneska v noci šukat nebudu.“

Na podlaze se válela hromada odpadků, dlouhé, jako prsty tenké obaly od tyčinek Slim Jim a plastový tácek s několika šmouhami od sýra a pár drobky z nachos.

„To už jste všechno snědli?“ zeptal se Ben.

„Teď je řada na tobě, Treyánku Teepánku,“ prohlásila Diondra a odtáhla mu ruku od vlasů.

Trey zvedl košili s kovovými cvočky, kterou mu Diondra koupila (a proč vůbec něco kupuje Treyovi, napadlo Bena), a pomalu zamířil do ložnice připravit se na svůj výstup v módní přehlídce. Na chodbě zavládlo ticho, pak se ozvalo lupnutí otevíraného piva a následoval výbuch smíchu, uslzeného smíchu někoho, kdo se řehtá, až se za břicho popadá.

„Pojď sem, Diondro!“

Diondra už se také smála, když běžela dozadu za Treyem a Bena tam nechala stát a potit se v nových těsných kalhotách. Brzy už se také zalykala smíchem, a když se pak oba objevili, měli v obličejích výraz čiré slasti. Trey byl bez košile a v ruce držel Benovy boxerky.

„Člověče, ty sis tyhle drtiče koulí vzal jen tak na nahý tělo?“ vypravil ze sebe Trey mezi záchvaty smíchu s očima vykulenýma jako maniak. „Víš, kolik maníků už do těch kalhot pouštělo svoje sračky, než jsi je dostal ty? Právě teď se koupeš v potu z koulí osmi různejch kokotů. Prdel máš přimáčknutou přímo na něčí jinou prdel.“ Znovu se rozesmáli a Diondra přidala svůj obvyklý povzdech značící „chudáček Ben“: Áááchich.

„Myslím, že tady jsou taky nějaký šmouhy po sračkách, Diondro,“ pokračoval Trey a nakoukl do boxerek. „Asi by ses o to měla postarat, holčičko.“

Diondra boxerky štítivě uchopila mezi dva prsty, přešla pokoj a hodila je do ohně, kde sice zasyčely, ale nevzplály.

„Ani oheň tyhle zázraky nespálí,“ komentoval to chraptivě Trey. „Z čeho jsou ušitý, Bene, z polyesteru?“ Složili se oba na pohovku, Diondra se stočila na své straně a dál se smála, zatímco Trey si jí položil hlavu na bok. Smála se s pevně zavřenýma očima, pak stále ještě se zakloněnou hlavou jedno zářivě modré oko otevřela, zamrkala a přejela ho hodnotícím pohledem. Už už se chystal zamířit do koupelny a převléct se do vlastních džínů, když Diondra vyskočila a popadla ho za ruku.

„No tak, zlato, nerozčiluj se. Vypadáš skvěle. Vážně. Nevšímej si nás.“

„Jsou parádní, člověče. A pařit se v močce z někoho jinýho je možná přesně to, co potřebuješ, aby ti ty tvoje koule trochu narostly, co říkáš?“ Trey se znovu rozesmál, ale když se k němu Diondra nepřipojila, došel k lednici a vytáhl si další pivo. Stále ještě si neoblékl svoji novou košili, jako by se mu líbilo chodit do půl těla nahý, vystavovat na odiv chomáče černých chlupů na prsou, tmavé bradavky velikosti padesáticentů, svaly, které se mu všude nadouvaly pod kůží, tenký proužek ochlupení mezi pupíkem a rozkrokem, jaký Benovi nikdy neměl narůst. Ben, bledý, s malými kostmi a zrzavými vlasy, věděl, že takhle nikdy vypadat nebude, ani za pět nebo za deset let. Pohlédl na Treye a měl chuť pořádně si ho prohlédnout, věděl však, že by to nebyl dobrý nápad.

„No tak, Bene, nebudeme se hádat,“ konejšila ho Diondra a přitáhla ho k sobě na pohovku. „Po tom všem, co jsem o tobě dneska slyšela, bych měla mít vztek spíš já.“

„No prosím! Co tím chceš říct?“ zamračil se Ben. „Mám pocit, jako bys mluvila v hádankách. Měl jsem mizernej den a na tyhle hovadiny nemám náladu.“

Takhle to s Diondrou chodilo vždycky, dráždila ho; jako by mu neustále dávala drobné štulce a štípance, až z toho byl napůl šílený, a pak byla najednou vtělená nevinnost. „Co tě tak nabudilo?“

„Psssssst,“ zašeptala mu do ucha. „Nebudeme se hádat. Jsme spolu, tak proč bychom se hašteřili? Pojď ke mně do ložnice a usmíříme se.“ Z dechu jí bylo cítit pivo a prsty s dlouhými nehty měla volně položené v jeho rozkroku. Vytáhla ho na nohy.

„Je tady Trey.“

„Treyovi to bude jedno,“ opáčila a pak hlasitěji dodala: „Dívej se chvíli na kabelovku, Treyi.“

Trey jen něco zamručel, ani se na ně nepodíval a po hlavě skočil na pohovku; pivo mu při tom stříkalo z plechovky jako fontána.

Ben teď byl pořádně naštvaný, což bylo rozpoložení, které Diondře zjevně vyhovovalo. Měl chuť ho do ní vrazit a poslouchat, jak kňučí. Jen co za sebou zavřeli dveře, ty překližkové dveře, přes které je Trey nepochybně musel slyšet   dobře mu tak  , natáhl se a popadl ji, Diondra se otočila a poškrábala ho na obličeji tak silně, že mu vytryskla krev.

„Co to děláš, Diondro?“ Měl teď na tváři další škrábanec, ale nevadilo mu to. Jen dělej, poškrábej ty velké dětské tvářičky. Diondra na okamžik couvla, otevřela ústa, potom ho k sobě začala přitahovat a nepustila ho, dokud se oba nesvalili na její postel, z níž na druhé straně popadala plyšová zvířata, jako když se lumíci vrhají na smrt. Znovu ho škrábla na krku, a to už ji doopravdy chtěl pořádně přeříznout, doslova viděl rudě, jak se říká v komiksech, pomohla mu stáhnout kalhoty, které se z něj slouply jako spálená kůže, penis se mu vztyčil vzhůru a tvrdší už ani nemohl být. Svlékla si svetr, obnažila mléčně modrá měkká ňadra a on z ní zatím serval boxerky. Když se jí zadíval na pupík, otočila se k němu zády, navedla ho do sebe zezadu a ječela při tom To je všechno? To je všechno, co pro mě máš? Dokážeš mi to přece udělat líp! A Ben přirážel, až měl koule celé rozbolavělé, před očima se mu udělala tma, a pak bylo po všem, ležel na zádech a měl pocit, že se o něj pokouší infarkt. Zoufale lapal po dechu a zaháněl depresi, která vždy hrozila, že ho po sexu s ní zadusí, ten hrozný to je všechno splín.

Bylo to po dvaadvacáté, co měl Ben sex, vždy výhradně s Diondrou, počítal si to a viděl už dostatek televizních pořadů, aby věděl, že muži podle nich bezprostředně po aktu usínají pokojným spánkem. On sám nikdy neusnul. Býval naopak ještě rozrušenější, jako by v sobě měl příliš mnoho kofeinu, nevrlý a nepříjemný. Domníval se, že by sex měl člověka uvolnit   a během aktu to skutečně bylo fajn, vyvrcholení pak bylo přímo senzační. Potom mu ale pokaždé tak deset minut bylo do pláče. Tohle je všechno? podivoval se v duchu. Nejúžasnější věc na světě, kvůli které muži zabíjejí, a přitom takhle končí, za pár minut je po všem a vy zůstanete celí vyždímaní a deprimovaní. Pokud šlo o Diondru, nikdy nepoznal, jestli se jí to líbilo nebo nelíbilo, jestli se udělala nebo neudělala. Teď ležela vedle něj břichem vzhůru, nedotýkala se ho a sotva dýchala.

„Poslyš, potkala jsem dnes v nákupním centru pár holek,“ ozvala se Diondra po jeho boku. „Říkaly, že ve škole šukáš malý holčičky. Myslím jako desetiletý.“

„Co to meleš?“ zabručel ještě celý omámený Ben.

„Znáš nějakou malou holku jménem Krissi Catesová?“

Ben se musel silně ovládnout, aby nevyskočil z postele. Založil si paži za hlavu, vrátil ji zpátky k tělu a nakonec si ji položil na hruď.

„Jo, tu znám. Chodí do toho výtvarnýho kroužku, se kterým pomáhám po vyučování.“

„O žádným výtvarným kroužku jsi mi nikdy nic neříkal,“ podivila se Diondra.

„Nebylo co říkat, bylo to jen párkrát.“

„Co bylo jen párkrát?“

„Ten výtvarnej kroužek,“ upřesnil Ben. „Jenom jsem těm mrňousům vypomáhal. Požádala mě o to jedna moje bejvalá učitelka.“

„Říkaly, že s tebou chce mluvit policie. Že jsi s některejma z těch holek prováděl nějaký prasárny, s holkama, co jsou stejně starý jako tvoje sestry. Podivně jsi je osahával. Všichni říkaj, že jsi úchyl.“

Posadil se zpříma a před očima se mu mihl basketbalový tým posmívající se jeho černým vlasům, jeho perverznosti, byl chycený v šatně jako v pasti, dávali mu co proto, dokud je to nezačalo nudit, a pak odjeli ve svých chlapáckých pickupech. „Ty taky myslíš, že jsem úchyl?“

„Nevím.“

„Tak ty nevíš? Proč jsi se mnou zrovna šoustala, když myslíš, že jsem možná úchyl?“

„Chtěla jsem vidět, jestli se ti se mnou ještě postaví. Jestli se zase uděláš.“ Znovu se od něj odvrátila a přitáhla si nohy k hrudi.

„To je ovšem pěkně zvrhlý, Diondro.“ Nic na to neřekla. „Chceš to teda slyšet přímo ode mě: Nic jsem s žádnejma holkama neprováděl. Neprováděl jsem nic vůbec s nikým od tý doby, co jsme spolu začali chodit. Miluju tě. Nechci mít sex s žádnejma malejma holkama. Jasný?“ Ticho. „Jasný?“

Diondra se přetočila tak, že jí částečně viděl do obličeje, a upřela na něj jedno modré oko, v němž nebyla ani špetka emocí. „Pssst. Děťátko kope.“

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Když jsme jeli k Magdě na dohodnutou schůzku, Lyle seděl prkenně a mlčky. Bylo by mě zajímalo, jestli mě v duchu soudí, mě a můj balíček vzkazů, který jsem se chystala prodat. Mezi tím, s čím jsem se rozhodla rozloučit, nebylo nic obzvlášť zajímavého: vezla jsem pět blahopřání k narozeninám, s optimistickými přáníčky načmáranými na spodním okraji, které máma za ta léta dala Michelle a Debby, a jedno další, které napsala Benovi, protože jsem doufala, že to by mohlo vynést slušné peníze. Vzkaz Benovi, napsaný uvnitř blahopřání k dvanáctým narozeninám, zněl: Rosteš mi přímo před očima, než se naděju, budeš řídit auto! Když jsem si ho přečetla, musela jsem ho otočit písmem dolů a couvnout, protože máma byla mrtvá dřív, než se Ben mohl naučit řídit. A Ben skončil ve vězení, takže se stejně řídit nenaučí nikdy.

Nikdy.

Přejeli jsme řeku Missouri, jejíž voda si nedala ani tu práci, aby se v odpoledním slunci třpytila. Rozhodně jsem se nechtěla dívat na to, jak si ti lidé budou vzkazy číst, na jejich obsahu bylo něco příliš intimního. Třeba budu moci odejít, až si je budou prohlížet a oceňovat je jako staré svícny na dobročinném bazaru.

Lyle mě k Magdě navedl středostředostavovskou čtvrtí, kde se každých pár metrů na nějakém domě třepotala vlajka k svátku svatého Patrika   na všech byly pár dnů oschlé jetelové lístky a leprikóni. Cítila jsem, jak se Lyle vedle mne vrtí, neklidný jako obvykle, a když se ke mně otočil, koleny málem posunul řadicí páku na neutrál.

„Poslyšte,“ začal.

„Ano?“

„Tahle schůzka, jak se v Magdině případě často stává, se zvrhla v něco trochu jiného, než jsme plánovali.“

„Co tím chcete říct?“

„No, víte přece, že je v té skupině   ve Společnosti pro Dayovo osvobození. Co chtějí Bena dostat z vězení. A tak tam přizvala pár těch svých… ženských.“

„To snad ne,“ zasténala jsem. Zajela jsem k chodníku a zastavila.

„Počkejte, poslouchejte mě, říkala jste, že se chcete blíž podívat na Runnera. Zaplatí nám   tedy vám   za jeho nalezení, za to, že mu položíte pár otázek jako dcera otci.“

„Dcera otci?“

„Správně. Hele, mně docházejí peníze. Takže tímhle získáme další zdroj financování.“

„Takže tam mám sedět a nechat se urážet? Jako posledně?“

„Ne, ne, můžou vám poskytnout informace potřebné pro přezkoumání Runnerovy role. Aktualizovat to, co víte. Chci říct, že už přece taky Bena považujete za nevinného, ne?“

Vybavila jsem si v duchu představu Bena, jak sedí u televize a máma mu jednou rukou zajíždí do vlasů, když kolem něj prochází s hromadou prádla přimáčknutou k druhému boku. Ben se usměje, ale neotočí se, a počká, dokud neodejde z místnosti, než si vlasy přihladí zpátky k hlavě.

„Tak daleko jsem ještě nedospěla.“

Otočila jsem klíčkem v zapalování a z rádia se ozvala píseň Billyho Joela. Přeladila jsem na jinou stanici.

„Dobrá,“ zahučela jsem. „Pojedeme.“

Ujela jsem několik dalších bloků. Magdina ulice byla stejně laciná jako ta moje, ale úhlednější. Všechny domy byly chatrné konstrukce, jejich majitelé v sobě však ještě našli tolik hrdosti, že je občas opatřili novým nátěrem, tu a tam vyvěsili vlajku a zasadili kolem pár květin. Připomínalo mi to ty nadějně se tvářící dívky s nevýraznými domáckými obličeji, které v pátek večer vyrážejí do barů v tílkách posetých lesklými flitry; je jich všude taková spousta, že si myslíte, že se mezi nimi musí najít přinejmenším jedna opravdu hezká, ale není tam a nikdy nebude. A tady byl Magdin dům, patřící té nejošklivější ze všech, zkrášlený největším množstvím různých dekorací horečně nahromaděných jedna přes druhou. Dvorek před domem byl plný zahradních doplňků: trpaslíci poskakující na drátěných nohou, plameňáci na kovových pružinách a kachny s plastovými křídly, které se otáčely, když zafoukal vítr. V předzahrádce, kterou tvořilo bláto, z něhož tu a tam vykukovalo několik nepravidelných trsů řídké trávy, seděl zapomenutý a celý promáčený lepenkový vánoční sob. Vypnula jsem motor a oba jsme se zadívali na dvorek s jeho neklidně sebou škubajícím osazenstvem.

Lyle se ke mně otočil s prsty roztaženými jako trenér, který dává mužstvu instrukce ve složité fázi zápasu. „Takže se nebojte. Řekl bych, že jediné, na co si musíte dávat pozor, je to, jak budete mluvit o Benovi. Když jde o něj, dokážou se ty ženské pořádně naštvat.“

„Co to znamená, pořádně se naštvat?“

„Chodíte někdy do kostela?“

„Chodila jsem jako malá.“

„Tak by to bylo, jako kdyby někdo do toho vašeho kostela přišel a prohlásil, že nenávidí Boha.“

Měla jsem skutečně pocit jako v kostele. Nebo na smutečních vigiliích. Spousta kávy, tucty tiše mumlajících lidí v tmavém vlněném oblečení, omluvné úsměvy. Vzduch byl prosycený modrým cigaretovým kouřem a já jsem si pomyslela, jak zřídkakdy jsem v poslední době něco takového viděla   od té doby, co jsem vyrůstala v Dianině zamlženém přívěsu. Zhluboka jsem se zakouřeného vzduchu nadechla.

Několikrát jsme zaklepali na otevřené dveře, a když nás nikdo neslyšel, vešli jsme prostě dovnitř. Oba jsme zůstali stát a sledovali scénu připomínající svou náladou Woodův obraz Americká gotika; trvalo dobrých pět vteřin, než konverzace utichla a lidé se začali otáčet k nám. Nějaká starší žena s drátěnkovitými vlasy plnými sponek a se strnulým úsměvem ve tváři na mne zamrkala tak významně, jako by mi předávala tajné znamení. Bruneta těsně po dvacítce, překvapivě hezká, zvedla oči od broskví, jimiž krmila malé děcko, a také mi věnovala úsměv plný očekávání. Jakási zlostně zamračená stará babice s postavou sněhuláka pevně stiskla rty a přejela prsty po krucifixu, který jí visel na krku, zbytek přítomných v místnosti se však zjevně řídil obdrženými rozkazy: chovejte se mile.

Byly to všechno ženy, sešel se jich víc než tucet a vesměs to byly bělošky. Většina vypadala dost sešle, pár však působilo dojmem příslušnic společenské smetánky, které ráno tráví plnou hodinu před zrcadlem. Podle toho je vždy poznáte, ne podle oblečení nebo auta, ale podle drobných detailů: podle starožitné brože (bohaté ženské vždycky nosí starožitné brože) nebo podle správně vybrané konturovací tužky na rty. Nejspíš sem sjely z luxusní čtvrti Mission Hills a připadaly si náramně svobodomyslně, že se odvážily severně od řeky.

Nebyl mezi nimi jediný muž a Diana by takovou sešlost nazvala babincem (a vydala by to své nesouhlasné chrchlavé odkašlání). Bylo by mě zajímalo, jak všechny Bena objevily, když beznadějně vězel za mřížemi, a co je k němu vlastně přitahuje. Sedají po nocích v posteli s odhozenými přikrývkami, poslouchají chrápání rosolovitých manželů vedle sebe a sní o životě s Benem, až se jim ho podaří osvobodit? Nebo na něj myslí jako na ubožáka, který potřebuje jejich altruismus, vidí v něm dobročinnou agendu, kterou je třeba si hýčkat mezi tenisovými zápasy?

Z kuchyně se s dusotem vynořila Magda se svými asi sto osmdesáti pěti centimetry výšky a natupírovanými vlasy skoro stejně širokými. Ze schůzky Vražedného klubu bych ji nebyla schopná identifikovat, protože tam se mi obličeje všech přítomných v paměti rozmazaly jako na příliš rychle vytaženém polaroidovém snímku. Magda na sobě měla džínovou šatovou sukni navlečenou přes svetr s rolákem a přehnané množství šperků: houpavé zlaté náušnice, tlustý zlatý řetízek a s výjimkou levého prsteníčku prsteny na každém prstu. Ta spousta prstenů mě vyváděla z míry, připadaly mi jako mořské chaluhy. Přesto jsem jí potřásla napřaženou rukou. Byla teplá a suchá. Vyrazila ze sebe táhlý vzdech, přitáhla mě k sobě a objala mě; velká ňadra se jí při tom rozdělila a sevřela mě jako vlna. Ztuhla jsem a odtáhla se od ní, Magda mě však dál držela za ruce.

„Co jsme si, to jsme si. Vítejte u mě doma,“ prohlásila.

„Vítejte,“ přidaly se ženy za ní téměř jednohlasně.

„Jste tu opravdu vítaná,“ ujistila mě Magda.

No to se rozumí samo sebou, když jsi mě sem pozvala, chtělo se mi říct.

„Vážené dámy, tohle je Libby Dayová, Benova nejmladší sestra.“

„Benova jediná sestra,“ opravila jsem ji.

Ženy vážně přikývly.

„A to je jeden z důvodů, proč tu dnes jsme,“ promlouvala Magda ke shromážděným. „Abychom do té situace pomohly vnést trochu klidu. A pomohly. Přivést. Bena. Domů!“

Pohlédla jsem na Lyla, který nepatrně nakrčil nos. Za dveřmi obývacího pokoje scházel po běhounem překrytém schodišti asi patnáctiletý chlapec, jehož baculatá postava působila o něco méně autoritativním dojmem než u jeho matky. Oblékl si pro tu příležitost khaki kalhoty a košili s dlouhými rukávy, rozhlížel se po místnosti, aniž by se někomu podíval do očí, a palcem si pohrával s horním okrajem opasku.

Magda si chlapce všimla, ale nepředstavila ho. Místo toho mu přikázala: „Běž do kuchyně, Nede, a uvař ještě kávu.“ Chlapec prošel kruhem stojících žen, aniž by pohnul rameny, a upřeně hleděl na nějakou skvrnu na stěně, kterou nikdo jiný kromě něj neviděl.

Magda mě zatáhla do místnosti, kde jsem předstírala, že jsem se rozkašlala, abych si mohla uvolnit ruku. Usadila mě doprostřed pohovky mezi dvě další ženy. Nerada sedávám uprostřed, kde se o mne lehce otírají cizí paže a kolena mi narážejí do nohavic. Balancovala jsem nejdřív na jedné a pak na druhé půlce zadku a snažila se nezapadnout do polštářů, jsem ale tak malá, že jsem nakonec stejně vypadala jako nějaké děcko z grotesky utopené mezi čalouněním.

„Libby, já jsem Katryn. Upřímnou soustrast k vaší ztrátě,“ oslovila mě jedna z dam po mém boku, shlížela mi do obličeje a zaplnila mi chřípí vůní svého parfému.

„Ahoj, Katherine.“ Bylo by mě zajímalo, jak dlouhý je časový limit k vyjádření účasti s úmrtím někoho zcela neznámého. Nejspíš vůbec žádný není.

„Vyslovuje se to Kat-ryn,“ opravila mě sladce a zlatá brož v podobě květiny jí poskakovala na špendlíku. To je další, podle čeho poznáte zazobané ženské: okamžitě vás opravují, pokud špatně vyslovíte jejich jméno. A-lí-ci-a, ne A-lí-ša. De-bo-ra, ne Debra. Nic jsem na to neřekla. Lyle na opačné straně místnosti odměřeně hovořil s nějakou starší ženou a stál k ní natočený profilem. Představila jsem si, jak mu její horký dech funí do malého hlemýždího ouška. Všichni dál mluvili a dívali se při tom na mne, šeptali si a pozorovali mě.

„Tak tedy, co kdybychom začali?“ zeptala jsem se a tleskla jsem. Bylo to nezdvořilé, ale ta napjatá atmosféra se mi nezamlouvala.

„Jistě, Libby… Nede, přinesl bys tu kávu?“ opáčila Magda. „Sešly jsme se tu, abychom si s vámi promluvily o vašem otci jakožto o hlavním podezřelém v případě vražd, za které byl justičním omylem odsouzen váš bratr.“

„Správně. Vražd mý rodiny.“

Magda se nespokojeně nadechla, jako by ji popuzovalo, že se hlásím k právům na vlastní rodinu.

„Než se do toho ale pustíme,“ pokračovala, „chtěly bychom se s vámi podělit o několik svých příběhů s vaším bratrem, kterého všechny milujeme.“

Vstala nějaká štíhlá žena těsně po padesátce s účesem administrativní asistentky. „Jmenuji se Gladys a s Benem jsem se seznámila před třemi lety při práci pro charitu,“ představila se. „Změnil mi život. Píšu spoustě vězňů“ hlasitě jsem si ironicky odfrkla a žena to zaznamenala   „píšu jim, protože to považuji za vrcholně křesťanský akt, milovat někoho, na kom obvykle nic k pomilování není. Nepochybuji o tom, že všechny přítomné viděly film Mrtvý muž přichází. Pak jsem ale začala psát Benovi a z jeho dopisů na mne přímo čišela jeho čistota. Je to ten pravý příklad modlitby pod palbou a miluju na něm, jak mě dokáže rozesmát   on dokáže rozesmát mě, ačkoli já jsem tím, kdo by měl pomáhat jemu, když mi líčí strašlivé podmínky, s nimiž se každý den potýká.“

Všechny ostatní se k ní po těch slovech připojily: je s ním taková legrace… svatá pravda… v tom je naprosto úžasnej. Objevil se Ned s konvicí kávy a začal dolévat tucet plastových kelímků, které se k němu natáhly; dámy mu gestem ruky naznačovaly, kdy má přestat lít, aniž by se na něj vůbec podívaly.

Vstala nějaká mladší žena, přibližně Lylova věku, celá roztřesená. „Já jsem Alison. Poznala jsem Bena přes svoji mámu, která dnes nemohla přijít…“

„Je na chemoterapii, má rakovinu vaječníků,“ pošeptala mi Katryn.

„…obě to ale cítíme stejně, že její práce na téhle zemi neskončí, dokud nebude Ben svobodný.“ Několik přítomných to odměnilo potleskem. „A jde o to, jde o to,“ tady se dívčin třes proměnil v slzy, „že je to tak dobrý člověk! A všechno je to tak nespravedlivé. Nechce se mi prostě věřit, že žijeme ve světě, kde tak dobrý člověk jako Ben je… je v kleci, a to bez jediného dobrého důvodu!“

To už jsem měla zaťaté zuby. Cítila jsem, že to neskončí dobře.

„Myslím, že to prostě musíte dát všechno do pořádku,“ zavrčela sněhulačka s krucifixem, která se tvářila nejméně přátelsky. Neobtěžovala se se vstáváním, jen se předklonila, aby ji bylo přes několik lidí vidět. „Musíte napravit, co jste provedla, stejně jako kdokoli jiný. A je mi upřímně líto, že jste přišla o rodinu, je mi upřímně líto všeho, co jste zakusila, ale teď se musíte zachovat jako dospělá a napravit to.“

Nevšimla jsem si nikoho, kdo by tomuhle jejímu malému projevu přikyvoval, v celé místnosti však panovala tak hutná atmosféra souhlasu, že se zdálo, jako bych ho i slyšela, jako by vydával tiché bzučení, jehož zdroj jsem nedokázala vysledovat. Podobalo se to šumu železničních kolejí, když je vlak ještě kilometry daleko, ale uhání k vám. Pohlédla jsem na Lyla a ten diskrétně zakoulel očima.

Magda přešla do středu vstupních dveří a nadula se tam jako řečník se zarudlým nosem na předvolební kampani. „Roli, kterou jste v tomhle fiasku sehrála, už jsme vám odpustily, Libby. Domníváme se, že ten příšerný zločin spáchal váš otec. Máme motiv, máme příležitost, máme… mnohá důležitá fakta,“ prohlásila, protože na další právnický žargon si momentálně nevzpomínala. „Motiv: dva týdny před vraždami vaše matka, Patricia Dayová, podala na vašeho otce stížnost ohledně placení výživného. Poprvé v životě měl být Ronald ,Runner‘ Day své rodině právně zodpovědný. Měl navíc dluhy ve výši několika tisíc dolarů z hazardních her. Kdyby se byl za této situace vaší rodiny zbavil, nesmírně by mu to finančně pomohlo   domníval se totiž, že je v poslední vůli vaší matky dosud veden jako dědic, když tam té noci šel. Když tam dorazil, ukázalo se, že Ben není doma, a vy jste utekla. Ostatní pozabíjel.“

Představila jsem si Runnera, jak namáhavě oddechuje, kráčí domem s brokovnicí v ruce a posouvá si špinavý stetson do týla, když míří na matku hlavní ráže 10. Slyšela jsem v hlavě hulákání, které se tam ozvalo pokaždé, když jsem si na tu noc vzpomněla, a pokoušela jsem se posoudit, jestli mohlo vyjít z Runnerových úst.

„V Runnerově srubu byla nalezena vlákna z vašeho domu, a ačkoli soud tuto skutečnost systematicky ignoroval se zdůvodněním, že to léto váš dům pravidelně navštěvoval, zůstává to nepopiratelným faktem. Na Benovi se nenašla krev ani tkáň žádné z obětí, byť obžaloba hlasitě poukazovala na to, že byla v domě nalezena Benova krev.“

„No a co? Nesmí se snad člověk říznout při holení?“ vložila se do hovoru zlostná žena s krucifixem.

Všechny se jako na smluvený signál zasmály.

„A konečně pak tím, co mě zaujalo ze všeho nejvíc, je příležitost, Libby. Jak víte, vašemu otci poskytla alibi jeho tehdejší důvěrná přítelkyně, jistá slečna Peggy Bannionová. Jen abyste věděla, že na nápravě spáchaného bezpráví není nic ostudného, Peggy v současné době pracuje na tom, aby to tehdejší alibi odvolala. Přestože může být sama potrestána až pětiletým vězením.“

„Ale nebude,“ zanotovala Katryn. „To totiž nedovolíme.“

Ostatní zatleskaly a na nohy se zvedla jakási hubená žena v elastických džínech. Měla krátce zastřižené, lakem zpevněné vlasy nahoře s trvalou a její malé oči byly matné jako desetníky, které někdo příliš dlouho nosil v peněžence. Pohlédla na mne a pak se zadívala jinam. Pohrávala si s velkým modrým kamenem, který měla pověšený na řetízku a jenž barevně ladil s modrým pruhem na její mikině. Představila jsem si, jak si doma před zacákaným zrcadlem užívá toho drobného potěšení, že se jí náhrdelník hodí k mikině.

Upřeně jsem na tátovu přítelkyni   Magdina speciálního hosta   hleděla a silou vůle jsem se nutila nemrkat.

„Chci vám všem jen poděkovat za veškerou podporu v těch posledních několika měsících,“ začala mluvit pisklavým hlasem. „Runner Day mě využil, jako využil každého. Ale to vy jistě víte.“ Několik vteřin mi trvalo, než mi došlo, že teď mluví ke mně. Přikývla jsem a hned jsem toho litovala.

„Podělte se s námi o svůj příběh, Peggy, buďte tak laskavá,“ požádala ji Magda. Bylo zřejmé, že se pravidelně dívá na Oprah Winfreyovou. Její projev měl stejnou kadenci, nebylo v něm však stejné teplo.

„Ve skutečnosti to proběhlo následovně. Večer druhého ledna jsem Runnerovi v jeho srubu připravila večeři. Vařila jsem chop suey s rýží a Runner k tomu samozřejmě vypil spoustu piva. Pil tehdy pivo značky Mickey’s Big Mouths, museli jste z něj odtrhnout uzávěr, ten se ale vždycky zkroutil, takže vypadal jako krabí klepeto, a Runner od nich byl v jednom kuse celý poškrábaný. Vzpomínáte si na to, Libby? Ty škrábance mu věčně krvácely.“

„A co se dělo po večeři?“ přerušil ji Lyle. Myslela jsem, že se na mne podívá a bude čekat uznalý úsměv, ale neudělal to.

„Pak jsme měli, no, styk. Potom Runnerovi došlo pivo, tak si šel sehnat další. Myslím, že to bylo kolem osmé hodiny, protože jsem se dívala na Obětního beránka, vzpomínám si ale, že mě to zklamalo, protože to byl nějaký opakovaný díl.“

„Dívala se na Obětního beránka,“ ozvala se Magda. „Není to ironie?“

Peggy na ni jen nechápavě zírala.

„No, každopádně Runner odešel a už se neobjevil, a znáte to, jak to v zimě chodí, šla jsem tedy brzo spát. Probudila jsem se, když se vrátil domů, neměl ale doma hodiny, takže nevím, v kolik to bylo. Rozhodně to už ale bylo uprostřed noci, určitě hodně pozdě, protože jsem se pořád budila, až jsem nakonec musela vstát a jít se vyčurat, už vycházelo slunce a to nemohlo být o víc než o pár hodin později.“

Když tahle žena močila, pak hledala toaletní papír a pravděpodobně žádný nenašla, když si pak hledala cestu zpátky do postele mezi motorky, lopatkami a televizními vnitřnostmi, s nimiž Runner neustále předstíral, že pracuje, možná si narazila prst u nohy a naštvala se, já jsem se plazila sněhem ke svému krví zbrocenému domu a moje rodina už byla mrtvá. Měla jsem jí to za zlé.

„Bůh mi pomáhej, ráno k nám přišla policie a vyptávala se Runnera, kde byl mezi půlnocí a pátou hodinou ranní, a ptala se i mě, kde byl. A on celou dobu naprosto přesvědčivě tvrdil: Vrátil jsem se domů brzo, byl jsem tady dlouho před půlnocí. A já si nemyslím, že je to pravda, ale potvrdila jsem to. Prostě jsem to potvrdila.“

„No, s tím už je konec, děvče,“ ozvala se bruneta s dítětem.

„Už rok se mi vůbec neozval.“

„Hmm, u mě to tak dlouho není,“ poznamenala jsem a hned mě to mrzelo. Bylo by mě zajímalo, jestli by tahle ženská byla svoje tajemství uchovala, kdyby s ní Runner udržoval alespoň o něco častější kontakt. Kdyby jí volal jednou za čtvrt roku, a ne jednou za osm měsíců.

„A jak jsem říkala, měl na sobě ty škrábance, měl jich plné ruce, nejsem si ale jistá, jestli to nebylo od těch pivních uzávěrů. Už si prostě nevzpomínám, jestli se poškrábal před tím, než ten večer odešel, nebo jestli ho třeba poškrábal někdo jiný.“

„Pouze jedna oběť, Michelle Dayová, byla nalezená s kousky kůže pod nehty, což je logické, protože byla uškrcená, takže byla vrahovi fyzicky nejblíž,“ konstatoval Lyle. Všichni jsme chviličku seděli mlčky a poslouchali, jak dětské žvatlání nabírá na hlasitosti a směřuje ke křiku. „Jenže ten kousek kůže se bohužel někde ztratil, ještě než se dostal do laboratoře.“

Představila jsem si Runnera, jak se s těma vyhýbavýma vykulenýma očima vrhá na Michelle, celou svojí váhou ji tiskne k matraci, viděla jsem Michelle, jak se zoufale snaží nadechnout, pokouší se odtrhnout mu ruce a podaří se jí při tom jednou ho pořádně škrábnout, zaryje mu nehet do hřbetu malých, olejem potřísněných rukou, které se jí stále pevněji svírají kolem krku…

„A to je ode mne všechno,“ uzavřela své vyprávění Peggy a bezradně pokrčila rameny, jako když herec naznačuje gesto typu „co si teď počít?“.

„Nede, jsme připravení na dezert!“ zahulákala Magda směrem ke kuchyni a Ned vběhl dovnitř s hlavou staženou mezi ramena, s drobečky na spodním rtu a v rukou nesl vypleněný podnos tvrdých koláčků s kapkou džemu uprostřed.

„Ježíši, Nede, přestaň hltat moje pohoštění!“ vyštěkla Magda a vyčítavě se na něj přes podnos zamračila.

„Vzal jsem si jen dva.“

„Nekecej, že jenom dva.“ Magda si zapálila cigaretu ze splasklého balíčku. „Zaběhni do krámu, potřebuju cigarety. A další koláčky.“

„Auto má Jenna.“

„Tak běž pěšky, jen ti to prospěje.“

Ženy měly zjevně v úmyslu zůstat a bavit se celý večer, ale já jsem tam rozhodně zůstávat nehodlala. Zaujala jsem místo nedaleko dveří a prohlížela jsem si dózu na cukroví se smaltovaným vzorem, která mi pro Magdu připadala až příliš hezká. Strčila jsem ji do kapsy a zároveň jsem sledovala, jak Lyle dojednává podmínky dohody. Zvládne to? Najde ho? Vážně tomu věří? vyptávala se Magda a mávala šekovou knížkou. Pokaždé když jsem mrkla, přesunula se Peggy o kousek blíž ke mně jako v nějaké podivné šachové partii. Než jsem se stačila schovat do koupelny, už mi stála po boku.

„Vůbec se Runnerovi nepodobáte,“ poznamenala a prohlížela si mě přimhouřenýma očima.

„Jsem po matce.“

Peggy se zatvářila sklíčeně.

„Byla jste s ním dlouho?“ pomohla jsem jí z rozpaků.

„Když se to sečte, tak asi ano. Jo. Chci říct, že mezitím jsem měla i další známosti. Vždycky se ale vracel zpátky a já měla pocit, jako by to patřilo k věci. Skoro jako… jako bychom se předem dohodli, že zmizí, ale zase se vrátí a bude to totéž jako předtím. Já nevím. Kdysi jsem si přávala, abych se seznámila s nějakým účetním nebo někým takovým. Jenže nikdy nevím, kam mám jít, abych se seznámila se slušným chlapem. V životě jsem to nevěděla. No povězte, kam má ženská jít?“

Jako by se ptala po nějaké konkrétní lokalitě, jako by někde existovalo speciální město, kde jsou schovaní všichni účetní a pojišťovací agenti.

„Pořád bydlíte v Kinnakee?“

Přikývla.

„Pro začátek bych vypadla odtamtud.“

PATTY DAYOVÁ

2. LEDNA 1985

15.10

Paty se vrhla za volant Dianina auta   oči měla upřené na klíčky visící ze zapalování, vypadni odtud, dělej, koukej zmizet! Diana si naskočila na sedadlo spolujezdce na poslední chvíli v okamžiku, kdy už Patty nahazovala motor. Vyrazila od domu Muehlerových s hlasitým zakvílením, jako by se jí skutečně podařilo připálit gumu na pneumatikách, a zadek vozu za ní povlával ze strany na stranu. Všechno haraburdí v Dianině kufru   baseballové pálky, zahradní nářadí a panenky Pattyiných děvčat   poskakovalo a rachotilo jako cestující v autě, které se převrátilo na střechu. V oblacích zdviženého prachu se s Dianou kodrcavě hnaly po štěrkové cestě, jednu chvíli to jimi smýklo ke stromům vlevo a hned nato zase ke škarpě vpravo. Pak se konečně objevila Dianina silná ruka a lehce spočinula na volantu.

„Uklidni se.“

Patty jela dál, dokud neopustily pozemky Muehlerových, pak širokým obloukem zabočila doleva, zastavila u krajnice a rozplakala se. Prsty pevně svírala volant a čelem na něm spočinula tak prudce, že se ozvalo neúmyslné zatroubení.

„Co se to sakra děje?“ zaječela. Byl to zoufalý výkřik malého dítěte, plačtivý, zuřivý a zmatený.

„Něco divnýho,“ opáčila Diana a poplácala ji po zádech. „Pojeď, musíš se vrátit domů.“

„Já nechci jet domů. Chci najít syna.“

Slovo syn ji znovu přimělo k pláči a tentokrát se mu plně poddala: polykala vzlyky a myšlenky ji bodaly jako jehly. Bude potřebovat právníka, jenže na právníka nemají peníze. Soud mu přidělí nějakého znuděného venkovského balíka. Prohrajou a Ben půjde do vězení. Co řekne děvčatům? Na jak dlouho můžou za něco takového člověka zavřít? Na pět let? Na deset? Viděla v duchu velké vězeňské parkoviště, viděla, jak se otevírá brána věznice a z ní nesměle vychází její pětadvacetiletý Ben, vystrašený z otevřeného prostoru a s očima přimhouřenýma proti světlu. Blíží se k ní, která tam čeká s rozevřenou náručí, a plivne na ni, protože ho nezachránila. Jak se vyrovnáte s tím, že jste nedokázali zachránit vlastního syna? Mohla by ho poslat někam pryč, udělat z něj uprchlíka před zákonem? Kolik by mu vůbec mohla dát peněz? V prosinci, zcela zmožená vyčerpáním, prodala Lindě Boylerové otcovu armádní automatickou pětačtyřicítku. Uměla si představit, jak ji Dave Boyler, kterého nikdy neměla ráda, o Vánocích ráno rozbaluje, tuhle pistoli, kterou si vůbec nezasloužil. Díky tomu měla Patty momentálně v domě schované skoro tři stovky dolarů. Všechny ty peníze někomu dlužila a původně měla v úmyslu dnes později vyrazit a poplatit pár účtů za nový měsíc, to už teď ovšem udělat nemohla   a navíc by tři sta dolarů Benovi vydrželo jen pár měsíců.

„Až si Ben vybije vztek, vrátí se domů,“ domlouvala jí Diana. „Jak daleko může v lednu dojet na kole?“

„Co když ho najdou dřív oni?“

„Zlatíčko, nikdo ho přece nechce lynčovat. Slyšelas to, ti Muehlerovic kluci o žádnejch… obviněních ani nevěděli. Mluvili o nějakejch jinejch nesmyslnejch věcech. Musíme si s Benem promluvit, abychom si to ujasnily, ale co my víme, třeba už je doma.“

„Co je to za rodinu, která si na něj stěžovala?“

„To nikdo neříkal.“

„Ale mohla bys to zjistit. Nemůžou přece něco takovýho tvrdit a čekat, že jen zalezeme a necháme si to líbit, ne? Můžeš to zjistit. Máme právo vědět, kdo to roznáší. Ben má právo toho člověka konfrontovat. Já mám právo ho konfrontovat.“

„Fajn, tak pojedeme zpátky domů, zkontrolujeme holky a já zavolám pár lidem. Pustila bys mě k volantu?“

Vešly přímo doprostřed pravého chaosu. Michelle se snažila opéct na pánvi kolečka nakrájeného salámu a ječela na Debby, aby se jí nepletla pod nohy. Libby měla několik jasně růžových popálenin na paži a na tváři, kam jí vystříkl rozpálený tuk, seděla na podlaze s ústy otevřenými dokořán a plakala stejně usedavě jako předtím Patty v autě: jako by neměla absolutně žádnou naději, a i kdyby snad měla, stejně by jí nedokázala využít.

Patty s Dianou se rozdělily jako podle předem připravené choreografie, jako figurky na jedněch z těch německých nástěnných hodin, kde z dvířek vycházejí a zase v nich mizí postavičky mužů a žen ve zdobených krojích. Diana se třemi dlouhými kroky ocitla v kuchyni, odtrhla Michelle od sporáku, za jednu paži ji jako hadrovou panenku odvlekla do obývacího pokoje, kde ji plácla přes zadek a usadila na pohovku. Patty kolem nich prošla a zvedla Libby, která se matce pověsila kolem krku jako opička a dál plakala s obličejem zabořeným do jejího hrdla.

Patty se otočila k Michelle, jíž se po tvářích nehlasně koulely velké slzy. „Říkala jsem vám, že na sporáku si smíte jen přihřát polívku. Mohly jste to tu všechno podpálit.“

Michelle se rozhlížela po omšelé kuchyni a obývacím pokoji, jako by měla dojem, že by to nebyla žádná velká škoda.

„Měly jsme hlad,“ bránila se. „Byly jste pryč celou věčnost.“

„A to znamená, že jste si musely dělat sendvič s osmaženým salámem, ačkoli vám to máma zakázala?“ štěkla na ni Diana, dokončila smažení místo ní a vyklopila hotové maso na talíř. „Zrovna teď potřebuje, abyste se chovaly jako hodný holky.“

„Vždycky potřebuje, abychom se chovaly jako hodný holky,“ zamumlala Debby. Mazlila se s růžovou plyšovou pandou, kterou Ben před lety vyhrál na pouti v Cloud County. Trefil a shodil pyramidu lahví od mléka, bylo to v době, kdy se mu začínaly formovat předpubertální svaly. Děvčata to tehdy oslavila, jako by dostal medaili cti od Kongresu. Dayovi nikdy nic nevyhrávali. Opakovali to užasle pokaždé, když se na ně usmálo nějaké drobné štěstí: My přece nikdy nic nevyhráváme! Bylo to jejich rodinné heslo.

„A je doopravdy tak těžký bejt hodná?“ Diana Debby lehce pošimrala pod bradou, Debby sklopila oči ještě níž a na rtech se jí objevil náznak úsměvu.

„Asi ne.“

Diana oznámila, že jde telefonovat, popadla kuchyňský telefon a odešla s ním chodbou tak daleko, kam až jí vystačila šňůra. Na odchodu ještě Patty vybídla, aby nakrmila ty svoje zatrachtilé děti, což se Patty dotklo, protože to znělo, jako by byla tak nedbalá, že by na jídlo každou chvíli zapomínala. Že občas vařila rajskou polévku z kečupu a připravovala mléko z prášku, to ano. Že někdy opekla starý chléb, mázla na něj trochu hořčice a říkala tomu sendvič, to také ano. V ty nejhorší dny tomu tak bylo. Nikdy je ale nakrmit nezapomínala. Ve škole byly děti zapsané do programu obědů zdarma, takže přinejmenším tam vždycky něco dostaly. Sotva na to pomyslela, cítila se ještě hůř. Jako malá totiž chodila do stejné školy, nikdy se ale nemusela spokojit s polovičními obědy nebo s obědy zdarma, a žaludek se jí nyní sevřel, protože si vzpomněla na děti, které si pro obědy zdarma chodily, a na to, s jakým přezíravým úsměvem na ně hleděla, když se prokazovaly ohmatanými kartičkami a upocené kuchařky u výdeje stravy hlasitě vyvolávaly: „Oběd zdarma!“ A spolužák vedle ní, sebevědomý chlapec s vlasy ostříhanými na ježka, jí jako idiot šeptem sděloval: Na světě nikdy nic není zadarmo. A bylo jí těch dětí líto, ne ale tak, že by jim chtěla nějak pomoct, jen tak, že už se na ně nechtěla dál dívat.

Libby v jejím náručí stále ještě vzlykala a plakala, Pattyin krk byl opocený jejím horkým dechem. Teprve když ji podruhé požádala, aby se na ni podívala, dívka konečně zamrkala a otočila se obličejem k matce.

„Spááááálila jsem se.“ Pak se znovu rozplakala.

„Ale, broučku, vždyť je to jen pár bebíček. Nezůstanou ti napořád, pokud se snad toho bojíš. Jen pár malejch růžovejch bebíček   po neděli už si na ně ani nevzpomeneš.“

„Stane se něco hroznýho!“

Libby si pořád s něčím dělala starosti, celá ustaraná se už vynořila z jejího lůna a zůstalo jí to napořád. Trpěla nočními můrami a neustále ji něco trápilo. Přišla na svět po nechtěném a nečekaném těhotenství, které Patty ani Runnera nepotěšilo. Její narození ani nijak neoslavili; rodiče jich obou měli už neustálých přírůstků do rodiny natolik plné zuby, že celé těhotenství proběhlo jako jeden velký trapas. Libby byla zřejmě devět měsíců naložená v úzkostlivých žaludečních kyselinách a všechny ty obavy nasákla do sebe. Učit ji chodit na nočník bylo neskutečným zážitkem   když viděla, co z ní vylezlo, vyděšeně ječela a nahá zoufale utíkala pryč. Vysadit ji ve školce a odjet bylo vždy aktem srovnatelným s vyhnáním z domova, její dcera s vykulenýma vlhkýma očima stála s obličejem přimáčknutým ke sklu a učitelka ji musela držet. Minulé léto celý týden odmítala jíst, chodila bledá a utrápená, až pak konečně (konečně, konečně) Patty ukázala několik bradavic, které jí vyrazily na jednom koleně. Se sklopenýma očima, v úsečných zdráhavých větách, které z ní Patty hodinu páčila, vysvětlila, že si myslela, že bradavice nejspíš budou jako jedovatá škumpa, že ji časem zarostou úplně celou a (vzlyk!) nikdo už jí pak neuvidí do obličeje. Když se jí Patty ptala, proč se jí pro všechno na světě s těmihle svými obavami nesvěřila dřív, Libby na ni jen koukala, jako by myslela, že jí přeskočilo.

Kdykoli se k tomu naskytla příležitost, byla Libby prorokem zkázy. Patty to věděla, přesto však při jejích slovech musela zatnout zuby. Něco hrozného už se stalo, mělo to však být ještě horší.

Posadila se s Libby na pohovku, uhlazovala jí vlasy a poplácávala ji po zádech. Debby a Michelle postávaly opodál, přinášely Libby papírové kapesníčky a obskakovaly ji tak, jak to měly dělat před dobrou hodinou. Debby se pokoušela předstírat, že panda na Libby mluví a ujišťuje ji, že bude všechno v pořádku, Libby však plyšáka odstrčila a odvrátila od něj hlavu. Michelle se zeptala, jestli by mohla všem uvařit polévku. Polévkou se vždy krmily celou zimu, Patty ji skladovala v obrovských nádobách v zamykacím mrazicím boxu v garáži. Poslední zbytky jim obvykle došly koncem února. Únor byl ze všech měsíců nejhorší.

Michelle právě házela do hrnce velkou zmrazenou cihlu hovězí polévky se zeleninou, odlamovala z ní led a nevšímala si talíře se salámem, když se vrátila Diana, s ústy přísně staženými si zapálila cigaretu   věř mi, že to potřebuju   a plnou vahou si dřepla na pohovku, až Patty s Libby vyskočily jako na houpačce. Poslala dívky do kuchyně za Michelle; obě byly ve své nervozitě tak poslušné, že odešly bez jediného protestu.

„Tak jo. Jako první s tím přišli nějaký Catesovi   rodina, co bydlí na poloviční cestě mezi tvou farmou a Salinou. Posílaj holku do Kinnakee, protože na tom jejich předměstí ještě není veřejná škola dostavěná. Začalo to, protože Ben chodí po vyučování s tou Catesovou do nějakýho kroužku. Vědělas o tom, že tam chodí?“

Patty zavrtěla hlavou.

„Do kroužku?“

Diana našpulila rty: také se jí to nezdálo.

„No, z nějakýho důvodu se přihlásil, že bude pomáhat těm menším dětem ze základní školy, a rodiče tý holky tvrděj, že mezi nima došlo k nějakejm nepřístojnostem. A totéž říkaj i některý další. Hinkelovi, Putchovi a Cahillovi.“

„Cože?“

„Všichni si vzájemně porovnávaj informace a taky už kvůli tomu byli ve škole. Podle toho, co jsem slyšela, se do toho vložila policie, a měla bys počítat s tím, že sem dnes někdo přijede, nějakej polda, kterej si bude chtít s tebou a s Benem promluvit. Už to dospělo do tohohle stádia. Ve škole to ještě všichni nevědí   máme štěstí, že k tomu došlo o vánočních prázdninách  , ale po dnešku to asi platit nebude. Řekla bych, že škola mluví s rodičema všech děcek, kterejm Ben po vyučování pomáhal. A to bych odhadovala na nějakejch deset rodin.“

„Co bych měla udělat?“ Patty složila hlavu mezi kolena. Bylo to všechno tak absurdní, že cítila, jak se v ní zvedá záchvat smíchu. Zajímalo by mě, jestli takhle nezačíná nervové zhroucení, napadlo ji. Třeba bych se mohla zhroutit, a pak bych nemusela s nikým mluvit. Bezpečný bílý pokoj, odkud by Patty vodili jako malé děcko od snídaně přes oběd až na večeři, pobízeli by ji tichým šepotem a ona by se šourala jako někdo se smrtí na jazyku.

„Jestli se nepletu, jsou teď zrovna všichni u Catesů a bavěj se o tom,“ odpověděla Diana. „Adresu mám.“

Patty na ni jen beze slova zírala.

„Myslím, že bychom tam měly zajet,“ pobídla ji Diana.

„Zajet tam? Vždyť jsi přece říkala, že někdo přijede sem.“

„Telefon zvonil, div nevyskočil z vidlice,“ poznamenala Michelle. Michelle, která měla být v kuchyni a nic z jejich hovoru neměla slyšet.

Patty i Diana se zadívaly na telefon, jako by čekaly, že znovu zazvoní.

„Tak proč jste ho nebraly, jak jsme po vás chtěly, Michelle?“ zeptala se Diana.

Michelle pokrčila rameny. „Zapomněla jsem, jestli ho máme nebo nemáme brát.“

„Možná bychom měly počkat tady,“ uvažovala Patty.

„Patty, ty rodiny si tam povídaj a… kydaj sračky na tvýho syna. Kdo ví, jestli v tom je nebo není nějaký zrnko pravdy, ale copak se ho nechceš zastat? Nechceš si poslechnout, co tvrděj, přimět je, aby nám to řekli do očí?“

Ne, nechtěla to udělat. Chtěla, aby ty povídačky samy nenápadně utichly, aby zalezly zpátky do zapomnění. Nechtěla slyšet, co o Benovi říkají lidé z jejího města   Maggie Hinkelová s ní chodila na střední školu, prokristapána. A bála se, že se se všemi těmi rozezlenými obličeji kolem sebe zhroutí. Rozpláče se a bude prosit o odpuštění. Už teď nestála o nic jiného než o odpuštění, a to přitom neprovedli vůbec nic špatného.

„Počkej, převleču se do něčeho lepšího.“

Našla svetr bez děr v podpaží a khaki kalhoty. Projela si vlasy hřebenem a malé zlaté pecky v uších nahradila náušnicemi z umělých perel a perlovým náhrdelníkem. Vůbec se nedalo poznat, že jsou falešné, byly i stejně těžké jako pravé perly.

Když s Dianou zamířily k domovním dveřím   po dalším napomenutí ohledně užívání sporáku a žádosti, aby si našly chvilku času, vypnuly televizi a obstaraly potřebné domácí práce  , Libby znovu začala kvílet a rozběhla se k nim. Michelle si založila paže na špinavé mikině a rozzlobeně dupla.

„Já ji prostě nezvládám, když takhle vyvádí,“ prohlásila v dokonalé nápodobě Pattyina tónu. „To je na mě moc. Všeho je toho na mě moc.“

Patty zalapala po dechu a uvažovala, jestli má s Michelle začít diskutovat nebo jí raději vynadat, Libby však naříkala čím dál hlasitěji, vyla jako zvíře, ječela jáchcijetsvámajáchcijetsváma a Michelle ji sledovala se zdviženým obočím nad jedním okem. Patty si představila, že se tu v její nepřítomnosti objeví policista a najde na podlaze ležet naříkající dítě s obličejem zrudlým od pláče. Měla by s sebou vzít všechny tři? Někdo by tu ale měl zůstat, aby bral telefon a hlídal tady, a bude pravděpodobně lepší, když tu nechají Michelle i Debby, než kdyby…

„Běž si obout boty, Libby,“ zavelela Diana. „Michelle, vezmi si to tu na povel. Zvedej telefon, ale neotevírej dveře. Kdyby přišel Ben, bude mít klíče, a kdyby to byl někdo jinej, nechceme, aby vás otravoval. Michelle?“

„Co se děje?“

„Michelle, nebudu se s tebou dohadovat. Tak co?“

„Dobře.“

„Fajn,“ pochválila ji Diana a bylo to doslova její poslední slovo.

Patty bezmocně stála ve vstupní hale a dívala se, jak si Libby obouvá vysoké boty a strká ruce do palčáků plných zaschlé hlíny. Popadla ji za jednu vlnou obalenou ruku a odváděla ji k autu. Vlastně bude možná pro dobro věci, když lidem připomene, že má Ben malé sestřičky, které ho milují.

Libby toho nikdy moc nenamluvila   vypadalo to, jako by jí Michelle a Debby všechna slova ukradly. Obvykle činila jen krátká prohlášení: Mám ráda poníky. Nemám ráda špagety. Nenávidím tě. Stejně jako její matka neznala, co je to pokerová tvář, a neuměla svoje nálady tajit. Všechno na ní bylo vidět. Když byla naštvaná nebo smutná, mluvila prostě ještě míň. Teď, když ji s sebou vzali, seděla se zapnutým bezpečnostním pásem mlčky vzadu, obličej s růžovými skvrnami měla otočený k oknu a jedním prstem přimáčknutým ke sklu sledovala vrcholky stromů při cestě.

Patty ani Diana také nic neříkaly a rádio zůstávalo vypnuté. Patty se snažila představit si průběh návštěvy (návštěvy? Může se něčemu tak odpornému skutečně říkat návštěva?), viděla však jen sama sebe, jak ječí: „Nechte mýho syna na pokoji!“ S Maggie Hinkelovou se nikdy nekamarádily, v obchodě s potravinami však vždy prohodily pár slov, a s Putchovými se znala z kostela. Nebyli to zlí lidé, tak se k ní přece nebudou chovat ošklivě. Pokud šlo o rodiče toho prvního děvčete, Krissi Catesové, nevěděla o nich Patty vůbec nic. Představovala si je jako zářivě blonďatý pár, konzervativně oblečený v přesně ladících barvách, v dokonale uklizeném domě, kde voní potpourri. Přemýšlela o tom, jestli paní Catesová pozná, že jsou její perly falešné.

Diana jí ukázala, kde má sjet z dálnice a zamířit do obytné čtvrti kolem velké cedule propagující modelové domky v Elkwood Parku. Prozatím tam stály jen dlouhé bloky dřevěných koster, každá ve tvaru budoucího domu, a skrz každou byly vidět obrysy vedlejší a ještě další stavby. V prvním patře jedné z domovních koster seděla a pokuřovala nějaká mladá dívka; zarámovaná hranami dosud neexistující ložnice vypadala jako komiksová Wonder Woman ve svém neviditelném letadle. Když odklepla popel z cigarety, snesl se až dolů do jídelny.

Všechny ty zárodečné domy Patty vyváděly z míry. Dalo se poznat, co jsou zač, zároveň však byly něčím naprosto cizím, asi jako každodenně používané slovo, na které si náhle nemůžete vzpomenout, i kdyby na tom závisel váš život.

„Hezký, co?“ zahučela Diana a ukázala na okolní domy prstem.

Ještě dvakrát zabočily a dojely na místo, k bloku úhledných domků, tady už skutečných, před jedním z nichž stálo několik aut.

„Vypadá to na večírek,“ odfrkla si Diana. Stočila okénko a odplivla si jím.

V autě na několik vteřin zavládlo ticho, bylo slyšet jen Dianino hrdelní chrchlání.

„Solidarita,“ utrousila pak. „Neměj strach, nejhorší, co můžou, je na tebe křičet.“

„Možná byste měly s Libby zůstat tady,“ napadlo Patty. „Nechci, aby na mě hulákali před ní.“

„Ne,“ odmítla Diana. „V autě nikdo zůstávat nebude. To zvládneme. Viď že jo, Libby? Jsi přece holka do nepohody, co?“ S hlasitým zašustěním parky, co měla na sobě, otočila objemné tělo k Libby na zadním sedadle a pak se znovu obrátila k Patty. „Bude dobrý, když ji uviděj a uvědoměj si, že má malou sestřičku, která ho má ráda.“ Vědomí, že Diana uvažuje jako ona, dodalo Patty trochu sebevědomí.

To už Diana na druhé straně vystoupila z auta, kývla na Libby a přidržela jí dveře dokořán, aby mohla také vylézt. Všechny tři kráčely po chodníčku a Patty se okamžitě udělalo špatně. Žaludeční vředy už jí nějakou dobu dávaly pokoj, teď ji však pálilo celé břicho. Musela si s vypětím vůle uvolnit zaťatou spodní čelist a rozpohybovat ji. Zůstaly stát na prahu, Patty s Dianou vepředu a Libby, těsně za matkou, se ohlížela za sebe. Patty si představila, jak kolem projíždí někdo neznámý a domnívá se, že se sem přijely připojit k večírku u přátel. Na dveřích dosud visel vánoční věneček. Měli hezké a veselé Vánoce,pomyslela si Patty, a teď mají strach a vztek a vsadím se, že si v duchu pořád opakují, ale vždyť jsme zrovna měli takové hezké a veselé Vánoce. Dům byl jako nabídka z katalogu, na příjezdové cestě stála dvě BMW a rozhodně tu nebydleli lidé zvyklí na to, že se jim děje něco ošklivého.

„Nechce se mi do toho, nemyslím, že bychom to měli udělat,“ vyhrkla.

Diana zmáčkla tlačítko zvonku a uzemnila ji pohledem převzatým přímo od jejich otce, klidným a nevzrušeným pohledem, jímž se díval na ufňukance. Pak řekla přesně totéž, co vždy s tímhle pohledem říkával i on: „Nezbývá nic jiného než se do toho pustit.“

Dveře otevřela paní Catesová, blonďatá a opálená. Oči měla zarudlé pláčem a v ruce držela papírový kapesníček.

„Dobrý den, přejete si něco?“

„Totiž, jste… matka Krissi Catesové?“ vykoktala Patty a rozplakala se.

„Ano,“ přitakala žena s prsty na vlastních perlách, oči jí přeskakovaly sem a tam mezi Patty a Dianou, až je nakonec sklopila k Libby. „Ach, byla vaše holčička… vaší holčičce taky ublížil?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Patty. „Jsem Benova matka. Matka Bena Daye.“ Otřela si slzy, nejprve hřbetem ruky a pak rukávem svetru.

„Ach, bože. Ach, bože. Ach, Louuuuu, pojď sem. Honem!“ Hlas paní Catesové zesílil a roztřásl se, takže připomínal kvílení motorů přistávajícího letadla. Zpoza dveří obývacího pokoje na ně vykouklo několik obličejů, které Patty nepoznávala. Z kuchyně kolem nich prošel muž s podnosem plným nealkoholických nápojů. Ve vstupní hale zůstala stát jedna dívka, hezká malá blondýnka v květovaných džínech.

„Kdo je to?“ pípla.

„Běž a přiveď otce.“ Paní Catesová postoupila kupředu, takže zablokovala dveře a málem je vytlačovala ze zápraží. „Louuuu…“ zavolala přes rameno do domu. Objevil se za ní urostlý a svalnatý chlap, minimálně sto devadesát pět centimetrů vysoký. Hlavu držel s bradou vytrčenou vzhůru, což Patty připomínalo lidi, kteří vždy prosadí svou.

„To je ona, matka Bena Daye,“ představila ji žena s takovým odporem, že Patty cítila, jak se jí zkroutily všechny vnitřnosti.

„Snad abyste šly dovnitř,“ vyzval je muž, a když se po sobě Patty s Dianou podívaly, vyštěkl, jako by mluvil s nevychovanými domácími zvířaty: „Tak pojďte, pojďte!“

Vešly do domu, sešly po schodech do snížené pracovny a naskytl se jim pohled na cosi připomínající scénu z dětského narozeninového večírku. Čtyři malé dívenky tam byly v různých fázích nějaké hry. Tváře i ruce měly polepené staniolovými hvězdičkami, samolepkami, jaké používají učitelé k označení dobrých známek. Některé seděly s rodiči a cpaly se cukrovím; tvářily se, jako by si na něm nesmírně pochutnávaly, zatímco jejich mámy a tátové za odhodlanými maskami skrývali paniku. Krissi Catesová se usadila uprostřed podlahy a hrála si s panenkami za asistence rozložitého tmavovlasého mladíka, který před ní seděl se zkříženýma nohama a zjevně se snažil získat její důvěru. Byly to ty ošklivé houbovité panenky, jaké Patty znala z pořadu Filmy týdne   s Meredith Baxter Birneyovou nebo Patty Duke Astinovou v rolích odhodlaných matek či právniček. Figurky, s jejichž pomocí děti předváděly, jak je někdo obtěžoval. Krissi obě panenky svlékla a právě pokládala chlapeckou panenku na dívčí. Pohybovala s ní nahoru a dolů a doprovázela to nesrozumitelným mumláním. Nějaká tmavovlasá dívka ji sledovala z matčina klína a vylizovala si při tom zpod nehtů dortovou polevu. Vypadala příliš stará na to, aby sedávala matce na klíně.

„Takhle,“ ukončila ukázku Krissi znuděným nebo nasupeným tónem a odhodila panenku na stranu. Mladík   terapeut, sociální pracovník, někdo, kdo nosil svetry ze shetlandské vlny přes kostkované košile a studoval na vysoké škole   panenku zvedl a pokoušel se upoutat Krissiinu pozornost.

„Krissi, pojďme ještě…“ začal a figurku chlapce si opatrně položil na koleno, z něhož mu jeho penis visel dolů k podlaze.

„Kdo je tohle?“ zeptala se Krissi a ukázala na Patty.

Patty přešla místnost a ignorovala všechny rodiče, kteří začali vstávat a vibrovat jako napjaté struny.

„Krissi?“ oslovila dívku a přidřepla si k podlaze. „Jmenuju se Patty a jsem máma Bena Daye.“

Krissi vykulila oči, rty se jí roztřásly a rychle začala před Patty couvat. Následovala vteřina mlčení, jako při zpomaleně promítané havárii, během níž si vzájemně hleděly do očí. Pak Krissi zaklonila hlavu a zaječela: „Já ji tady nechci!“ Ozvěna jejího hlasu se odrazila od světlíku. „Já ji tady nechci! Slíbili jste to! Slíbili jste, že nebudu muset!“

Zhroutila se na podlahu a začala si škubat vlasy. Tmavovlasá dívka k ní přiběhla, padla na ni a se zakvílením se k ní přitiskla. „Nepřipadám si bezpečná!“

Patty vstala, rozhlédla se kolem dokola a viděla rodiče s vystrašenými a zhnusenými výrazy, viděla Dianu, jak míří ke dveřím a táhne Libby za sebou.

„Slyšeli jsme, co jste zač,“ spustila matka Krissi Catesové a její sladký, vyčerpaný obličej se zkřivil v grimasu. Ukázala za sebe na Maggie Hinkelovou, Pattyinu někdejší spolužačku, která na Patty pohlédla a začervenala se. „Máte doma čtyři děti,“ pokračovala Krissiina matka chraptivým hlasem. „Nemůžete si dovolit ani jedno. Jejich táta je opilec a vy žijete z podpory. Necháváte svoje dcery samotné s tou… hyenou. Dovolujete synovi, aby obtěžoval holčičky. Kristepane, nechala jste syna, aby udělal tohle! Bůh ví, co se tam u vás děje!“

V tom okamžiku vstala i dcera Putchových, zaječela a kolem zářivých hvězdiček na tvářích se jí začaly koulet slzy. Připojila se k dívkám uprostřed místnosti, které se mladík snažil uklidnit konejšivým mumláním a pokoušel se s nimi udržet oční kontakt. „Já je tady nechci!“ zavřískla znovu Krissi.

„Kde je Ben, Patty?“ zeptala se Maggie Hinkelová, jejíž dcera vedle ní seděla bez jakéhokoli výrazu v hranatém obličeji. „Policie si vážně potřebuje s Benem promluvit. Doufám, že ho někde neschováváš.“

„Já? Vždyť já se ho snažím najít. Snažím se to nějak vysvětlit. Prosím.“ Pomozte mi, prosím, odpusťte mi, prosím, přestaňte na mě křičet, prosím.

Dcera Maggie Hinkelové chvíli nehybně seděla a pak zatahala matku za rukáv. „Chci jít pryč, mami.“ Ostatní dívky dál kvílely a vzájemně se pozorovaly. Patty se napřímila a sklopila oči ke Krissi a k terapeutovi, jenž dosud držel nahou figurku chlapce, který měl představovat Bena. Zvedl se jí žaludek a hrdlo se jí zalilo kyselými šťávami.

„Myslím, že byste radši měla jít,“ štěkla na ni paní Catesová a zvedla dceru do náruče jako malé batole. Dívčiny nohy visely téměř až k podlaze a paní Catesová se pod její váhou lehce zapotácela.

Mladý terapeut vyskočil ze země a zaujal postavení mezi Patty a paní Catesovou. Málem Patty položil ruku na rameno, pak ji však na poslední chvíli přesunul k paní Catesové. Diana už volala ode dveří a musela sestru oslovit jménem, jinak by se Patty vůbec nebyla pohnula. Čekala, že se na ni vrhnou a vyškrábou jí oči.

„Je mi líto, omlouvám se,“ křikla Patty do místnosti; cítila se zoufale a točila se jí hlava. „Je to omyl. Omlouvám se.“

Pak před ní náhle stál Lou Cates, popadl ji za paži, jako by ji sám před chviličkou nepozval dovnitř, a odváděl ji ke dveřím, kam ji doprovázelo kvílení čtyř děvčat za jejími zády. Všude bylo plno matek a otců, dospělých, kteří se starali o svoje děti, a Patty si připadala jako idiot. Ne pošetile, ne trapně, ale jako neomluvitelný pitomec. Slyšela, jak rodiče tichými hlasy konejší své dcery: hodná holka, už je dobře, už je dobře, už odchází, jsi v bezpečí, dáme to zase všechno do pořádku, tak už neplač, maličká.

Těsně před tím, než ji Lou Cates vystrčil z místnosti, se Patty otočila a viděla Krissi Catesovou v matčině náručí s plavými vlasy přepadlými přes jedno oko. Dívka na ni pohlédla a klidně řekla: „Ben přijde do pekla.“

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Úkolem, který mi zadali, bylo najít Runnera, jenže veškerá moje horečná a ambiciózní aktivita uplynulého týdne se válela na podlaze u mé postele jako špinavá noční košile. Nepřiměla jsem se vstát, a to ani když jsem slyšela, jak děti svým rozespalým husím pochodem kráčejí kolem mého domu. Představila jsem si, jak se trmácejí ve velkých gumových holínkách a nechávají za sebou v březnové břečce kulaté stopy, a přesto jsem nedokázala vstát.

Probudila jsem se z deprimujícího snu, o jakém sami sebe přesvědčujete, že vůbec nic neznamená a neměl by vás nijak rozhodit, protože to přece je jenom sen, nic než sen. Na začátku jsem byla zpátky na farmě, až na to, že to nebyla doopravdy naše farma, na naši farmu tam všechno bylo příliš úhledné a udržované, jenže to byla ona a zdáli od oranžového obzoru se ke mně cvalem blížil Runner a halekal jako kovboj ze starého Západu. Když dojel o něco blíž   sjel z našeho vršku a projel bránou, viděla jsem, že jeho cval je ve skutečnosti drkotavá a skákavá jízda, protože jeho kůň měl kola. Horní polovina byla koňská, ale spodek byl kovový a spočíval na tenkých tyčkách jako nemocniční vozík. Kůň na mne vyplašeně zařehtal a jeho svalnatý krk se snažil odtrhnout od kovu pod sebou. Runner seskočil na zem a ten podivný tvor s jedním vyvráceným kolem poodjel stranou   popuzující kříženec nákupního vozíku a zvířete. Zastavil se u nedalekého pařezu, obrátil oči v sloup a stále se pokoušel roztrhnout na dva kusy.

„Toho si nevšímej,“ zazubil se Runner a pohlédl na koně. „Zaplatil jsem za něj.“

„Tos udělal mizernej kšeft,“ podotkla jsem.

Runnerovi ztuhly rysy a přistoupil příliš blízko ke mně.

„Tvoje máma mi to schválila,“ zamumlal.

No jasně, pomyslela jsem si, máma je naživu! Ta myšlenka mi připadala přímo hmatatelná, jako oblázek v mé kapse. Máma je naživu, co jsem to proboha za pitomce, že si celá ta léta myslím něco jiného.

„Nejdřív by sis měla dát do pořádku tu ruku,“ prohlásil Runner a ukázal na pahýl mého prsteníku. „Tady jsem ti něco přivezl. Doufám, že se ti budou líbit víc než můj kůň.“ Zvedl ruku, v níž držel tenký sametový váček, do jakého se ukládají písmena scrabble, a zatřásl jím.

„Ale ne, ten kůň je úžasnej,“ opáčila jsem a potlačila jsem vlnu zášti. Kůň si zatím odtrhl od kovu zadek, krvácel a na zemi se pod ním rozlévala kaluž masitě rudého oleje.

Runner z váčku vysypal osm nebo devět prstů. Pokaždé, když jsem si vybrala nějaký, který vypadal jako můj, zjistila jsem, že je to malíček, mužský prst, prst nesprávné barvy nebo velikosti.

Runner se na mne díval s našpulenými rty. „Prostě si jeden vezmi, jo? Není to žádná věda.“

Vybrala jsem jeden, který byl alespoň přibližně podobný mému ztracenému prsteníku, a Runner mi ho přišil k ruce. Přetržený kůň při tom za námi naříkal ženským pláčem, vyděšeným a rozzlobeným. Runner po něm hodil lopatou; zvíře se rozlomilo na dva kusy a neschopné pohybu sebou škubalo na zemi.

„A je to,“ mlaskl rty Runner. „Jako novej.“

Mezi mými dívčími prsty trčel baňatý palec od nohy, přišitý nedbalými křivými stehy, a náhle se vedle nás objevila Runnerova přítelkyně Peggy a promluvila na něj: „Zlato, její máma tady není, vzpomínáš? Zabili jsme ji.“

A Runner se plácl dlaní do čela jako někdo, kdo zapomněl koupit domů mléko, a vyhrkl: „No jo, máš pravdu. Zabil jsem všechny ty holky kromě Libby.“ Všichni tři jsme stáli, pomrkávali a dívali se po sobě a atmosféra začínala ošklivě houstnout. Pak se Runner vrátil ke koni a sebral lopatu, která se proměnila v sekeru.

Škubla jsem sebou a probudila se, přičemž jsem jednou paží shodila na podlahu lampičku ze svého nočního stolku. Sotva svítalo, když jsem se převrátila na druhý bok, zadívala se na povalenou rozsvícenou lampičku a přemýšlela o tom, jestli zářící žárovka propálí díru do koberce. Teď už bylo ráno a já jsem se stále nemohla pohnout.

V Benově pokoji se ale tehdy svítilo. Moje první souvislá myšlenka: u Bena v pokoji se té noci svítilo a někdo tam mluvil. Chtěla jsem na to přestat myslet, ale neustále jsem se k tomu v duchu vracela. Proč by šílený vrah chodil do Benova pokoje, zavíral se v něm, rozsvěcel a povídal si?

V Benově pokoji se svítilo. Zapomeň na všechno ostatní: na pomstychtivého Loua Catese, na kvůli dluhům smyslů zbaveného Runnera, na bandu gangsterů, kteří chtěli dát Runnerovi lekci tím, že mu vyvraždí rodinu. Zapomeň na ten burácející hlas, který jsi slyšela a který   no dobrá, prosím   možná nepatřil Benovi. Jenže když jsme šly spát, Ben doma nebyl, a když jsem se probudila, svítilo se u něj. Vzpomínám si, jak se mi v tu chvíli ulevilo při vědomí, že je Ben doma, protože se u něj svítí, že je hádka mezi ním a mojí mámou přinejmenším pro dnešek zažehnaná, protože se u něj svítí a on tam za dveřmi mluví, možná do svého nového telefonu nebo snad sám k sobě, ale svítí se u něj.

A kdo byla Diondra?

Připravovala jsem se vylézt z postele a odhodit stranou přikrývky, jejichž povlaky byly z kontaktu s mým tělem celé zašedlé a vlhce páchly. Vzpomínala jsem, jak je to asi dlouho, co jsem je naposledy převlékla. A pak jsem přemýšlela o tom, jak často by se vlastně měly převlékat. To byly věci, které se člověk nijak nenaučil. Zvykla jsem si teď už konečně měnit povlečení po sexu, i to jsem se ale naučila teprve před několika lety z jednoho filmu v televizi: byl to nějaký thriller s Glenn Closeovou, měla v něm právě sex a převlékala povlečení, a na zbytek děje už si nevzpomínám, protože mi v hlavě utkvěla jen jediná myšlenka: Aha, po sexu by se asi mělo převléct ložní povlečení. Dávalo to smysl, nikdy dřív mě to ale nenapadlo. Vyrůstala jsem jako divoké zvíře a ve většině ohledů jsem taková i zůstala.

Vylezla jsem z postele, konečně jsem vrátila lampičku na noční stolek a oklikou jsem zamířila do obývacího pokoje, plížila jsem se k záznamníku, jako bych nechtěla, aby viděl, že jsem zvědavá, jestli na něm mám nějaký vzkaz. Druhou možností bylo zamířit přímo k němu a nezúčastněně si pohvizdovat   neděje se nic zvláštního, jdu se jen projít. Od Diany tam nic nebylo. Čtyři dny, a neozvala se.

No co, žádný problém. Měla jsem i jiné příbuzné.

Ben už tentokrát čekal, když jsem přišla, vklouzl mi do zorného pole dřív, než jsem se na něj stačila připravit. S nezaostřeným pohledem prkenně seděl na židli za sklem a připadal mi jako figurína z výkladní skříně oblečená do overalu. Měla jsem chuť napomenout ho, ať mi to nedělá, že mi z toho běhá mráz po zádech, ale nic jsem neřekla, protože proč by mi z něj měl běhat mráz po zádech, kdybych byla doopravdy upřímně přesvědčená, že je nevinný?

Nejspíš jsem nebyla.

Posadila jsem se na židli, která byla dosud zahřátá od někoho jiného, a teplo sálající z plastové sedačky mi na tomhle místě připadalo jako něco strašlivě intimního. Zavrtěla jsem zadkem sem a tam, abych je proměnila ve vlastní teplo, a snažila jsem se netvářit štítivě, jenže když jsem zvedla telefon, bylo sluchátko ještě upocené od předchozího uživatele, a Ben se při pohledu na můj výraz zamračil.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a já jsem rázně přikývla. Jo, jistě, absolutně v pořádku.

„Tak jsi přišla znovu,“ konstatoval se strnulým úsměvem. Zůstával opatrný, jak měl ve zvyku odjakživa. Na rodinném večírku v poslední den školy vypadal úplně stejně, jako kluk, který permanentně žije ve veřejné knihovně   neustále čeká, že ho někdo okřikne, aby mlčel.

„Jo, přišla.“

Měl příjemný obličej, ne pohledný, ale milý, obličej dobrého chlapa. Přistihl mě, jak ho pohledem hodnotím, a sklopil oči k rukám. Byly teď velké, až příliš velké na jeho útlou postavu, ruce klavíristy, ačkoli nikdo z nás nikdy na klavír nehrál. Trochu zjizvené, ale nijak výrazně, jen poseté tmavě růžovými lametkami drobných oděrek a říznutí. Všiml si, že se na ně dívám, zvedl jednu ruku a ukázal prstem na hlubší jizvu: „Nehoda při pólu.“

Honem jsem se zasmála, protože jsem viděla, že už svého žertu lituje.

„Ne, víš, jak jsem k tomu doopravdy přišel?“ zeptal se Ben. „To mi udělal ten bejk, Žlutá pětka, vzpomínáš si na toho malýho hajzla?“

Měli jsme sice jen malou farmu, ale přesto jsme nikdy nedávali svému dobytku jména, protože to nebyl dobrý nápad. Ani jako malá jsem nechtěla příliš přilnout k Bossy, k Hankovi nebo ke Sladké Belle, protože jsem věděla, že jen co dorostou do dostatečné velikosti, pošleme je na jatka. Šestnáct měsíců, tenhle údaj mi teď zazvonil v hlavě. Jakmile se telata dožila jednoho roku, začali jste kolem nich chodit po špičkách a sledovat je koutkem oka se znechucením a rozpaky jako hosta, který se ve vašem domě právě hlasitě upšoukl. Místo jmen jsme je tedy každoročně při telení označovali barvami a novorozená telata jsme přiřazovali jednotlivým krávám: Zelená jednička, Červená trojka, Modrá dvojka se klouzavě vysouvaly ze svých matek na hliněnou podlahu stodoly, jejich nohy začaly okamžitě kopat a snažily se najít oporu v kluzké špíně. Lidé hovězí dobytek považují za poslušné a tupé tvory, ale telata? Ta jsou zvědavá a hravá jako malá koťata, což byl důvod, proč mi příliš často nedovolovali mezi ně chodit, směla jsem je jen pozorovat mezerou mezi laťkami; vzpomínám si ale, jak se k nim Ben s holínkami na nohou snažil nenápadně přikrást, pohyboval se pomalu a promyšleně jako astronaut, jenže když se k nim dostal dostatečně blízko, bylo to, jako by se snažil popadnout rybu. Vzpomínám si na Žlutou pětku, alespoň podle jména, na toho proslaveného malého býčka, který se odmítal nechat vykastrovat   chudák Ben a máma se den co den pokoušeli Žlutou pětku chytit, aby mu mohli proříznout pytlík a ufiknout koule, a den co den se vraceli ke stolu s večeří neúspěšně, protože je Žlutá pětka opět přechytračil. První večer to byla legrace, jíž se všichni u stolu náramně bavili a rozmlouvali se steaky na svých talířích, jako by tam měli Žlutou pětku: Toho budeš litovat, Žlutá pětko. Druhý večer to byl důvod k poněkud rozmrzelému smíchu a pátý večer následovaly jen zlostně stisknuté rty a mlčení, připomínka Benovi i mámě, že za nic nestojí: jsou malí, slabí, pomalí a na svou práci nestačí.

Nebýt toho, že mi ho Ben připomněl, nikdy už bych si nebyla na Žlutou pětku vzpomněla. Měla jsem chuť požádat ho, aby mi sepsal seznam věcí, které bych si měla připomenout, vzpomínek, jež bych si bez jeho pomoci sama nevybavila.

„Co se stalo? Kousl tě?“

„Ne, nic tak dramatickýho, jen mě přirazil k ohradě zrovna v okamžiku, kdy už jsem myslel, že ho držím, přimáčkl mě na jednu stranu, a jak jsem na ten plot plnou váhou vletěl, narazil jsem hřbetem ruky rovnou na hřebík. Byl na prkně, o kterým mi máma nejmíň pětkrát říkala, že bych ho měl přitlouct, takže to vlastně byla moje vina.“

Přemýšlela jsem o tom, co bych na to měla říct   něco vtipného a soucitného, stále ještě jsem nevěděla, jaké reakce ode mne Ben očekává  , Ben mě však z těchto úvah vytrhl. „Ne, zatraceně, byla to vina toho parchanta Žlutý pětky.“ Letmo se usmál a pak znovu svěsil ramena. „Vzpomínám si, že mi Debby tu ránu zavázala, přelepila ji náplastí a na ni pak nalepila jednu z těch svejch samolepek, těch blejskavejch srdíček, či co všechno to měla.“

„Milovala samolepky,“ přikývla jsem.

„Lepila je úplně všude, to je teda fakt.“

Nadechla jsem se a zvažovala, jestli mám přejít na nějaké jiné neškodné téma, jako třeba na počasí, ale neudělala jsem to.

„Poslyš, Bene, můžu se na něco zeptat?“

Ztuhl, v očích se mu objevil žraločí pohled a já jsem před sebou znovu viděla odsouzeného vězně, člověka zvyklého na to, že se ho neustále na něco vyptávají, který bere otázku po otázce a naráží na přezíravé mlčení, když se na něco sám zeptá. Uvědomila jsem si, jak dekadentní je odmítnout odpověď na položenou otázku. Ne, díky, o tomhle nechci mluvit, a to nejhorší, co se vám může stát, je, že vás někdo považuje za nezdvořáka.

„Vzpomínáš si na tu noc?“

Oči se mu rozšířily. Samozřejmě, že si na ni vzpomínal.

„Já si vzpomínám, možná jsem v něčem byla zmatená a neuvědomovala jsem si, co se přesně stalo…“

Seděl teď v předklonu, paže měl strnulé a krčil se nad telefonem jako někdo, komu pozdě v noci zavolali kvůli nějaké mimořádné události.

„Na jednu věc si ale vzpomínám, mohla bych to odpřisáhnout, kdyby na tom závisel můj život… svítilo se u tebe. Myslím ve tvém pokoji. Viděla jsem to mezerou pode dveřma. A někdo tam mluvil. Vevnitř u tebe.“

Odmlčela jsem se a doufala, že mě zachrání. Nechal mě v tom, v onom pocitu volného pádu, který trvá několik vteřin poté, co vám ujedou nohy na ledu a máte sotva dost času pomyslet si: A sakra, teď sebou seknu.

„Tak tohle je novinka,“ ozval se konečně.

„Cože?“

„Nová otázka. Myslel jsem, že žádný nový otázky už se nenajdou. Gratuluju.“ Všimla jsem si, že oba zaujímáme úplně stejnou pózu, sedíme s jednou dlaní položenou na hraně stolu, jako bychom se chystali odstrčit a vstát od zbytků jídla. Byla to Runnerova oblíbená póza, vzpomínám si na ni z té poslední příležitosti, kdy jsem ho viděla, bylo mi pětadvacet nebo šestadvacet a on po mně chtěl peníze, zprvu o ně žádal sladkým a vemlouvavým tónem   Co říkáš, nemohla bys tátovi trochu vypomoct, Libby, drahoušku?   a já jsem ho rovnou odbyla, jako když pálkař trefí míček přímým odpalem, šokujícím a ponižujícím. A pročpak ne? štěkl, ramena mu poskočila dozadu, paže mu vylétly vzhůru, ruce měl položené na mém stole. Proč jsem ho nechávala, aby se posadil? pomyslela jsem si a už jsem v duchu počítala, kolik času ještě promarním, než ho donutím, aby zase vstal.

„Vyklouzl jsem ten večer ven,“ prohlásil Ben. „Přišel jsem domů a znova jsme se s mámou pohádali.“

„Kvůli Krissi Catesový?“

Při těch slovech sebou škubl, pak ale dělal jakoby nic.

„Kvůli Krissi Catesový. Ale věřila mi, stála jednoznačně při mně, to bylo právě na mámě tak úžasný, že i když na tebe byla naštvaná jako čert, pořád stála při tobě a ty sis to uvědomovala. Cítila jsi to v kostech. Věřila mi. Byla ale naštvaná a taky… prostě vyděšená. Nechal jsem ji čekat, ani nevím jak dlouho, šestnáct hodin jsem se jí vůbec neozval   sám jsem ani nevěděl, co se děje, však víš, tehdy nebyly mobily, když byl někdo celej den pryč, nemohla jsi s ním mluvit, ne jako dneska, podle toho, co jsem slyšel.“

„Jo, jenže…“

„No jo, pohádali jsme se, už si ani nevzpomínám, jestli to bylo kvůli Krissi Catesový, nebo jestli to u ní začalo a pokračovalo to něčím dalším, strašně rád bych se na to rozpomněl, ale každopádně mě víceméně potrestala domácím vězením a poslala mě do mýho pokoje. Šel jsem tam, jenže asi po hodině jsem zase byl tak naštvanej, že jsem zmizel z domu; nechal jsem puštěný rádio a rozsvícený světlo, aby si myslela, že tam pořád jsem, kdyby náhodou vykoukla na chodbu. Vzpomínáš si přece, jak to bylo s jejím spaním, nehrozilo nebezpečí, že by šla až ke mně do pokoje, aby mě zkontrolovala. Jak jednou usnula, spala jako zabitá.“

V Benově podání těch asi třicet schodů vypadalo jako nějaká neuvěřitelná pouť, měl ale pravdu, když máma usnula, nedalo se s ní vůbec nic dělat. Ani se prakticky nehýbala. Vzpomínám si, jak jsem nad jejím tělem držela nervózní vigilie, při nichž ve mně rostlo přesvědčení, že je mrtvá, upírala jsem na ni oči, dokud mi nezačaly slzet, snažila jsem se vysledovat její dech, zachytit alespoň tiché zasténání. Když jsem do ní šťouchla, okamžitě se vrátila do stejné polohy. Všichni jsme měli vlastní historky o tom, jak jsme na ni v noci narazili, když jsme náhodou šli do koupelny ve stejnou dobu jako ona   zabočili jsme za roh a uviděli jsme, jak sedí na toaletě, močí s noční košilí zastrčenou mezi nohama a dívá se skrz nás, jako bychom byli ze skla. Pak řekla něco jako Vůbec nevím, co si počít s tím čirokem nebo Přišlo už to semínko na zasetí? A potom šouravě prošla kolem nás a vrátila se do svého pokoje.

„Řekl jsi to policii?“

„No tak, Libby, nech toho. No tak. Nechci, abychom se bavili tímhle způsobem.“

„Tak řekl?“

„Ne, neřekl. K čemu by mi to bylo? Policie přece věděla, že jsme se pohádali. Měl jsem jim vykládat, že to nebylo jednou, ale dvakrát? To by přece… nemělo by to smysl. Byl jsem tam možná hodinu a kromě toho se nic dalšího nestalo, takže to bylo bezpředmětný. Absolutně.“

Hleděli jsme si do očí.

„Kdo je Diondra?“ zeptala jsem se. Viděla jsem, jak se snaží ještě víc se stáhnout do sebe, viděla jsem, že přemýšlí. To, že utekl z domu, možná byla a možná nebyla pravda, teď mi ale bylo jasné, že se chystá lhát. Jméno Diondra jím otřáslo, představovala jsem si, že se mu rozechvěly všechny kosti. Nepatrně naklonil hlavu doprava v gestu naznačujícím zvláštní, že se na tohle ptáš, hned se ale zarazil.

„Diondra?“ Hrál o čas, pokoušel se odhadnout, kolik toho přesně vím. Hleděla jsem na něj zcela bez výrazu.

„No, Diondra byla jedna holka ve škole. Kde jsi narazila na její jméno?“

„Našla jsem vzkaz, co ti napsala, a podle něj se zdá, že byla víc než jen jedna holka ve škole.“

„Ach tak. Víš, ona byla praštěná, vzpomínám si na to. Pořád posílala nějaký vzkazy, chápeš, chtěla, aby si lidi mysleli, že je strašná divoška.“

„Já myslela, že jsi žádnou holku neměl.“

„Taky že ne. Ježíši, Libby, jak můžeš z jednoho vzkazu vyvodit, že jsem měl holku?“

„Z takovýho vzkazu jo.“ Byla jsem celá napružená a věděla jsem, že odejdu zklamaná.

„No, tak to vážně nevím, co ti mám říct. Rád bych ti pověděl, že to byla moje holka, ale byla prostě totálně nad moji úroveň. Ani si nevzpomínám, že jsem od ní dostal nějakej vzkaz. Víš jistě, že na něm bylo moje jméno? A jak jsi k němu vůbec přišla?“

„To je jedno,“ odsekla jsem a odtáhla jsem si sluchátko od ucha, aby věděl, že odcházím.

„Počkej přece, Libby, počkej.“

„Nepočkám, když se mnou budeš mluvit jako s nějakým… provinilcem, nemá to smysl.“

„Libby, počkej přece, sakra. Je mi líto, že ti nemůžu dát odpověď, jakou nejspíš chceš.“

„Chci jen znát pravdu.“

„A já ti zase chci jen říct pravdu, jenže ty bys zřejmě chtěla… nějakou historku. A já jen, kristepane, chci říct, že po tolika letech za mnou přijde moje malá sestřička a já si říkám fajn, konečně by mě mohlo potkat něco dobrýho. Jedna pozitivní věc. Zatraceně, před čtyřiadvaceti lety mi sice rozhodně nepomohla, ale co, s tím už jsem se vyrovnal, vyrovnal jsem se s tím natolik, že když ji poprvé vidím, jsem naprosto šťastnej. Chci říct, že jsem seděl v tý svý hnusný kleci a čekal na tebe, nervózní, jako bych šel na rande, a pak tě vidím, a bože můj, je to jako, jako že tahle jedna věc bude fakt v pohodě. Možná že přece jen můžu v životě mít jednoho příbuznýho a nebudu tak zatraceně sám, protože   vím totiž, že jsi mluvila s Magdou, věř mi, že jsem o tom slyšel úplně všechno, takže jo, mám lidi, co mě navštěvujou a záleží jim na mně, ale nejsou jako ty, nejsou to lidi, co by mě znali jinak než jako chlapa s… a zrovna jsem si říkal, že bude zatraceně fajn moct si povídat se sestrou, která mě zná, zná naši rodinu, ví, že jsme vedli docela normální život, a umí se smát historkám o pitomejch krávách. To je všechno, víš, nic víc teď nechci. Jen takovouhle maličkost. A tak bych si přál, abych ti moh povědět něco, co by tě nepřimělo… znova mě nenávidět.“ Sklopil oči a zahleděl se na odraz své hrudi ve skle. „Jenže nemůžu.“

BEN DAY

2. LEDNA 1985

17.58

Diondře narostlo malé bříško, z něhož šla Benovi hlava kolem, a už celé týdny každou chvíli mluvila o „proměně“. K proměně došlo, když se dítě začalo hýbat, a byl to nesmírně zvláštní a důležitý okamžik; Ben jí proto musel neustále pokládat ruku na břicho a cítit, jak dítě kope. Byl pyšný na to, že je bříško jeho dílem, že je dítě jeho dílem, nebo byl přinejmenším pyšný na to pomyšlení, nerad se však toho místa doopravdy dotýkal a nerad se na ně díval. Tělesná tkáň tam byla nějaká divná, tvrdá a přitom trupelnatá jako zkažená šunka, a sahat na ni bylo prostě nepříjemné. Diondra ho už několik týdnů chytala za ruku, tiskla si ji tam a sledovala, jak se na to tváří, a pak na něj ječela, když přiznal, že nic necítí. Nějakou dobu měl dokonce podezření, že je těhotenství jen další z Diondřiných kanadských žertíků, jimiž chce docílit, aby si připadal jako idiot   seděl tam se zpocenou rukou položenou na nechutně vyboulené kůži a říkal si, možná tohle zabublání, bylo to ono, bylo to dítě, nebo jen zakručení žaludku? Měl strach. Bál se, že když nic neucítí   a v těch prvních týdnech po proměně skutečně nic necítil  , bude na něj Diondra křičet: Vždyť je přímo tam, je to, jako by mi v břiše stříleli z kanonu, jak je možný, že nic necejtíš? A bál se, že až konečně řekne, že něco cítí, ohluší ho Diondra svým smíchem, tím řehotem, při němž se lámala v pase, jako by ji tam střelili, při němž se popadala za kolena a natužené vlasy se jí třásly jako větve stromu po ledové bouři, protože samozřejmě nebyla doopravdy těhotná, jen si z něj dělala srandu, copak je vážně takový ignorant?

Pátral dokonce po signálech toho, že by mohla lhát: po velkých zkrvavených maxivložkách, které jeho matka vždy stočila a hodila do odpadků a které se vždy během jednoho dne rozbalily. Nebyl si jistý, po čem dalším by se ještě měl dívat, a nebyl si také jistý, zda by se měl zeptat, jestli je dítě jeho. Mluvila o něm, jako by bylo jeho, a to bylo pravděpodobně jediné ujištění, kterého se mu mělo dostat.

V posledním měsíci už alespoň bylo zřejmé, že je doopravdy těhotná, alespoň pokud jste ji viděli nahou. Dál chodila do školy, nosila ty obří pytlovité svetry a u džínů si nechávala rozepnutý knoflík a částečně povolený zip. Jak jí břicho narůstalo, navykla si držet se za ně a přejíždět si po něm rukama, jako by to byla nějaká křišťálová koule jejich zbabrané budoucnosti, a jednoho dne ho popadla za ruku a on to tentokrát nepochybně cítil   ta věc kopala a znenadání uviděl obrys malé nožky, která se plynule a rychle pohnula pod povrchem Diondřiny kůže.

Co je to s tebou, sakra? Vždyť tam na farmě přece taky telíte krávy, ne? Je to jenom děcko! reagovala Diondra, když škubl rukou a odtrhl ji od ní. Přitáhla ji zpátky a přidržela si ji tam, přimáčkla mu dlaň na tu pohybující se věc ve svém nitru a Ben si pomyslel, telení je něco zatraceně jinýho než tvoje vlastní opravdový děcko, a pak v duchu zasténal, pusť mě, pusť mě, pusť mě, jako by ho ta věc chtěla uchvátit po způsobu nějakého nočního televizního hororového filmu a zatáhnout ho k sobě do ní. Tak si to totiž představoval, jako věc a ne jako dítě.

Možná by bylo prospělo, kdyby si o tom častěji povídali. Po proměně s ním několik dnů úplně odmítala mluvit a až pak se ukázalo, že čekala, že od něj při té příležitosti něco dostane, že se těhotným ženám dávají na oslavu proměny dárky, ona sama že od rodičů po první menstruaci dostala zlatý náramek a tohle bylo něco podobného. A tak ho přiměla, aby jí to místo dárku desetkrát udělal jazykem, taková byla dohoda, kterou si podle něj vybrala pravděpodobně proto, že to dělal doopravdy nerad, zvedal se mu z toho pachu žaludek, a to zejména teď, když celé ty partie působily opotřebovaným dojmem. Měl pocit, že si to neužívá ani ona, nejspíš to mělo jen charakter trestu, ječela na něj kvůli prstům a tlaku a výšce, výš, ještě výš, až si konečně povzdechla, pevně ho chytila za hlavu, popadla ho za uši a přitáhla si ho tam, kde ho chtěla mít; děvko mizerná, proklínal ji v duchu a vyplachoval si z úst její pach, když skončil. Zbývá ještě osmkrát, ty děvko mizerná, nechceš sklenici vody, drahoušku? A ona na toNe, ale ty si dej, smrdíš jako kunda a rozchechtala se.

Těhotné ženy jsou náladové, to věděl. V jiných ohledech si však Diondra jako těhotná nepočínala. Pořád kouřila a pila, což se v těhotenství dělat nemělo, odbývala ho ale tím, že toho všeho nechávají jen cvoci, kteří ty zdravotní zásady berou příliš vážně. A ještě jednu věc nedělala: neplánovala. Dokonce ani moc nemluvila o tom, co budou dělat, až se dítě narodí   až se holčička narodí. Nebyla u žádného lékaře, byla si ale jistá, že je to holčička, protože když čekáte holčičku, máte horší nevolnosti, a ty její byly v prvním měsíci přímo příšerné. V ničem dalším se však k očekávané realitě nevyjadřovala, jen o dítěti mluvila jako o holčičce, jako o skutečné holčičce, která vyjde z jejího těla. Ben zpočátku myslel, že třeba půjde na potrat, jednou dokonce řekl nahlas, jestli se ti to dítě narodí místo až se narodí, Diondra úplně vypěnila a úplně vypěněná Diondra bylo něco, co už v životě nechtěl vidět. Komunikace s ní byla náročná i v jejích nejklidnějších okamžicích, a tohle bylo jako přihlížet přírodní katastrofě, nehty, pláč, rány a křik, že tohle je to nejhorší, co jí kdo v životě řekl, je to taky tvoje krev, co to s tebou sakra je, ty mizernej podělanej kreténe?

Jinak však nic neplánovali a ani plánovat nemohli, protože Diondřin otec by ji doslova zabil, kdyby zjistil, že má nemanželský poměr a je těhotná. Zabil by ji, i kdyby někdy jen zjistil, že to vůbec dělá mimo manželský svazek. Diondřini rodiče měli jen jedno pravidlo, jedno jediné, a tím bylo, že nikdy, za žádných okolností nesmí dovolit, aby se jí tam nějaký chlapec dotýkal, nebude-li to její manžel. Když oslavila šestnácté narozeniny, dostala Diondra od otce prsten čistoty, zlatý prsten s krásným červeným kamenem, který vypadal jako snubní a který také nosila na stejném prstu, kde symbolizoval její příslib otci i sobě samotné, že až do manželství zůstane pannou. Benovi z celého toho rituálu naskakovala husí kůže   nevypadá to, jako když je vdaná za vlastního tátu? Diondra mu vysvětlovala, že je to převážně kontrolní záležitost. Že je to jediná věc, na které se v jejím případě rozhodl neústupně bazírovat, to jediné, co po ní chce, a v tom mu prostě musí vyhovět, zatraceně. Tvrdila, že se díky tomu cítí líp, když ji celé měsíce nechává samotnou, bez dohledu a bez ochrany, s výjimkou psů. Byla to jediná věc, v níž si hrál na rodiče: moje dcera možná pije a bere drogy, ale je to panna, a to znamená, že nemůžu být takový gauner, jak by se zdálo.

Tohle všechno mu vysvětlovala se slzami v očích. Vysvětlovala mu to v poslední fázi opilosti, když se už sotva držela na nohou. Táta jí údajně pohrozil, že kdyby někdy zjistil, že svůj slib porušila, vyvedl by ji z domu a střelil by ji do hlavy. Její otec sloužil ve Vietnamu a mluvil jako válečný veterán a Diondra brala jeho hrozby vážně, takže ohledně dítěte vůbec nic neplánovala. Ben sepisoval seznamy věcí, které by mohli potřebovat, a těsně před Vánocemi dokonce na bleším trhu v Delphosu nakoupil nějaké obnošené dětské oblečení. Cítil se při tom trapně, tak od té ženy prostě koupil za osm dolarů celý balík. Ukázalo se, že v něm jsou tílka a spodní prádlo pro děti nejrůznějšího věku, spousta malých volánkových kalhotek   ta žena jim říkala bombarďáky  , což bylo fajn, děti přece spodní prádlo potřebují vždycky. Ben to všechno schoval pod svoji postel a vděčně pomyslel na to, že má na dveřích zámek, dokázal si totiž představit, jak sestry balík najdou a ukradnou všechno, co jim padne. Takže, pravda, dostatečně často o dítěti a o tom, co se stane, nepřemýšlel, Diondra o tom však zjevně přemýšlela ještě méně.

„Myslím, že bychom měli odjet někam pryč,“ prohlásila překvapivě Diondra; vlasy jí stále ještě zakrývaly polovinu obličeje, Benovu ruku si stále držela na břiše a dítě se v ní mrskalo, jako by si tam vyhrabalo tunely. Diondra se natočila trochu víc k němu a jedno ňadro jí líně spočinulo na Benově paži. „Tohle už nemůžu moc dlouho tajit. Máma s tátou se každým dnem můžou vrátit domů. Víš jistě, že Michelle nic neví?“

Ben si schoval jeden vzkaz od Diondry, psala v něm, jak je nadržená a jak moc dokonce teď touží po sexu s ním, a všetečka Michelle ho našla, když mu prohledávala kapsy bundy. Ta malá potvora ho vydírala   deset dolarů za to, že nebude žalovat mámě  , a když si postěžoval Diondře, ta málem vyletěla z kůže. Ta tvoje podělaná sestřička nás teď může kdykoli prozradit, a ty myslíš, že je všechno v pořádku? Tohle jsi zavinil ty, Bene, tys to posral. Diondra trpěla paranoidním strachem, že Michelle z těch dvou slov   „dokonce teď“   nějak vydedukuje, že je v jiném stavu, a že je dostane do malérupitomá desetiletá holka, to je tedy perfektní.

„Ne, už o tom nemluvila.“

To byla lež, zrovna včera Michelle zachytila jeho pohled, zakroutila se v bocích a škádlivým tónem se ho zeptala: „Hej, Béénííkůů, jak jsi na tom se svým sexuáálníím životem?“ Byla to příšerná mrcha. Vydírala ho i kvůli dalším věcem   zanedbaným domácím pracím, extra jídlu, které zhltl z lednice. Kvůli maličkostem. Vždycky to byly pitomé maličkosti, jako by existovala jen proto, aby Benovi připomínala, jak svázaným životem žije. Peníze od něj utrácela za koblihy s džemem.

Trey ve vedlejším pokoji hlasitě potáhl zahleněným nosem a pak se ozval mlaskavý zvuk rázného odplivnutí. Ben si v duchu představoval žlutý hlen klouzající po skleněných posuvných dveřích a psy, jak ho olizují. To byla další věc, jíž se Trey s Diondrou bavili: plivali po různých věcech sople. Trey je občas vyprskl přímo do vzduchu a psi je chytali do uslintaných tlam. („Jsou to jen tělesný produkty, co jdou do jinýho těla,“ hájila se Diondra. „Ty jsi do mýho těla taky napumpoval jistej tělesnej produkt, a nezdá se, že by ti to nějak vadilo.“)

Zatímco Trey pustil televizi v obýváku ještě hlasitěji   tak už to vy dva ukončete, já se tu kurva nudím  , Ben uvažoval o nejvhodnějším způsobu, jak na Diondřino prohlášení odpovědět. Občas ho napadalo, že Diondře nikdy neřekne nic, co by bylo čistě impulzivní poznámkou, všechno to byla verbální přetlačovaná lokty i pažemi, snaha vyhnout se její neustálé popuzenosti a říct to, co od něj chce slyšet. Ale miloval ji, doopravdy ji miloval, a takhle se přece muži ke svým ženám chovají, říkají jim, co chtějí slyšet, a jinak raději mlčí. Zbouchl Diondru, a ona ho teď vlastní, takže musí dělat jen to, čím se jí zavděčí. Bude muset odejít ze školy a najít si zaměstnání na plný úvazek, což mu bude vyhovovat, jeden jeho známý také vloni školy nechal, sehnal práci v cihelně kousek od Abilene a bral dvanáct tisíc dolarů ročně.Ben si vůbec neuměl představit, za co by to všechno utratil. Se školou tedy skončí, což bude nakonec jen dobře, vezme-li se v úvahu všechno to, co Diondra údajně slyšela o Krissi Catesové.

Bylo to zvláštní, že se najednou vyrojily nějaké takové fámy, a zpočátku z toho byl vážně nervózní, pak se v něm však ozvalo něco, co se tím v jistém smyslu pyšnilo. Je to sice malá holka, ale patří k těm „cool“ mladším dětem. Znají ji dokonce i někteří studenti střední školy a zajímají se o ni starší holky, o tohle hezké a slušně vychované děvčátko, takže je to docela paráda, že je zakoukaná zrovna do něj, ačkoli je to mrňous. Navíc si byl jistý, že to, co mu Diondra před chvilkou říkala, bylo její obvyklé přehánění. Měla občas sklony k hysterii.

„Hej, slyšíš? Snaž se mě vnímat. Říkala jsem, že myslím, že budeme muset odjet pryč.“

„Tak odjedeme pryč.“ Pokusil se ji políbit a ona ho odstrčila.

„Vážně, jen tak snadno? Kam pojedeme, jak nás budeš živit? Rozuměj, já už nebudu dostávat žádný kapesný. Budeš si muset najít práci.“

„Tak si najdu práci. Co ten tvůj strejda, bratranec nebo co to je? Ten ve Wichitě?“

Pohlédla na něj, jako by zešílel.

„Ten, co má obchod se sportovníma potřebama?“ tlačil na ni dál.

„Tam pracovat nemůžeš, je ti patnáct. Nesmíš řídit auto. Mám dokonce dojem, že nemůžeš dostat žádnou opravdovou práci, pokud k tomu nedá svolení tvoje máma. Kdy že ti to bude šestnáct?“

„Třináctýho července,“ odpověděl a připadal si, jako by se právě přiznal, že se pomočil.

Rozplakala se. „Ach, můj bože, ach, můj bože, co si jen počneme?“

„Ten tvůj bratranec nám nemůže pomoct?“

„Strejda to poví mejm rodičům, tak co si tím pomůžeme?“

Vstala, prošla kolem něj nahá a její vyboulené břicho působilo dojmem, že visí nebezpečně volně. Měl chuť strčit pod ně ruku a zároveň přemýšlel o tom, jak rychle se v poslední době zvětšuje. Nic si neoblékla, ani když šla přes chodbu do sprchy, ačkoli tam měl Trey zcela otevřený výhled, pokud ještě seděl na pohovce. Slyšel klokotavé zachrčení pouštěné sprchy. Rozhovor skončil. Otřel se zatuchlým ručníkem pohozeným u Diondřina koše na špinavé prádlo, nasoukal se zpátky do kožených kalhot a pruhovaného trička, posadil se na kraj postele a pokoušel se uhodnout, s jakou posměšnou poznámkou se Trey vytasí, až se oba vrátí do obýváku.

Po několika minutách Diondra vplula do ložnice zamotaná v červené osušce a s mokrými vlasy. Vůbec se na něj nepodívala a posadila se před toaletní stolek se zrcadlem. Vymačkávala si do dlaně pěnové tužidlo, každou hromádku tvaru a velikosti velkého psího lejna si vetřela do vlasů a každou zvlášť vysušila fénem   špric, plesk, bzzz, špric, plesk, bzzz.

Nebyl si jistý, jestli má zůstat nebo raději odejít, nakonec tedy zůstal, nehybně seděl na posteli a pokoušel se zachytit její pohled. Vymačkávala si do dlaně tmavý podkladový krém, jako když malíř vymačkává barvu z tuby, a roztírala si ho po obličeji. Podle některých děvčat to přeháněla, slyšel, jak se jí posmívají, jemu se ale líbilo, že její obličej vypadá opáleně a hladce, ačkoli krk pod ním se občas zdál být světlejší, asi jako vanilková zmrzlina pod karamelovou polevou. Nanesla si na řasy tři vrstvy maskary   vždycky tvrdila, že musí být tři, jedna k nabarvení řas, druhá k jejich posílení a třetí pro dramatický efekt. Pak si začala malovat rty: kontura, barva a nakonec lesk. Všimla si, že ji pozoruje, zarazila se a otiskla si rty do několika malých pěnových trojúhelníčků, na nichž zůstaly lepkavé rudé stopy jako po polibcích.

„Budeš muset požádat Runnera, aby ti dal nějaký peníze,“ prohlásila a sledovala ho v zrcadle.

„Myslíš tátu?“

„Jo, ten přece má prachy, ne? Trey kupuje trávu zásadně od něj.“ Upustila osušku na zem, přešla k zásuvce se spodním prádlem, která byla plná zářivých krajek a saténu, chvíli se v ní hrabala a vytáhla kalhotky a podprsenku, obojí jasně růžové a na okrajích zdobené černou krajkou, jaké ve westernech nosí tanečnice v saloonech.

„Víš jistě, že oba mluvíme o stejným Runnerovi?“ ubezpečoval se. „Můj táta se živí různejma drobnejma opravama a údržbama. Jako pomocnej dělník. Pracuje na farmách a tak.“

Diondra obrátila oči v sloup a škubala při tom zezadu za podprsenku, z níž jí ňadra všude překypovala   nad košíčky i pod sponkami, nezvládnutelná a rozteklá. Nakonec ze sebe podprsenku strhla a mrštila jí přes celou místnost   zatraceně, potřebuju kurva nějakou podprsenku, která by mi seděla! Stála a zlostně na něj zahlížela, a pak se jí na těle začaly rolovat i kalhotky, sklouzly jí z břicha a na zadku se jí zařezávaly do mezery mezi půlkami. Nic z toho sexy prádla jí nesedělo. Buclatá, pomyslel si nejprve Ben, honem se však opravil: těhotná.

„To myslíš vážně? Ty fakt nevíš, že tvůj vlastní táta dělá dealera? Minulej tejden jsme u něj s Treyem nakupovali.“ Odhodila kalhotky, pak si oblékla jinou podprsenku, obyčejnou a nehezkou, natáhla si nové džíny a celou dobu zamračeně sledovala vlastní objemnost.

Ben ještě nikdy osobně žádné drogy nekupoval. Často kouřil s Treyem, s Diondrou a s dalšími členy jejich party, když zrovna měli trávu, a občas na ni dokonce i jedním nebo dvěma dolary přispěl, když si ale v duchu představoval dealera, viděl někoho s ulíznutými vlasy a spoustou šperků, ne svého tátu se starou baseballovou čepicí Royals na hlavě, v kovbojských botách na vysokých podpatcích a v košilích, které byly neustále zmačkané jako usychající listí. Ne svého tátu, toho určitě ne. A nebyli snad všichni dealeři při penězích? Jeho táta rozhodně nikdy peníze neměl, takže tvrdit něco takového byla naprostá pitomost. A i kdyby to byl dealer a měl peníze, Benovi by nic nedal. Kdyby ho o ně Ben požádal, ještě by si z něj utahoval, možná by vytáhl dvacetidolarovku a držel ji těsně mimo jeho dosah, jako když při školní šikaně starší kluk sebere nějakému šprtovi sešit, pak by se zachechtal a zastrčil si ji zpátky do kapsy kalhot. Runner nikdy nenosil peněženku, zmačkané bankovky měl prostě nastrkané v přední kapse džínů   nebylo to snad samo o sobě dostatečným důkazem, že žádné peníze nemá?

„Treyi!“ křikla Diondra do chodby. Natáhla na sebe nový svetr se vzorem, který vypadal jako experiment z geometrie. Strhla z něj visačky, odhodila je na podlahu a vyběhla z ložnice. Ben zůstal sám uprostřed rockových a astrologických plakátů (Diondra byla Štír a brala to nesmírně vážně), krystalů a knih o numerologii. Kolem celého zrcadla měla k rámu přicvakané vetché a uschlé květinové ozdoby na ruku z tanečních zábav, na něž ji bral někdo jiný než Ben. Většina jich byla od nějakého kluka z Hiawathy; chodil do maturitního ročníku, jmenoval se Gary a dokonce i Trey o něm říkal, že je to kokot. Trey ho samozřejmě znal.

Ty květinové ozdoby Bena vyváděly z míry, záhyby a stočené spirály z jejich růžových a rudých lístků vypadaly jako tělesné orgány. Připomínaly Benovi páchnoucí kusy masa schované právě teď v jeho školní skříňce, příšerný dar, který dostal od Diondry   překvapení!   samičí orgány nějakého zvířete, Diondra mu však odmítala prozradit, z jakého konkrétně. Naznačovala, že jsou z jakési krvavé oběti, jíž se zúčastnila s Treyem, a Ben předpokládal, že jsou to zbytky po nějakém experimentu z biologie. Ráda ho takhle vyváděla z rovnováhy. Když její třída pitvala sele, přinesla mu zakroucený ocásek a považovala to za vtipné k popukání. Nebylo to vtipné, bylo to jen hnusné. Vstal a šel do obývacího pokoje.

„Ty ubohá sračko,“ zavolal na něj Trey z pohovky, kde si zrovna zapálil jointa, aniž by odtrhl oči od hudebního klipu na obrazovce. „Ty to o tátovi nevíš? Jdi do prdele, člověče.“ Treyovo holé opálené břicho bylo téměř vpadlé, ale rýsovaly se na něm dokonalé svaly. Bylo přesným protikladem Benova rozměklého a bílého myšího břicha. Košili, kterou mu Diondra dala, si stočil pod hlavu místo polštáře.

„Tu máš, ty pitomej impotente.“ Podal Benovi jointa, Ben z něj důkladně potáhl a cítil, jak tuhne v týle. „Hele, Bene, kolik nemluvňat potřebuješ, abys natřel celej dům?“

Vyhlazení.

Už zase to slovo, vrátilo se. Ben v duchu viděl barbarské hordy prorážející velkým kamenným krbem, viděl sekeru utínající Treyovu hlavu v polovině jednoho z těch jeho debilních vtipů o mrtvých nemluvňatech, hlava se kutálela přes hromádky psích výkalů a zastavila se vedle Diondřiny černé polobotky s velkými přezkami. A Diondra možná zemře jako další. Do hajzlu s ní! Ben si dal další šluk; vlastní mozek mu připadal zanesený a opotřebovaný. Pak vrátil jointa Treyovi. Objevil se u něj největší Diondřin pes, ten bílý, a zíral na něj bez jakéhokoli slitování v očích.

„Záleží na tom, jakou silou je házíš,“ odpověděl sám sobě Trey. „Proč strkáš nemluvně do mixéru nohama napřed?“

„Myslím to vážně, Treyi,“ ozvala se Diondra, jako by pokračovala v nějakém rozhovoru, který Ben neslyšel. „Myslí, že jeho táta neprodává.“

„Abys viděl, jak se na to tváří. Chceš něco vědět, Bene? Ten matroš, co hulíš, je od tvýho táty, kámo,“ prohlásil Trey, pak se otočil a podíval se na něj. „Je to svinstvo. Silný, ale svinstvo. Proto víme, že tvůj táta má prachy. Účtuje si našponovaný ceny, jenže nikdo jinej momentálně nic nemá. Mám dojem, že říkal, že to sehnal v Texasu. Byl poslední dobou v Texasu?“

Poté, co ho Patty vyhodila z farmy, zmizel Runner z Benova života. Ben o něm nic nevěděl, takže bylo možné, že byl na pár dnů v Texasu. Zatraceně, do Texasu a zpátky se to dá stihnout za jeden den, když na to člověk šlápne, tak proč ne?

„Tohle je placený na dřevo,“ pokračoval Trey a držel při tom kouř v plicích. „Jinak mi ale stejně dluží, jako všichni v tomhle městě. Všichni hrozně rádi sázej, ale platit se jim nikdy nechce.“

„Hej, já neměla ani šluka,“ zakabonila se Diondra. Odvrátila se a začala se štrachat ve skříňkách   suterénní pokoj měl i vlastní minikuchyňku, Ben nechápal, proč na všechny ty blafy, jimiž se živí, potřebuje zvláštní místnost  , pak otevřela lednici, vzala si z ní pivo a ani se Bena nezeptala, jestli nechce taky. Ben zahlédl vnitřek lednice, která byla ještě před měsícem nacpaná jídlem a kde teď bylo jen pivo a velká sklenice, v níž plavala jedna okurka jako lejno v toaletě.

„Dala bys mi taky pivo, Diondro?“ houkl uraženě.

Otočila k němu hlavu, pak mu podala svoje pivo a vrátila se k lednici pro další.

„Tak pojďme najít Runnera a seženeme od něj trochu trávy a nějaký prachy,“ vyzvala ho Diondra a usadila se v křesle vedle něj. „A pak se můžeme co nejdřív sebrat a vypadnout.“

Ben pohlédl na to modré oko, na to zářivě modré oko   měl dojem, že se na něj Diondra vždy dívá úkosem, nikdy neviděl obě oči najednou   a poprvé, co ji znal, pocítil strach, který mu pronikal až do morku kostí. Dokud mu nebude šestnáct, nemůže bez mámina povolení ani odejít ze školy. Natož pak najít si v cihelně nebo někde jinde práci, kterou by vydělal dost peněz, aby ho Diondra nemusela nenávidět, aby zklamaně nevzdychala, až se večer vrátí domů, protože přesně to teď v duchu viděl; nebudou mít ani ten malý byteček ve Wichitě, bude dělat v nějaké fabrice u hranic s Oklahomou, kde je ta nejmizerněji placená práce, kde musíte dřít šestnáct hodin denně, a Diondra bude s dítětem a bude to nenávidět. Nemá žádný mateřský instinkt, bude klidně spát, i když bude dítě plakat, bude ho zapomínat krmit, bude chodit na flámy s nějakými chlapy, s nimiž se seznámí   pořád se s nějakými seznamovala, v nákupním středisku, u benzinové pumpy nebo v kině  , a dítě bude nechávat doma. Co se mu může stát, je to jen mimino, nikam neodejde! Jako by ji už slyšel, a všechno to bude jeho vina. On bude ten ubohý idiot, co nedokáže uživit rodinu.

„Tak jo,“ přikývl a říkal si, že jen co odejdou z domu, hned na svůj plán zapomenou. On sám už na něj málem zapomněl. Mozek se mu choulil do klubíčka a zahaloval mlhou. Chtěl jet domů.

Trey se okamžitě vymrštil a cinkal klíčky od auta   vím, kde ho najdeme   a najednou byli venku na zimě, prodírali se sněhem a ledem, Diondra se do něj chtěla zavěsit, aby neupadla, a Bena napadlo, co kdyby upadla? Co kdyby upadla a zabila se nebo přišla o dítě? Slyšel, jak děvčata ve škole říkala, že chce-li holka potratit, stačí sníst jeden citron denně, a pomyslel si, že by mohl Diondře potají přidávat citron do dietní koly, pak si ovšem uvědomil, že by nebylo správné, kdyby to dělal bez jejího vědomí, ale co kdyby upadla? Jenže neupadla, už seděli v Treyově dodávce a z topení na ně funěl teplý vzduch. Ben jako vždy seděl na zadním sedadle   bylo to vlastně jen půlsedadlo, kam se sotva vešlo malé děcko, takže měl kolena zkroucená do strany a přitažená k hrudi   a když na sedadle vedle sebe uviděl malý seschlý bramborový hranolek, strčil ho do úst, a místo aby se rozhlédl, jestli ho někdo neviděl, hledal prostě další, což znamenalo, že je strašlivě sjetý a strašlivě hladový.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Když jsem ještě chodila na základní školu, snažili se cvokaři nasměrovat moji agresivitu k nějakému konstruktivnímu účelu, a tak jsem stříhala všechno možné nůžkami. Laciné tlusté látky, které Diana kupovala po celých štůčcích. Šmikala jsem do nich tam a zase zpátky starými kovovými nůžkami: nenávidímtěnenávidímtěnenávidímtě. Hebké šustění tkaniny, kterou jsem rozstřihávala, a ten dokonalý poslední okamžik, když už začínáte mít otlačený palec a ramena vás bolí z toho, jak sedíte nakrčení a stříháte, stříháte a stříháte… vysvobození, látka vám teď povlává v rukou ve dvou kusech, jako když se rozdělí opona. A co dál? Přesně tak jsem si připadala i nyní, jako bych se do něčeho zakusovala nůžkami, dospěla ke konci a zase už tady seděla sama v malém domku bez práce a bez rodiny, držela dva konce přestřižené látky a nevěděla, co si počít dál.

Ben mi lhal. Nechtěla jsem si připustit, že je to pravda, ale byla to nepopiratelná skutečnost. Proč lhát ohledně nějakého hloupého středoškolského milostného románku? Myšlenky se mi honily sem a tam jako ptáci uvěznění na půdě. Třeba Ben mluvil pravdu, třeba ten Diondřin vzkaz doopravdy nebyl adresovaný jemu, byla to jen součást náhodně nashromážděného smetí, které je průvodním jevem každé domácnosti plné školou povinných dětí. Kristepane, vždyť ho mohla Michelle vytáhnout z odpadkového koše, kam ho vyhodil nějaký kluk z vyšší třídy, protože jí přišel vhod v její průběžné kampani drobného vydírání.

Nebo možná Ben Diondru znal, miloval ji a snažil se to utajit, protože Diondra byla mrtvá.

Zabil ji té samé noci, kdy vyvraždil naši rodinu, byla to součást jeho satanských obětí, a pohřbil ji někde venku, v té rozlehlé a ploché kansaské zemědělské krajině. V hlavě se mi znovu vynořil Ben, který mi naháněl takový strach: představila jsem si táborový oheň, kořalku šplouchající v láhvi, Diondru ze školní ročenky, jak se směje, až jí spirálovité lokny poskakují, nebo zpívá se zavřenýma očima a s oranžovými odlesky plamenů v tváři, a Ben stojí za ní, opatrně zvedá lopatu a oči má upřené na její temeno…

Kde byli ostatní kluci patřící k jeho kultu, zbytek té bandy uctívačů satana? Pokud existoval nějaký spolek bledých teenagerů s pichlavýma očima, který Bena zrekrutoval, kde všichni byli? Všechny materiály z procesu už jsem měla přečtené do posledního papírku. Policie nikdy nenašla nikoho, kdo by se spolu s Benem klaněl satanovi. Všichni ti vlasatí všiváci z Kinnakee, co kouřili trávu a paktovali se s ďáblem, se ve dnech po Benově zatčení proměnili ve spořádané venkovské mládence. Jak příhodná chvíle k takové proměně. Dva „notoričtí narkomani“ něco přes dvacet let věku vypověděli, že se Ben v den vražd objevil v jakémsi opuštěném skladišti, kde měli ve zvyku se scházet. Uvedli, že ječel jako démon, když někdo zahrál vánoční koledu. Tvrdili, že jim řekl, že se chystá přinést satanovi oběť. Odešel podle nich s mladíkem jménem Trey Teepano, který údajně mrzačil dobytek a uctíval ďábla. Teepano vypověděl, že Bena zná pouze od vidění. Na dobu vražd měl alibi: jeho otec, Greg Teepano, potvrdil, že byl Trey s ním doma ve Wamegu, přes sto kilometrů od Kinnakee.

Možná byl tedy Ben pouhým osamělým šílencem. Nebo byl možná nevinný. Ptáci na půdě se znovu rozlétli a naráželi do stěn. Prásk, bác, křup. Proseděla jsem na pohovce nejspíš několik hodin, přemýšlela jsem, co si počít, a nepřiměla jsem se k žádné aktivitě, dokud jsem neuslyšela těžké kroky pošťáka dusajícího po schodech před mým domem. Máma nás vždycky nechávala pro pošťáka napéct vánoční cukroví. Můj pošťák nebo pošťačka se ale měnili každých několik týdnů. Žádné cukroví.

Dostala jsem tři obálky s nabídkami kreditních karet, jeden účet patřící nějakému Mattovi s bydlištěm v ulici, která se nenacházela nikde v blízkosti mého domu, a jednu obálku, která byla tak beztvará a zmačkaná, že vypadala jako špinavý hadr. Použitá. Někdo tmavým fixem začernil původní jméno a adresu a na úzké zbývající místo napsal moje. Paní Libby Dayová.

Byla od Runnera.

Šla jsem si jeho dopis přečíst nahoru a posadila jsem se na kraj postele. Pak   jako vždycky, když jsem nervózní   jsem se vtěsnala do stísněného prostoru, tentokrát do mezery mezi postelí a nočním stolkem, a posadila jsem se na podlahu se zády opřenými o zeď. Otevřela jsem špinavou obálku a vytáhla z ní nehezký list dámského dopisního papíru zdobeného na okrajích růžemi. Byl pokrytý otcovým písmem: drobným, uspěchaným, hranatým, jako by někdo na papír rozplácl stovku pavouků.

Milá Libby,

no, Libby, tak sme po všech těch letech skončili na fakt divným místě. Aspoň já teda jo. Nikdy sem nemyslel, že budu takle starej, unavenej a samotnej. Mám raka. Dávaj mi jen pár měsíců. A já to beru, stejně už sem tu dýl, než si vůbec zasloužím. Tak mě moc potěšilo, že ses mi ozvala. Hele, já vim, že sem ti nikdy nebyl moc blízkej, byl sem eště mladej když ses nám narodila a nebyl sem nejlepší táta, ale snažil sem se tě zavopatřit a bejt ti po ruce, když sem moh. Tvoje matka mi to stěžovala. Byl sem nezralej a vona eště víc. A ty vraždy mě pak děsně sebraly. Tak to vidíš, musim ti to všechno říct   a prosímtě mi neříkej, že sem to mněl udělat dřív. Vím, že sem to mněl udělat dřív. Jenže s tou mojí vášní pro hazard a s tím, že sem tendle alkaholik se těžko vyrovnávám se svejma démonama. Znám pravýho vraha z tý noci a vím, že to nebyl Ben. Než umřu, povím ti pravdu. Esli mě můžeš poslat trochu peněz, moc rád tě navštívím a povím ti víc. Pět set babek by mnělo stačit.

Těším se, že se mě vozveš.

Runner „táta“ Day

Donneran Road 12

Komunitní domov pro muže

Berta Nolana

Lidgerwood, Oklahoma

P.S. Na PSČ se někoho zeptej, já ho neznám.

Popadla jsem tenký krk stolní lampičky a mrštila celým tím krámem na opačnou stranu místnosti; lampička prolétla vzduchem jen metr, než ji zastavila přívodní šňůra, a pak spadla na podlahu. Skočila jsem po ní, vytrhla ji ze zásuvky a znovu jsem s ní mrskla. Narazila do zdi, stínítko se utrhlo a opile se kutálelo po podlaze a rozbitá žárovka nahoře vyčnívala jako přelomený zub.

„Do hajzlu! S tebou!“ zaječela jsem. Platilo to právě tak pro mne samotnou jako pro tátu. Že jsem v téhle fázi svého života čekala, že se Runner zachová korektně, byla pitomost hraničící s bezbřehou debilitou. Dopis byl jednou velkou dlaní nataženou na vzdálenost mnoha kilometrů, žádající o almužnu a jednající se mnou jako s důvěřivým hejlem. Poslala bych těch pět stovek a už bych Runnera nikdy neviděla, pokud bych nechtěla další pomoc nebo odpovědi, a pak by znovu zkusil totéž. Na vlastní dceru.

Musela jsem se vypravit do Oklahomy. Dvakrát jsem kopla do zdi, až se zatřásla okna, a právě jsem se chystala ke třetímu pořádnému kopanci, když dole u domovních dveří zacinkal zvonek. Automaticky jsem vykoukla ven, ale z prvního patra jsem viděla jen korunu javoru před domem a setmělou oblohu. Stála jsem jako zkamenělá a čekala jsem, až návštěvník odejde, zvonek však zazněl znovu, celkem pětkrát po sobě; díky mému hysterickému záchvatu člověk, který stál u dveří, věděl, že jsem doma.

Byla jsem oblečená stejně, jako se v zimě oblékala máma: měla jsem na sobě velkou beztvarou mikinu, laciné pytlovité podvlékačky a tlusté štípavé ponožky. Na vteřinu jsem se otočila ke skříni, pak ale znovu zazvonil zvonek a já jsem usoudila, že je mi to jedno.

Nemám ve dveřích špehýrku, takže jsem se nemohla podívat, kdo to zvoní. Zahákla jsem bezpečnostní řetěz, pootevřela dveře jen na skulinku, spatřila jsem zezadu něčí hlavu se zcuchanými žlutohnědými vlasy a pak se ke mně otočila Krissi Catesová.

„Ty baby tam naproti jsou dost nezdvořilý,“ poznamenala a pak jim okázale zamávala, podobně jako před týdnem já, rozmáchlým a zároveň vzdorovitým gestem. „Copak jim   nazdárek!   ještě nikdo neříkal, že takhle civět je nevychovanost?“

Dál jsem na ni zírala řetězem zajištěnou mezerou a sama jsem si tak trochu připadala jako stará bába.

„Mám vaši adresu z… když jste byla u nás v baru,“ mluvila dál a sklonila se, aby byla na úrovni mých očí. „Ty prachy pro vás ještě nemám, ale, no, doufala jsem, že bychom si mohly promluvit. Nechce se mi věřit, že jsem vás tehdy večer nepoznala. Moc piju, příliš moc.“ Řekla to zcela bez rozpaků, jako by někomu sdělovala, že má pylovou alergii. „Váš dům se vážně těžko hledá. A to jsem dneska prakticky nic nepila. Jenže já nikdy neměla pořádnej orientační smysl. Když třeba dojedu na místo, kde se silnice větví, a můžu si vybrat, jestli pojedu doleva nebo doprava, vždycky si vyberu špatně. Nejspíš bych si vždycky měla vybrat, která cesta se mi líbí víc, a pak jet tou druhou. Nevím, čím to je.“

Dál mluvila v tomhle duchu a kupila jednu větu na druhou, aniž by mě požádala, abych ji pustila dovnitř, což byl pravděpodobně důvod, proč jsem se rozhodla to udělat.

Uctivě vešla do domu se sepjatýma rukama, takže působila dojmem dobře vychované dívky, která se v mém zchátralém příbytku snaží najít něco, co by pochválila, až jí pohled padl na krabici s lahvičkami pleťové vody, ležící u televizoru.

„Jo, já jsem taky totální cvok do pleťový vody   zrovna teď používám jednu skvělou s vůní hrušek, ale vyzkoušela jste někdy allantoin? Myslím ten krém, kterým se dřív mazaly dojný krávy? Jako na vemenech? Je úžasně hebkej a prodává se normálně v lékárnách.“

Neurčitě jsem zavrtěla hlavou a nabídla jí kávu, ačkoli jsem už měla jen pár posledních granulí instantní.

„Hmm, nerada to říkám, ale neměla byste něco ostřejšího? Byla to dlouhá jízda.“

Obě jsme předstíraly, že to byla dlouhá jízda, jako by bylo normální, že si někdo po dvou hodinách v autě potřebuje dát panáka. Šla jsem do kuchyně a doufala jsem, že vzadu v lednici objevím plechovku spritu.

„Mám tady džin,“ zavolala jsem, „ale nic, s čím bych ho namíchala.“

„To nevadí,“ odpověděla. „Samotnej bude stačit.“

Neměla jsem ani led   vždycky mám problémy s tím, abych se přinutila doplnit vodu do tvořítek  , tak jsem nalila dvě sklenice džinu pokojové teploty, vrátila se k ní a našla jsem ji, jak postává u krabice s pleťovými vodami. Byla bych se vsadila, že už má několik minilahviček nacpaných v kapsách. Měla na sobě černý kalhotový kostým a pod ním světle růžový rolák, tedy oblečení na striptérku až žalostně ambiciózní. Budiž jí ta pleťová voda přána.

Podala jsem jí sklenici, konstatovala jsem, že má nehty nalakované barvou ladící s rolákem, a všimla jsem si, že si prohlíží pahýl mého prstu.

„To je z…?“ začala, a pokud si vzpomínám, bylo to poprvé, co nedokončila začatou větu. Přikývla jsem.

„Tak co?“ pobídla jsem ji co nejzdvořilejším tónem. Nadechla se a pak se posadila na pohovku, pohyby měla delikátní jako dáma na čajovém dýchánku. Sedla jsem si vedle ní, překřížila jsem nohy a pak jsem se přinutila dát je znovu od sebe.

„Sama nevím, jak to mám vlastně říct,“ začala váhavě a upila trochu džinu.

„Prostě to řekněte.“

„Jde totiž o to, že když jsem si uvědomila, kdo jste… chci říct, vy jste tehdy byla u mě doma.“

„U vás doma jsem v životě nebyla,“ bránila jsem se zmateně. „Ani nevím, kde bydlíte,“ dodala jsem.

„Ne, nemyslím teď, ale tehdy. Ten den, kdy vám zabili rodinu   přijely jste s vaší mámou k nám domů.“

„Hmm,“ zabručela jsem, přimhouřila jsem oči a snažila se přemýšlet. Události toho dne ve mně ani žádný zvláštní dojem nezanechaly   věděla jsem, že je Ben v maléru, ale nevěděla jsem, v jak hlubokém a proč. Máma se nás všechny snažila své vlastní rostoucí paniky ušetřit. Ale zpět k tomu dni. Vzpomínala jsem si, že jsme s mámou a s Dianou jely Bena hledat. Ben měl průšvih, a tak jsme ho jely hledat, seděla jsem sama na zadním sedadle se spoustou místa kolem sebe a spokojená sama se sebou. Vzpomínala jsem si, jak mě pálil obličej od tuku ze salámu, který Michelle opékala. Vzpomínala jsem si, že jsme navštívily několik domů plných lidí, nějakou oslavu narozenin, kde máma myslela, že by Ben mohl být. Nebo něco takového. Vzpomínala jsem si, že jsem jedla koblihu. Bena jsme nenašli.

„No nic,“ vytrhla mě z myšlenek Krissi. „Prostě jsem   s tím vším, co se přihodilo, jsem zapomněla. Myslím jako na vás. Můžete mi ještě nalít?“ Rozhodným gestem ke mně natáhla ruku se sklenicí, jako by byla už bůhvíjak dlouho prázdná. Nalila jsem jí tentokrát až po okraj, aby nemusela svoje vyprávění znovu přerušovat.

Trochu upila a otřásla se. „Neměly bychom zajít někam jinam?“ zeptala se.

„Ne, ne, povězte mi, o co jde.“

„Lhala jsem vám,“ vyhrkla.

„V čem?“

„Ben mě nikdy sexuálně neobtěžoval.“

„Myslela jsem si to,“ přikývla jsem a znovu jsem se snažila, aby to znělo laskavě.

„A rozhodně neobtěžoval žádnou z těch ostatních holek.“

„Ne, všechny kromě vás svoje obvinění odvolaly.“

Zavrtěla se na pohovce, pohled se jí stočil někam doprava a mně bylo jasné, že vzpomíná na svůj dům, na svůj život před tou dávnou dobou.

„Všechno ostatní byla pravda,“ pokračovala. „Byla jsem hezká holčička, měli jsme peníze, ve škole jsem si vedla dobře, byla jsem dobrá i v baletu… Pořád jen, jen přemýšlím o tom, co by bylo, kdybych neřekla tu jednu pitomou lež. Tu jednu jedinou zatracenou lež, kdybych ji tehdy poprvé nevypustila z pusy, vyvíjel by se můj život úplně jinak. Starala bych se o domácnost a měla bych vlastní baletní studio nebo něco takovýho.“ Přejela si prstem po břiše, kde jsem věděla, že má jizvu po císařském řezu.

„Máte ale děti, že?“ zeptala jsem se.

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděla a otočila oči v sloup. Dál jsem se nevyptávala.

„Tak co se stalo? Jak to všechno začalo?“ chtěla jsem vědět. Nedokázala jsem odhadnout význam Krissiiny lži, určit, jaké pro nás ten den měla následky. Připadala mi ale významná a velice podstatná   přímo kardinální, abych použila Lylova termínu. To, že policie toho dne chtěla s Benem mluvit kvůli obvinění, které vůči němu Krissi vznesla, byla závažná skutečnost. Určitě.

„Totiž, chci říct, že jsem do něj byla udělaná. Strašně udělaná. A vím, že Benovi jsem se taky líbila. Trávili jsme spolu hodně času, což svým způsobem   a teď mluvím naprosto vážně   nejspíš nebylo správný. Jo, já vím, že to byl taky jen mladej kluk, byl už ale dost starej na to, aby… aby mě v tom nepodporoval. Jednou jsme se políbili, a tím se všechno změnilo…“

„Vy jste ho políbila.“

„Políbili jsme se.“

„Jak?“

„Nepřiměřeně, dospěle. Způsobem, jakým bych rozhodně nechtěla, aby se moje dcera v pátý třídě líbala s dospívajícím klukem.“

Nevěřila jsem jí.

„Pokračujte,“ vyzvala jsem ji.

„Asi za týden jsem o vánočních prázdninách šla na večírek, kde se i přespávalo, a vyprávěla jsem tam holkám o svým středoškolským šamstrovi. Byla jsem na to hrozně pyšná. Vybájila jsem si věci, co jsme spolu dělali, myslím sexuálně. A jedna z nich to pověděla svý mámě a její máma zase zavolala mý mámě. Dodneška si na to vzpomínám, na ten telefonát. Vzpomínám si, jak máma telefonovala a já jsem jen seděla ve svým pokoji a čekala jsem, až přijde a začne na mě ječet. Byla věčně kvůli něčemu naštvaná. Pak za mnou vážně do pokoje přišla a chovala se, no, mile. Zlatíčko a děvenko, a držela mě za ruku, znáte to. ‚Můžeš mi věřit, nějak to spolu vyřešíme.‘ A vyptávala se, jestli mě Ben nějak divně neosahával.“

„A co jste na to řekla?“

„No, začala jsem tím polibkem, a to bylo všechno, co jsem chtěla říct. Jen pravdu. Tak jsem jí to pověděla, a ona… jako by couvla, jako by řekla: ,No fajn, tak to se nic hroznýho nestalo. Žádnej problém.‘ Vzpomínám si, jak se ptala: A to je všechno? To je všechno, k čemu došlo? Skoro jako by byla zklamaná, a vzpomínám si, že už vstávala, když jsem najednou vyhrkla: ,Taky mě ohmatával. A nutil mě k různejm věcem.‘ Hned se ke mně vrátila.“

„A co bylo dál?“

„Pak se to pořád dál nafukovalo. Máma to řekla tátovi, když se vrátil domů, a ten hned spustil moje děťátko, chudinka moje holčička, a zavolali do školy a ze školy k nám poslali toho… dětskýho psychologa. Vzpomínám si, že to byl vysokoškolskej student a že bylo úplně nemožný říct mu pravdu. Chtěl věřit, že jsem byla sexuálně zneužitá.“

Zamračila jsem se na ni.

„Myslím to vážně. Pamatuju se totiž, že jsem se chystala říct mu pravdu a poprosit ho, aby to pověděl rodičům, jenže… Vyptával se, jestli mě Ben nutil k nějakejm sexuálním aktům, a když jsem řekla, že ne, začal bejt, no, naštvanej. Vypadáš jako chytrá a statečná holka, spoléhám na to, že mi povíš, co se stalo. Ach tak, nestalo se nic? Páni, to jsem myslel, že máš větší kuráž. Vážně jsem doufal, že budeš mít dost kuráže, abys mi s tím pomohla. Snad bys mi ale mohla aspoň povědět, jestli si vzpomínáš, jak se tě Ben takhle dotýkal nebo jak Ben tohle říkal, ne? Vzpomínáš si, že s tebou hrál takovouhle hru, můžeš mi říct, jestli si vzpomínáš aspoň na to? No výborně. Já věděl, že to dokážeš, že jsi chytrá a hodná holka. A já nevím, když jste v tomhle věku a když vám banda dospělejch něco říká nebo vás k něčemu nutí, prostě se… začalo mi to připadat skutečný. Že mě Ben sexuálně obtěžoval, protože proč by se mě jinak všichni ti dospělí snažili přimět, abych řekla, že je to pravda? A rodiče pořád přísně opakovali: Jen se neboj říct pravdu. Jen se neboj říct pravdu. A tak jim povíte lež, kterou považujou za pravdu.“

Vzpomínala jsem na vlastního cvokaře, k němuž jsem chodila po vraždách. Na doktora Broonera, který na naše sezení vždycky chodil v modrém, tedy v mé oblíbené barvě, a dával mi různé pamlsky, když jsem řekla, co chtěl slyšet. Pověz mi, jak jsi viděla Bena s tou brokovnicí, jak zastřelil tvoji matku. Vím, že je to pro tebe těžké, Libby, ale když to řekneš, když to řekneš pěkně nahlas, pomůžeš tím mamince i sestrám a pomůžeš sama sobě, aby ses začala hojit. Nepotlačuj to v sobě, Libby, nepotlačuj v sobě pravdu. Můžeš nám pomoct zajistit, že bude Ben za to, co provedl tvé rodině, potrestán. Chtěla jsem být statečná holka a říct, že jsem Bena viděla, jak mi rozsekává sestru a zabíjí matku. A chtěla jsem pak dostat burákové máslo s meruňkovým džemem, svoji oblíbenou pochoutku, kterou mi doktor Brooner vždycky nosil. Nejspíš doopravdy věřil, že mi pomáhá.

„Snažili se vám to co nejvíc usnadnit, mysleli si, že čím usilovněji vám budou věřit, tím to pro vás bude snesitelnější,“ opáčila jsem. „Chtěli vám pomoct a vy jste zase chtěla pomoct jim.“ Poté, co jsem svou svědeckou výpovědí zpečetila Benův osud, dal mi doktor Brooner odznak ve tvaru hvězdy s nápisem Superchytrá Superstar.

„Jo!“ přikývla Krissi s vykulenýma očima. „Ten terapeut mi pomáhal s tím, abych si celý scény jakoby vizuálně představila. Přehrávali jsme si to všechno s panenkama. A pak začal mluvit i s dalšíma holkama, s holkama, který se s Benem nikdy nelíbaly, a povím vám, že během pouhejch několika dnů jsme si vybájily celej ten vymyšlenej svět, ve kterým byl Ben uctívačem ďábla a dělal takový věci, jako že zabíjel králíky a nutil nás jíst jejich vnitřnosti, zatímco nás zneužíval. No jo, bylo to šílený, ale byla to… legrace. Vím, že je to hrozný, ale scházely jsme se s holkama, uspořádaly jsme dokonce další večírek s přespáním a byly jsme všechny nahoře v ložnici, posadily jsme se do kruhu a navzájem jsme se hecovaly, vymejšlely si čím dál složitější a šťavnatější historky a… hrála jste si někdy se spiritistickou tabulkou?“

„Jako malá.“

„Správně! Takže to znáte, přejete si, aby to všechno bylo opravdový, takže někdo nepatrně pohne tím jakoby srdíčkem a vy víte, že to byl někdo z vás, ale něco ve vás si myslí, že se třeba skutečně pohnulo samo, že to byl doopravdy duch, a nikdo nemusí nic říkat, všichni v hloubi duše víte, že jste se shodli na tom, že tomu budete věřit.“

„Pravdu jste ale nikdy nepřiznala.“

„Přiznala jsem ji rodičům. Zrovna ten den, jak jste u nás byli, někdo zavolal policii, všechny holky byly u nás doma   krmili nás dortama, no povězte, kristepane, co to bylo za magořinu? Do háje, rodiče slibovali, že mi koupěj štěně, abych se cejtila líp. A pak policie odjela, holky odjely a terapeut taky odjel, já jsem šla do svýho pokoje a rozbrečela jsem se, a bylo to, jako bych, jako by mi to teprve tehdy všechno došlo. Teprve tehdy mi to začalo myslet.“

„Říkala jste ale, že váš táta jel hledat Bena.“

„Ne, to jsem si jen vymyslela,“ přiznala a zadívala se zase někam na protější stranu místnosti. „A když jsem mu to pověděla? Táta se mnou cloumal, až jsem se bála, že mi uletí hlava. A všechny holky po těch vraždách zpanikařily, všechny přiznaly pravdu. Měly jsme všechny pocit, jako bychom doopravdy přivolaly ďábla. Jako že jsme si tu příšernou historku o Benovi vymyslely a ona se částečně naplnila.“

„Vaše rodina ale od školy dostala velký odstupný.“

„Tak velký zase nebylo.“ Zahleděla se na dno sklenice.

„Vaši rodiče se ale tý historky drželi i po tom, co jste jim přiznala pravdu.“

„Táta byl byznysmen. Myslel, že z toho může vyrazit nějakou kompenzaci.“

„Váš táta už ale toho dne určitě věděl, že vás Ben sexuálně neobtěžoval?“

„Ano, to věděl,“ přitakala a škubla svým kuřecím krkem směrem ke mně, jako by se hájila. Objevil se Buck a otřel se jí o nohavici; tvářila se zdánlivě klidně a dlouhými nehty mu pročísla kožich. „Ten rok jsme se odstěhovali. Táta tvrdil, že je to místo nečistý. Ty peníze nám ale rozhodně nepomohly. Pamatuju se, že mi koupil psa, ale pokaždý, když jsem o něm chtěla začít mluvit, zvedl ruku takovým gestem, jako že toho je na něj moc. A máma, ta mi prostě nikdy neodpustila. Přišla jsem třeba domů a vyprávěla jsem jí o něčem, co se stalo ve škole, a ona   řekla na to jenom Vážně? Jako bych lhala, bez ohledu na to, o čem jsem mluvila. Mohla jsem jí říct, že jsem měla k obědu bramborovou kaši, a zase by na to řekla jen Vážně? A potom úplně přestala mluvit, jenom se na mě podívala, když jsem přišla ze školy a vstoupila do dveří, hned nato zmizela v kuchyni a otevřela si láhev vína, pak už si z ní jen dolívala, bloumala po domě a nic neříkala. Pořád vrtěla hlavou. Vzpomínám si, jak jsem jí jednou řekla, že je mi líto, že jsem ji tak zarmoutila, a ona na to řekla, řekla jen: Jenže už se stalo.“

Krissi teď plakala a rytmicky hladila kocoura.

„A tím to skončilo. Ještě před koncem roku máma zmizela. Vrátila jsem se jednoho dne ze školy a její pokoj byl vyklizenej.“ S těmi slovy si nechala dětinským teatrálním gestem obličej padnout do klína, až jí vlasy přelétly přes hlavu. Věděla jsem, že je na mně, abych ji hladila a utěšovala, jen jsem ale čekala, až ke mně konečně zase zvedla oči.

„Nikdo mi nikdy nic neodpustí,“ zakňourala a třásla se jí brada. Chtělo se mi říct, že já ano, ale mlčela jsem. Místo toho jsem jí nalila další skleničku.

PATTY DAYOVÁ

2. LEDNA 1985

18.11

Patty stále ještě mumlala tiché omluvy, když ji Lou Cates spěšně odváděl ke dveřím, a náhle stála venku v mrazivém vzduchu na horním schodu a oči jí rychle pomrkávaly. Mezi několika mžiky víček, než stačila přimět ústa k pohybu a zformulovat nějaké slovo, se dveře znovu otevřely a z domu vyšel asi pětapadesátiletý muž. Dveře za sebou zase zavřel, a tak nyní všichni stáli na malém zápraží před domem: Patty, Diana, Libby a ten muž, který měl pod vodnatýma očima váčky velikosti baseta a prošedivělé vlasy sčesané rovně dozadu. Zkoumavě se na Patty zadíval a projel si napomádovaný účes rukou, na níž se mu zablýskl tradiční irský prsten.

„Paní Patty Dayová?“ Kávou nasáklý dech utvořil v chladném vzduchu nepatrně tmavší obláček.

„Ano, jsem Patty Dayová. Matka Bena Daye.“

„Stavily jsme se tady, abychom zjistily, co mají znamenat všechny ty povídačky,“ vložila se do hovoru Diana. „Slyšely jsme spoustu různých pomluv, ale nikdo se neobtěžoval promluvit si s námi přímo.“

Muž si zapřel ruce v bok, sklopil oči k Libby a hned se zadíval jinam. „Jsem detektiv Jim Collins a mám na starosti vyšetřování tohohle případu. Musel jsem dnes přijet sem, abych si promluvil s těmi lidmi, a pak jsem se chtěl spojit i s vámi. Nechcete si promluvit někde jinde? Tady je dost zima.“

Odjeli každý svým autem do kavárny Dunkin’ Donuts hned u dálnice, Diana cestou chvíli vtipkovala na téma policisté a koblihy a pak nadávala na paní Catesovou   nestály jsme jí za jediný slovo, mrše.Patty by byla za normálních okolností na omluvu Krissiiny matky něco řekla   byly obě kované ve svých rolích prostořeké a tolerantní sestry  , Catesovi však žádné omluvy nepotřebovali.

Detektiv Collins už na ně čekal se třemi kelímky kávy a krabičkou mléka pro Libby.

„Nevěděl jsem, jestli byste chtěly, aby dostala něco sladkého,“ vysvětlil a Patty přemýšlela o tom, jestli by ji považoval za špatnou matku, kdyby Libby koupila koblihu. Zvlášť kdyby věděl, že ráno měly lívance. Tohle bude od dnešního dne můj život, napadlo ji, pořád budu muset zvažovat, co si budou lidé myslet. Libby už měla tvářičku přimáčknutou na sklo vitríny se sladkým pečivem, Patty tedy zalovila v kapse, vytáhla pár drobných, koupila koblihu s růžovou polevou a na ubrousku ji podala Libby. Nedokázala se vyrovnat s představou, že by si Libby připadala opomíjená a žalostně by zírala na všechny ty pastelové odstíny cukru, zatímco by se ona snažila vést rozhovor o tom, zda její syn uctívá ďábla a sexuálně zneužívá malé holčičky. Opět se málem rozesmála. Posadila Libby ke stolku, který stál za nimi, a přikázala jí, aby klidně seděla a jedla, zatímco si dospělí budou povídat.

„Máte všichni zrzavé vlasy?“ zeptal se Collins. „Jak jste k tomu přišli, pocházíte z Irska?“

Patty si okamžitě připomněla svoji neustále opakovanou konverzaci s Lenem na téma jejich zrzavých vlasů a pak si pomyslela, vezmou nám farmu. Jak jsem mohla zapomenout, že nám vezmou farmu?

„Z Německa,“ opakovala ten den už podruhé.

„Máte ještě další děti, že ano?“ vyptával se dál Collins.

„Ano, mám celkem čtyři.“

„Se stejným otcem?“

Diana se na židli vedle ní zavrtěla. „Samozřejmě, že se stejným otcem!“

„Vychováváte je ale sama, je to tak?“ ověřoval si Collins.

„Jsme rozvedení, ano,“ přisvědčila Patty a snažila se mluvit stejně škrobeným tónem jako dámy z kostelního sboru.

„Jak to všechno souvisí s tím, co se děje s Benem?“ vyštěkla Diana a naklonila se přes stůl. „Mimochodem, já jsem Pattyina sestra. Starám se o ty děti skoro stejně často jako ona.“

Patty sebou při těchto slovech škubla a detektiv Collins si toho dobře všiml.

„Pokusme se začít tenhle rozhovor zdvořile,“ vybídl je Collins. „Máme před sebou totiž hodně dlouhou cestu, než se to všechno vyjasní. Proti vašemu synovi, paní Dayová, byla vznesena obvinění velice vážného a znepokojivého charakteru. Máme v této fázi čtyři malé holčičky, které tvrdí, že se jich Ben dotýkal na intimních místech a že je nutil, aby se dotýkaly jeho. Že je odvedl ven na nějakou farmu a prováděl tam s nimi jisté… praktiky, které se spojují s rituálním uctíváním ďábla.“ Ta slova   rituální uctívání ďábla   pronesl tónem člověka, který se nevyzná v autech a opakuje, co mu řekl mechanik: Je to rozbité palivové čerpadlo.

„Vždyť Ben ani nemá auto,“ hlesla Patty sotva slyšitelným šepotem.

„Samozřejmě, věkový rozdíl mezi jedenáctiletými děvčaty a patnáctiletým klukem činí jen čtyři roky, jsou to ovšem zcela klíčové roky,“ pokračoval Collins. „Kdyby se ukázalo, že jsou ta obvinění pravdivá, považovali bychom ho za nebezpečného násilníka. A upřímně řečeno si budeme potřebovat promluvit nejen s Benem, ale i s vašimi dcerami.“

„Ben je hodný kluk,“ přesvědčovala ho Patty a měla na sebe v duchu vztek za to, jak slabě a uboze zněl její hlas. „Všichni ho mají rádi.“

„Jakou má pověst ve škole?“ zeptal se Collins.

„Prosím?“

„Považují ho za oblíbeného?“

„Má spoustu kamarádů,“ zamumlala Patty.

„Já myslím, že nemá,“ zavrtěl hlavou Collins. „Podle toho, co jsme slyšeli, moc kamarádů nemá, je to naopak tak trochu samotář.“

„A co to dokazuje?“ štěkla Diana.

„Nedokazuje to absolutně nic, slečno…?“

„Krauseová.“

„Nedokazuje to absolutně nic, slečno Krauseová. Ale je to skutečnost, která mě spolu s tím, že nemá k dispozici silný otcovský vzor, vede k přesvědčení, že by mohl být zranitelnější nějakými, řekněme negativními vlivy. Snáze podléhat drogám, alkoholu, lidem, kteří jsou možná trochu hrubšího a problematičtějšího zrna.“

„Nepaktuje se s žádnými zločinci, pokud máte na mysli tohle,“ ujistila ho Patty.

„Tak mi vyjmenujte nějaké jeho kamarády,“ požádal ji Collins. „Uveďte děti, s nimiž se stýká. Povězte mi, s kým strávil minulý víkend.“

Patty seděla a jazyk jí v ústech zdřevěněl. Pak zavrtěla hlavou a sepjala ruce položené u skvrny od čokoládové polevy, která tam zůstala po někom před ní. Trvalo to dlouho, teď ale konečně vyšlo najevo, co je zač: ženská, která si nedokáže poradit se životem, jde neustále od jedné krize k druhé, půjčuje si peníze, spoustu času prospí, prolenoší čas, který by měla věnovat péči o Bena, vybízí ho, aby si našel nějakého koníčka nebo se stal členem nějakého klubu, a netají se vděkem, když se zamkne ve svém pokoji nebo na celý večer zmizí, protože ví, že má na krku o jedno děcko méně.

„Takže nějaké ty rodičovské nedostatky by tady byly,“ povzdechl si Collins, jako by předem věděl, k čemu dospěje.

„Chceme právníka, než se bude dít něco dalšího a než budete mluvit s některým z dětí,“ vložila se do hovoru Diana.

„Upřímně řečeno, paní Dayová,“ pokračoval Collins a na Dianu ani nepohlédl, „se třemi malými dívenkami doma bych na vašem místě chtěl znát pravdu víc než kdokoli jiný. Chování tohohle druhu nezmizí samo od sebe. Naopak, pokud je to pravda, a mám-li být upřímný, tak myslím, že to pravda je, patřily vaše dcery pravděpodobně k jeho prvním obětem.“

Patty se ohlédla na Libby, která seděla a olizovala polevu z koblihy. Přemýšlela o tom, jak intenzivně Libby kdysi na Benovi lpěla. Přemýšlela o všech domácích pracích, které děti samostatně vykonávaly. Někdy se holky po celém dni práce s Benem ve stodole vracely domů nabručené a ufňukané. Jenže… co z toho? Jsou to malé holky, snadno se unaví a jsou pak podrážděné. Měla chuť vyšplíchnout svůj pohárek kávy Collinsovi do obličeje.

„Můžu mluvit otevřeně?“ zeptal se Collins a jeho hlas ji přímo deptal. „Neumím si představit, jak… strašné musí být, když jako matka posloucháte něco takového. Můžu vám ale říct něco, co jsem se dozvěděl přímo od našeho psychologa, který s těmi děvčaty pracoval a mluvil mezi čtyřma očima, můžu vám říct, co mi o tom pověděl. Podle něj popisují sexuální praktiky, o jakých by žačky páté třídy neměly ani ponětí, kdyby se jim skutečně nepřihodily. Říká, že jde o klasické scénáře sexuálního zneužívání. Slyšela jste samozřejmě o případu McMartinových.“

Patty si matně vzpomínala. Šlo o mateřskou školu v Kalifornii, kde všichni učitelé byli postaveni před soud za uctívání ďábla a zneužívání svých svěřenců. Vzpomínala si na záběr z večerních zpráv   hezký prosluněný kalifornský dům a pak přes něj černým písmem titulek: Předškolní noční můra.

„Obávám se, že uctívání ďábla není nic neobvyklého,“ mluvil dál Collins. „Proniklo do všech oblastí naší společnosti a satanisté se často zaměřují na mladé muže, snaží se je zverbovat pro sebe. A součástí uctívání ďábla je… degradace dětí.“

„Máte nějaký důkazy?“ zaburácela na Collinse Diana. „Nějaký svědky kromě pár jedenáctiletejch holek? Máte vy sám vůbec nějaký děti? Víte, jak snadno si vymejšlej všechno možný   celej jejich život je vlastně jen fantastická představa. Takže máte někoho, kdo by všechny ty lži potvrdil, kromě party malejch holek a nějakýho psychiatrickýho vševěda z Harvardu, z kterýho jste všichni na větvi?“

„No, pokud jde o důkazy, všechna děvčata tvrdila, že si bral jejich spodní kalhotky jako nějaký zvrácený suvenýr či co,“ mluvil Collins dál na Patty. „Pokud dovolíte, abychom se porozhlédli u vás v domě, mohli bychom do toho začít vnášet jasno.“

„Napřed si budeme muset promluvit s právníkem,“ zabručela Diana směrem k Patty.

Collins dopil zbytek kávy, potlačil říhnutí, udeřil se pěstí do hrudi a pak se přes Pattyino rameno ztrápeně usmál na Libby. Měl zarudlý nos pijáka.

„Teď momentálně musíme hlavně zachovat klid. Promluvíme si se všemi zúčastněnými,“ prohlásil Collins a Dianu stále ignoroval. „Mluvili jsme dnes odpoledne s několika členy učitelského sboru na jeho střední i základní škole a to, co jsme slyšeli, nás nijak neuklidnilo, paní Dayová. Znáte jeho učitelku, paní Darksilverovou?“

Hleděl na ni a čekal, jestli potvrdí, že jméno zná, a Patty přikývla. Paní Darksilverová měla Bena vždycky ráda, byl to její oblíbenec.

„Právě dnes dopoledne viděla vašeho syna, jak se ochomýtá kolem skříňky Krissi Catesové. Na základní škole. O vánočních prázdninách. To mě znepokojuje, a navíc,“ pohlédl na Patty z hloubi svých očí a zarudlá víčka namířil přímo na ni, „podle paní Darksilverové byl zjevně vzrušený.“

„Co tím myslíte?“ štěkla Diana.

„Měl erekci. Když jsme se podívali do Krissiina košíku, našli jsme v něm provokativní vzkaz. V rozhovorech, které jsme vedli, paní Dayová, byl váš syn opakovaně označován jako nepřizpůsobivý typ. Divný patron. Dívají se na něj tak trochu jako na časovanou bombu. Někteří učitelé z něj dokonce mají strach.“

„Strach?“ opakovala po něm Patty. „Jak můžou mít strach z patnáctiletého kluka?“

„Ještě nevíte, co se našlo v jeho skříňce.“

Co se našlo v jeho skříňce. Patty čekala, že se Collins vytasí s drogami, erotickými časopisy nebo   kdyby k ní byl svět obzvlášť milosrdný   s krabicí zakázaných petard. To byl malér, jaký si pro Bena přála: tucet římských svící naskládaných v jeho batohu jako dřevo na podpal. S tím by se smířila.

Ještě když ji na to Collins vemlouvavě připravoval   je to nanejvýš znepokojivé, paní Dayová, chci, abyste na to byla nachystaná, napadlo Patty, že by to mohla být pistole. Ben miloval zbraně, měl je rád už odmalička, podobalo se to jeho období letadel nebo míchaček na beton s tím rozdílem, že to přetrvávalo. Bylo to něco, co dělali společně   co dělávali společně   lov a střelba. Třeba si nějakou zbraň donesl do školy, aby se tam s ní vytahoval. Asi kolt Peacemaker, její oblíbenou. Neměl skříňku se zbraněmi otevírat bez jejího svolení, ale pokud to udělal, vyřeší to spolu. Tak ať je to zbraň.

Collins si odkašlal a promluvil tichým hlasem, který je přinutil, aby se k němu naklonily blíž: „Našli jsme ve skříňce vašeho syna nějaké… ostatky. Orgány. Nejdřív jsme mysleli, že by mohly pocházet z malého dítěte, ale zdá se, že jsou zvířecí. Samičí rozmnožovací orgány v plastové nádobě, možná z fenky nebo z kočky. Nepostrádáte fenku nebo kočku?“

Patty se stále ještě točila hlava ze zjištění, že si mohli doopravdy myslet, že má Ben ve skříňce části dětského těla. Že ho považují za natolik narušeného, že první, co je napadlo, byla vražda malého dítěte. A přesně v tom okamžiku, s očima upřenýma na nabídku koblih s různobarevnou pastelovou polevou, dospěla k přesvědčení, že její syn půjde do vězení. Jestli ho mají za takhle zvráceného, nemá šanci.

„Ne, žádná domácí zvířata nám nechybějí.“

„V naší rodině jsme lovci. Farmáři,“ vysvětlovala Diana. „Jsme na zvířata zvyklý, pořád se o nějaký staráme. Není nic divnýho, že má u sebe něco, co se zvířatama souvisí.“

„Vážně doma uchováváte kusy mrtvých zvířat?“ Poprvé za celou dobu se Collins podíval přímo na Dianu, probodl ji tvrdým pohledem, který po pouhých několika vteřinách odvrátil jinam.

„Nějakej zákon to snad zakazuje?“ odsekla Diana.

„K rituálům, které uctívači ďábla provozují, patří také zvířecí oběti, paní Dayová,“ prohlásil Collins. „Určitě jste slyšela o tom dobytku, co někdo zmasakroval kousek od Lawrence. Domníváme se, že ten incident a zájem o malá děvčata spolu souvisejí.“

Patty pocítila chlad v obličeji. Tohle byl konec, úplný konec. „Co chcete, abych udělala?“ zeptala se.

„Pojedu za vámi k vám na farmu, abychom si promluvili s vaším synem, ano?“ navrhl Collins a poslední slova už zase pronesl otcovským tónem a o něco vyšším hlasem, skoro jako by žvatlal s malým dítětem. Patty cítila, jak Diana vedle ní zatíná ruce v pěst.

„Ben není doma. Pokoušíme se ho najít.“

„Bezpodmínečně si musíme s vaším synem promluvit, paní Dayová. Kde myslíte, že ho najdeme?“

„My nevíme, kde je,“ přerušila je Diana. „Jsme na tom úplně stejně jako vy.“

„Chystáte se ho zatknout?“ chtěla vědět Patty.

„Nemůžeme nic podniknout, dokud si s ním nepromluvíme, a čím dřív to uděláme, tím rychleji to všechno rozmotáme.“

„To není odpověď,“ postěžovala si Diana.

„Jinou nedostanete, madam.“

„To znamená, že ano,“ usoudila Diana a poprvé za celou dobu sklopila oči.

Collins během posledních několika vět vstal a přešel k Libby, teď si vedle ní přiklekl na podlahu a mluvil na ni: Ahoj, zlatíčko.

Diana ho popadla za paži. „Ne! Dejte jí pokoj.“

Collins se na ni zamračil. „Jen se snažím pomoct. Nechcete vědět, jestli je Libby v pořádku?“

„My víme, že je Libby v pořádku.“

„Tak ji nechte, aby mi to řekla sama. Nebo můžeme zavolat na dětské krizové centrum“

„Zmizte,“ houkla Diana a postavila se před něj. Patty zůstala sedět a usilovně se snažila myslet na něco jiného. Slyšela, jak na sebe Diana s Collinsem za jejími zády štěkají, jen však dál seděla, sledovala, jak žena za pultem připravuje další konvici kávy, a pokoušela se veškerou svoji pozornost soustředit na ni. Na okamžik to fungovalo, pak ji Diana popadla za ruku a táhla ji i Libby s pusou upatlanou od koblihy ven z restaurace.

Cestou domů měla Patty tisíc chutí znovu se rozplakat, chtěla s tím však počkat, dokud nebude Diana pryč. Diana ji přinutila řídit, tvrdila, že jí prospěje, když ji bude něco zaměstnávat. Patty však byla tak rozrušená, že jí Diana musela celou cestu říkat, kterou rychlost má zařadit. Co kdybys vyzkoušela trojku, Pé? Myslím, že bychom teď měly podřadit na dvojku. Libby dřepěla na zadním sedadle a nic neříkala, seděla tam schoulená s koleny přitaženými k bradě.

„Stane se něco hroznýho?“ zeptala se konečně.

„Ne, zlato.“

„Mně připadá, že se stane něco hroznýho.“

V Patty její slova vyvolala další vlnu paniky: co ji to u všech všudy napadlo, vzít s sebou do situace tohohle druhu sedmiletou holku? Její matka by něco takového neudělala. Jenže její matka by především Bena nevychovala tak jako Patty   lajdácky a nezodpovědně  , takže by podobný problém vůbec nemusela řešit.

Momentálně měla téměř chorobnou potřebu dostat se domů, zalézt si do hnízda a cítit se bezpečně. Naplánovaly to tak, že Patty počká, až se Ben vrátí   teď už se musel každou chvíli objevit  , a Diana zatím pojede do města a poslechne si, co se mezi lidmi povídá. Kdo co ví, na čí stranu se lidé staví a v čí společnosti se proboha Ben vlastně pohybuje.

Dojely k domu a uviděly tam Pattyina cavaliera a ještě jedno auto, nějaký sporťák s anatomickým sedadlem, který se zdál být asi deset let starý a byl celý pocákaný bahnem.

„Kdo to je?“ zeptala se Diana.

„Nemám tušení.“ Řekla to tragickým tónem. Patty předem věděla, že ať je to kdokoli, přivezl deprimující zprávy.

Otevřely domovní dveře a cítily, jak se z nich vyvalilo teplo. Termostat musel být nastavený minimálně na pětadvacet stupňů. První, co uviděly, byla otevřená krabice kakaa pro ohřev v mikrovlnce, toho s falešnými pěnovými bonbony   stála na stole a pramínek kakaové směsi od ní vedl do kuchyně. Pak Patty zaslechla známý sípavý smích a bylo jí to jasné. Runner seděl na podlaze, usrkával horkou čokoládu a dcery se k němu tulily. V televizi běžel nějaký pořad o divoké přírodě a děvčata pištěla a chytala ho za paže, když se z vody vymrštil aligátor a popadl do čelistí nějaké rohaté zvíře.

Líně zvedl oči, jako by přišel někdo s objednanou zásilkou. „Nazdárek, Patty, dlouho jsme se neviděli.“

„Máme tady takovej rodinnej problém,“ prohlásila Diana. „Běž radši domů.“

Během těch dlouhých týdnů, které s nimi Runner po návratu na farmu strávil, se s Dianou několikrát pohádal   hulákala na něj a on její výpady ignoroval. Nejsi její manžel, Diano. Pak pokaždé zalezl do garáže, opil se a celé hodiny si házel starým baseballovým míčkem o zeď. Diana rozhodně nebyla tím, kdo by Runnera přiměl vrátit se domů.

„To je v pořádku, Dé. Jen běž. Tak za hodinku mi zavolej a dej mi vědět, co je novýho, jo?“

Diana po Runnerovi střelila zlostným pohledem, něco si pro sebe zamumlala, okázale vyšla ven a pevně za sebou zavřela dveře.

„Kristepane, co jí přelítlo přes nos?“ prohodila Michelle a ušklíbla se na tátu, zrádkyně jedna mrňavá. Hnědé chloupky na ruce měla zježené statickou elektřinou v místech, kde jí Runner dělal svůj oblíbený ohníček. Runner se k dětem vždycky choval zvláštně, s jakousi drsnou náklonností, nikdy ale docela dospěle. S oblibou je štípal a pleskal, aby upoutal jejich pozornost. Dívaly se třeba na televizi a on se najednou k některému z nich naklonil a bolestivě je švihl po kůži. Když se na něj trefená dcera s uslzenýma očima a s vyčítavě našpulenými rty podívala, jen se zachechtal a protáhl: „Copáááák?“ nebo „Jen jsem chtěl říct ahoj. Ahoj!“ A když s nimi někam šel, držel se vždy několik kroků za nimi, místo aby kráčel vedle nich, a koutkem oka je sledoval. Připomínal jí tím starého kojota, který se drží v patách své kořisti a několik kilometrů si s ní pohrává, než zaútočí.

„Táta nám uvařil makaróny,“ oznámila Debby. „Zůstane tu na večeři.“

„Víte přece, že nemáte nikoho pouštět do domu, když tady nejsem,“ opáčila Patty a otírala kakaový prášek hadrem, který už začínal páchnout.

Michelle otočila oči v sloup a opřela se Runnerovi o rameno. „Ježíši, mami, vždyť je to táááta.“

Bylo by to snazší, kdyby byl Runner prostě mrtvý. Dětem prakticky v ničem nepomáhal a byl s nimi v kontaktu tak zřídkakdy, že kdyby zemřel, situace by se jen zlepšila. Skutečnost však byla taková, že žil někde v tom obrovském Tam Kdesi Venku a občas se zjevil s nápady, plány a pokyny, jimiž se děti většinou řídily. Protože to chtěl táta.

Měla sto chutí teď hned mu pořádně vynadat. Povědět mu o jeho synovi a o zneklidňujícím obsahu jeho školní skříňky. Při pomyšlení, že Ben rozřezal nějaké zvíře a nechal si kusy jeho těla, se jí sevřelo hrdlo. Ta malá Catesová a její kamarádky, to bylo jen nedorozumění, které možná bude a možná nebude mít dobrý konec. Pro tu sbírku zvířecích orgánů ji však žádná výmluva nenapadala, a to byla přitom na vymýšlení výmluv kadet. S tím, co říkal Collins, že Ben možná obtěžoval i vlastní sestry, si starosti nedělala. Zvažovala tu možnost cestou domů, zkoumala ji ze všech stran, dívala se jí do úst a prohlížela jí zuby, to všechno neobyčejně důkladně. A nezbyla v ní ani špetka pochybností: něco takového by Ben nikdy neudělal.

Na druhé straně věděla, že její syn má určité trochu sadistické sklony. Vzpomínala si na ten incident s myškami: na to, jak se jako robot rozháněl lopatou, na stažené rty a vyceněné zuby, na pramínky potu stékající po jeho obličeji. Věděla, že z toho do jisté míry měl potěšení. Se sestrami se také občas dost drsně kočkoval. Někdy se stávalo, že se chichotání změnilo v zakvílení, a když vykoukla zpoza rohu, viděla, že drží Michelle za paži zkroucenou za zády a pomalu, pomaličku ji zvedá. Nebo chytil Debbyinu ruku jako do svěráku, aby jí udělal ohníček, a co původně začalo jako žertovné mučení, začalo nabývat čím dál vážnější podobu: se zaťatými zuby jí masíroval kůži, až se objevily kapky krve. Viděla, že se mu v obličeji objevuje stejný výraz jako Runnerovi ve společnosti dětí: napjatý a nervózní.

„Táta už musí jít.“

„Ježíši, Patty, to se se mnou ani nepozdravíš, než mě vyhodíš? No tak, promluvme si, mám pro tebe obchodní návrh.“

„Nejsem v situaci, kdy bych mohla dělat nějaký obchody, Runnere,“ odsekla. „Jsem švorc.“

„Nikdy nejsi tak švorc, jak tvrdíš,“ prohlásil s úšklebkem a otočil si baseballovou čepici na nepoddajných vlasech kšiltem dozadu. Myslel to jako žert, vyznělo to však jako hrozba, jako by raději neměla být švorc, pokud ví, co je pro ni dobré.

Odstrčil děvčata stranou a přešel k ní, jako vždy si k ní stoupl příliš blízko, takže viděla, jak má nátělník přilepený na hruď pivním potem.

„Copak jsi zrovna neprodala kultivátor, Patty? Vern Evelee mi říkal, že jsi zrovna prodala kultivátor.“

„A všechny prachy už jsou pryč, Runnere. Vždycky se rozkutálej stejně rychle, jako je dostanu.“ Předstírala, že se probírá poštou. Zůstal nalepený až na ni.

„Potřebuju, abys mi pomohla. Stačí mi jen tolik, abych se dostal do Texasu.“

Samozřejmě, že chtěl Runner na zimu odjet někam, kde je teplo, jako cikán svobodně kočovat na každé roční období jinam, jak měl ve zvyku, což považovala za urážku sebe, své farmy i svého permanentního upoutání k tomuhle jedinému kusu země. Našel si pokaždé nějakou práci a vydělané peníze utratil za hlouposti: za golfové hole, protože si usmyslel, že jednoho dne bude hrát golf, za stereosoupravu, kterou nikdy ani nezapojil. Teď měl v úmyslu zmizet do Texasu. Když Patty chodila na střední školu, zajely si s Dianou k Mexickému zálivu. Byl to jediný výlet, který si kdy udělala. V paměti jí utkvěl tamější slaný vzduch, tak slaný, že stačilo chviličku cucat pramínek vlasů, a začaly se vám sbíhat sliny. Runner někde sežene dostatek peněz a zbytek zimy stráví v nějaké putyce na břehu oceánu, kde bude popíjet pivo, zatímco jeho syn půjde do vězení. Pořád musela myslet na to, že si pro Bena nemůže dovolit právníka.

„No, já ti pomoct nemůžu, Runnere. Je mi líto.“

Pokusila se ho nasměrovat ke dveřím, místo toho ji ale zatlačil dál do kuchyně a jeho zvětrale nasládlý dech ji přiměl odvrátit od něj hlavu.

„No tak, Patty, chceš mě snad přinutit, abych škemral? Jsem tady ve vážným maléru. Je to záležitost života a smrti. Musím odtud honem rychle vypadnout. Víš, že jinak bych to po tobě nechtěl. Může se totiž stát, že když neschrastím nějaký prachy, tak mě dneska večer zabijou. Stačí, když mi dáš osm set babek.“

Ta suma ji až rozesmála. Copak si ten trouba doopravdy myslí, že tolik peněz nosí po kapsách? Nemůže se snad rozhlédnout a na vlastní oči se přesvědčit, jak jsou chudí, děti uprostřed zimy v krátkých rukávech, kuchyňský mrazák plný balíčků laciného masa, označených vesměs datem nějakého dávno uplynulého roku? To jsou oni: domácnost s prošlou lhůtou trvanlivosti.

„Já nic nemám, Runnere.“

Upřeně na ni hleděl a stál s jednou paží opřenou o rám dveří, aby nemohla odejít.

„Tak máš šperky, ne? Máš ten prsten, co jsem ti dal.“

„Runnere, prosím, Ben je v maléru, v těžkým maléru, mám teď spoustu vážnejch starostí. Přijď někdy jindy, jo?“

„Co sakra Ben proved?“

„Má nějaký problémy ve škole a další i ve městě, je to zlý, bude možná potřebovat právníka, takže všechny peníze, co mám, musím nechat pro něj a…“

„Takže prachy máš.“

„Nemám, Runnere.“

„Tak mi dej aspoň ten prsten.“

„Nemám ho.“

Děvčata předstírala, že se dívají na televizi, jejich stále se zvyšující hlasy však přiměly Michelle, všetečnou Michelle, aby otočila hlavu a otevřeně se na ně zadívala.

„Dej mi ten prsten, Patty.“ Natáhl k ní ruku, jako by ho snad právě měla na prstě, ten blýskavý zásnubní prsten z kočičího zlata, o němž už v sedmnácti letech věděla, že je to trapná a bezcenná tretka. Daroval jí ho tři měsíce poté, co ji požádal o ruku. Tři měsíce mu trvalo, než zvedl zadek, zašel ve městě do krámku s levným zbožím a koupil jí tu lesklou ubohost, kterou jí pak dal, zatímco popíjel třetí pivo.Navěky tě budu milovat, kotě, řekl. Okamžitě jí bylo jasné, že ji opustí, že to není chlap, na kterého by bylo spolehnutí, a že se jí dokonce ani nijak zvlášť nelíbí. A přece s ním ještě třikrát přišla do jiného stavu, protože nerad používal kondomy a hádat se s ním bylo příliš vysilující.

„Ty si na ten prsten nevzpomínáš, Runnere? Za ten ti nikdo žádný peníze nedá. Stál asi deset dolarů.“

„Teď mi ještě ten prsten začneš vyčítat? Teď?“

„Věř mi, že kdyby měl nějakou cenu, už bych ho odnesla do zastavárny.“

Stáli a hleděli na sebe, Runner funěl jako rozzuřený osel a třásly se mu ruce. Popadl ji za obě paže a s přehnaně sehraným vypětím sil ji zase pustil. Dokonce i knír se mu třepal.

„Tohohle budeš vážně litovat, Patty.“

„Už toho lituju, Runnere. Dávno toho lituju.“

Otočil se a bundou shodil balíček kakaa na podlahu, takže se mu k nohám vysypala další hromádka hnědého prášku. „Sbohem, holky, vaše máma je… SVINĚ!“ Nakopl jednu z vysokých kuchyňských židlí, ta se převrátila a odlétla do obývacího pokoje. Všechny čtyři ztuhly jako lesní zvěř a sledovaly ho, jak chodí v kruzích kolem dokola. Patty přemýšlela o tom, jestli by se neměla rozběhnout pro pušku nebo popadnout kuchyňský nůž, a celou dobu se v duchu modlila, aby prostě odešel.

„Tak ti teda pěkně děkuju, KURVA!“ S hlasitým dusáním došel k domovním dveřím a otevřel je dokořán tak prudce, že narazily do zdi za sebou a odrazily se zpátky. Kopancem je znovu otevřel, popadl je, práskl s nimi a s hlavou skloněnou až k nim jimi znovu a znovu mlátil do zdi.

Pak konečně odešel, jeho auto s kvílením zmizelo od domu a Patty přinesla brokovnici, nabila ji a s několika dalšími patronami ji položila na krbovou římsu. Pro všechny případy.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Skončilo to tak, že Krissi přespala na mé pohovce. Když jsem ji dovedla ke dveřím, uvědomila jsem si, že v takovém stavu nemůže řídit   boty jí ujížděly pod nohama a jednu tvář měla potřísněnou rozmazanou řasenkou. Potácivě vyšla na terasu před domem, náhle se otočila a zeptala se mě na svou matku, chtěla vědět, jestli nevím, kde je nebo kde by ji mohla najít. Raději jsem ji zatáhla zpátky dovnitř, udělala jsem jí sendvič se sýrem, uložila ji na pohovku a přehodila přes ni přikrývku. Poslední čtvrtinu sendviče opatrně odložila na podlahu vedle sebe, přetočila se a usnula; z bundy jí při tom vypadly tři moje lahvičky s pleťovou vodou. Jen co ji přemohl spánek, vrátila jsem jí je zpátky do kapsy.

Když jsem se probudila, byla už pryč. Na složené přikrývce mi nechala vzkaz, načmáraný na zadní straně staré obálky: Díky. Omlouvám se.

Pokud jsem tedy mohla Krissi věřit, Lou Cates moji rodinu nevyvraždil. Věřila jsem jí. Alespoň v téhle věci ano.

Rozhodla jsem se, že se zajedu podívat na Runnera, ignorovala jsem dva Lylovy vzkazy i stále nepřicházející zprávy od Diany. Zajedu si promluvit s Runnerem a získám odpovědi na pár otázek. Bez ohledu na to, co říkala jeho přítelkyně, jsem si nemyslela, že měl s těmi vraždami něco společného, zajímalo mě ale, jestli neví něco, co se dozvěděl mezi všemi svými dluhy, pitím a kamarády z mokré čtvrti. Jestli tehdy něco nezjistil nebo neslyšel, či snad jestli se jeho dluhy nestaly záminkou ke strašlivé odplatě. Třeba bych pak mohla znovu uvěřit v Benovu nevinu, což jsem si skutečně přála. Už jsem totiž věděla, proč jsem ho nikdy nešla navštívit. Bylo příliš lákavé a snadné ignorovat vězeňské zdi a vidět jen vlastního bratra, slyšet charakteristickou kadenci jeho hlasu, ten definitivně konečný tón na konci každé věty, jako by to snad měla být poslední slova, která kdy vyřkne. Stačilo ho vidět a vybavovaly se mi všemožné vzpomínky, některé příjemné, jiné ani ne. Prostě obyčejné věci. Cítila jsem závan domova. Připomínku časů, kdy byli všichni naživu. Bože, jak jsem toužila po jejich návratu.

Cestou z města jsem se zastavila v obchodě 7-Eleven, koupila si automapu a nějaké sýrové krekry; až když jsem je načala, jsem zjistila, že jsou dietní. Přesto jsem se do nich pustila, zamířila jsem na jih a vnitřek auta mi zaplnil prolétající oranžový prach. Měla jsem se cestou do Oklahomy někde zastavit na jídlo, vzduch na dálnici byl plný svůdných vůní: hranolky, rybí filé, smažené kuře. Zmocnila se mě však jakási nepřirozená panika, bez jakéhokoli dobrého důvodu jsem měla strach, že když zastavím, promeškám Runnera, a tak jsem snědla jen dietní krekry a moučnaté jablko, které jsem našla v koutku své kuchyňské linky.

Proč byl ten vzkaz, ten vulgární vzkaz, který nebyl adresovaný Benovi, zastrčený v krabici s Michellinými věcmi? Kdyby Michelle zjistila, že má Ben holku, byla by toho proti němu zneužila, a to tím víc, čím víc by se to snažil utajit. Ben Michelle neměl rád. Mne jakž takž toleroval, Debby si nevšímal, ale Michelle nenáviděl. Vzpomínám si, jak ji jednou vyvlekl za paži ze svého pokoje, celé tělo měla téměř překroucené na jednu stranu, došlapovala na špičky a snažila se s ním držet krok, aby neupadla a aby ji netáhl po zemi. Vyhodil ji ven tak prudce, že narazila do zdi, a pohrozil, že jestli mu ještě jednou vleze do pokoje, zabije ji. Kdykoli s ní mluvil, měl vztekle vyceněné zuby. Ječel na ni, že se mu neustále plete pod nohy   ve dne v noci postávala u jeho dveří a poslouchala. Michelle vždycky znala všechna naše tajemství a nikdy s nikým nemluvila bez nějakého skrytého motivu. Upamatovala jsem se na to ještě barvitěji poté, co jsem objevila její bizarní zápisky. Když nemáte peníze, nejsou klepy špatným nástrojem, jak nějaké získat. I v rámci vlastní rodiny.

„Ben často mluví sám se sebou,“ oznámila Michelle jednou u snídaně a Ben se natáhl přes stůl, převrátil jí talíř do klína a popadl ji za límec košile.

„Dej mi kurva pokoj!“ zaječel na ni. A pak ho máma zklidnila, poslala ho zpátky do jeho pokoje a jako vždycky nám udělala kázání. Později jsme našly kousky vajíčka, které vyletěly až na plastový lustr nad stolem, na ten lustr, co vypadal, jako bychom ho vzali v nějaké pizzerii.

Co to tedy znamenalo? Ben by nevyvraždil vlastní rodinu jen proto, že jeho sestřička zjistila, že má holku.

Projela jsem kolem pastviny, na níž nehybně postávalo stádo krav, a vzpomněla si, jak jsem vyrůstala uprostřed všech těch pověstí o masakrování dobytka a lidí, kteří se zapřísahali, že je to dílo uctívačů ďábla. Ďábel v našem kansaském městě neustále číhal někde poblíž a představoval zlo stejně přirozené a hmatatelné jako okolní kopce. Naše církev si příliš nepotrpěla na oheň a síru, přesto si však kazatel na této představě velice zakládal: ďábel, celý zkrvavený a s kozlíma očima, mohl vaše srdce ovládnout stejně snadno jako Ježíš, pokud jste se neměli na pozoru. V každém městě, v kterém jsem kdy žila, byli „ďáblovi spratci“ a „ďáblovy domy“, právě tak jako se všude zjevoval vraždící klaun jezdící v bílé dodávce. Každý věděl o nějakém prázdném starém skladišti na kraji města, kde se na podlaze válela matrace se skvrnami z obětní krve. Každý měl přítele nebo příbuzného, který takové obětování viděl na vlastní oči, měl však příliš velký strach, aby uvedl nějaké podrobnosti.

Byla jsem deset minut za oklahomskou hranicí a zbývaly mi ještě dobré tři hodiny jízdy, když jsem začala cítit něco nesnesitelně sladkého, ale shnilého. Štípalo mě to v očích, až mi vytryskly slzy. Zachvěla jsem se náhlým absurdním strachem, že moje úvahy o ďáblu skutečně rohatého přivolaly. Pak jsem zdroj toho pachu v dáli spatřila na mračny vířícím obzoru, který zatím nabyl barvu staré modřiny. Papírna.

Pustila jsem rádio, projížděla jsem stanice   jednu, druhou, třetí   a nacházela jen hlasité nepříjemné zvuky, praskot statické elektřiny, reklamy na auta a další statickou elektřinu, takže jsem ho zase vypnula.

Hned za cedulí s obrázkem kovboje   Vítejte v oklahomském Lidgerwoodu, pardi!   jsem sjela z dálnice a zamířila do města, z něhož se vyklubala zchátralá a sešlá turistická atrakce. Kdysi se snažila napodobit styl starého Západu: hlavní ulice byla plná tabulí mléčného skla, imitací starých saloonů a krámků. Jeden z podniků si říkal Tradiční fotografické studio a celé rodinky si tam mohly pořídit vlastní sépiově hnědé snímky v hraničářských převlecích. Ve výloze visela reprodukce velikosti plakátu: otec s lasem v ruce snažící se vypadat hrozivě v širáku, který mu byl příliš velký; malá dívenka v kalikových šatečkách a s čepcem na hlavě, příliš mladá na to, aby chápala, jak směšně vypadá; matka oblečená jako štětka s rozpačitým úsměvem v obličeji a s rukama zkříženýma před rozparkem spodničky mezi stehny. Vedle fotografie viselo oznámení, že je podnik na prodej. Stejné oznámení bylo také v sousedních Daphniných dávných dobrotách, další pak v Buffalo Billově kouzelném koutku a na lokálu s nejkomičtějším názvem, Půvabné putyce Wyatta Earpa. Všechno působilo zaprášeně. Dokonce i nefunkční skluzavka nad bazénkem opodál byla plná nečistoty.

Komunitní domov pro muže Berta Nolana stál jen tři bloky od bezútěšného centra, byla to nízká hranatá budova s maličkým předním dvorkem zarostlým psárkou neboli liščím ocasem. Jako malá jsem měla psárku vždycky ráda, její lidový název vyhovoval mému doslovně uvažujícímu mozku, protože mu přesně odpovídal i její vzhled: dlouhé tenké stéblo s chomáčem chmýří na horním konci, úplně jako liščí ohon, jen zelené. Na naší farmě jste ji našli úplně všude   byly jí porostlé celé velké louky. Michelle, Debby i já jsme utrhávaly horní konce a navzájem jsme se jimi šimraly pod zápěstími. Máma nás učila lidové názvy všech rostlin: jehněčí ucho, kohoutí hřebínek, to všechno odpovídalo svým přízviskům. Čistec je skutečně hebký jako jehněčí ucho, nevadlec doopravdy vypadá jako červený kohoutí hřebínek. Vystoupila jsem z auta a přejela jsem rukama přes vrcholky liščích ohonů. Možná si začnu pěstovat zahrádku plnou plevele. Mlýnička skutečně nahoře vytváří vějíř podobný větrnému mlýnu. Krajka královny Anny je bílá a nadýchaná. Ke mně by se hodila zejména takzvaná čarodějnická tráva. A trocha čertova kopyta.

Dveře komunitního domova Berta Nolana byly kovové a natřené tmavošedou barvou jako průlez v ponorce. Připomínaly mi dveře v Benově věznici. Zmáčkla jsem zvonek a čekala jsem. Na protější straně ulice kroužili dva teenageři na kolech v dlouhých líných smyčkách a se zájmem mě pozorovali. Znovu jsem zazvonila a bouchla do kovové desky, uvnitř se však žádná ozvěna zadunění neozvala. Uvažovala jsem, zda se nemám těch dvou naproti zeptat, jestli je někdo doma, jen abych přerušila ticho. Když je jejich trasa dovedla blíž ke mně   co tam děláte, dámo?   dveře se otevřely a objevil se v nich drobný mužík v zářivě bílých teniskách, nažehlených džínech a kovbojské košili. Párátko, které měl v ústech, poskočilo, ale nezvedl ke mně oči a listoval v časopisu s názvem Vaše kočka.

„Na noc otevíráme až v…“ zarazil se, když se na mě konečně podíval. „Ach, je mi líto, zlato. Tohle je pánská ubytovna, musíte bejt chlap přes osmnáct let věku.“

„Hledám tady tátu,“ opáčila jsem a důkladně jsem slova protáhla. „Runnera Daye. Vy jste ředitel?“

„Cha! Ředitel, účetní, kněz, uklízeč,“ prohlásil a otevřel dveře dokořán. „Alkoholik v rekonvalescenci. Gambler v rekonvalescenci. Ztracená existence v rekonvalescenci. Bert Nolan. Tohle je můj dům. Pojďte dál, drahoušku, a připomeňte mi, jak že se jmenujete.“

Otevřel dveře místnosti plné kavalců, z jejíž podlahy stoupal pronikavý pach čisticího prostředku. Mezi řadami úzkých lůžek, vesměs ještě proleželých od noci, mě maličký Bert provedl do kanceláře právě tak odpovídající jeho i mé velikosti, kde stál malý psací stůl, registratura a dvě skládací židle, na něž jsme se posadili. Světlo zářivky nebylo k jeho obličeji milosrdné a ukazovalo, že je posetý hlubokými tmavými póry.

„Mimochodem, nejsem žádnej úchyl,“ prohlásil a mávl na mne Vaší kočkou. „Zrovna jsem si pořídil kočku, ještě nikdy jsem žádnou neměl. Zatím z ní moc velkou radost nemám. Je údajně dobrá pro morálku, ale do dneška jen močí do postelí.“

„Já mám kocoura,“ přiznala jsem a samotnou mě překvapilo, jaký mě zalil příliv náklonnosti k Buckovi. „Když choděj mimo bedýnku, dělaj to většinou proto, že je něco naštvalo.“

„Vážně?“

„Jo, jinak jsou to docela pohodový zvířata.“

„No jo,“ zahučel Bert Nolan. „No jo. Tak vy hledáte tátu. Jo, vzpomínám si, mluvili jsme spolu. Day. Je jako většina chlapů tady   měli by bejt rádi, že je někdo hledá, po všech těch malérech, co doma nadělali. Obvykle v tom bejvaj prachy. Nebo spíš jejich nedostatek. Málo prachů a moc chlastu. To v nich neprobouzí to nejlepší. Runner. No jo.“

„Poslal mi dopis, psal, že se sem vrátil.“

„Chcete si ho vzít domů, starat se o něj?“ zajímal se Bert. Černé oči se mu zaleskly, jako by právě řekl nějaký vtip.

„No, to ještě nevím. Jen se chci podívat, jak na tom je.“

„Jo, fajn. Jen jsem vás zkoušel   lidi, co říkaj, že chtěj některýho z mejch chlapů najít, aby se o něj postarali, to nikdy nemyslej vážně.“ Přičichl si ke špičkám prstů. „Už nekouřím, ale ty zatracený prsty mi pořád někdy páchnou po tabáku.“

„Je tady?“

„Není. Už zase zmizel. Chlast tady netrpím. Zrovna jsem ho potřetí vyrazil.“

„Neříkal, kam půjde?“

„Ale, zlatíčko, já adresy nedávám. To prostě nedělám. Zjistil jsem, že to je nejlepší způsob, jak řešit všechny dotazy. Něco vám ale povím, protože vypadáte jako slušná dáma…“

„Berrrtéééé!“ ozvalo se zakvílení odněkud zvenku.

„To nic, nevšímejte si toho, jeden z mejch hochů by chtěl dřív dovnitř. Jak uvidíte, to je další věc, kterou nikdy nedělám: zásadně nesmíte nikoho pustit dovnitř dřív. A nikdy taky nikoho, kdo přijde pozdě.“

Zapomněl, o čem mluvil, a vyčkávavě se na mne zadíval.

„Tak co jste mi to chtěl říct?“ pobídla jsem ho.

„Cože?“

„Jak mi můžete pomoct najít tátu?“

„Jo, jasně. Můžete tady u mě nechat dopis.“

„Pane Nolane, to už jsem udělala. Proto jsem taky přijela. Nutně, doopravdy nutně ho potřebuju najít.“ Přistihla jsem se, že zaujímám Runnerovu pózu s dlaněmi na hraně stolu, připravená vyskočit v případě, že se naštvu.

Nolan zvedl sádrovou figurku starého proplešatělého muže s rukama rozpaženýma v jakémsi gestu podrážděného zklamání, nápis na podstavci jsem ale nepřečetla. Zdálo se, že ho do jisté míry zklidnila. Se sotva pootevřenými ústy hlasitě vzdechl.

„No, zlatíčko, něco vám povím, tady sice není, ale vím, že je ještě v Lidgerwoodu. Jeden z mejch chlapů ho zrovna včera večer viděl před Cooneyho podnikem. Je někde zalezlej, je to ale někde tady. Připravte se ovšem na zklamání.“

„V čem mě zklame?“

„Můžete si vybrat.“

Když Nolan vstal, aby mě odvedl z kanceláře, otočil se ke mně zády a já jsem okamžitě popadla tu jeho malou figurku. Pak jsem se přinutila položit ji zpátky a sebrala jsem místo ní sáček pražené kukuřice a tužku. Pokrok. Obojí leželo na sedadle vedle mne, když jsem jela k nejbližšímu baru. Ke Cooneymu.

Cooneyho bar se nenechal zlákat nápodobou starého Západu a pyšně stavěl na odiv svoji tvář současné zaplivané putyky. Když jsem otevřela dveře, zamračeně na mne pohlédly tři vrásčité obličeje, z nichž jeden patřil barmanovi. Objednala jsem si pivo, barman úsečně prohlásil, že chce vidět můj řidičský průkaz, přidržel si ho proti světlu a pak dole u břicha a naštvaně zabručel, když nenašel důkaz, že je to padělek. Trochu jsem upila, posadila se a nechala jsem je uvyknout na moji přítomnost. Pak jsem začala mluvit. Jen co jsem vyslovila Runnerovo jméno, lokál ožil.

„Ten mizera mi štípnul tři kartony piva,“ prohlásil barman. „Za plnýho denního světla napochodoval k zadnímu vchodu a sebral je rovnou z náklaďáku. A to jsem mu dal spoustu pití na sekeru, to mi věřte.“

Chlapík ve středních letech o dvě stoličky dál mě až příliš surově popadl za paži a zavrčel: „Váš zatracenej táta mi dluží dvě stě babek. A chci vrátit svoji sekačku trávy. Vyřiďte mu, že ho hledám.“

„Vím, kde ho najdete,“ ozval se stařík s hemingwayovským plnovousem a dívčí postavou.

„Kde?“ vyhrkli jednohlasně oba zbývající.

„Vsadím všechno, co mám, že se přidal k těm ostatním squatterům, co jsou utábořený tam na parcele ekologickýho Superfondu. Měli byste to vidět,“ dodal, jako by mluvil spíš k barmanovi než ke mně, „je to tam jako v nějakým slumu za starejch časů, samý ohniště a chatrče na spadnutí.“

„Proč by se sakra někdo chtěl usadit na parcele Superfondu?“ štěkl barman.

„No, máš tam jistotu, že se neobjeví žádná úřední osoba.“

Všichni se zlostně zasmáli.

„Je vůbec bezpečný tam jet?“ zeptala jsem se. V duchu jsem si představila barely s toxickým odpadem a jedovatě zelený bahnitý kal.

„Jistě, pokud nebudete pít vodu ze studní a nejste kobylka.“

Tázavě jsem zvedla obočí.

„Tak to původně vzniklo, celá parcela je nasáklá arzenem. Je to stará skládka návnady na kobylky.“

„A na kretény,“ dodal barman.

BEN DAY

2. LEDNA 1985

20.38

Když vyjeli směrem k městu, začalo sněžit a Ben si v tu chvíli vzpomněl, že nechal kolo u skladiště a že už ho tam nejspíš nenajde. „Hej!“ křikl před sebe   Trey s Diondrou se spolu bavili, ale nerozuměl jim, protože z rádia řvala ječivá hudba, jako když se trhají pláty plechu. Křaaaach-křach-křach-křach. „Mohli bychom se jen na minutku zastavit u skladiště, abych si tam vzal kolo?“

Trey s Diondrou se po sobě podívali.

„Ne,“ ušklíbla se Diondra a oba se rozesmáli. Ben se na okamžik stáhl dozadu, pak se však znovu předklonil. „Myslím to vážně, potřebuju ho.“

„Zapomeň na to, kámo,“ utrousil Trey. „Už bude fuč. U skladiště nemůžeš nechat vůbec nic.“

Dojeli na Bulhardt Avenue, hlavní třídu celého města, kde se jako obvykle vůbec nic nedělo. Bufet s hamburgery zářil jako jasně žluté dioráma zobrazující několik sportovně vyhlížejících mladíků s dívčím doprovodem, vesměs přitulených těsně k sobě. Obchody byly temné, a dokonce i bar budil pochybnosti, jestli má vůbec otevřeno   z jediného obdélníkového okna v průčelí budovy se linul jen matný přísvit. Dveře byly natřené tmavomodrou barvou a nic z nich nebylo patrné.

Zastavili přímo před barem. Diondra ještě držela nedopité pivo, Trey jí plechovku sebral a zbytek dorazil   kóče to vadit nebude. Jakýsi stařík, který stál na chodníku, s obličejem zbrázděným nesčetnými vráskami a s nosem i ústy jakoby vymodelovanými z hroudy hrnčířské hlíny, po nich střelil nerudným pohledem a vešel do baru.

„Tak jdeme,“ zavelel Trey a začal vylézat z pickupu. Pak si všiml, že Ben stále váhá a s rukama položenýma na kolenou zůstává na zadním sedadle, strčil tedy hlavu zpátky do auta a nasadil nacvičený pragmatický úsměv: „Klídek, kámo, jdeš se mnou. Často se tady zastavím na skleničku. A navíc   hehe!   jdeš vlastně za tátou do jeho kanceláře.“

Diondra si ze strany přejela prsty po křupavě tuhých loknách, což byla její verze prohrábnutí vlasů, a oba následovali Treye dovnitř. Diondra měla našpulené rty a v očích ospalý sexy pohled, stejný jako na většině svých fotografií, jako byste ji zrovna probudili ze sna, v němž se jí zdálo právě o vás. Ben si vedle ní jako obvykle připadal nepatřičně a neohrabaně a doslova vlekl nohy za sebou.

V baru bylo tak nakouřeno, že se Ben rozkašlal, jen co vešli dovnitř; Diondra už naopak měla zapálenou cigaretu a hrbila se vedle něj, jako by myslela, že tak bude vypadat starší. K Treyovi okamžitě přispěchal jakýsi nervózní chlapík s nepravidelně prořídlými vlasy připomínajícími pelichajícího ptáka, sklonil se k němu a zamumlal mu něco do ucha. Trey přikývl, sykl se rty přimáčknutými k zubům a zatvářil se ustaraně a vážně. Bena napadlo, že je to možná manažer a chce je vyhodit, protože Diondra snad sice díky nalíčení vypadala starší, zato on rozhodně ne. Trey však jen prohodil něco jako „nestraš, člověče“, poplácal nervózního chlapíka po zádech a ten se na něj široce zazubil, zasmál se a odpověděl: „Ne, ne, ne, s tím si nelam hlavu, vůbec ne, to je úplně v pohodě.“ „Fajn,“ utrousil Trey a prošel kolem něj k baru, kde objednal tři piva a panáka Southern Comfort, kterého do sebe okamžitě hodil.

Barmana dělal další starý a šedovlasý tlouštík. Bylo až legrační, jak se ti chlapi jeden druhému podobali, jako by měli život tak těžký, že jim prostě vygumoval obličeje a vymazal z nich všechny charakteristické rysy. Barman po Benovi a Diondře střelil ironickým pohledem, jako by chtěl naznačit „jen abyste věděli, že vás mám přečtené“, přesto k nim přisunul dvě piva. Ben to svoje popadl, otočil se zády k baru, jednu nohu zvedl na stoličku a zaujal podle svého názoru nenucenou pózu, jako by něco takového nedělal poprvé, protože na sobě cítil Treyovy oči pátrající po něčem, kvůli čemu by si z něj mohl utahovat.

„Vidím ho, vidím Runnera,“ vypískla Diondra, a než se jí Ben stačil zeptat, jak je možné, že tak familiárně používá jeho jméno, Trey už na něj volal: „Hej, Runnere, pojď sem!“ Runnerovi se okamžitě v obličeji objevil stejný výraz nervózní lasičky jako tomu prvnímu chlapíkovi.

Pomalu k nim došel svým charakteristickým houpavým krokem, ruce měl zastrčené v kapsách, oči vykulené a zažloutlé.

„Nemám to, člověče, prostě to nemám. Snažil jsem se to nějak schrastit, ale zkrátka to nemám, chystal jsem se za tebou zajít, zrovna jsem taky přišel, můžu ti zatím dát zbytek svý trávy…“

„Nepozdravíš se s Diondrou?“ skočil mu do řeči Trey.

Runner sebou škubl a pak se usmál. „Jo, ahoj, Diondro, chachá, už musím bejt nalitej, že jsem si tě nevšim!“ Předstíral, že přivírá jedno oko, aby lépe viděl, a nepatrně poskočil na špičkách nohou. „No jo, zpil jsem se, až šilhám, tak mě tahle situace deptá.“

„Nepodíváš se taky, kdo je to tady s Diondrou, Runnere?“ Ben se k němu jen nepatrně pootočil, pokoušel se přijít na něco, co by řekl kromě Ahoj, tati, nic ho však nenapadalo, takže jen bezmocně stál a čekal na nevyhnutelný ponižující trapas.

Runner na něj zamžikal přítmím baru, ale nepoznal ho.

„Nazdárek,“ zamumlal a otočil se k Treyovi. „To je tvůj bratranec? Moc dobře na něj nevidím, takhle potmě mi nesloužej oči, potřeboval bych kontaktní čočky, ale…“

„Ach, můj bože,“ ulevil si Trey, zaklonil se a předstíral, že se směje, vypadal však naštvaně. „Koukni se ještě jednou, blbečku.“ Ben si nebyl jistý, jestli se má ukázat zřetelněji jako nějaká holka, která doufá, že naláká kořena. Zůstal strnule stát s očima upřenýma na své černé vlasy ve starém zrcadle pivovaru Schlitz na protější stěně a sledoval, jak Runner přistupuje blíž a natahuje k němu ruku, jako by byl pohádkový troll sahající po nějakém úžasném pokladu. Posunul se ještě o krok, zakopl o Benovu nohu, pak si pohlédli do očí, Runner vyjekl „Áááá!“ a zatvářil se ještě nervózněji. „Nemá zrzavý vlasy.“

„Vzpomínáš si na svýho syna, ne, je to tvůj syn, že jo, Runnere?“

„Jo, můj syn. Ahoj, Bene. To mi nikdo nemůže vyčítat, nemá zrzavý vlasy. Ani jsem nevěděl, že se s Treyem znáš.“

Ben pokrčil rameny a díval se, jak se od něj Runnerův odraz v zrcadle vzdaluje. Bylo by ho zajímalo, kolik Runner Treyovi dluží a proč si on sám připadá jako rukojmí   ne že by za něj byl snad Runner ochoten zaplatit jakékoli výkupné. Také by ho bylo zajímalo, nakolik byla tahle návštěva dílem náhody. Zdálo se, že byla výsledkem okamžitého nápadu, teď se však Bena zmocnilo podezření, že měl Trey od samého začátku v úmyslu skončit dnes večer tady.

„Já to nechápu, Runnere,“ pokračoval Trey a zvýšil trochu hlas, aby ho bylo slyšet přes hrající country hudbu. „Říkáš, že nemáš prachy, tady Ben říká, že nemáš prachy, a přitom je to jen pár tejdnů, co jsi měl tu obrovskou kupu trávy.“

„Jo, jenže ta za nic nestála.“ Otočil se ramenem k Treyovi, čímž Bena vyloučil z hovoru, několikrát se po něm ohlédl, posouval se stále blíž k Treyovi a snažil se ho tím vytlačit do středu místnosti, ten se však ani nehnul. „Dej si odstup, sakra,“ vyštěkl konečně a Runner couvl a zůstal stát.

„Ne, kámo, fakt to nebyl dobrej matroš, to máš pravdu,“ mluvil dál Trey. „Ale účtoval sis ho tak.“

„Po tobě jsem nikdy nic nechtěl, to přece víš.“

„Nikdy jsi nic nechtěl, protože mi dlužíš, sráči. Tutově ale vím, že sis za desetidolarovou dávku účtoval dvacku. Tak kde jsou ty prachy, sakra, uložil sis je ke svý starý?“

„K bejvalce! Je to bejvalka!“ ohradil se hlasitě Runner. „Chtěl jsem z ní nějaký prachy vyrazit, ne jí něco dát,“ vysvětloval. „Vím, že je tam někde určitě má, už když jsme byli svoji, tak je schovávala, spousty peněz, stovky dolarů z prodaný sklizně, schovávala je všude možně. Jednou jsem našel dvě stě babek zastrčenejch v punčocháčích. Možná bych se tam měl vrátit.“ Pohlédl na Bena, který ho poslouchal, předstíral však, že škádlí Diondru, a prstem jí čechral vlasy. Diondra s ním jen částečně spolupracovala.

„Nemohli bysme si o tom všem promluvit támhle v soukromí?“ ukázal Runner do kouta, kde trojice rozložitých chlapů hrála kulečník. Nejvyšší z nich, postarší muž s bledou pletí, bílými vlasy a tetováním námořní pěchoty, opřel tágo o stůl a otočil se k nim objemným hrudníkem.

„Jasně,“ přikývl Trey.

„Přede mnou klidně můžete mluvit,“ prohodil Ben a snažil se, aby to znělo co možná lhostejně.

„Tvůj synáček od tebe taky potřebuje prachy, zrovna jako já,“ poznamenal Trey. „Možná dokonce hůř než já.“

Runner se napřímil ze skrčeného postoje, do nějž jej usadil pohled Treyových ultrafialových očí, zamířil zpátky k Benovi a vytáhl se do plné výšky. Ben někdy během léta vyrostl a byl už o maličko vyšší než Runner, nějakých sto šedesát šest, sto šedesát sedm centimetrů.

„Ty dlužíš Treyovi? Máma říkala, že jsi v maléru. Dlužíš Treyovi?“ vyjel na Bena a ovanul ho hutným dechem   táhlo z něj pivo, tabák a něco jako tuňákový salát s hořčicí. Benovi zakručelo v břiše.

„Ne! Ne!“ Uvědomoval si, že odpovídá nervózně a vystrašeně. Diondra vedle něj přešlápla. „Nikomu nedlužím.“

„Tak proč bych ti teda měl dávat prachy, na který se nadřu jako mezek, co?“ rozčiloval se Runner. „To je něco, co v životě nepochopím, celej tenhle princip milodarů. Alimenty manželce, výživný na děti, stát mi pořád strká ruce do kapes. Sotva uživím sám sebe a nevím, proč někdo myslí, že si musím sehnat tři další zaměstnání, abych strkal prachy do manželky, která má vlastní farmu. A na farmě má vlastní barák. A čtyři děcka, který jí můžou pomáhat. Já jsem si teda za mlada rozhodně nemyslel, že mi táta dluží živobytí, že by mi měl dávat na značkový boty, na študia, na parádní košile nebo na…“

„Na jídlo,“ přerušil ho Ben s očima sklopenýma k obnošeným vysokým botám plným skvrn od masové haše.

„Cože? Cos to říkal?“ Runner teď stál těsně u něj a modré duhovky se mu v žlutých očích škubaly jako ryby na hladině zamořeného jezera.

„Nic,“ zamumlal Ben.

„Chceš prachy na barvení vlasů, že jo? Chceš prachy na kadeřnickej salon?“

„Chce ty prachy pro svoji holku…“ začal Trey, Diondra ho však zarazila a hranou ruky si jako nožem rychle přejížděla po krku, ne, ne, ne!

„No, rozhodně není na mně, abych platil dárečky pro jeho holku,“ ušklíbl se Runner. „Ty jsi teď jeho holka, Diondro? Svět je malej. Mně do toho ale každopádně nic není.“

Muži u kulečníkového stolu už úplně přerušili hru a s ironickými úsměvy scénu sledovali. Bělovlasý chlapík pak kulhavě došel až k nim a pevnou rukou chytil Treye za rameno.

„Máš nějakej problém, Treyi? Tady Runner ti nezůstane dlužnej. Dej mu ještě čtyřiadvacet hodin, jo? Na mě. Rozumíš?“ Svým postojem připomínal virguli, jako by ho gravitace táhla za obě nohy k zemi, ruce měl však svalnaté a šlachovité a zarýval Treyovi prsty do ramene.

Runner se usmál na Bena a několikrát zvedl a zase spustil obočí, jako by chtěl naznačit, že by oba měli být potěšení. „Nedělej si starosti, hochu, je to v pohodě,“ ujistil ho. „Už je to v pohodě.“

Treyovi se pod mužovou rukou napjaly svaly v rameni, na okamžik se zdálo, že ji chce setřást, pak se ale zadíval někam kousek před sebe.

„Jasně, má mít čtyřiadvacet hodin, Bělásku. Na tebe.“

„To jsi hodnej, indiáne,“ opáčil muž. Mrkl na ně, z úst se mu vydral jakýsi pobaveně skřípavý zvuk, jako by přivolával koně, a pak se vrátil ke svým společníkům; ještě než znovu začaly cvakat koule, všichni se něčemu tiše zasmáli.

„Ty ubohá smradlavá sračko,“ oslovil Runnera Trey. „Zejtra večer, tady. Jinak ti vážně ublížím, Runnere, to mi věř.“

Runnerova vítězoslavná grimasa, ten úsměv halloweenské masky, zmizela. Přikývl, a ještě než se otočil k baru, vyštěkl: „Dobrá, ale pak už se mnou nebudeš mít nic společnýho.“

„Nemůžu se dočkat, až spolu nebudeme mít nic společnýho, člověče.“

Když se sbírali k odchodu, Ben čekal, že mu Runner něco řekne   promiň, tak ahoj, prostě něco. Runner už se však snažil přemluvit barmana, aby mu dal skleničku na účet podniku, nebo třeba na Běláska, Bělásek by mu určitě jedno pivo zaplatil, a na Bena dávno zapomněl. Totéž platilo pro Treye a Diondru, kteří už vycházeli ze dveří, zatímco Ben zůstal stát s rukama vraženýma do předních kapes kalhot, zachytil svůj tolik odlišný odraz v zrcadle a sledoval sám sebe, jak se opět otáčí k Runnerovi.

„Poslyš, tati,“ začal a Runner vzhlédl, popuzený, že tam Ben ještě je. Byl to právě ten pocit nevítaného dotěry, který v Benovi vzbuzoval touhu přimět Runnera, aby ho respektoval. Pocítil předtím nepatrný záchvěv kamarádství   mohlo za to ono slovo, hochu   a chtěl, aby se zase vrátil. Jen na okamžik si představil, jak s tátou sedí u baru a popíjejí pivo. Nic jiného po tom člověku doopravdy nechtěl, jen si s ním jednou za čas smět dát pivo. „Jenom jsem ti chtěl něco říct. Třeba by ti to mohlo, já nevím, udělat radost,“ a Ben se už dál nedokázal ovládat a zazubil se.

Runner dál nehybně seděl, hleděl na něj ospalýma očima a nedával na sobě nic znát.

„Já, no, Diondra je těhotná. Já, totiž, my, Diondra a já budeme mít děťátko.“ A poprvé za celou dobu se široce usmál, poprvé se cítil nefalšovaně dobře, když to takhle vyslovil nahlas. Bude z něj táta. Táta, na kterém bude nějaké mrně závislé a bude ho považovat za úžasného.

Runner naklonil hlavu na stranu, roztřesenou rukou zvedl pivo a odpověděl: „Hlavně si buď jistej, že je to tvoje. Já o tom pochybuju.“ Pak se k Benovi otočil zády.

Venku Trey nakopl bok pickupu a vztekle syčel se sevřenými rty: „Něco ti povím, doufám, že ta stará partička už brzo vymře, protože už mám kurva plný zuby toho, jak chráněj svoje lidi   ty mi říkáš, že je to čest, ale není to pravda, je to jen pár bílejch dědků, co se zuby nehty snažej udržet si poslední zbytky kšeftů, než se začnou podělávat a budou potřebovat jmenovky, aby si vzpomněli, kterej je kterej. Zasranej Bělásek!“ Ukázal prstem na Bena, který byl celý zasněžený, sníh mu padal i za košili a tál mu na krku. „A tvůj fotr je debil, jestli si myslí, že těm jeho kecům věřím. Doufám, že na něm příliš nelpíš, protože bych ho nejradši spláchnul jako kus hovna.“

„Tak už pojď, Treyi,“ zabručela Diondra, otevřela dveře a strkala Bena na zadní sedadlo. „Táta se příští tejden vrátí domů, takže budu stejně mrtvá.“

Ben by si byl nejraději dal pár facek. Jediná věc, kterou neměl nikomu prozradit, a on ji takhle zbůhdarma vybafne na Runnera. Měl takový vztek, že jen co se posadil, začal zuřivě tlouct do sedadla, až mu z úst stříkaly sliny, kurvakurvakurva, kopal do čalounění, bušil klouby do střechy auta a tloukl hlavou do okenního skla tak dlouho, až mu čelo začalo znovu krvácet a Diondra na něj ječela co je, bejby, co je?

„Ach bože, jak mě to sere, bože můj, Diondro, kurva!“

Vyhlazení.

Nemohl Diondře přiznat, že to prozradil.

„Někdo by měl kurva umřít,“ ulevil si Ben. Složil hlavu do dlaní, cítil, jak se spolu Trey a Diondra beze slova pohledem domlouvají, až se Trey konečně ozval: „Tvůj táta je pitomej nafoukanej sráč, kámo.“ Zařadil zpátečku a s kvílejícími pneumatikami vycouval na ulici, až Ben narazil do okna. Diondra protáhla ruku dozadu a hladila Bena po vlasech, dokud nezvedl hlavu, dál však seděl jako hromádka neštěstí. Ve světle lucerny měl Diondřin obličej nazelenalý nádech a Ben náhle viděl, jak bude vypadat za dvacet let, povadlá a trudovitá, jak popisovala svoji matku, s pletí tvrdou a vrásčitou, avšak planoucí elektrickým žárem ze solária.

„V palubní přihrádce něco mám,“ oznámil Trey, Diondra ji ihned otevřela a začala se v ní přehrabovat. Vytáhla obrovskou dýmku nacpanou marihuanou, tráva se sypala všude kolem, opatrně, nabádal Trey, zapálila ji, potáhla z ní a podala ji Treyovi. Ben se po ní natáhl   málem se mu už zvedal žaludek, tak roztřesený byl z nedostatku jídla, a z míhajících se pouličních světel se mu točila hlava, nehodlal však připustit, aby ho vynechali. Trey mu dýmku nepodal. „Nevím, jestli bys to měl zkoušet, kámo. Tohle tady máme já s Diondrou. Fakt tvrdej matroš. Myslím to vážně, Diondro, možná to bude dnes večer, cejtím v sobě sílu, jako jsem necejtil už bůhvíjak dlouho. Možná to bude muset přijít.“

Diondra upřeně hleděla do oslepujícího přívalu sněhových vloček před sebou.

„Ben to možná bude taky potřebovat,“ naléhal na ni Trey.

„Tak jo, jdeme na to. Zahni tady doleva,“ rozhodla Diondra.

A když se Ben zeptal, o co jde, oba se jen usmáli.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Obloha měla nepřirozeně nachovou barvu, když jsem vyšla z lidgerwoodského baru a kodrcala se po rozbitých vedlejších silničkách k parcele Superfondu. Přemýšlela jsem o tom, co o mně asi vypovídá skutečnost, že otec žije na skládce toxického odpadu a já jsem o tom až do nynějška nevěděla a nezajímalo mě to. Návnada na kobylky. Směs otrub, melasy a arzenu, která měla kdysi ve třicátých letech pomoci skoncovat s epidemií kobylek, a když už ji lidé nepotřebovali, pytel po pytli ji prostě naházeli do vykopaných jam a zasypali hlínou jako otevřené hroby. Pak začali být nemocní.

Litovala jsem, že s sebou nikoho nemám. Třeba Lyla, který by se na vedlejším sedadle vrtěl v jedné z těch svých mrňavých bund. Měla jsem mu zavolat. V té nervózní nedočkavosti, abych už byla tady dole, jsem nikomu neřekla, kam mám namířeno, a platební kartu jsem naposledy použila, když jsem v Kansas City tankovala benzin. Kdyby se něco zvrtlo, celé dny by mě nikdo nepostrádal. Jedině ti chlapi v baru by mohli říct, kam jsem asi jela, a ti mi jako spořádaní občané zrovna nepřipadali.

To je přece směšné, řekla jsem nahlas, abych si uvědomila, že je to pravda. Zachvěla jsem se, když jsem pomyslela na důvod, proč Runnera hledám: hodně lidí bylo přesvědčeno, že Dayovy zabil on. Já jsem tomu přesto pořád ještě nedokázala uvěřit, a to ani po vyvrácení jeho alibi. Popravdě řečeno mi dělalo problémy představit si Runnera, jak se ohání sekerou. Byla jsem schopná připustit, že v návalu vzteku mohl popadnout brokovnici   zvednout, natáhnout a vystřelit  , ale sekera mi k němu nepasovala. Příliš velká námaha. Navíc když ho druhý den ráno našli doma, spal a ještě měl opici. Runner by se byl po vyvraždění vlastní rodiny určitě opil, to ano, neměl však tolik disciplíny, aby zůstal a čekal. Byl by se dal na útěk a neúmyslně by tak všem oznámil svoji vinu.

Pozemek skládky byl obehnaný laciným drátěným plotem, do něhož byly prostříhané nepravidelné díry. Všechno bylo zarostlé do pasu vysokým plevelem jako trávou vousatkou a v dáli hořelo několik malých ohníčků. Jela jsem podél plotu a stonky plevele i volně sypaný štěrk mi čím dál naléhavěji mlátily do podvozku, až jsem dojela k odpočívadlu. S pohledem upřeným na ty vzdálené plameny jsem s tichým cvaknutím zavřela dveře auta. Odhadovala jsem, že do tábora to bude tak deset minut chůze. Snadno jsem se protáhla dírou, kterou někdo v drátech plotu prostříhal po mé pravé ruce, vyrazila jsem a cítila, jak mě stébla liščího ocasu šlehají přes nohy. Obloha teď už rychle tmavla a na obzoru zůstával jen tenoučký růžový proužek. Uvědomila jsem si, že si bez jakéhokoli dobrého důvodu pobrukuju „Uncle John’s Band“.

O kousek dál rostlo pár neduživých stromů, prvních několik set metrů však tvořila jen po pás vysoká vlnící se plevelná tráva. Znovu mi to připomnělo dětství, ten pocit bezpečí, když vás tráva všude kolem šimrala v uších, na zápěstích i mezi stehny, jako by se vás rostliny snažily ukonejšit. Udělala jsem několik váhavých kroků a špičkou boty jsem vrazila do žeber nějaké ženě, doslova jsem cítila, jak se kosti rozestupují a předek boty se boří mezi ně. Žena ležela na zemi, stočená do klubíčka v kaluži moči, a v ruce třímala láhev bez etikety s nějakou lihovinou. Napůl se posadila   vypadala zcela vyčerpaně a polovinu obličeje i vlasů měla plnou slepeného bahna. Zasyčela na mne vrásčitými ústy s nádhernými zuby: „Koukej zmizet, koukej zmizet!“

„Co to sakra znamená?“ zaječela jsem na ni, rychlými krůčky jsem od ní couvala a pažemi jsem mávala ve vzduchu, jako bych se jí bála dotknout. Rychle jsem pokračovala dál a snažila se předstírat, že se nic nestalo, žena za mnou však mezi loky z láhve dál křičela, koukejzmizetkoukejzmizetkoukejzmizet, a křik po chvíli přešel nejprve ve zpěv a pak v plačtivé kvílení.

Ženin nářek vzbudil pozornost tří mužů, jejichž obličeje se vynořily zpoza kmenů hájku pokřivených stromů, ke kterému jsem měla namířeno. Dva se na mě nepřátelsky zamračili a třetí, vyzáblý hubeňour snad něco po čtyřicítce, vyběhl, plnou rychlostí se ke mně hnal a mával při tom klackem, který si zapálil v ohni. O dva kroky jsem ustoupila a pevně jsem se zapřela.

„Kdo je tam? Co jste zač?“ zahulákal. Slabý plamínek jeho pochodně se zatřepetal v poryvu větru a zhasl, ještě než se ke mně přiblížil. Muž doklusal posledních několik kroků, zůstal stát přede mnou a ochable hleděl na žhnoucí uhlíky a kouř; jeho chlapácká póza se po ztrátě ohně proměnila v trucovitou nasupenost. „Co tu chcete, tady nemáte co dělat, pro vstup na pozemek je potřeba povolení, takhle to nejde.“ Měl vypoulené oči, všude šmouhy špíny, vlasy měl však zářivě žluté jako čepici, jako by to bylo to jediné, o co pečlivě dbal. „Takhle to nejde,“ opakoval, adresoval to však spíš stromům než mně. Litovala jsem, že jsem si nevzala svůj kolt, a přemýšlela o tom, kdy konečně přestanu být tak zatraceně pitomá.

„Pokouším se najít chlápka jménem Runner Day.“ Nevěděla jsem, jestli si táta náhodou nevymyslel nějaké falešné jméno, ale předpokládala jsem, že i kdyby ano, po třetím nebo osmém pivu by ho zapomněl. Měla jsem pravdu.

„Runnera? Co Runnerovi chcete? Ukrad vám něco? Co vám vzal? Mně sebral hodinky a nechce mi je vrátit.“ Muž se přikrčil, zatáhl ramena jako malé děcko a pohrával si s uvolněným knoflíkem na spodním okraji košile.

Jen kousek od cestičky, asi tak dvanáct metrů daleko, jsem zahlédla nějaký rušivý pohyb. Jakýsi párek si to tam rozdával, viděla jsem nohy, vlasy a obličeje stažené ve šklebech zlosti nebo nechuti. Džíny měli oba shrnuté ke kotníkům a mužova růžová zadnice kmitala jako sbíječka. Žlutovlasý muž na ně pohlédl, zachichotal se a zamumlal si pro sebe něco, v čem jsem slyšela slovo sranda.

„Nic proto němu nemám, myslím proti Runnerovi,“ odpověděla jsem, abych přilákala jeho pozornost od souložícího páru. „Jsem jen jeho příbuzná.“

„Runnerééééé!“ zaječel náhle muž přes svoje druhé rameno. Pak se znovu podíval na mne. „Runner bydlí v tom posledním domě, úplně na kraji tábora. Nemáte něco k jídlu?“

Bez odpovědi jsem vykročila dál   zrovna ve chvíli, kdy pár za mnou dosáhl hlasitého vyvrcholení. Ohně se zdály být jasnější a bližší jeden druhému, když jsem dorazila do centrální části tábora   na vypálený kus země posetý stany, které na tyčích zplihle visely jako bouřkou poničené slunečníky. Uprostřed tábora hořel ve velké jámě oheň, do jehož plamenů přihazovala dřevo žena s vystouplou čelistí a nepřítomným pohledem; nevšímala si plechovek fazolí a polévky, které už začínaly žárem černat a jejichž obsah syčivě prskal. Sledoval ji nějaký mladší pár s pažemi plnými strupů, napůl vylezlý ze stanu. Žena měla na polovině hlavy nataženou dětskou zimní čepici, zpod níž jako rybí břicho vykukoval ošklivý bledý obličej. Hned za nimi seděli dva staříci s pampeliškami zapletenými do zcuchaných slepených vlasů a hladově jedli něco, co prsty lovili z konzervy, z níž do vzduchu stoupala hustá pára.

„Tak dělej, Beverly!“ křikl strupatý muž na ženu u ohně. „Myslím, že už to bude sakra hotový.“

Když jsem vešla do tábora, všichni ztichli. Slyšeli, jak někdo vykřikoval Runnerovo jméno. Nějaký stařík ukázal prstem dál na západ   támhle je  , opustila jsem tedy teplo ohňů a vnořila se mezi studené trnité křoví. Terén teď byl o něco nerovnější, připomínal protáhlé mořské vlny, jen tak půl druhého až dva metry vysoké, řadu za řadou, a ve vzdálenosti zhruba devíti pahorků od sebe jsem to spatřila: nehybnou záři podobnou východu slunce.

Nechala jsem se unášet terénem nahoru a dolů, až jsem dospěla na vrcholek posledního hřebene a objevila zdroj toho světla. Ukázalo se, že Runnerovým domovem je velká průmyslová mísicí nádrž, která vypadá jako do vzduchu zvednutý bazén. Linulo se z ní světlo a na okamžik se mě zmocnily obavy, že je radioaktivní. Že by arzen proti kobylkám světélkoval?

Když jsem zamířila k nádrži, slyšela jsem zesílenou ozvěnu Runnerových pohybů, jako když brouk leze po ocelovém barelu. Šeptem dával sám sobě kázání káravým učitelským tónem   no, na to jste měl nejspíš myslet dřív, pane Chytráku   a nádrž vysílala jeho hlas vzhůru k obloze, která teď měla fialovou barvu smutečních šatů. Jo, tentokrát jsi tomu dal vážně na frak, Runnermane, říkal. Nádrž byla asi tři metry vysoká, po jedné straně k ní vedl žebřík a já jsem po něm začala lézt nahoru a volala tátovo jméno.

„Tady je Libby, Runnere. Tvoje dcera,“ zahulákala jsem a ruce na zrezivělém žebříku mě začaly svědit. Zevnitř se ozývaly jakési klokotavé zvuky. Popolezla jsem o několik dalších příček a nakoukla do nádrže. Runner byl zlomený v pase, dávivě zvracel na dno nádrže, až z něj náhle vypadla nachově rudá koule hlenu, jako když sportovec vyplivne bago žvýkacího tabáku. Pak se položil na špinavou plážovou osušku, posunul si baseballovou čepici na hlavě ke straně a přikývl, jako by se právě úspěšně zhostil nějakého úkolu. Jako svíčky kolem něj zářil půltucet kapesních svítilen, jejichž paprsky osvětlovaly jeho drsný opálený obličej a hromadu haraburdí: toustovače bez ovládacích knoflíků, plechovou konvici, hromádku náramkových hodinek a zlatých řetízků a miniledničku, která nebyla do ničeho zapojená. Ležel uvolněně na zádech, jako by se opaloval, jednu nohu měl přehozenou přes druhou, u úst si držel pivo a vedle sebe měl provlhlý karton s dvanácti dalšími. Znovu jsem zahalekala jeho jméno, zaostřil tedy pohled na mne, a když mě uviděl, vyjel proti mně nosem jako nevrlý honicí pes. Bylo to jedno z mých vlastních gest.

„Co tu chceš?“ vyštěkl a pevněji sevřel prsty kolem plechovky s pivem. „Říkal jsem všem, že dneska večer nekšeftuju.“

„Tady je Libby, Runnere. Libby, tvoje dcera.“

Když to slyšel, zvedl se na lokty a posunul si čepici do týla. Pak si přejel rukou po krajce zaschlých slin, která se mu vytvořila na bradě. Částečně ji setřel.

„Libby?“ zakřenil se. „Moje malá, maličká Libbbby! No ne, tak slez dolů, zlatíčko! Pojď se pozdravit s taťkou.“ Namáhavě se napřímil, zvedl se a zůstal stát ve středu nádrže, jeho hluboký melodický hlas se odrážel od jejích stěn a v paprscích baterek jako by sám zářil jako nějaký bláznivý táborový oheň. Zaváhala jsem na žebříku, který se stáčel přes horní okraj nádrže a pak končil.

„Tak dělej, Libby, pojď, tohleto je tátův novej domov!“ Napřáhl ke mně roztažené paže. Seskok do nádrže nebyl nebezpečný, také však nebyl jednoduchý.

„Tak pojď! Ježíšku na křížku, jedeš za mnou takovou dálku a teď najednou budeš mít strach?“ vyjel na mne Runner. Po těchto slovech jsem přehodila nohy dovnitř a zůstala sedět na okraji jako bojácný plavec. Po dalším Runnerově Ach, ježíši jsem se nemotorně začala spouštět dolů. Runner odjakživa při každé příležitosti vlastním dětem vyčítal, že jsou srabi a zbabělci. Doopravdy jsem ho vlastně poznala jen to jedno léto, z toho mi však udělal peklo. Jeho posměšky na mne vždycky zabraly: za chvilku už jsem se houpala na větvi stromu, skákala ze seníku nebo se vrhala do potoka, ačkoli jsem neuměla plavat. Nikdy jsem pak neměla vítězoslavný pocit, vždycky jsem byla jen naštvaná. Teď jsem se spouštěla do rezavé nádrže, a když se mi roztřásly paže a nohy mi začaly komíhat sem a tam, Runner ke mně zezadu přiskočil, vzal mě kolem pasu, odtrhl mě od stěny a začal se se mnou točit v divoké piruetě. Krátké nohy mi vlály vzduchem, jako by mi zase bylo sedm, a když jsem se začala zmítat a chtěla je položit na zem, stiskl mě Runner ještě pevněji, takže mu paže sklouzly až pod moje ňadra, a mával se mnou jako s hadrovou panenkou.

„Nech toho, Runnere, postav mě na zem, přestaň.“ Převrátili jsme dvě baterky, které se odkutálely a jejich paprsky poskakovaly všude kolem. Jako ty baterky, co mě hledaly tenkrát v noci.

„Řekni, že se vzdáváš,“ zachichotal se.

„Pusť mě!“ Roztočil mě ještě rychleji. Ňadra jsem měla přimáčknutá až ke krku a z Runnerova pevného stisku mě bolelo v podpaží.

„Řekni, že se vzdáváš.“

„Vzdávám se!“ zaječela jsem se vztekle zavřenýma očima.

Runner mě pustil. Jako vyhozená z houpačky jsem v náhlém stavu beztíže plachtila vzduchem vpřed. Dopadla jsem na nohy a udělala tři dlouhé kroky, než jsem narazila na okraj nádrže. Ozvalo se zvučné kovové zadunění. Promasírovala jsem si rameno.

„Sakra, moje děti byly odjakživa největší srabi!“ lapal po dechu Runner s oběma rukama zapřenýma o kolena. Zvrátil hlavu dozadu, až mu hlasitě luplo v krku. „Podej mi jedno to pivo, zlatíčko.“

Takhle to s Runnerem chodilo vždycky   vyváděl jako blázen, pak najednou přestal a čekal, že budete předstírat, že k tomu potupnému incidentu, jemuž vás právě vystavil, vůbec nedošlo. Stála jsem s pažemi založenými na hrudi a k pivu jsem se ani neotočila.

„Zatraceně, Debby, vlastně Libby, je z tebe snad feministka nebo co? Udělej pro tátu něco.“

„Víš, proč jsem tady, Runnere?“ zeptala jsem se.

„Ne.“ Přešel ke kartonu, vzal si pivo a střelil po mně pohledem s obočím zvednutým tak vysoko, že celé jeho čelo zmizelo v hlubokých vráskách. Čekala jsem, že až mě uvidí, zapůsobí to na něj větším šokem, jenže Runner už dávno tu část mozku, která byla schopná překvapení, naložil do lihu. Celé jeho dny byly tak jednotvárné a bezcílné, že se během nich mohlo stát cokoli, tak proč by ho mělo překvapovat, že ho po půl desetiletí přišla navštívit dcera?

„Jak je to vlastně dlouho, co jsem tě naposledy viděl, holčičko? Dostala jsi ten popelník s plameňákem, co jsem ti poslal?“ Popelník s plameňákem jsem dostala před více než dvaceti lety, když mi bylo deset a nekouřila jsem.

„Vzpomínáš si na ten dopis, cos mi napsal, Runnere?“ otázala jsem se. „O Benovi? Psal jsi v něm, že víš, že to nebyl Ben, kdo… to udělal.“

„Ben? Proč bych tomu vošoustovi psal? Je to zmetek. Jenže ty víš, že jsem ho takhle nevychoval já, to všechno jeho máma. Narodil se divnej a divnej taky zůstal. Kdyby byl štěně, bylo by nejhorší z celýho vrhu a utratili bysme ho.“

„Vzpomínáš si na dopis, cos napsal mně, je to jen pár dnů? Psal jsi, že umíráš a že chceš před smrtí říct pravdu o tom, co se tehdy v noci stalo.“

„Někdy mě napadá, jestli vůbec byl můj, chci říct, jestli to vážně byl můj syn. Vždycky jsem si připadal tak trochu jako hejl, když jsem ho vychovával. Lidi se mi nejspíš posmívali, když jsem u toho nebyl. Nemá v sobě totiž vůbec nic, co by mě připomínalo. Byl stoprocentně ve všem po tvý matce. Maminčin mazánek.“

„V tom dopise   vzpomeň si na něj, Runnere, je to jen pár dnů, cos mi ho poslal   jsi psal, že víš, že to neudělal Ben. Víš vůbec, že Peggy odvolává to alibi, co ti dala? Tvoje stará přítelkyně Peggy?“

Runner se zhluboka napil piva a celý obličej se mu svraštil v úšklebek. Zahákl si palec jedné ruky za kapsu džínů a vztekle se uchechtl.

„Jo, napsal jsem ti dopis. Málem jsem na to zapomněl. Je to pravda, umírám, mám skoli… co je to za nemoc, když máš v hajzlu játra?“

„Ciróza?“

„Jo, to je ono. A navíc mám něco i s plícema. Říkaj, že do roka bude po mně. Já věděl, že bych si měl vzít ženskou se zdravotním pojištěním. Peggy nějaký měla, v jednom kuse si chodila nechávat vybělit zuby a vypisovat recepty.“ Slovo recepty zdůraznil, jako by si k večeři dávala kaviár.

„Člověk by vždycky měl mít zdravotní pojištění, Libby. Je to hrozně důležitý. Bez pojištění jsi hovno.“ Pozorně se zahleděl na hřbet ruky a pak zamrkal. „Tak jsem ti napsal dopis. Je pár věcí, který je třeba dát do pořádku. V den těch vražd se udála spousta různýho svinstva, Libby. Hodně jsem o tom přemejšlel a děsně mě to trápilo. Byl to zatraceně mizernej den. Jako prokletej. Prokletej Day,“ dodal a ukázal si na hruď. „Jenže, víš, fůra lidí tehdy obviňovala fůru jinejch   a kohokoli z nich mohli snadno šoupnout za mříže. Nemohl jsem všechno vypovědět tak po pravdě, jak bych byl chtěl. To by ode mě tenkrát nebylo moudrý.“

Řekl to, jako by šlo o obyčejné obchodní rozhodnutí, a tiše si říhl. V duchu jsem si představovala, jak popadám plechovou konvici a tluču ho s ní do obličeje.

„No, teď už můžeš mluvit. Co se stalo, Runnere? Pověz mi, co se stalo. Ben už sedí několik desetiletí v base, takže jestli něco víš, tak to vysyp.“

„Cože, a pak skončit v base sám?“ Nevrle zabručel, posadil se na osušku a do jednoho cípu se vysmrkal. „Nejde o to, že by tvůj bratr byl nějaký ublížený neviňátko. Tvůj bratr praktikoval čarodějnictví, paktoval se s ďáblem. Jak si jednou s ďáblem něco začneš, dřív nebo pozdějc musíš kurva… mělo mě to napadnout, když jsem ho viděl s Treyem Teepanem, s tím zasraným… sráčem.“

Trey Teepano, jméno, na které jsem neustále narážela, které však nikam nevedlo.

„Co udělal Trey Teepano?“

Runner se široce ušklíbl, až mu z úst nad spodním rtem vyčníval jeden přeražený zub. „Holka, lidi vůbec nemaj páru, co se tý noci stalo. Je to k popukání.“

„Není to k popukání. Máma je mrtvá, brácha je ve vězení. Tvoje děcka jsou mrtvý, Runnere.“

Naklonil hlavu na stranu a zadíval se na měsíc, zakřivený jako čelist francouzského klíče.

„Ty nejsi mrtvá,“ namítl.

„Michelle a Debby jsou mrtvý. Patty je mrtvá.“

„Proč ale nejsi mrtvá ty, přemejšlíš o tom někdy?“ Vyplivl chuchvalec krve. „Přijde mi to divný.“

„Co s tím má společnýho Trey Teepano?“ zeptala jsem se znovu.

„Dostanu nějakou odměnu nebo něco, když budu mluvit?“

„Určitě dostaneš, jo.“

„Nejsem nevinnej, aspoň ne úplně nevinnej, to ale není ani tvůj bratr, ani Trey.“

„Co jste udělali, Runnere?“

„Kdo odnes všechny ty prachy? Já to nebyl.“

„Jaký prachy, my jsme žádný prachy neměli.“

„Tvoje máma je měla. Ta mizerná děvka tvoje máma měla prachy, věř mi.“

To už zase stál a zlostně se na mne díval, abnormálně zvětšené zorničky mu překrývaly duhovku, takže jeho modré oči vypadaly jako sluneční erupce. Znovu naklonil hlavu jako nějaké nervózní zvíře a zamířil ke mně. Dlaně držel vytrčené a roztažené, jako by chtěl ukázat, že mi nechce ublížit, což ve mně jen vyvolalo obavy, že právě to se chystá udělat.

„Kam se poděly všechny ty peníze, Libby, z Pattyiny životní pojistky? To je další záhada, o který bys měla přemejšlet. Protože já je teda určitě nemám.“

„Nikdo žádný peníze nemá, Runnere, všechny šly na Benovu obhajobu.“

Runner teď stál přímo nade mnou a snažil se mě vystrašit stejným způsobem, jakým to dělal, když jsem byla malá. Byl to sice malý chlap, pořád však byl o dobrých patnáct centimetrů vyšší než já a celou mě zahaloval svým dechem, z něhož táhlo teplé zvětralé pivo.

„Co se stalo, Runnere?“

„To tvoje máma, vždycky si nechávala peníze pro sebe, ani jedinkrát mi nevypomohla, a to jsem na tý farmě roky dřel a nikdy jsem neviděl ani niklák. No, všechno se jí to pěkně vrátilo. A mohla si za to jen a jen sama, zatraceně. Kdyby mi byla ty prachy dala…“

„Ty jsi za ní ten den byl a chtěl jsi po ní peníze?“

„Celej svůj život někomu dlužím,“ odpověděl. „Za celej život jsem si nikdy nic nenašetřil, pořád jsem byl zadluženej. Máš nějaký prachy, Libby? No jasně že máš, sakra, napsala jsi přece tu knížku, že jo? Takže taky nejsi docela nevinná. Dej mi nějaký prachy, Libby. Dej svýmu tátovi pár babek. Koupím si na černým trhu nový játra a pak budu svědčit, jak budeš chtít. Cokoli bude moje holčička chtít.“ Šťouchl mě dvěma prsty doprostřed hrudi a já jsem před ním pomalu začala couvat.

„Jestli jsi byl tu noc do něčeho namočenej, přijde se na to, Runnere.“

„No, tehdy se na nic nepřišlo, tak proč by se mělo na něco přijít dneska? Myslíš si, že poldové, právníci, všichni, co do toho případu byli zapojený, každej, kdo si na něm udělal jméno“ s vytrčeným spodním rtem ukázal na mne   „myslíš, že všichni najednou řeknou pardon, udělali jsme chybu, jsi volnej, Benny, běž a užívej si života? Kdepak. Ať se stalo cokoli, zůstane tam trčet celej zbytek života.“

„Ne, když povíš pravdu.“

„Jsi úplně stejná jako tvoje matka, stejná… pizda. Nikdy se nenech unášet proudem, vždycky všechno dělej všem natruc. Kdyby mi byla za všechny ty roky jen jedinkrát vypomohla, ale byla to příšerná mrcha. Neříkám, že si zasloužila umřít…“ zachechtal se a ukousl si kus zatrženého nehtu… „ale byla to sakra tvrdá ženská. A vychovala zatracenýho nemocnýho úchyla, co znásilňoval malý holčičky. Ten kluk nebyl normální chlap. Jo, a Peggy můžeš taky vyřídit, aby si políbila prdel.“

Při těch slovech jsem se otočila k odchodu a uvědomila si, že bez Runnerovy pomoci zpátky nahoru nevylezu. Obrátila jsem se znovu k němu.

„Chudinka maličkej Ben, vážně si myslíš, že je všechny vlastnoručně pozabíjel? Ben?“

„Tak kdo tam byl, Runnere? Co se mi to snažíš říct?“

„Říkám, že Trey potřeboval prachy, byl to bookmaker, co potřeboval dostat zaplaceno.“

„Od tebe?“

„Nebudu teď na nikoho kydat žádný očernění, ale byl to bookmaker. A tu noc byl s Benem. Jak myslíš, že se dostal do toho zasranýho domu?“

„Jestli myslíš, že se to stalo takhle, jestli myslíš, že naši rodinu vyvraždil Trey Teepano, musíš to dosvědčit,“ přerušila jsem ho. „Jestli je to pravda.“

„Páni, ty vůbec nic nevíš.“ Popadl mě za paži. „Čekáš, že dostaneš všechno… chtěla bys všechno zadarmo, jako jeden velkej milodar, že budu riskovat krk kvůli… říkal jsem ti, abys přinesla prachy. Říkal jsem ti to.“

Vyklouzla jsem z jeho sevření, popadla jsem miniledničku a začala ji vláčet ke stěně pod žebřík. Ten krám nadělal takový rachot, že to Runnera úplně přehlušilo. Vylezla jsem na ni a mým prstům k vrcholku nádrže stále ještě scházelo několik centimetrů.

„Dej mi padesát babek a vysadím tě tam,“ nabídl se Runner a lenivě si mě zpytavě prohlížel. Postavila jsem se na špičky, celá jsem se napružila a natáhla ruce k okraji nádrže, pak jsem pocítila, jak se lednička pode mnou naklání, a prudce jsem se zřítila na dno; uhodila jsem se do čelisti, kousla jsem se ze strany do jazyka a oči se mi zalily slzami bolesti. Runner se rozesmál. „Ježíši, to je nadělení,“ utrousil s pohledem sklopeným dolů ke mně. „Bojíš se mě, holčičko?“

Zalezla jsem za ledničku, koutkem oka jsem ho sledovala a rozhlížela se po něčem, co bych pod sebe mohla naskládat a vylézt ven.

„Já holky nezabíjím,“ vyhrkl najednou. „Nikdy bych žádnou malou holku nezabil.“ A pak se jeho oči rozzářily. „Poslyš, našla se někdy Dierdre?“

Poznala jsem to jméno, bylo mi jasné, na koho se ptá.

„Myslíš Diondru?“

„Jo, Di-on-dru!“

„Co ty víš o Diondře?“

„Vždycky by mě bylo zajímalo, jestli ji tu noc zabili, už jsem ji pak nikdy neviděl.“

„Benovu… holku?“ pobídla jsem ho.

„Jo, správně, asi jo. Když jsem ji naposledy viděl, byla s Benem a s Treyem a já tak trochu doufám, že prostě utekla. Docela se mi zamlouvá představa, že jsem děda.“

„O čem to mluvíš?“

„Ben ji zbouchnul. Nebo to aspoň říkal. Chlubil se tím, jako by to bylo bůhvíjak těžký. Takže jsem ji tehdy večer viděl a pak už se nikdy neukázala. Dělal jsem si starosti, že by mohla bejt mrtvá. Copak přesně to uctívači ďábla nedělaj   nezabíjej těhotný ženský a jejich děcka? Každopádně zmizela.“

„A tys policii nic neřekl?“

„Byla to snad moje věc?“

PATTY DAYOVÁ

2. LEDNA 1985

21.12

V domě na několik vteřin poté, co Runner odjel hledat někoho jiného, z koho by mohl vymámit nějaké peníze, zavládlo ticho. Patty slyšela, že Runnerovou přítelkyní je teď Peggy Bannionová   tak proč nejde za ní? Nejspíš už za ní byl.

Jedna vteřina, druhá, třetí. Pak se na ni děvčata obrátila s chaotickou přehršlí otázek a obav a natahovala k ní drobné ručky, jako by se chtěla ohřát u hodně slabého táborového ohně. Z Runnera šel tentokrát strach. Vždy na něm bylo něco trochu hrozivého a odjakživa propadal záchvatům zlosti, když neprosadil svou, tentokrát ovšem měl nejblíž k tomu, aby ji fyzicky napadl. Nebo přesněji řečeno jí doopravdy ublížil. Když ještě byli svoji, občas si vjeli do vlasů a on jí při tom uštědřoval lehké pohlavky, které ji měly spíš rozvzteklit a připomenout, jak je bezmocná, místo aby skutečně bolely. Proč v lednici není nic k jídlu? Plesk. Proč je tady všude takovej děsnej bordel? Plesk. Kam mizej všechny naše peníze, Patty? Plesk, plesk, plesk. Posloucháš mě, ženská? Co sakra děláš se všema těma prachama?

Ten chlap byl posedlý hotovými penězi. I v oněch vzácných otcovských momentech, kdy neochotně hrál s dětmi Monopoly, trávil spoustu času tím, že potají kradl peníze z banky a hromadil křiklavě oranžové a nachové bankovky v klíně. Chceš říct, že podvádím? Plesk. Chceš říct, že je tvůj táta falešnej hráč, Bene? Plesk, plesk, plesk. Myslíš, že jsi chytřejší než já? Plesk.

Teď, téměř hodinu po Runnerově odjezdu, se holky stále tiskly k ní, držely se v její blízkosti, těsně za ní, lezly po pohovce a vyptávaly se, co se děje, co se stalo s Benem, proč se táta tak vztekal. Proč tátu tak rozčilila? Libby seděla nejdál od ní, skrčené nohy měla přitažené k tělu, cucala si prst a její ustaraný mozek se nemohl zbavit myšlenek na návštěvu u Catesových a na policistu. Vypadala, jako by měla horečku, a když Patty natáhla ruku, aby jí sáhla na tvář, vyplašeně sebou škubla.

„Všechno je v pořádku, Libby.“

„Ne, není,“ odsekla Libby a bez zamrkání upřeně hleděla na Patty. „Chci, aby se Ben vrátil.“

„Však on se vrátí,“ ujistila ji Patty.

„Jak to víííííšš?“ zakňučela Libby.

„Víš, kde je?“ připojila se k ní Debby. „Proč ho nemůžeme najít? Má malér kvůli těm vlasům?“

„Já vím, proč má malér,“ ozvala se Michelle svým nejspiklenečtějším hlasem. „Kvůli sexu.“

Patty se k ní otočila, rozzuřená těmi samolibými klevetivými slovy. Tím tónem matróny v natáčkách, klepny šířící šeptandy v supermarketu. Přesně tímhle tónem teď právě o její rodině mluvili lidé v celém Kinnakee. Popadla Michelle za paži drsněji, než měla v úmyslu.

„Co tím chceš říct, Michelle, co si myslíš, že víš?“

„Nic, mami, nic,“ vyhrkla Michelle. „Jen jsem to tak plácla, já nevím.“ Začala vzlykat jako vždy, když měla nějaký problém a věděla, že udělala něco špatného.

„Ben je tvůj bratr a o vlastním bratrovi nesmíš mluvit takhle hnusně. Ani doma v rodině, a rozhodně už ne mimo ni. Tím myslím v kostele, ve škole, kdekoli jinde.“

„Ale, mami…“ zajíkala se stále pláčem Michelle. „Já Bena nemám ráda.“

„To neříkej.“

„Je ošklivej, dělá ošklivý věci, všichni ve škole to vědí…“

„Co vědí, Michelle?“ Cítila, jak ji začíná pálit čelo, a přála si, aby byla Diana s ní. „Nechápu, co chceš říct. Copak Ben, chceš snad říct, že Ben dělal něco… ošklivého… tobě?“

Slibovala si, že tuhle otázku jim nikdy nepoloží, protože jen něco takového připustit považovala za zradu na Benovi. Když byl Ben mladší, když mu bylo sedm nebo osm let, měl ve zvyku vklouznout v noci do její postele; probudila se, když jí prsty vískal v ochlupení nebo položil dlaň na ňadro. Nevinné, avšak znepokojivé momenty, při nichž se probouzela s eroticky vzrušenými pocity, aby pak okamžitě vyskočila z postele a spěšně se zahalila noční košilí a županem jako vyděšená panna. Ne, ne, ne, takhle se maminky dotýkat nesmíš. Nikdy ji ale nenapadlo   tedy až do nynějška  , že by Ben mohl něco provádět sestrám. Nechala tedy otázku viset ve vzduchu, zatímco Michelle byla čím dál rozrušenější, posouvala si velké brýle na špičatém nose nahoru a dolů a plakala.

„Omlouvám se, že jsem na tebe křičela, Michelle. Ben má problémy. Tak pověz, prováděl ti někdy něco, o čem bych měla vědět?“ Nervy měla napjaté jako struny, prožívala okamžiky čiré paniky, následované pocity absolutního odosobnění. Teď cítila, jak se v ní znovu zvedá strach, jak jí tlačí na útroby, jako když startuje letadlo.

„Co by mi prováděl?“

„Jestli na tebe třeba nějak divně nesahal. Jinak, než jak to dělají bratři?“ Teď naopak zažívala volný pád, jako by motory zhasly.

„Sahá na mě jedině, když do mě strká, tahá mě za vlasy nebo mě mlátí,“ zadrmolila Michelle svoji obvyklou litanii.

Úleva, ach, jaká úleva.

„A co se o něm tedy říká ve škole?“

„Že je to úchyl, je děsný to poslouchat. Nikdo ho nemá rád. Vždyť se jen podívej do jeho pokoje, mami. Má tam všechny možný divný věci.“

Už se málem chystala dát Michelle kázání, že nemá chodit do Benova pokoje bez jeho povolení, a v příštím okamžiku měla chuť dát si pár facek. Vzpomněla si, co říkal detektiv Collins o těch zvířecích orgánech v plastových nádobách. Představila si je. Některé seschlé v tuhé dřevnaté kuličky, jiné čerstvé a odporné, když jste otevřeli víko a vypustili jejich pach.

Vstala. „Co je v jeho pokoji?“

Zamířila do chodby a jako vždy zakopla o Benovu zatrachtilou telefonní šňůru. Prošla kolem jeho dveří zabezpečených visacím zámkem, pokračovala dál chodbou, na rohu zabočila doleva, minula dívčí pokoj a došla do svého vlastního. Všude se válely ponožky, boty a džíny, hromádky připomínek každodenní rutiny.

Otevřela zásuvku nočního stolku a na dně v ní našla obálku označenou na přední straně „Pro případ nouze“ Dianiným podlouhlým psacím písmem, které vypadalo přesně jako písmo jejich matky. V obálce bylo 520 dolarů v hotovosti. Neměla vůbec tušení, kdy ji Diana propašovala do jejího pokoje, a byla ráda, že o ní nevěděla, protože Runner by byl vycítil, že před ním něco tají. Zvedla peníze k nosu a přičichla k nim. Pak obálku zastrčila zpátky a vytáhla velké štípací kleště, které koupila před několika týdny pro všechny případy, aby je měla po ruce, kdyby se někdy potřebovala dostat do Benova doupěte. Když je kupovala, styděla se. Zamířila chodbou zpátky a nakoukla do dívčího pokoje, kde to vypadalo jako v noclehárně pro bezdomovce: postele u všech stěn kromě dveří. Představila si, jak policie krčí nos   to spí všechny vaše dcery tady?, pak ji do nosu udeřil pach moči a uvědomila si, že se některá z nich musela včera v noci počurat. Nebo už předevčírem?

Zvažovala, jestli nemá ze všeho nejdřív vyměnit povlečení, pak se však přiměla jít přímo zpátky k Benovi a stoupnout si ke dveřím, na nichž byla ve výši očí částečně seškrábaná stará samolepka s reklamou na kytary Fender. Na kratičký okamžik se jí zvedl žaludek a byla přesvědčená, že se dovnitř podívat nedokáže. Co když najde inkriminující fotografie, nechutné polaroidové snímky?

Cvak. Zámek spadl na koberec. Zaječela na děvčata, která vykoukla z obývacího pokoje jako vylekané srnky, aby se šla dívat na televizi. Musela to opakovat třikrát  běžtesedívatnateleviziběžtesedívatnateleviziběžtesedívatnatelevizi  , než Michelle konečně odešla.

Benova postel byla neustlaná, ložní prádlo zmuchlané pod hromadou bund, džínů a svetrů, ve zbytku pokoje však nevládl žádný zvláštní nepořádek. Stůl měl plný sešitů a kazet a stál na něm i zastaralý globus, který patříval Dianě. Patty jím zatočila, její prst zanechal stopu ve vrstvě prachu poblíž Rhodesie a pak začala listovat v sešitech. Desky měly počmárané logy různých kapel: AC/DC s klikatým bleskem, Venom, Iron Maiden. Do sešitů Ben kreslil pentagramy a zapisoval verše o vraždách a satanovi.

To dítě je moje

a zároveň není,

satan ho v něco

temného změní.

Zabít to děcko,

i matce proklát tvář,

pak najít další

a dát je na oltář.

Pocítila vlnu nevolnosti, jako by se jí srazila krev v tepně vedoucí od hrdla k pánvi. Prolistovala několik dalších sešitů, a když zatřásla posledním, otevřel se sám od sebe uprostřed. Na nesčetných stránkách tam Ben propisovací tužkou kreslil obrázky vagín s rukama, které do nich byly zastrčené, děloh s démonicky se šklebícími tvory uvnitř, rozříznutých těhotných žen s dětmi napůl vypadávajícími z jejich lůna.

Patty se musela posadit do Benova křesla, protože se jí zatočila hlava, listovala však dál, až došla ke stránce, na níž bylo napsáno několik dívčích jmen seřazených úhledně pod sebou jako sloupeček usmažených lívanců, Heather, Amanda, Brianne, Danielle, Nicole, a pak znovu a znovu, stále zdobnějším gotickým písmem: Krissi, Chrissy, Krissi, Krissie, Krissi, Krissi Dayová, Krissi Dayová, Krissi Dé Dayová, Krissi D. Dayová, Krissi D-Dayová!

Krissi Dayová uvnitř srdíčka.

Patty si položila hlavu na chladnou desku stolu. Krissi Dayová. Jako by se chystal s malou Krissi Catesovou oženit. Ben a Krissi Dayovi. Tohle si skutečně myslel? Díky tomu měl pocit, že to, co dělá, je v pořádku? Představoval si v duchu, jak tu malou holčičku přivádí domů na večeři a předvádí mámě svoji novou přítelkyni? A Heather? Tak se jmenovalo to Hinkelovic děvče, které bylo u Catesových. Patřila ta další jména jiným děvčatům, jimž ublížil?

Patty s těžkou hlavou seděla a odmítala se pohnout. Zůstane prostě tady s hlavou položenou na stole, dokud jí někdo neřekne, co má dělat. To uměla dobře, někdy proseděla celé hodiny, aniž by se zvedla z křesla, hlava jí klimbala jako pacientce v pečovatelském ústavu, a vzpomínala na dětství, kdy pro ni rodiče vždy měli seznam domácích prací, říkali jí, kdy má jít do postele, kdy má vstát a co má během dne dělat, a nikdo po ní nechtěl, aby o něčem rozhodovala. Pohled jí však padl na zmačkané povlečení se vzorem letadélek na Benově posteli, vzpomněla si, že ji Ben už asi před rokem prosil o nové   obyčejné,bez vzorku  , a všimla si, že zpod rámu lůžka vykukuje naditá igelitka.

Spustila se na všechny čtyři a starou nákupní igelitovou tašku vytáhla. Byla poměrně těžká, houpala se jí v ruce jako kyvadlo. Nakoukla do ní a viděla jen oblečení, potom si však uvědomila, že se dívá na dívčí vzorečky: květinky a srdíčka, muchomůrky a duhy. Vysypala všechno na hromadu, a když to dělala, sevřel ji strach, že vypadnou i ty polaroidové snímky, z nichž má takovou hrůzu. Bylo to však jen šatstvo: spodní prádlo, tílka a kalhotky. Viděla různé velikosti, od Krissiina věku až po batolata. Všechno prádlo bylo použité, jako by ho malá děvčátka už nosila. Přesně jak říkal ten detektiv. Patty nacpala oblečení zpátky do tašky.

Její syn. Její vlastní syn. Půjde do vězení. O farmu přijdou, Ben bude ve vězení a děvčata… Uvědomila si, jak se jí stávalo velice často, že vůbec neví, co by měla dělat. Ben potřebuje dobrého právníka a ona neví, jak to zařídit.

Přešla do obývacího pokoje, přemýšlela o nadcházejícím procesu a o tom, že to bude nad její síly. Vzteklým hlasem zahnala holky do jejich pokoje; hleděly na ni s užasle otevřenými ústy, ublíženě a vystrašeně, a uvažovala o tom, jak svým počínáním Benovu situaci ještě zhorší, neschopná a poraženecká matka samoživitelka, o co hůř bude kvůli ní Ben vypadat; narovnala do krbu trochu novinového papíru a třísek na podpal, navrch přidala pár polínek a začala oblečení pálit. Z kalhotek se sedmikráskami začaly právě v pase šlehat plameny, když zazvonil telefon.

Volal Lichvář Len. Začala se vymlouvat, vysvětlovat, že se děje příliš mnoho jiných věcí, takže teď nemá čas mluvit o zabavení farmy. Má problémy se synem  

„Kvůli tomu volám,“ skočil jí do řeči. „Slyšel jsem o Benovi. Jinak jsem vám volat nechtěl. Předtím. Ale. Myslím, že bych moh pomoct. Nevím, jestli to budete chtít. Viděl bych ale jistou možnost.“

„Možnost pro Bena?“

„Způsob, jak Benovi pomoct. S nákladama na obhajobu. S tím, co vás čeká, budete potřebovat balík.“

„Myslela jsem, že už jsme všechny možnosti vyčerpali,“ opáčila Patty.

„Ne tak docela.“

Len odmítal přijet za ní na farmu a ve městě se také sejít nechtěl. Mluvil náramně tajnůstkářsky a trval na tom, aby jela na odpočívadlo s piknikovým přístřeškem u okresní silnice číslo 5 a zaparkovala tam. Dohadovali se a štěkali na sebe, až si konečně Len do telefonu odfrkl tak hlasitě, že se jí zkřivily rty. „Pokud o nějakou pomoc stojíte, tak tam přijeďte, hned teď. Nikoho s sebou neberte a nikomu o tom neříkejte. Dělám to, protože myslím, že vám můžu věřit, Patty, a protože se mi líbíte. Chci vám pomoct.“ Následovala chvíle tak hlubokého mlčení, že Patty pohlédla na sluchátko a zašeptala do něj: Lene?Domnívala se, že přerušil spojení a že jí nezbývá než zavěsit.

„Patty, vážně vám neumím pomoct jinak než takhle. Myslím… no, uvidíte sama. Modlím se za vás.“

Otočila se zpátky ke krbu, prohrábla plameny a viděla, že shořela jen polovina prádla. Žádná polena už jí nezbývala, honem tedy vyběhla do garáže, popadla otcovu starou sekeru s těžkou ploskou a ostřím jako břitva   tehdy se ještě vyrábělo nářadí, jak se patří  , naštípala hromádku dřeva a všechno odnesla dovnitř.

Právě přikládala na oheň, když vedle sebe vycítila nerozhodnou Michellinu přítomnost. „Mami!“

„Co je, Michelle?“

Vzhlédla a spatřila Michelle, jak v noční košili ukazuje do ohně. „Chystala ses tam s dřívím hodit i sekeru.“ Michelle se usmála. „Popleto.“ Patty držela sekeru v náručí spolu s ostatními poleny. Michelle ji od ní vzala, natočila ji ostřím od sebe, jak ji to naučili, a opřela ji o stěnu u dveří.

Patty se dívala, jak se Michelle váhavě vrací do svého pokoje, jako by se brodila vysokou trávou, pak se zvedla a šla za dcerou. Děvčata byla všechna rozvalená na podlaze a tiše něco mumlala svým panenkám. Lidé často žertem říkají, že svoje děti milují nejvíc, když spí, ha-ha, a Patty pocítila drobné provinilé bodnutí. Skutečně s nimi byla nejspokojenější, když spaly, na nic se nevyptávaly, nevyžadovaly jídlo ani zábavu, a hned na druhém místě byly okamžiky, kdy si počínaly takhle: byly unavené, klidné a o matku se nezajímaly. Předala velení Michelle a nechala je tam, příliš vyčerpaná na to, aby dělala něco jiného, než se řídila instrukcemi Lichváře Lena.

Nedělej si moc velké naděje, napomínala se. Radši vůbec žádné.

Byla to půlhodinová jízda třpytivým sněhem, jehož vločky se v záři reflektorů auta měnily v hvězdy. Byl to „dobrý sníh“, jak říkávala Pattyina matka, která byla milovnicí zimy, Patty přemýšlela o tom, jak si v něm zítra budou děvčata celý den hrát, a pak ji napadlo: Doopravdy budou? Co se zítra stane? Kde bude Ben?

Kde je Ben teď?

Zajela na opuštěné odpočívadlo, kde stál přístřešek jako nějaká velká betonová a kovová obluda, postavená v 70. letech s dlouhými společnými stoly a prolamovanou střechou připomínající nepodařený pokus o origami. Byly tam dvě houpačky pokryté deseti centimetry sněhu a jejich sedačky ze staré černé gumy se navzdory Pattyinu očekávání ani nehnuly. Fouká přece vítr, tak proč se nehýbou?

Lenovo auto tam nebylo. Popravdě řečeno tam nebylo vůbec žádné auto a Patty si začala pohrávat se zipem kabátu, přejížděla nehtem po každém kovovém zoubku, dokud to hlasitě necvaklo. Přemýšlela, co by se mohlo stát: Půjde k piknikové lavičce a zjistí, že jí tam Len nechal obálku se spoustou peněz jako džentlmenské gesto, které mu někdy splatí. Nebo možná Len zorganizoval partu lidí, kteří se nad ní slitovali, kteří za chvíli přijedou a jako ve filmu Život je krásný ji zahrnou peněžními dary, a Patty si uvědomí, že ji přece jen všichni mají rádi.

Ozvalo se zaklepání na okénko a sklem uviděla světle růžové klouby a zavalité mužské tělo. Nebyl to Len. Stočila okénko částečně dolů, opatrně vykoukla a čekala, že uslyší něco jako Radši jeďte někam jinam, dámo. To zaklepání tomu nasvědčovalo.

„Pojďte,“ vyzval ji místo toho muž. Nenaklonil se k ní, takže mu stále neviděla do obličeje. „Pojďte, promluvíme si támhle na lavičce.“

Vypnula motor a vystoupila z auta; muž už mezitím kráčel napřed, zahalený v těžké venkovské parce a se stetsonem na hlavě. Sama měla vlněnou čepici, která jí nikdy pořádně neseděla, uši jí zpod ní neustále vyskakovaly, takže už si musela třít lalůčky, než k němu došla.

Vypadá docela příjemně, pomyslela si. Potřebovala, aby to byl příjemný člověk. Měl tmavé oči a velký nakroucený knír, jehož špičky mu teď visely kolem brady. Bylo mu asi čtyřicet a vypadal jako někdo, kdo by mohl pocházet ze zdejšího kraje. Znovu si pomyslela, že vypadá příjemně. Posadili se na piknikové lavičky a dělali, jako by nebyly celé zasněžené. Že by to byl právník? napadlo ji. Advokát, kterého Len přemluvil, aby zastupoval Bena? Proč by se pak ale scházeli takhle…

„Slyšel jsem, že máte nějaký problémy,“ začal dunivým hlasem, který se mu hodil k očím. Patty jen přikývla.

„Propadá vám hypotéka na farmu a policie se chystá zatknout vašeho syna.“

„Policie si s ním chce jen promluvit o incidentu, který…“

„Vašeho syna se chystaj zatknout a já vím proč. V tomhle nadcházejícím roce budete potřebovat peníze, abyste se ubránila věřitelům, abyste udržela děti doma   v jejich vlastním zatraceným domě  , a další peníze budete potřebovat na advokáta pro syna, protože nechcete, aby šel do vězení jako prznitel malejch dětí.“

„To samozřejmě ne, ale Ben“

„Ne, myslím to tak, že nechcete, aby váš syn šel do vězení s nálepkou prznitele dětí. Není nic horšího, čím můžete v lapáku bejt, než prznitel dětí. Viděl jsem to. Co takovejm chlapům dělaj, to je noční můra. Takže potřebujete sakra dobrýho právníka, což stojí spoustu peněz. A potřebujete ho hned teď a ne až za bůhvíkolik tejdnů nebo dnů. Hned teď. Tyhle věci se člověku snadno vymknou z ruky.“

Patty přikývla a čekala. Způsob mužovy mluvy jí připomínal prodejce automobilů: musíte se rozhodnout hned teď, pro tenhle model a za tuhle cenu. Vždycky v podobných rozhovorech prohrávala, vždycky si koupila, co jí prodejce vnucoval.

Muž si stáhl klobouk níž do čela a odfrkl si jako býk.

„Já jsem kdysi taky byl farmář, jako můj táta přede mnou a jeho táta před ním. Osm set akrů, dobytek, kukuřice, pšenice, vojtěška, kousek od Robnettu v Missouri. Slušnej pozemek, jako ten váš.“

„My jsme osm set akrů nikdy neměli.“

„Ale měli jste rodinnou farmu, svou vlastní půdu, sakra. Je to vaše půda, do háje. Podvedli nás, myslím farmáře. ,Osejte to od ohrady k ohradě,‘ radili nám a my jsme ty parchanty poslechli. Kupujte víc půdy, hučeli do nás, další už se nedělá! A pak najednou: a hrome, promiňte, poradili jsme vám špatně. Jen si vezmeme vaši farmu, ten kus země, co generace patřil vaší rodině, jen to si vezmeme, ale nic ve zlým. Vy jste ten trouba, co nám věřil, naše chyba to vážně není.“

Patty už totéž slyšela, totéž si i sama myslela. Byla to nespravedlnost. Ale vraťme se k mému synovi. Přenesla váhu na jednu stranu těla, zachvěla se a snažila se vypadat trpělivě.

„Já teda nejsem žádnej kšeftman, žádnej účetní ani politik. Můžu ale pomoct, pokud máte zájem.“

„Ano, ano, to bych ráda,“ přisvědčila. „Prosím.“

A v duchu se krotila: nedělej si naděje, nedělej si moc velké naděje.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Vracela jsem se neduživými lesy zpátky domů. Někde na konci jedné z těch dlouhých křivolakých silniček byla zavážka odpadu. Na skládku samotnou jsem nenarazila, dobrých třicet kilometrů jsem však projížděla mezi smetím, které z ní odvál vítr. Okolní krajina byla posetá tisíci igelitových nákupních tašek, třepotajících a vznášejících se těsně nad travnatým povrchem. Vypadaly jako duchové drobných předmětů.

Začalo poprchávat velkými kapkami, pak déšť zhoustl a začal namrzat. Všechno v okolí mého auta vypadalo deformovaně. Kdykoli jsem zahlédla nějaký osamělý kout   terénní prohlubeninu, hájek ježatých stromů  , představila jsem si, že je tam pod zemí pohřbená Diondra, hromádka kostí, k nimž se nikdo nehlásil, a pár kousků plastu, podrážka jedné boty nebo třeba ty červené visací náušnice, které měla na fotografii v ročence.

Nějaká Diondra je přece všem šuma-fuk, pomyslela jsem si, když se mi z paměti vynořila další z Dianiných oblíbených frází. Komu záleží na tom, jestli ji Ben zabil, stačí přece, že vyvraždil tvoji rodinu, tím to tak jako tak končí.

Strašně jsem toužila, aby mi Runner prozradil něco, co by mě přesvědčilo, že to udělal on. Jenže když jsem ho viděla, jen mi to znovu připomnělo, jak je nemožné, aby je všechny zabil, jaký je to blbec.Blbec, to bylo slovo, které jste používali jako malé děti, Runnera však vystihovalo úplně nejlíp. Prohnaný a zároveň blbý. Věděla jsem, že Magda a celý Vražedný klub budou zklamaní, ale byla jsem připravená ochotně jim dát jeho adresu, kdyby snad chtěli na můj rozhovor navázat. Osobně jsem doufala, že brzo zemře.

Projela jsem kolem pole plného hutné a ploché hnědé hlíny, o jehož oplocení se v dešti opíral nějaký kluk a nabručeně nebo znuděně sledoval provoz na dálnici. Můj mozek se vrátil k Benovi. Diondra a Ben. Těhotná. Všechno ostatní, co mi Ben o té noci prozradil, mi připadalo skutečné a uvěřitelné, až na tuhle lež. Na tu vytrvalou lež ohledně Diondry. Ta se mi jevila jako něco, co by mi mělo dělat starosti.

Uháněla jsem domů, protože jsem se cítila jako nakažená. Zamířila jsem rovnou do sprchy a důkladně jako Silkwoodová ve filmu jsem se vydrhla kartáčem s tvrdými štětinami, takže když jsem skončila, vypadala jsem, jako by mě poškrábala smečka divokých koček. Zalezla jsem do postele, pořád jsem si však připadala infikovaná, hodinu jsem se převracela z boku na bok, pak jsem vstala a ještě jednou se osprchovala. Kolem druhé hodiny ranní jsem usnula těžkým upoceným spánkem plným vilně se šklebících starců, které jsem považovala za otce, dokud jsem se k nim nedostala tak blízko, že jsem viděla, jak se jim roztékají obličeje. Následovaly děsivější noční můry: Michelle smažila lívance, v těstu plavaly kobylky a jejich hůlkovité nohy se ulamovaly, když je Michelle míchala. Zůstaly v usmažených lívancích, a máma nás přesto donutila je sníst, protein nám přijde vhod, chřup a chroust. Pak jsme všechny začaly umírat   dávily jsme se, slintaly jsme a protáčely jsme oči v sloup  , protože kobylky byly otrávené. Spolkla jsem jednu z těch velkých potvor a cítila jsem, jak se mi pokouší vylézt krkem zpátky ven, její lepkavé tělo se mi vynořilo v ústech, potřísnilo mi jazyk tabákem a ve snaze uniknout mi tisklo hlavu k zubům.

Ráno přineslo nevýrazný šedivý úsvit. Znovu jsem se vysprchovala   pokožka mi pořád připadala podezřelá   a odjela jsem do městské veřejné knihovny umístěné v budově s bílým sloupovím, kde kdysi sídlila nějaká banka. Posadila jsem se vedle zapáchajícího chlapíka se zcuchaným plnovousem ve špinavé vojenské blůze, což je přesně ten typ, u jakého skončím v každé veřejné instituci, a konečně jsem se připojila na internet. Našla jsem objemnou žalostnou databázi pohřešovaných osob a zadala jsem Diondřino jméno.

Z obrazovky se linul obvyklý vířivý přemýšlivý bzukot, já jsem se potila a doufala, že se objeví nápis Žádný záznam. Štěstěna mi však nepřála. Byla tam jiná fotografie než v ročence, příliš se od ní však nelišila: Diondra s tužidlem napatlanými loknami a vyčesanou ofinou, černými očními linkami a růžovým leskem na rty. Nepatrně našpulenými rty se téměř neznatelně usmívala.

DIONDRA SUE WERTZNEROVÁ

NAROZENA: 28. ŘÍJNA 1967

NAHLÁŠENA JAKO POHŘEŠOVANÁ: 21. LEDNA 1985

Ben už na mne zase čekal, tentokrát seděl zakloněný a opřený o židli se zkříženými pažemi a agresivním výrazem. Před týdnem na moji žádost o návštěvu vůbec neodpověděl a teprve tentokrát souhlasil. Teď zavrtěl hlavou, když jsem si sedala.

Vyvedlo mě to z míry.

„Víš, Libby, přemejšlel jsem od tý doby, co jsme spolu posledně mluvili,“ promluvil konečně. „A napadlo mě, že tohle nepotřebuju, tuhle bolest. Chci říct, že tak jako tak trčím tady a vlastně nemám zapotřebí, aby sem moje malá sestřička chodila a věřila mi nebo nevěřila. Aby mi kladla divný otázky, při kterejch se po zatracenejch čtyřiadvaceti letech zase musím mít na pozoru. Nepotřebuju to nervový vypětí. Takže pokud jsi sem přišla, protože chceš ,přijít věcem na kloub‘,“ naznačil vztekle rukama ve vzduchu uvozovky, „tak běž radši někam jinam. Protože já o to nestojím.“

„Našla jsem Runnera.“

Nevstal, zůstal nehybně sedět na židli. Pak si povzdechl, jako by říkal „no tak dobře“.

„Páni, Libby, ty ses měla stát detektivem. Co ti Runner pověděl? Ještě je v Oklahomě?“

Cítila jsem v koutku úst škubnutí nepatřičného úsměvu. „Žije na skládce Superfondu na kraji Lidgerwoodu, protože z toho domova ho vyhodili.“

Ben se té zprávě ušklíbl. „Usadil se na skládce toxickýho odpadu. Cha.“

„Říká, že Diondra Wertznerová byla tvoje holka a že s tebou byla těhotná. Že byla v jiným stavu a že jste vy dva večer před těma vraždama byli spolu.“

Ben si zakryl obličej rukou s roztaženými prsty. Mezerami mezi nimi jsem viděla jeho přivřené oči. Začal mluvit s obličejem stále zakrytým a já jsem neslyšela, co říká. Zkusil to dvakrát a pokaždé jsem musela říct, že mu nerozumím. Napotřetí zvedl hlavu, hryzal se zevnitř do tváře a naklonil se ke mně.

„Ptal jsem se, proč jsi sakra tak posedlá tou Diondrou. Vzala sis ohledně ní nějakýho zatracenýho brouka do hlavy a víš, čím to skončí? Že tohle všechno totálně poděláš. Měla jsi šanci uvěřit ve mě, konečně udělat tu správnou věc a uvěřit ve svýho bratra. Kterýho znáš. Neříkej, že neznáš, protože to je lež. Sakra, copak ti to nedochází, Libby? Tohle je naše poslední šance. Celej svět může věřit, že jsem vinnej nebo že jsem nevinnej, stejně se odtud nikdy nedostanu. Neexistuje žádná DNA, která by mě odtud dostala   neexistuje už dokonce ani ten zatracenej barák. Takže zůstanu tady. Hotovo. Jedinej člověk, na kterým mi záleží, od kterýho bych chtěl slyšet, že ví, že jsem nemoh vyvraždit svoji rodinu, jsi ty.“

„Nemůžeš mi mít za zlý, že by mě zajímalo, jestli“

„Samozřejmě, že můžu. Samozřejmě, že jo. Můžu ti mít za zlý, že mi nevěříš. Můžu ti prominout, že jsi jako děcko lhala a byla celá zmatená. To ti odpustit dokážu. Ale co teď, Libby, zatraceně? Je ti kolik, přes třicet, a pořád věříš, že tvoje vlastní krev mohla udělat něco takovýho?“

„To si piš, že věřím, že to moje vlastní krev mohla udělat,“ vybuchla jsem, vztek se ve mně vzdouval a narážel mi do žeber. „Já totiž pevně věřím, že je naše krev zkažená. Cejtím to v sobě. Vymlátila jsem z pár lidí duši, Bene. Já. Vyrážela jsem dveře a okna a… občas jsem i něco zabila. V polovině případů, když se podívám dolů, mám ruce sevřený v pěst.“

„A ty věříš, že jsme tak špatný?“

„Věřím.“

„I s máminou krví?“

„I s ní.“

„Tak to je mi tě líto, děvenko.“

„Kde je Diondra?“

„Nech to plavat, Libby.“

„Co jste udělali s tím děckem?“

Zvedal se mi žaludek a cítila jsem se horečnatě. Pokud dítě přežilo, bylo by mu (nebo snad jí) kolik, čtyřiadvacet? Už by to žádné dítě nebylo. Pokoušela jsem se představit si dospělého člověka, mozek mi však neustále vnucoval obrázek nemluvněte zamotaného do povijanu. Jenže, zatraceně, sotva jsem si uměla představit sama sebe jako dospělou. O příštích narozeninách mi mělo být dvaatřicet, což byl věk, v němž byla zavražděná máma. A ta přitom vypadala tak dospěle. Připadala mi dospělejší, než kdy budu já.

Takže pokud zůstalo naživu, bylo dnes dítěti čtyřiadvacet. Měla jsem jednu ze svých děsivých vizí. Vizí toho, co mohlo být. Vidím náhle nás všechny, kdybychom zůstali naživu, doma v Kinnakee. Támhle v obývacím pokoji je Michelle, stále si pohrává s obrovskými brýlemi a komanduje houf dětí, které sice zničeně protáčejí oči, ale dělají, co jim přikáže. Debby, baculatá a upovídaná, s velkým blonďatým farmářským manželem a zvláštním pokojem na vlastní farmě věnovaným ručním pracím, plným potřeb pro vyšívání, paličkování a klížení dřeva. Moje máma, zralá, sluncem zocelená padesátnice, pořád ještě se dobrosrdečně handrkující s Dianou. A do místnosti vchází Benovo dítě, jeho dcera, zrzavá dívka něco přes dvacet, štíhlá a sebejistá, s cinkajícími náramky na jemně tvarovaných zápěstích, absolventka vysoké školy, která nikoho z nás ostatních nebere vážně. Malá Dayová.

V hrdle mi zaskočilo a s ucpanou průdušnicí jsem se rozkašlala. Návštěvnice ob jedno místo ode mne se vyklonila z boxu, pohledem se ujistila, že neumírám, a znovu se věnovala synovi.

„Co se tehdy v noci stalo, Bene? Musím to vědět. Prostě to musím vědět.“

„Tuhle hru nemůžeš vyhrát, Libby. Když řeknu, že jsem nevinnej, znamená to, že ses provinila ty, žes mi zničila život. Když řeknu, že jsem to udělal… nemyslím, že by ses pak cejtila o moc líp, co říkáš?“

Měl pravdu. Byl to jeden z důvodů, proč jsem tolik let vůbec nic nepodnikla. Zkusila jsem to jinak. „A co Trey Teepano?“

„Trey Teepano.“

„Vím, že to byl bookmaker a že se zajímal o ty satanský hovadiny, že to byl tvůj kamarád a že byl ten večer s tebou. A s Diondrou. Všechno mi to připadá zatraceně ošklivý.“

„Kde ses to všechno dozvěděla?“ Ben mi pohlédl do očí, pak zvedl vlastní oči výš a dlouze se zahleděl na rudé kořínky mých vlasů, které už mi sahaly až k uším.

„Táta mi to pověděl. Říkal, že Treyi Teepanovi dlužil nějaký prachy a  “

„Táta? Najednou je to táta?“

„Runner říkal“

„Runner ať si říká, co chce. Musíš už dospět, Libby. Musíš si vybrat, na čí straně budeš. Můžeš strávit zbytek života tím, že se budeš snažit zjistit, co se stalo, a dát tomu nějakej smysl. Nebo můžeš prostě věřit sama sobě. Vyber si stranu. A vyber si tu moji. Je to lepší.“

BEN DAY

2. LEDNA 1985

22.23

Nechali kraj města za sebou a vozovka se změnila z betonové silnice v prašnou cestu. Ben poskakoval na zadním sedadle, rukama byl zapřený o střechu auta a snažil se udržet na místě. Byl sjetý, naprosto a totálně sjetý, zuby mu rachotily v ústech a mozek v lebce. Nemáš o kolečko míň? On měl míň hned o dvě nebo o tři. Chtělo se mu spát. Napřed něco sníst a pak usnout. Díval se, jak světla Kinnakee mizí v dáli, a pak už následovaly jen kilometry zářivě modrého sněhu, z něhož tu a tam vyčníval pruh trávy nebo klikatá jizva plotu, většinou však jen sníh připomínající měsíční krajinu. Jako by byl skutečně někde v kosmu, na jiné planetě, a už nikdy se neměl vrátit domů.

Zabočili na jakousi cestu, kde je ze všech stran pohltily stromy, mezi nimiž projížděli jako tunelem, a Ben si uvědomil, že vůbec nemá ponětí, kde jsou. Měl chuť na hamburger. Jeho máma dělávala bláznivé hamburgery, jimž říkala „co dům dal“, tučné laciné mleté maso s cibulí, makarony a všemožnými jinými zbytky, které by se jinak zkazily. Byl by přísahal, že v jednom kdysi našel kus banánu zalitého kečupem   máma byla přesvědčená, že kečupem se dá vylepšit úplně všechno. Nebyla to pravda, jako kuchařka nestála za nic, teď právě by si však byl jeden z těchhle jejích hamburgerů dal. Mám hlad, že bych spořádal celou krávu, říkal si právě v duchu, když vtom náhle, jako by byla jeho modlitba vyslyšena, odtrhl oči od hrbolaté skvrny na zadním sedadle, zaostřil je ven a zjistil, že tam ve sněhu bez zjevného důvodu stojí deset nebo dvacet kusů herefordského skotu. Opodál stála stodola, nikde na dohled však nebyl žádný obytný dům a krávy byly příliš tupé na to, aby se samy od sebe vrátily do stodoly; postávaly tedy jako houf tlustých idiotů a z nozder jim stoupaly obláčky páry. Herefordky byly nejošklivější krávy široko daleko, obrovské rezavě hnědé potvory s bílými vrásčitými tlamami a růžově lemovanýma očima. Jerseyské krávy s těmi svými velkými jelenovitými čumáky byly svým způsobem roztomilé, ale herefordky vypadaly jako prehistorické obludy, agresivní a zlomyslné. Měly tlusté chlupaté laloky pod bradou a ostré rohy, a když u nich Trey zastavil, pocítil Ben záchvěv nervozity. Schylovalo se k něčemu ošklivému.

„Jsme tady,“ konstatoval Trey, zatímco do auta, v němž seděli s vypnutým topením, začala zalézat zima. „Všichni vystupovat.“ Natáhl se přes Diondru do přihrádky v přístrojové desce   přejel jí při tom rukou po těhotném břiše a oba na sebe opět pohlédli s oním nepřirozeným úsměvem  , vytáhl nějakou kazetu a strčil ji do přehrávače. Do Benova mozku se začala zarývat zběsilá, rytmicky dunivá hudba.

„Tak pojď, Bene,“ křikl Trey a ušlapával si sníh pod nohama. Odklopil sedadlo u volantu, aby Bena pustil ven, ten klopýtavě vylezl, špatně našlápl a Trey ho musel přidržet. „Je načase, aby ses trochu poučil, vyzkoušel si pocit moci. Brzy z tebe bude táta, člověče,“ zatřásl mu Trey oběma rameny. „Táta!“ Mluvil vcelku přátelským tónem, ale neusmíval se. Jen na něj hleděl s pevně sevřenými rty a oči měl celé zarudlé, téměř krhavé. Rozhodoval se. Vypadal, jako by zvažoval nějaké rozhodnutí. Pak ho pustil, ohrnul si manžety džínové bundy a došel dozadu ke korbě pickupu. Ben pohlédl přes kapotu, pokusil se zachytit Diondřiny oči a střelit po ní tázavým pohledem, Diondra se však nakláněla do kabiny a vytahovala zpod svého sedadla další sáček; sténala při tom a jednou rukou se držela za břicho, jako by bylo bůhvíjak namáhavé sehnout se o patnáct centimetrů níž. Napřímila se s rukou tentokrát založenou na zádech a začala šmátrat v balíčku. Ten byl plný něčeho zabaleného ve staniolových obalech od žvýkaček a Diondra tři z těch věcí vytáhla.

„Dej to sem,“ poručil jí Trey, dva kousky si strčil do kapsy a třetí rozbalil. „O tenhle se můžeš podělit s Benem.“

„Nechci se dělit,“ zakňourala Diondra. „Cejtím se příšerně, potřebuju celou dávku.“

Trey si znechuceně odfrkl a pak jí s tichým zamumláním kristepane jeden z balíčků hodil.

„Co je to za matroš?“ zeptal se konečně Ben. Cítil, jak mu po čele stéká teplý pramínek, a věděl, že zase krvácí. Také hlava ho bolela ještě víc, tupé bušení za pravým okem mu krkem vibrovalo až do ramene, jako by se mu tělem šířila infekce. Když se na krku poškrábal, bylo to, jako by někdo nadělal na zahradní hadici uzly a zašil mu ji pod kůži.

„To je ďáblův šňupec, kámo, už jsi ho někdy zkoušel?“ Trey si nasypal práškovitou substanci do jedné dlaně a naklonil se k ní jako kůň ke kostce cukru, pak šňupl tak hlasitě, že to prásklo jako rána z brokovnice, pohodil hlavou dozadu, klopýtavě o několik kroků couvl a pohlédl na ně, jako by tam neměli co pohledávat. Kolem nosu a úst se mu utvořil výrazný oranžový kruh.

„Na co kurva civíš, Bene Dayi?“

Treyovy zorničky poskakovaly sem a tam, jako by sledoval neviditelného kolibříka. Diondra nasála svou dávku prášku stejně dychtivým zvířecím šňupnutím, pak okamžitě padla na kolena a rozesmála se. Byl to smích čiré radosti, který se po třech vteřinách změnil ve vlhké dusivé pochechtávání, jaké vyráží někdo, komu se prostě nechce věřit, že by ho mohla potkat tak zatracená smůla, asi takový to byl smích. Plakala a skřehotavě se chechtala, až se svalila do sněhu, na všech čtyřech se dál otřásala smíchem, až náhle začala zvracet, tlusté provazce špaget se sýrovým přelivem, které ve sladké omáčce zvratků téměř příjemně voněly. Když zvedla hlavu, ještě jí z úst viselo několik špaget. Chvíli se jí pohupovaly u brady, než si jich všimla a vytáhla je ven; Ben si při tom představoval, jak jí těstoviny, které měla ještě napůl v krku, lechtavě kloužou vzhůru. Mrštila jimi na zem a dál na všech čtyřech plakala   a když se na ně podívala, zkrabatil se jí celý obličej a spustila stejný dětský nářek, jakým bědovaly jeho sestry, když jim něco ublížilo. Jako by právě nastal konec světa.

„Diondro, je ti něco, bej…?“ začal.

Škubla sebou dopředu a vyzvrátila zbytek obsahu žaludku k Benovým nohám. Uskočil před rozletujícími se cákanci, zůstal stát a sledoval, jak Diondra na všech čtyřech pláče.

„Táta mě zabije!“ zakvílela znovu a u kořínků vlasů se jí perlil pot. Obličej se jí zkřivil, když sklopila oči k vlastnímu břichu. „Fakt mě zabije.“

Trey se díval pouze na Bena, Diondry si úplně přestal všímat a kývl na něj jedním prstem v drobném gestu, jímž naznačoval, že by měl přestat zdržovat a vzít si ďáblův šňupec. Ben k němu přiložil nos a zacítil pach staré mazací gumy a zažívací sody.

„Co je to, něco jako kokain?“

„Spíš jako kyselina do baterie pro tvůj mozek. Tak ji do něj nalij.“

„Sakra, už tak se cejtím děsně. Nevím, jestli tohle svinstvo vůbec potřebuju. Mám strašnej hlad, člověče.“

„Na to, co se bude dít, to potřebuješ. Tak dělej.“

Diondra už se zase chichotala a obličej měla pod béžovým podkladovým krémem úplně bílý. K Benově noze na úzké růžové loužičce pomalu připlouval kousek tortillového čipsu. Ustoupil, potom se k nim otočil zády směrem k přihlížejícím krávám, nasypal si prášek do dlaně a díval se, jak ho začíná unášet vítr. Když zbývala hromádka velikosti čtvrťáku, předstíral, že šňupe stejně hlasitě jako oni, natáhl však do nosu jen trochu zbylé drogy.

Udělal dobře, protože mu prášek vystřelil rovnou do mozku, drsný jako chlór, ale ještě bodavější, a Ben si názorně představoval, jak se s praskotem šíří jako větve v koruně stromu a spaluje mu cévy v hlavě. Měl pocit, jako by se mu všechna krev v těle proměnila v roztavený cín a rozbolely ho i kosti v zápěstích. Útroby se mu zkroutily jako probouzející se had a na vteřinku měl strach, že se pokálí, místo toho mu však z nosu vyrazila trocha piva, zatmělo se mu před očima a svalil se na zem. Rána na hlavě se mu otevřela, pulzovala v ní bolest a s každým stahem mu na obličej vytryskl další pramínek krve. Měl pocit, že by dokázal běžet stotřicetikilometrovou rychlostí a že by to také měl udělat, protože jinak mu pukne hrudník, vynoří se z něj nějaký démon, setřese z křídel jeho krev, zakroutí hlavou při představě, že by měl uvíznout na tomhle světě, a rozlétne se k obloze ve snaze vrátit se zpět do pekla. A pak, sotva si pomyslel, že potřebuje pistoli, aby se zastřelil a skoncoval to, přišla obrovská vzduchová bublina úlevy, která se mu rozlévala celým tělem a zklidňovala mu krev v žilách; uvědomil si, že zadržoval dech, začal dychtivě nabírat vzduch do plic a za okamžik se cítil zatraceně dobře. No jasně, dýchat bylo zatraceně chytré. Měl dojem, že se rozpíná, byl čím dál větší, nepřehlédnutelný. Zdálo se mu, že ať udělá cokoli, bude to správná volba, no jistě, člověče, jasná věc, jako by mohl to nekonečné množství dilemat, jež bude muset v nadcházejících měsících řešit, narovnat do řady vedle sebe, všechna je sestřelit jako zvířátka na pouti a vyhrát něco velikého. Obrovitého. Třikrát hurá Benovi, který stojí všem na ramenou, aby mu celý ten zasraný svět mohl zatleskat.

„Co je to do prdele za svinstvo?“ zeptal se. Jeho hlas zněl pevně, jako těžké dveře na solidních pantech.

Trey si ho nevšímal a sledoval Diondru, která se zvedala ze země a prsty měla rudé v místech, kde se jimi zarývala do ledového sněhu. Vypadalo to, že se na ni posměšně šklebí, aniž by si to uvědomoval. Pak zalovil na korbě svého pickupu, a když se otočil zpátky k nim, držel v ruce sekeru zářící stejně modře jako okolní sníh. Čepelí napřed ji podával Benovi a Ben cítil, jak mu paže spuštěné podél těla ztuhly, nenenene nemůžeš mě donutit, abych si to vzal, jako by byl malý kluk, jemuž podávají plačící novorozeně, nenenene.

„Vezmi si ji.“

Ben ji popadl, ucítil v rukou její chlad a uviděl zrezivělé skvrny na jejím ostří. „To je krev?“

Trey po něm střelil jedním ze svých líných pohledů a nenamáhal se s odpovědí.

„Hej, sekeru chci já!“ vypískla Diondra. Rozběhla se k autu a Bena napadlo, jestli na něj jako obvykle jen nehrají nějakou habaďůru.

„Je na tebe moc těžká, vezmeš si loveckej nůž.“

„Nechci nůž, je moc malej. Nůž můžeš dát Benovi, ten chodí na lov.“

„A Ben dostane ještě tohle,“ dodal Trey a podal mu brokovnici ráže 10.

„Tak mi dej pušku, vezmu si tu,“ rozmyslela se Diondra.

Trey ji vzal za ruku, rozevřel ji a vložil jí do dlaně lovecký nůž.

„Je ostrej, tak s ním nedělej žádný pitomosti.“

Jenže co jiného tady dělali než nějakou velkou pitomost?

„Otři si obličej, Bene Gayi, všude z tebe cáká krev.“

Se sekerou v jedné ruce a s brokovnicí v druhé si Ben otřel obličej rukávem a připadal si jako omámený. Stále mu tekla další krev, měl ji už i ve vlasech a rozmazanou přes jedno oko. Byl celý zmrzlý a vzpomněl si, že přesně to se stává, když někomu hrozí vykrvácení, pustí se do něj zima, pak si však uvědomil, že by bylo nenormální, kdyby mu nebyla zima, když má na sobě jen malou a tenkou bundu od Diondry a po celém těle husí kůži.

Jako poslední vytáhl Trey těžký krumpáč s čepelí tak ostrou, že vypadala jako rozštěpený rampouch. Přehodil si ho přes rameno jako dělník odcházející do práce. Diondra se stále trucovitě dívala na nůž a Trey po ní vyjel.

„Chceš to říct?“ štěkl. „Chceš to udělat?“

Diondra přemohla nasupenost, rázně přikývla a položila nůž do středu náhodného kruhu, který se mezi nimi utvořil. Až na to, že to ve skutečnosti nebyla náhoda, protože Trey následně přiložil k noži krumpáč a mávl na Bena, aby se k nim připojil, podobně netrpělivým gestem jako rodič, jehož dítě se zapomnělo před jídlem pomodlit. Ben tedy poslechl, položil brokovnici a sekeru na jejich zbraně a při pohledu na tu hromádku třpytivého ostrého kovu se mu rozbušilo srdce.

Diondra i Trey ho náhle popadli za ruce, Treyovo sevření bylo pevné a horké, Diondřino naopak mdlé a lepkavě studené, a všichni tři stáli v kruhu kolem zbraní. V měsíčním světle se všechno třpytilo. Diondřin obličej vypadal jako maska, samé rokliny a pahorky, a když vytrčila bradu vzhůru k měsíci, při pohledu na její otevřená ústa a na hromádku kovu měl Ben erekci a bylo mu to úplně jedno. Mozek se mu syčivě smažil v nějakém zapadlém koutě vědomí, doslova se připaloval, a pak začala Diondra deklamovat.

„Ó satane, přinášíme ti oběť, přinášíme ti bolest, strach, krev a vztek, základ lidského života. Uctíváme tě, vládce temnot. V tvé moci jsme i my mocnější, v tvé velebnosti jsme i my velební.“

Ben nevěděl, co ta slova znamenají. Diondra se modlila v jednom kuse. Modlila se v kostele jako normální lidé, ale modlila se i k různým bohyním, geodám a krystalům a bůhvíčemu ještě. Neustále prosila o pomoc.

„Dneska v noci uděláme z tvýho děcka kurevskýho válečníka, Dio,“ prohlásil Trey.

Potom se pustili, každý sebral svoje zbraně a mlčky vyrazili na pole, sníh jim pod nohama gumově vrzal, když se jím brodili a proráželi zledovatělou vrchní krustu. Ben měl pocit, jako by měl nohy doslova zmrzlé, jako by mu nepatřily a byly k němu jen nějak nepřirozeně připojené. Na tom ale doopravdy nezáleželo, a nejen na tom, nezáleželo skoro na ničem, byli dnes v noci v bublině, nic nemělo žádné důsledky, a dokud v té bublině zůstane, všechno bude v pohodě.

„Tak kterou, Diondro?“ zeptal se Trey, když se zastavili. Opodál stály nehybně ve sněhu čtyři kusy herefordského skotu a lidé v nich zjevně nevzbuzovali žádné obavy. Omezená představivost.

Diondra se zarazila, přejížděla nataženým prstem kolem dokola, jako by v duchu odříkávala rozpočítadlo, a pak ukázala na největší zvíře, býka s groteskně chlupatým vlhkým přirozením visícím od slabin ke sněhu. Sešklebila rty v upířím úsměvu, až odhalila vyceněné špičáky, a Ben očekával, že se rozběhne s válečným pokřikem, místo toho však jen rozvážně postoupila kupředu. Tři dlouhé a v hlubokém sněhu těžkopádné kroky ji dovedly až k býkovi, který stačil jen o krůček ustoupit, než mu vrazila lovecký nůž do krku.

Už je to tady, pomyslel si Ben. Doopravdy je to tady. Oběť satanovi.

Z býka odkapávala krev jako unikající olej, tmavá a hustá   glo, glo, glo  , pak sebou škubl, tepna se hnula či co a krev vystříkla proudem jako rozzuřená mlha a pocákala je rudými kapkami, v obličejích, na oblečení i ve vlasech. Diondra se konečně doopravdy rozječela, jako by se úvodní scéna odehrávala pod vodou a ona se najednou vynořila nad hladinu, kde se její křik ozvěnou odrážel od ledu. Bodala býka do lící a zarazila mu nůž do levého oka, které se protočilo, zmizelo a nahradila je slizká a krvavě černá kaše. Býk klopýtal ve sněhu, neohrabaný a zmatený jako spáč, kterého probudila poplašná siréna   vystrašený, ale otupělý. Všude po bílé kudrnaté srsti se mu rozstřikovala krev. Trey zvedl čepel krumpáče k měsíci, hlasitě zahalekal, pak máchl tvrdým spodním úderem a zarazil ho zvířeti do břicha. Býkovi se na vteřinku podlomily zadní nohy, načež se vzepjal a začal opile poskakovat. Zbývající krávy se kolem něj rozestoupily do širšího kruhu jako děti kolem rvačky, přihlížely a bučely.

„Sejměte ho!“ zaječela Diondra. Trey skákal ve sněhu dlouhými a vysokými oblouky, jako by tančil, a jeho krumpáč se míhal vzduchem. Zpíval jakýsi satanský chorál a pak, uprostřed sloky, udeřil zvíře krumpáčem do hřbetu a zlomil mu páteř, takže se zhroutilo do sněhu. Ben zůstal nehybně stát. Pohnout se znamenalo zúčastnit se, a to nechtěl, nechtěl cítit, jak se býkova tkáň pod jeho ranou rozestupuje, ne však proto, že to nebylo správné, ale proto, že by mu to mohlo připadat příliš opojné, asi jako když poprvé kouřil marihuanu a hned po úvodním vdechu věděl, že už toho nikdy nenechá. Jako by v něm kouř našel nějaké místečko, které zůstávalo duté a čekalo jen na tohle, a uchýlil se tam. A pro tohle by se možná našlo další podobné místo. Možná je v něm prázdná dutina, která čeká, až ji zaplní rozkoš ze zabíjení.

„Tak dělej, Bene, teď nám nemůžeš vyměknout,“ křikl na něj Trey, který po třetím, čtvrtém a pátém úderu krumpáčem namáhavě lapal po dechu.

Býk teď ležel na boku a sténal, vyrážel jakési žalostné, kvílivé vzdechy, jaké snad mohl vydávat dinosaurus v asfaltovém jezírku   příšerné, zmírající, ochromené.

„Tak pojď, Bene, zabíjej. Nemůžeš sem s náma přijít a pak tady jen postávat,“ hulákala Diondra a z jejího tónu bylo jasné, že postávání je to nejubožejší na celém světě. Býk k ní ze země vzhlédl a Diondra ho začala rychlými efektivními švihy bodat do čelisti. „Sráči!“ ječela na něj skrz zaťaté zuby a bodala znovu a znovu, v jedné ruce svírala nůž a druhou si přidržovala břicho.

„Nech toho, Dé!“ okřikl ji Trey a opřel se o krumpáč. „Udělej to, Bene. Udělej to, nebo ti kurva ublížím, člověče.“ V očích měl stále zfetovaný lesk a Ben litoval, že si nevzal víc ďáblova šňupce, že zůstal vězet v tomhle mezistavu, kde byl pořád ještě schopen částečně logického uvažování, necítil však žádný strach.

„Tohle je tvoje šance, kámo. Ukaž, že jsi chlap. Kouká na tebe matka tvýho dítěte, sama už svoje odvedla. Nebuď celej život jen vyděšenej kluk bez koulí, co nechá lidi kolem sebe, aby ho buzerovali, a dovolí jim, aby mu naháněli strach. Bejval jsem jako ty, člověče, a nechtěl bych, aby se to ještě někdy vrátilo. Ne, kurva! Jen koukni, jak se k tobě choval vlastní táta. Jako ke zvadlýmu kokotovi. Jenže každej dostane to, co si zaslouží. Ale to ty asi víš.“

Ben natahoval do plic mrazivý vzduch, Treyova slova mu zalézala pod kůži a vzbuzovala v něm stále větší vztek. Není přece zbabělec.

„Tak dělej, Bene, udělej to, prostě to udělej,“ popichovala ho Diondra.

Býk teď už jen chroptěl, krev mu vytékala z tuctu ran a vytvářela ve sněhu rudou louži.

„Musíš ze sebe ten vztek vypustit, člověče, to je klíč k moci, jsi pořád takovej vystrašenej, copak tě neunavuje mít věčně strach?“

Býk na zemi teď působil tak uboze a byl tak blízko definitivnímu konci, že to Benovi připadalo nechutné. Ruce se mu čím dál pevněji svíraly kolem topůrka sekery, to zvíře bylo třeba zabít, skoncovat s jeho utrpením, a pak zvedl těžkou sekeru vysoko nad hlavu a tvrdě jí udeřil do býčí lebky. Následoval šokující třesk, poslední zaryčení umírajícího zvířete a kusy kostí i mozku se rozlétly na všechny strany a svaly napínající se a pracující v jeho ramenou   odvádějící chlapskou práci   v něm vyvolaly tak skvělý pocit, že máchl sekerou ještě jednou, lebka se rozlomila na dvě půlky, býk byl konečně mrtvý poté, co sebou obě jeho přední nohy naposledy křečovitě zaškubaly, a Ben přesunul pozornost k jeho břichu, kde se mohl doopravdy vyřádit, nahoru a dolů ve spršce kostí a kousků zpěněných vnitřností. „Kurva, kurva, kurva!“ ječel, ramena měl nemožně napjatá, jako by byla stažená gumovou šňůrou, čelisti mu vibrovaly, pěsti se třásly, penis mu ztvrdl a tlačil na kalhoty, jako by celé jeho tělo mělo vybuchnout v orgasmu. Rozmach a úder!

Právě se chystal hmátnout po brokovnici, když mu paže vypověděly poslušnost, byl hotový, zloba mu unikala z těla a postrádal jakýkoli pocit moci. Připadal si trapně, jako by právě skončil s masturbací nad nějakým pornočasopisem, zplihle, nepatřičně a pošetile.

Diondra se hlasitě rozesmála. „Je to fakt drsňák, když už je ta potvora prakticky mrtvá,“ poznamenala.

„Zabil jsem ho, ne?“

Všichni tři hlasitě oddechovali, vyčerpaní a s obličeji pokrytými krví kromě míst kolem očí, kde si ji otřeli, a nyní z těch krvavých masek vykukovali jako mývalové. „Víš jistě, že tě zbouchnul tenhle kluk, Diondro?“ zeptal se Trey. „Víš jistě, že se mu dokáže postavit? Není divu, že s malejma holčičkama mu to jde líp.“

Ben upustil sekeru a zamířil zpátky k autu. Přemýšlel o tom, že je načase vrátit se domů, a přesvědčoval se v duchu, že je to všechno mámina vina, protože se k němu dnes ráno chovala jako taková mrcha. Kdyby neztropila hysterickou scénu kolem jeho vlasů, byl by dnes večer doma, čistý a v teple pod vlastní přikrývkou, hned za dveřmi svého pokoje by slyšel sestry, chodbou by se k němu neslo hučení televize a máma by na pánvi ohřívala nějakou konzervu k večeři. Místo toho je tady a jako obvykle se mu posmívají, když udělal, co mohl, aby dokázal, že je chlap, a jako vždy zklamal a pravda konečně vyšla najevo. Na dnešní noc se už vždycky budou moci odvolávat jako na noc, kdy Ben nedokázal zabít.

Už však věděl, jak chutná násilí, a toužil po dalším. Za pár dnů na to bude vzpomínat: jak zvon jednou zazvoní, nelze to vzít zpátky, a tak o tom bude přemýšlet, bude tím přímo posedlý, tou představou zabíjení; pochyboval ovšem o tom, že by ho Trey s Diondrou ještě někdy někam s sebou vzali, a na to, aby to udělal sám, bude jako vždy příliš ubohý a ustrašený.

Stál obrácený zády k nim, pak zvedl brokovnici k rameni, prudce se otočil a s prstem na spoušti natáhl kohoutek. Prásk! Představoval si, jak vzduch zazvoní a pažba brokovnice ho udeří do ramene, jako když kamarád dobrosrdečnou pěstí oceňuje správně vykonanou práci. Viděl se, jak zalamuje hlaveň, strká dovnitř další náboj, postupuje dál do pole, pak pušku znovu zdvihá a prásk!

Představoval si, jak mu zvoní v uších, ve vzduchu je cítit kouř a Trey s Diondrou pro jednou nic neříkají, když stojí na poli posetém mrtvolami.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Lyle mi za ty dny, které jsem strávila cestou do Oklahomy a nebyla k zastižení, nechal na záznamníku devět vzkazů, jejichž tón se diametrálně lišil. Začal něčím, co zřejmě mělo působit dojmem nervózní matrony, a nosovým přízvukem jako v nějakém kabaretním čísle se vyptával, jak se mi daří, pak postupně přešel k podrážděnosti, příkrosti, naléhavosti a panice, až se konečně v posledním vzkazu vrátil k trapné komice. „Jestli mi nezavoláte, přijdu… a se mnou přijde peklo!“ zahulákal a pak dodal: „Nevím, jestli jste viděla Tombstone.“

Viděla, ale byla to ubohá nápodoba Kurta Russella.

Zavolala jsem mu, dala mu svoji adresu (což ode mne bylo velice neobvyklé) a řekla jsem, že jestli chce, může přijet. V pozadí jsem slyšela, jak se nějaký ženský hlas ptá, kdo volá, a chce po Lylovi, aby se mě na něco zeptal   jen se jí zeptej, nebuď trouba, prostě se zeptej, a jak se Lyle snaží zakrýt mluvítko. Že by Magda vyžadující hlášení o Runnerovi? Byla bych jim ho dala. Upřímně řečeno jsem chtěla s někým mluvit, protože jinak bych zapadla do postele a nevylezla z ní dalších deset let.

Zatímco jsem čekala, nabarvila jsem si vlasy. Barvu jsem si koupila v koloniálu, když jsem se vracela domů z návštěvy u Bena. Původně jsem měla v úmyslu vzít si obvyklý blond přeliv   Platinový půvab  , nakonec jsem však odešla s Šarlatovým šarmem, z jehož krabičky se na mne zubila přidrzle vyhlížející zrzka. Míň práce s údržbou, ano, odjakživa jsem preferovala míň práce s údržbou. A přemýšlela jsem o tom, že se k zrzavým vlasům vrátím; od té doby, co mi Ben řekl, jak hrozně se podobám matce, ta představa pro mne byla neodolatelná, zvlášť když jsem pomyslela na to, že bych se tak objevila u Dianina přívěsu a natolik vypadala jako vzkříšená Patty Dayová, že by mě Diana možná dokonce pustila dovnitř. K čertu s Dianou, že mi vůbec nezavolala.

Nakydala jsem si na hlavu karmínovou chemickou patlanici, která páchla, jako když se něco pomalu připaluje. Zbývalo mi ještě čtrnáct minut, když zazněl zvonek u dveří. Lyle. Samozřejmě dorazil s předstihem. Vrazil dovnitř, brebentil něco o tom, jak se mu ulevilo, že jsem se ozvala, a pak se zarazil.

„Co je to, děláte si trvalou?“

„Vracím se k zrzavý barvě.“

„Aha. Fajn. Chci říct, že to bude hezké. Přirozené.“

Ve třinácti minutách, které mi zbývaly, jsem Lylovi pověděla o Runnerovi a o Diondře.

„Dobrá,“ přikývl Lyle, podíval se doleva a natočil se ke mně uchem, což byla jeho naslouchací a přemýšlivá póza. „Ben tedy tvrdí, že se ten večer vrátil domů, krátce tam pobyl, pohádal se s vaší matkou a znovu odešel. O tom, co se dělo pak, nic neví.“

„Tak to říká,“ přikývla jsem.

„A jak to bylo podle Runnera? Buď vaši rodinu vyvraždil Trey, protože mu byl Runner dlužný, nebo vaši rodinu a navíc Diondru povraždili Ben s Treyem v nějakém rituálu uctívání ďábla. Jak Runner reagoval, když jste mu řekla, že jeho přítelkyně stahuje to alibi?“

„Říkal, že si má políbit prdel. Musím se jít opláchnout.“

Šel za mnou do koupelny, stoupl si do dveří s rukama opřenýma o obě strany zárubně a přemýšlel.

„Můžu k té noci říct něco konkrétního, Libby?“

Byla jsem nakloněná nad vanou a po hlavě mi stékala voda z ruční sprchy   žádné sprchové kouty Tam nahoře nenajdete  , ale zarazila jsem se.

„Napadá mě, nevypadá to, jako by to mohli udělat dva různí lidé? Nějak? Michellina vražda byla prostě… Vaše matka a Debby byly jako, no, skoro jako by je uštval. Michelle ale zemřela v posteli, s přikrývkou přetaženou přes sebe. Působí to úplně jinak. Aspoň myslím.“

Nepatrně jsem pokrčila napjatými rameny, zatímco se mi myslí honily představy z temného kouta, a strčila jsem hlavu pod proud vody, kde už jsem nic neslyšela. K odtoku začala proudit vínově zbarvená voda. Stále ještě jsem byla skloněná hlavou dolů, když jsem cítila, jak mi Lyle bere sprchu z ruky a míří mi jejím proudem do týla. Neohrabaně, neromanticky, jen prostě důkladně.

„Ještě jste tam měla trochu toho svinstva,“ zakřičel na mne přes šum vody a sprchu mi vrátil. Když jsem se napřímila, natáhl se ke mně, chytil mě za ušní lalůček a otřel ho. „A na lalůčku jste taky měla červený flek. Asi by neladil s náušnicemi.“

„Nemám propíchnuté uši,“ opáčila jsem, rozčesávala jsem si vlasy a snažila se odhadnout, jestli budou mít tu správnou barvu. Usilovně jsem se snažila nemyslet na mrtvoly své rodiny a soustředit se výhradně na vlasy.

„Vážně? Myslel jsem, že všechny holky si nechávají propíchnout uši.“

„Nikdy jsem do nich neměla co dát.“

Sledoval, jak se češu, se soucitně posmutnělým úsměvem na rtech.

„Tak co vlasy?“ zeptal se.

„To zjistíme, až uschnou.“

Vrátili jsme se na prosezenou pohovku v obývacím pokoji, usadili se každý na opačném konci a poslouchali jsme, jak se venku znovu rozpršelo.

„Trey Teepano měl alibi,“ ozval se konečně.

„No, to měl Runner taky. Evidentně není těžký nějaký si sehnat.“

„Neměla byste jít na policii a oficiálně svoji svědeckou výpověď odvolat?“

„Nic neodvolám, dokud si nebudu jistá,“ odsekla jsem. „A to si právě nejsem.“

Déšť výrazně zesílil a jeho šumění ve mně vyvolávalo touhu po krbu.

„Víte, že právě v den těch vražd farmě definitivně propadla hypotéka, že ano?“ zeptal se Lyle.

Přikývla jsem. Byl to jeden ze čtyřiceti tisíc nových faktů, které jsem díky Lylovi a všem jeho záznamům vtěsnala do mozku.

„Nemáte pocit, že by to něco mohlo znamenat?“ vyptával se dál. „Nepřipadá vám to všechno nějaké divné, jako bychom přehlédli něco zcela evidentního? Malé děvče zalže rodičům, farma zkrachuje a po vašem otci vymáhá dluhy ze sázek, kristepane, bookmaker uctívající ďábla. To všechno v jeden den.“

„A všichni, kdo jsou v tom případu zapletení, lhali tehdy, lhali i potom a lžou dál.“

„Co bychom teď měli podniknout?“ zeptal se.

„Pustit si televizi,“ odpověděla jsem. Zapnula jsem televizor, rozvalila jsem se na pohovce a namotala si na prst pramen napůl suchých vlasů, abych zkontrolovala barvu. Zdála se být čistě křiklavě rudá, to ale koneckonců odpovídalo jejich původní přirozené barvě.

„Víte, Libby,“ ozval se prkenně Lyle, „musím říct, že jsem na vás po tom všem pyšný.“

„Tohle neříkejte, zní to tak zatraceně blahosklonně, že přímo šílím, když to slyším.“

„Nemělo to znít blahosklonně,“ bránil se a hlas mu přeskočil o oktávu výš.

„Jen šíleně.“

„Vůbec ne. Chci říct, že mě hrozně těší, že jsem vás poznal.“

„Jo, je to úžasně vzrušující. Fakt to stojí za to.“

„Vážně stojí.“

„Prostě toho nechte, Lyle, ano?“ Zastrčila jsem si koleno pod bradu a oba jsme seděli a předstírali, že sledujeme pořad o vaření, jehož moderátor mluvil nepřirozeně jásavým hlasem.

„Libby?“

Pomalu jsem na něj zakoulela očima, jako by mi působil fyzickou bolest.

„Smím vám něco říct?“

„Co?“

„Slyšela jste někdy o těch přírodních požárech u San Bernardina, co roku 1999 zničily asi osmdesát domů a devadesát tisíc akrů?“

Pokrčila jsem rameny. Měla jsem dojem, že v Kalifornii pořád někde hoří.

„Já byl ten kluk, co to tam tehdy zapálil. Ne úmyslně. Nebo jsem aspoň nechtěl, aby se to tak vymklo kontrole.“

„Cože?“

„Byl jsem ještě kluk, bylo mi dvanáct, a neměl jsem žhářské sklony ani nic podobného, ale měl jsem u sebe zapalovač, už si ani nevzpomínám, jak jsem k němu přišel, ale rád jsem s ním škrtal, znáte to, a byl jsem na procházce v kopcích za sídlištěm, kde jsem bydlel, nudil jsem se a stezka byla zarostlá, no, prostě plná staré trávy a plevele. Šel jsem po ní, cvakal jsem zapalovačem a zkoušel jsem, jestli se mi podaří podpálit špičky toho plevele, měl takové ty chlupaté klásky“

„Liščí ocas.“

„Pak jsem se otočil a… a chytly úplně všechny. Měl jsem za sebou asi dvacet minipožárů, hořely jako pochodně. A zrovna tehdy foukala Santa Ana, takže ty vrcholky začaly ve větru odlétat pryč, a když spadly na zem, zapálily další kus trávy a odlétly zase o třicet metrů dál. A pak už to nebyly jen tu a tam malé ohníčky. Byl z toho velký požár.“

„Tak rychle?“

„Jo, za pár vteřin z toho byl požár. Dodneška si vybavuju ten pocit, jako že v jednom okamžiku bych to byl ještě dokázal zastavit, ale najednou toho bylo moc. A věděl jsem, že to skončí hodně špatně. Vzpomínám si, jak jsem si říkal, že jsem provedl něco, čeho se už nikdy nezbavím. A taky jsem se nezbavil. Je tvrdé, být tak mladý a uvědomit si něco takového.“

Zjevně čekal, že teď něco řeknu.

„Neudělal jste to úmyslně, Lyle. Byl jste jen kluk, který měl hroznou, neuvěřitelnou smůlu.“

„Jo, já vím, ale to je důvod, proč, rozumíte, proč vím, jak se cítíte. Není to tak dávno, co jsem se začal zajímat o váš příběh, a napadlo mě, třeba je jako já. Třeba zná ten pocit, když se člověku něco kompletně vymkne z rukou. Rozumíte, když zvážím vaši svědeckou výpověď a to, co se stalo po…“

„Rozumím.“

„Ještě nikdy jsem to nikomu neřekl. Myslím dobrovolně. Počítal jsem prostě, že vy…“

„Já vím. Díky.“

Kdybych byla lepší člověk, než jsem, byla bych položila ruku na hřbet té jeho a laskavě ji stiskla na znamení, že ho chápu a že vím, jak se cítí. Jenže to jsem nebyla a už samotné poděkování mi dělalo problémy. Buck vyskočil na pohovku mezi nás a snažil se mě přimět, abych ho nakrmila.

„Takže, hmm, co děláte tenhle víkend?“ zajímal se Lyle a přejížděl prstem po okraji pohovky přesně v místě, kde měla Krissi složenou hlavu v dlaních a plakala.

„Nic.“

„Totiž, máma chtěla, abych se zeptal, jestli nechcete přijít na oslavu narozenin, kterou pro mě pořádá,“ vysvětloval. „Bude to něco jako večeře nebo tak, jen pro pár přátel.“

Lidé pořádají narozeninové večírky, myslím tím dospělé lidi, ale když jsem slyšela, jakým tónem o tom Lyle mluví, představila jsem si klauny, balonky a možná i projížďku na ponících.

„Ale ne, asi si to chcete užít jen s přáteli,“ zahučela jsem a rozhlížela jsem se po dálkovém ovládání.

„Přesně tak. Proto jsem vás taky pozval.“

„Aha. Tak dobře.“

Snažila jsem se potlačit úsměv, to by bylo příliš ošklivé, a pokoušela jsem se přijít na něco, co bych řekla, zeptat se třeba, kolikáté narozeniny slaví   když mu roku 1999 bylo dvanáct, znamená to, můj ty bože, dvaadvacet?  , vtom se však ozvala znělka aktuálních zpráv. Dnes ráno našli zavražděnou Lisette Stephensovou, její tělo leželo na dně strže. Byla mrtvá už několik měsíců.

PATTY DAYOVÁ

3. LEDNA 1985

00.01

Kinnakee, zkrachovalé město. Rozhodně se jí po něm nebude stýskat, zejména ne v zimě, když jsou silnice plné děr a pouhý akt jízdy autem vám zpřehází všechny kosti v těle. Než se Patty dostala domů, děvčata už hluboce spala, Debby a Michelle jako obvykle natažené na podlaze; Debby měla pod hlavou místo polštáře plyšové zvířátko, Michelle i na zemi s deníkem pod paží cucala ve spánku pero a zdálo se, že leží pohodlně, ačkoli měla jednu nohu zkroucenou pod sebou. Libby ležela v posteli pevně stočená do klubíčka a s pěstmi zaťatými pod bradou skřípala zuby. Patty uvažovala o tom, jestli by je neměla všechny řádně uložit, nechtěla však riskovat, že je probudí. Místo toho jim poslala vzduchem polibek a zavřela dveře; teprve když ji do nosu uhodil pach moči, uvědomila si, že jim nakonec zapomněla vyměnit povlečení.

Celá taška prádla kompletně shořela a na dně krbu zůstaly ulpělé pouze drobounké opálené kousky látky. Mezi zbytky popele vzdorovitě trůnil jediný čtvereček bílé bavlny s purpurovou hvězdičkou. Patty jen pro jistotu přihodila do krbu ještě jedno poleno a posunula útržek látky přímo do ohně. Pak zatelefonovala Dianě a požádala ji, aby ráno přijela co nejdřív, hned za svítání, aby mohly jet znovu hledat Bena.

„Můžu přijet hned teď, jestli chceš společnost.“

„Ne, už se chystám do postele,“ odmítla Patty. „Díky za obálku. Myslím ty peníze.“

„Už jsem začala obvolávat právníky, zítra bych měla mít sepsanej seznam. Neměj strach, Ben se vrátí domů. Nejspíš zpanikařil. Zůstal u někoho přes noc. Však on se objeví.“

„Mám ho hrozně ráda, Diano…“ začala Patty, ale zarazila se. „Hezky se vyspi.“

„Přivezu nějaký vločky, až přijedu, dneska jsem na ně zapomněla.“

Vločky. Bylo to něco tak normálního, že měla pocit, jako by dostala pěstí do žaludku.

Patty zamířila do svého pokoje. Chtělo se jí sednout si a přemýšlet, důkladně zvážit situaci a do hloubky ji probrat. Nutkání bylo obrovské, ale bojovala s ním, bylo to, jako když se snažíte potlačit kýchnutí. Konečně si nalila dva prsty bourbonské whisky a nabalila na sebe teplé oblečení, v němž spala. Čas na přemýšlení už skončil, teď udělá líp, když se pokusí trochu se uvolnit.

Myslela, že se rozpláče   čirou úlevou z toho všeho  , ale neudělala to. Vlezla si do postele, zadívala se na popraskaný strop a pomyslela si: „Už se nemusím bát, že se mi propadne střecha nad hlavou.“ Nebude se muset dívat na rozbité síťované okno kousek od postele a rok po roce si říkat, že by ho měla opravit. Nebude si muset dělat starosti, že se jednoho dne probudí, bude si potřebovat dát kávu a zjistí, že kávovar konečně přestal fungovat. Nebude se muset starat o burzovní ceny zemědělské produkce, provozní náklady, úrokové sazby ani o platební kartu, která sice byla na její jméno, ale Runner ji sebral a přečerpal o sumu, jakou nikdy nemohla splatit. Už nikdy, nebo přinejmenším hodně dlouhou dobu, neuvidí Catesovy. Nemusí si dělat starosti s Runnerem a jeho pavím nadouváním, se soudním procesem ani nastrojeným advokátem s ulíznutými vlasy a tlustými zlatými hodinkami, který by k ní vedl konejšivé řeči a přitom ji v duchu odsuzoval. Nebude muset v noci bdít a přemýšlet o tom, co asi advokát vypráví manželce, když spolu leží v posteli pod přikrývkou z prachového peří a on jí líčí zážitky s „tou Dayovic matkou“ a hejnem jejích špinavých dětí. Nebude se muset bát, že Ben skončí ve vězení. Nebude se muset bát, že se o něj nedokáže postarat. Nebo o některou z holek. Všechno se změní.

Poprvé za deset let si nedělala starosti, a tak se ani nerozplakala. Někdy po jedné hodině Libby s bouchnutím otevřela dveře, náměsíčným krokem došla k posteli a zalezla si k ní a Patty se přetočila, políbila ji na dobrou noc, šeptla, že ji miluje, a byla šťastná, že to může některému ze svých dětí říct nahlas, Libby však usnula tak rychle, že si Patty nebyla jistá, jestli ji vůbec slyšela.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Probudila jsem se s pocitem, že se mi zdálo o mámě. Sbíhaly se mi sliny na její svérázné hamburgery, z nichž jsme si vždycky dělali legraci, protože do nich přidávala kousky mrkve či tuřínu a někdy i staré ovoce. Byl to zvláštní pocit, protože maso vůbec nejím, ale na jeden z těchhle hamburgerů jsem měla chuť.

Přemýšlela jsem právě o tom, jak se dělají skutečné hamburgery, když zavolal Lyle a začal mě přemlouvat. Už jen jednou. To říkal vždycky: už bych si měla pohovořit jen s jedním člověkem, a když z toho nic nebude, můžu toho nechat. Trey Teepano. Měla bych zajet za Treyem Teepanem. Když jsem namítla, že najít ho by bylo příliš těžké, nadiktoval mi jeho adresu. „Bylo to snadné, má vlastní firmu. Teepanova krmiva,“ vysvětlil mi. Měla jsem chuť pochválit ho za „dobrou práci“   jak snadné to asi ve skutečnosti bylo?  , ale neudělala jsem to. Sdělil mi, že Magdin ženský spolek mi zaplatí 500 dolarů, když si s Treyem promluvím. Byla bych to udělala i zadarmo, ale peníze jsem si vzala.

Popravdě řečeno jsem věděla, že budu pokračovat pořád dál, že nedokážu přestat, dokud se nedoberu k nějaké odpovědi. Ben ji znal, teď už jsem si byla jistá, že Ben něco ví, ale odmítal mi to povědět. A tak jsem musela pokračovat. Vzpomněla jsem si, jak jsem se kdysi v televizi dívala na jakéhosi velice praktického odborníka na lásku. Jeho rada zněla: „Nenechte se odradit   každý vztah, který navážete, bude neúspěšný, dokud nenarazíte na toho pravého.“ Přesně tak jsem si připadala při tomhle zatraceném pátrání: každý člověk, s nímž mluvím, mě zklame, dokud nenarazím na toho pravého, který mi pomůže přijít na to, co se tehdy v noci stalo.

Lyle jel do Teepanových krmiv se mnou   částečně proto, že chtěl vidět, jak Trey Teepano vypadá, a částečně myslím i proto, že měl z toho chlapíka špatný pocit. („Já prostě žádnému z těch uctívačů ďábla nevěřím.“) Teepanova krmiva se nacházela těsně za východním okrajem kansaského městečka Manhattan, někde na plochém kousku zemědělské půdy zaklíněném mezi několika novými předměstími. Čerstvě postavené satelity byly čisté a bezvýrazné. Vypadaly stejně falešně jako westernové suvenýrové krámky v Lidgerwoodu, jako místo, kde lidé opravdový život jen předstírají. Škatulkovité domky po mé levici po chvíli vystřídala smaragdově zelená travnatá plocha. Golfové hřiště. Zbrusu nové a malé. I v chladném ranním dešti bylo na hracím poli několik mužů, kteří se nakláněli a kroutili, když se rozmachovali holemi, a na zeleném pozadí vypadali jako žluté a růžové praporky. Pak falešné domy, falešný trávník i muži v pastelově zbarvených polokošilích zmizeli stejně rychle, jako se objevili, a dívala jsem se na pastvinu plnou hezkých hnědých jerseyských krav, které na mne vyčkávavě zíraly. Opětovala jsem jejich pohled   krávy jsou jedny z mála zvířat, která se dívají, jako by vás doopravdy viděla. Sledovala jsem je tak zaujatě, že jsem si nevšimla velké staré cihlové budovy s nápisem Teepanova krmiva a zemědělské potřeby, a Lyle mi klepal do ramene, LibbyLibbyLibby. Dupla jsem na brzdy a auto dobrých patnáct metrů klouzalo jako po vodě; ten pocit neřízeného letu mi připomněl, jak mě Runner roztočil a pak pustil. Bez rozhlížení jsem couvla a zabočila na štěrkové parkoviště.

Před obchodem stálo jen jedno další auto a všechno kolem působilo omšelým dojmem. Cementové spáry mezi cihlami byly zanesené usazenou špínou a na dětském kolotoči poblíž hlavního vchodu   čtvrťák za jednu jízdu   chybělo několik sedaček. Když jsem stoupala po širokém dřevěném schodišti, které se táhlo po celé čelní stěně domu, rozsvítil se neonový nápis v oknech: „Lamy na prodej!“ Neobvyklá nabídka v neonovém provedení. Na jednom sloupku se pohupovala plechová tabulka se sdělením: 5-procentní práškovací Karbaryl. „Co je to křepelka faraon?“ zeptal se Lyle, když jsme došli na nejvyšší schod. Na dveřích zacinkal zvonek, jak jsem je otevřela, a vešli jsme do místnosti, kde byla ještě větší zima než venku   klimatizace byla zapnutá na maximum stejně jako reproduktory, z nichž se na nás valil ryčivý džez jako hudební doprovod epileptického záchvatu.

Za dlouhým prodejním pultem byly v naleštěné skříňce, jejíž skleněné stěny působily lákavě jako hladina rybníka, zamčené pušky. Vyrovnané řady hnojiva, granulí, krumpáčů, zeminy a jezdeckých sedel se táhly až k zadní stěně obchodu. U té stála drátěná klec s několika nemrkajícími králíčky. Nejpitomější domácí mazlíček na světě, pomyslela jsem si. Kdo by chtěl mít doma zvíře, které jen sedí, klepe se a kálí, kudy chodí? Tvrdí se, že je lze naučit chodit na bedýnku, ale to je lež.

„Nedělejte… však víte,“ začala jsem domlouvat Lylovi, který se rozhlížel kolem dokola a zaujímal svoji pózu necitelného inkvizitora, „hlavně nedělejte“

„Nebudu.“

Oblbující džezová hudba dál vyřvávala, zatímco Lyle hlasitě zavolal na pozdrav. Neviděla jsem jediného zaměstnance a zákazníka ostatně také ne, je ovšem pravda, že bylo deštivé úterní dopoledne. Pod náporem hudby a řezavě oslnivého světla nemilosrdných zářivek jsem si připadala jako zkouřená. Pak jsem si všimla jakéhosi pohybu, daleko vzadu někdo byl, v jedné z uliček se skláněla něčí postava, zamířila jsem tedy k ní. Byl to svalnatý muž tmavší pleti s hustými černými vlasy staženými do culíku. Když nás uviděl, napřímil se.

„Ale kruci,“ škubl sebou. Zadíval se nejdřív na nás a pak na dveře, jako by zapomněl, že má otevřeno. „Vůbec jsem vás neslyšel přicházet.“

„To bude nejspíš tou hudbou,“ zahulákal Lyle a ukázal prstem ke stropu.

„Je na vás moc hlasitá? Nejspíš máte pravdu. Počkejte.“ Zmizel kdesi v zadní kanceláři a hudba náhle utichla.

„Takhle je to lepší? Tak co pro vás můžu udělat?“ Opřel se o pytel s osivem a zahleděl se na nás, jako by chtěl naznačit, že doufá, že se mu to vypnutí hudby vyplatí.

„Hledám Treye Teepana,“ sdělila jsem mu. „Tak se jmenuje majitel tohohle obchodu?“

„Správně. Tak se jmenuju. To jsem já. Čím vám můžu posloužit?“ Měl v sobě napruženou energii, pohupoval se na špičkách nohou a rty tlačil k zubům. Byl neobyčejně pohledný a jeho obličej vypadal v závislosti na úhlu pohledu střídavě mladě i staře.

„Totiž.“ Totiž, vlastně jsem sama nevěděla. Jeho jméno mi poletovalo hlavou jako nějaké zaklínadlo, ale co si počít teď: zeptat se, jestli býval bookmakerem, jestli znal Diondru? Obvinit ho z vraždy?

„Víte, jde o mého bratra.“

„O Bena.“

„Jo,“ přikývla jsem překvapeně.

Trey Teepano se usmál chladným krokodýlím úsměvem. „Jo, vteřinku mi to trvalo, ale poznal jsem vás. Asi to bude těma zrzavejma vlasama a tím, že máte stejnej obličej. Vy jste ta, co přežila, že jo? Debby?“

„Libby.“

„Správně. A vy jste kdo?“

„Jsem jen její přítel,“ odpověděl Lyle. Cítila jsem, jak se nutí nic jiného neříct, aby se neopakoval případ z rozhovoru s Krissi Catesovou.

Trey začal přesouvat zboží na regálech, vyrovnávat láhve s repelentem proti vysoké zvěři a neobratně předstírat další činnost, asi jako by četl knihu vzhůru nohama.

„Znal jste i mýho otce?“

„Runnera? Runnera znal každej.“

„Runner se o vás zmínil, když jsem s ním naposledy mluvila.“

Švihl culíkem. „Jo, už je mrtvej?“

„Ne, ne, žije dole v Oklahomě. Domnívá se zjevně, že jste byl nějak… do událostí tý noci zapletenej, že byste třeba dokázal vnést trochu světla do toho, co se stalo. Myslím do těch vražd.“

„Jasně. Ten starej ničema je cvok, vždycky byl.“

„Říkal, že jste byl tehdy něco jako bookmaker nebo tak.“

„Jo.“

„A že jste uctíval ďábla.“

„Jo.“

Odpovídal tónem připomínajícím vybledlé džíny, tónem napraveného toxikomana, z něhož čiší násilně nastolený mír.

„Je to tedy pravda?“ vyhrkl Lyle a hned se po mně provinile podíval.

„Jo, a Runner mi dlužil. Dlužil mi spoustu peněz. Vlastně mi je nejspíš dluží pořád. To ale neznamená, že vím, co se tu noc stalo u vás doma. Všechno už jsem to vysvětloval tehdy před deseti lety.“

„Spíš před pětadvaceti.“

Treyovi vyskočilo obočí.

„No páni, asi jo,“ zabručel, ale stále se tvářil nepřesvědčeně a se svraštělým obličejem počítal léta.

„Znal jste Bena?“ nedala jsem mu pokoj.

„Trochu, ne moc dobře.“

„Vaše jméno se v jednom kuse někde objevuje.“

„Je dost nápadný,“ pokrčil rameny. „Hele, v tý době, o který mluvíme, bylo Kinnakee zatraceně rasistický město. Indiány tam nikdo neměl rád. Házeli na mě spoustu svinstva, který jsem neudělal. Bylo to ještě před Tancem s vlky, jestli chápete, jak to myslím. V tý ZPZ vždycky platilo VHI.“

„Co to je?“

„VHI. Všechno hodit na indiána. Přiznávám, byl jsem pořádnej hajzl. Nebyl jsem hodnej hošan. Ale po tý noci, po tom, co se stalo vaší rodině, jsem… no, vyděsilo mě to, nechal jsem toho všeho. Ne teda hned, ale asi po roce nebo tak nějak. Přestal jsem fetovat, přestal jsem věřit v ďábla. Přestat věřit v ďábla bylo těžší.“

„Vy jste vážně věřil v ďábla?“ zeptal se Lyle.

Pokrčil rameny. „No jasně. V něco věřit musíte, ne? Každej v něco věří.“

Já ne, pomyslela jsem si.

„Je to jako, no, když věříte, že v sobě máte sílu satana, tak ji v sobě fakticky máte,“ pokračoval Trey. „To už je ale dávno.“

„A co Diondra Wertznerová?“ otázala jsem se.

Odmlčel se, odvrátil se od nás, přešel ke kleci s králíčky a začal jednoho skrz dráty hladit nataženým prostředníkem.

„O co vám vlastně jde, Deb, totiž, Libby?“

„Pokouším se vypátrat Diondru Wertznerovou. Doslechla jsem se, že v čase těch vražd čekala s Benem dítě a po nich že zmizela. Někteří lidi tvrděj, že naposledy byla viděná ve vaší a Benově společnosti.“

„No jo, sakra, Diondra. Vždycky jsem věděl, že mi ta holka jednou zasadí ránu do vazu.“ Tentokrát se široce zazubil. „Páni, tahle Diondra. Nemám vůbec tušení, kde by mohla bejt, ale pořád utíkala z domova, ze všeho dělala drama. Utekla a její rodiče z toho udělali obrovskou aféru, vrátila se domů a všichni si chvíli hráli na šťastnou domácnost, pak rodiče udělali nějakou hovadinu   příšerně ji zanedbávali   a ona už zase potřebovala nějaký drama, tak něco provedla, znova utekla nebo tak. Nekonečnej televizní seriál. Počítám, že nakonec doopravdy práskla do bot a už jí nestálo za to vracet se domů. Zkusili jste telefonní seznam?“

„Policie ji vede jako pohřešovanou,“ konstatoval Lyle a opět se na mne podíval, aby se přesvědčil, jestli mi to nevadí. Nevadilo.

„Určitě se jí nic nestalo,“ prohlásil Trey. „Podle mýho názoru někde žije pod jednou z těch svejch potrhlejch přezdívek.“

„Potrhlejch přezdívek?“ opakovala jsem po něm a položila ruku na Lylovu paži na znamení, že má zůstat zticha.

„Nic zvláštního, byla to prostě jedna z těch holek, co by pořád chtěly bejt jiný než všechny ostatní. Jeden den mluvila s anglickým přízvukem a druhej zase s jižanským. Nikdy se nikomu nepředstavila svým skutečným jménem. Šla třeba do kosmetickýho salonu a udala falešný jméno, šla si objednat pizzu a udala falešný jméno. Prostě si ráda z lidí utahovala, znáte to, hrála si s nima. ,Já jsem Desiree z Dallasu, já jsem Alexis z Londýna.‘ Věčně uváděla, no, představovala se svým pornojménem, chápete?“

„Ona dělala porno?“ zeptala jsem se.

„Ale ne, myslím tu hru. Jak se jmenovalo vaše domácí zvířátko v dětství?“

Zírala jsem na něj.

„Jak se jmenovalo vaše domácí zvířátko v dětství?“ dožadoval se odpovědi.

Použila jsem jméno Dianiny mrtvé fenky: „Gracie.“

„A jak se jmenovala ulice, na který jste vyrůstala?“

„Okresní silnice číslo 2.“

Zasmál se. „No, tak to by nešlo. Mělo by to znít trochu bordelově, jako třeba Bambi Evergreenová nebo tak podobně. Diondra si říkala… Polly a dál… Palmová. Polly Palmová, co vy na to?“

„Myslíte, že je mrtvá?“

Pokrčil rameny.

„Myslíte, že to opravdu udělal Ben?“ vyptávala jsem se dál.

„Na to nemám žádnej názor. Nejspíš jo.“

Lyle náhle znervózněl, šil sebou ze strany na stranu, nataženým prstem mě dloubal do zad a snažil se mě nasměrovat ke dveřím.

„Tak tedy díky za váš čas,“ vyhrkl, a když jsem se na něj zamračila, oplatil mi stejně zamračeným pohledem. Jedna ze zářivek nad námi bzučivě zhasínala, znovu se rozsvěcela a zalévala nás nezdravě umělým světlem, zatímco králíčci skotačili na slámě. Trey rozzlobeně zvedl oči a zářivka přestala blikat, jako by jí vynadal.

„Hmm, můžu vám na sebe dát číslo pro případ, že byste si na něco vzpomněl?“ zeptala jsem se.

Trey s úsměvem zavrtěl hlavou. „Ne, díky.“

Pak se k nám obrátil zády. Když jsme kráčeli ke dveřím, hudba se zase hlasitě rozeřvala. Otočila jsem se ve chvíli, kdy venku zazněl první úder hromu, jedna polovina oblohy byla černá a druhá žlutá. Trey právě znovu vycházel z kanceláře, pozoroval nás s rukama svěšenýma podél těla a mezi králíčky za ním se strhla náhlá potyčka.

„Hej, Treyi, co vlastně má znamenat to ZPZ?“ zavolala jsem na něj.

„Zatracená prdel zakopaná, Libby. To je naše úžasný rodný město.“

Lyle seskočil ze schodů a běžel napřed. Třemi dlouhými kroky se ocitl u auta a zacloumal klikou, abych ho pustila dovnitř, takhonemhonemhonem.

Už předem naštvaná jsem zapadla do sedadla vedle něj. „Co se děje?“ vyjela jsem. Zaduněl hrom a poryv větru rozvířil pach mokrého štěrku.

„Nejdřív jeďte, ať jsme odtud pryč, hoďte sebou.“

„Rozkaz.“

Vyjela jsem z parkoviště a zamířila zpět ke Kansas City, zatímco déšť dosáhl zběsilé intenzity. Jeli jsme asi pět minut, když mi Lyle pokynul, abych zajela na krajnici, otočil se ke mně a vydechl: „Ach, můj bože.“

BEN DAY

3. LEDNA 1985

00.02

Zastavili před Diondřiným domem, kde se psi jako obvykle zuřivě rozštěkali, jako by ještě nikdy neviděli pickup, člověka či dokonce Diondru. Všichni tři se protáhli zadní brankou a došli k posuvným dveřím, kde Diondra Benovi a Treyovi přikázala, aby se zastavili a svlékli, protože jinak by z nich všude kapala krev. Prostě to ze sebe stáhněte, naházejte to na hromadu a pak to všechno spálíme.

Psi měli z Treye strach. Štěkali na něj, ale nepřibližovali se k němu   kdysi z toho bílého málem vymlátil duši a od té doby si od něj udržovali uctivý odstup. Trey si přetáhl košili přes záda, nepohodlným a namáhavým způsobem, jakým to dělávají chlapi ve filmu, a pak si začal s očima upřenýma na Diondru rozepínat džíny, jako by se spolu chystali souložit. Jako by to byla nějaká šílená předehra. Ben si stáhl košili stejným pohybem a vysoukal se z těch kožených kalhot, které už celé propotil, a psi se k němu v tu ránu vrhli, očichávali mu rozkrok a olizovali mu paže, jako by se ho chystali sežrat. Jednoho z nich odstrčil, položil mu dlaň na čumák a důkladně zatlačil, pes na něj však začal dorážet znovu, celý uslintaný a agresivní.

„Chce ti vykouřit ptáka, člověče,“ zachechtal se Trey. „Přijdeš si na svoje, kde se dá, co?“

„Ode mě se ničeho nedočká, takže si ho klidně může nechat vyhulit,“ štěkla Diondra a doprovodila svá slova naštvaným krouživým pohybem hlavy. Vytáhla ze spuštěných džínů nohy, na nichž hranice opálení ukazovala, kde by měly být spodní kalhotky, až na to, že tam žádné kalhotky nebyly, jen bílá kůže a černé chlupy, zježené jako zmáčená kočičí srst. Pak si stáhla svetr a stála tam jen v podprsence s nalitými ňadry, jejichž horní polovina byla pokrytá striemi.

„Co je?“ houkla na Bena.

„Nic, měla bys jít dovnitř.“

„Díky, jsi génius.“ Odkopla oblečení na hromadu a řekla Treyovi   nějak se jí podařilo dát jasně najevo, že mluví jen s Treyem  , že dojde pro trochu benzinu do zapalovače.

Trey kopancem poslal své džíny do středu hromady, zůstal stát v modrých boxerkách a sdělil Benovi, že ve zkoušce neobstál.

„Já to tak nevidím,“ zahuhlal Ben, když se však Trey zeptal cože?, jen zavrtěl hlavou. Jeden z psů už na něm spočíval celou vahou, tlapami se mu opíral o stehna a snažil se mu olizovat břicho, kde se nashromáždila zaschlá krev. „Koukej zmizet!“ okřikl ho Ben, a když pes znovu vyskočil přímo na něj, uhodil ho hřbetem ruky. Pes zavrčel, pak se k němu připojil i druhý a třetí se s vyceněnými zuby rozštěkal. Ben se nahý rozběhl zpět k domu, „běžte pryč,“ křičel na psy, ti však couvli, teprve když se vrátila Diondra.

„Psi respektujou sílu,“ utrousil Trey a s lehce ohrnutým rtem hleděl na Benovu nahotu. „Pěkně zrzavý chlupy.“

Popadl lahvičku benzinu, kterou přinesla Diondra, stále od velkého břicha dolů nahá a s pupíkem vyčnívajícím jako vztyčený palec. Nastříkal tekutinu na šatstvo, přičemž plechovku držel vedle penisu, jako by močil. Cvakl na jedné straně hromádky zapalovačem a PFÍÍÍÍÍÍ!   oděvy vzplály tak prudce, že musel Trey klopýtavě o dva dlouhé kroky couvnout a málem upadl. Bylo to poprvé, co ho Ben viděl vypadat hloupě. Diondra se odvrátila, jako by nechtěla Treye uvést do rozpaků tím, že to také viděla. To Bena rozesmutnilo víc než cokoli jiného, co se ten večer stalo: žena, kterou chce za svoji manželku, která porodí jeho dítě, dopřeje tuhle trochu důstojnosti někomu jinému, zato Benovi nikdy a za žádných okolností.

Bude ji muset nějak přimět, aby ho respektovala.

Zůstal tam trčet, u Diondry doma, a jen přihlížel, jak oba kouří další trávu. Bez kola se nemohl vrátit domů   byla prostě příliš velká zima, zima jako v márnici, už zase hustě sněžilo a v komíně skučel vítr. Pomyslel si, že jestli vypukne skutečná sněhová bouře, zbytek těch krav do rána umrzne, pokud s tím ten líný farmář něco neudělá. Dobře mu tak. Aspoň dostane lekci. Ben cítil, jak se v něm znovu vzdouvá silná vlna vzteku.

Všechny ty svině by měly dostat lekci. Všichni ti sráči, co jako by nikdy neměli žádné problémy, jako by životem jen hladce proplouvali   zatraceně, dokonce i Runner byl sice jen opilecký kretén, ale život k němu byl zjevně milosrdnější než k Benovi. Existovala spousta lidí, kteří by si zasloužili pořádnou lekci, zasloužili by si stejně jako Ben doopravdy pochopit, že člověk k ničemu nepřijde lehce a že i to, k čemu přijde, se většinou podělá.

Diondra omylem s koženými kalhotami spálila i jeho džíny, měl tedy na sobě její karmínové tepláky, velkou mikinu a tlusté bílé vlněné ponožky, které rozhodně chtěla vrátit, jak už mu dvakrát připomněla. Nacházeli se v oné bezcílné noční době, která následuje poté, co jste si odbyli hlavní událost večera, a Ben stále přemýšlel o tom, co to vlastně znamenalo, jestli se skutečně modlil k ďáblu a jestli začne cítit jeho sílu. Nebo jestli to všechno byla jen mystifikace, jedna z těch věcí, o nichž sami sobě namluvíte, že jim věříte   něco jako spiritistická tabulka nebo vražedný klaun v bílé dodávce. Uzavřeli všichni tři nahlas nevyslovenou dohodu, podle níž věřili, že skutečně obětovali satanovi, nebo to byla jen záminka k tomu, aby se totálně sjeli a provedli něco příšerného?

Měli toho s tím fetem radši hned na začátku nechat. Bylo to laciné svinstvo, to se dalo poznat podle toho, kolik bolesti působilo, dokonce i tráva jako by se s nimi prala a chtěla jim co nejvíc uškodit. A právě po laciném svinstvu lidé provádějí ty nejhorší věci.

Trey se pomalu propadl do bezvědomí při sledování televize. Nejdřív začal pomrkávat a pak pokyvovat hlavou   nahoru, dolů a znovu nahoru. Potom se sesul na bok a přestal vnímat.

Diondra oznámila, že se musí jít vyčurat, Ben tedy zůstal sedět sám v obývacím pokoji a přál si, aby byl doma. Představoval si své flanelové povlečení a viděl sám sebe, jak leží v posteli a telefonuje s Diondrou. Nikdy mu nevolala z domova a on sám měl kvůli jejím šíleným rodičům zakázáno jí tam volat. Vzala si tedy pokaždé cigarety a posadila se do telefonní budky u benzinové pumpy nebo v nákupním středisku. Byla to jediná věc, kterou pro něj dělala, a Ben měl radost, že kvůli němu podstupuje takové úsilí, doopravdy ho to těšilo. Možná se mu dokonce telefonování s Diondrou zamlouvalo víc, než když s ní mluvil tváří v tvář, poslední dobou se k němu totiž chovala vysloveně strašně, když byli spolu. Znovu pomyslel na krvácejícího býka a přál si, aby měl ještě v ruce pušku, to by se mu bylo líbilo, a pak slyšel, jak ho Diondra z ložnice volá jménem.

Zabočil za roh chodby a uviděl ji stát u třpytivě červeného telefonního záznamníku s hlavou nakloněnou na stranu. „Jsi v prdeli,“ utrousila jen a zmáčkla tlačítko.

„Ahoj, Dio, tady Megan. Jsem úplně hotová z tý aféry s Benem Dayem, slyšela jsi už o tom, že zprznil všechny ty malý holky? Ségra chodí do šestý třídy. Ta je díkybohu v pořádku, ale co je to za úchyla,proboha! Policajti už ho myslím sebrali. Ale určitě mi zavolej.“

Následovalo cvaknutí, zabzučení a ozval se další dívčí hlas, tentokrát hluboký a nosový: „Ahoj, Diondro, tady Jenny. Říkala jsem ti, že se Ben Day paktuje s ďáblem, už jsi slyšela to svinstvo? Hádám, že… no, že je na útěku před poldama. Slyšela jsem, že zejtra je kvůli tomu ve škole nějaká velká porada. Nevím, chtěla jsem se zeptat, jestli se tam chystáš.“

Diondra stála nad přístrojem, jako by ho chtěla rozdrtit, jako by to bylo živé zvíře, kterému by mohla nějak ublížit. Otočila se k Benovi a zaječela: „Co to kurva znamená?“ Celá zčervenala, od úst jí stříkaly sliny a Ben okamžitě přišel s nesprávnou odpovědí: „Asi bych měl jít domů.“

„Asi bys měl jít domů? Co to kurva znamená, Bene, co se to děje?“

„Já nevím, proto bych měl jít domů.“

„Ne, ne, ne, maminčin mazánku. Jsi zatracenej zkurvenej maminčin mazánek. Jak to myslíš, že půjdeš domů, počkáš tam na policii, necháš mě tady a sám se dáš zavřít do basy? Necháš mě tady sedět a čekat, až se vrátí domů můj zkurvenej táta? I se svým zkurveným dítětem, kterýho se nemůžu zbavit?“

„Tak co mám podle tebe udělat, Diondro?“ Domů. Nic jiného ho nenapadalo.

„Vypadneme dnes v noci pryč. Mám ještě asi dvě stovky v hotovosti z toho, co mi nechali rodiče. Kolik ty můžeš sehnat doma?“ Když Ben okamžitě neodpověděl, protože se jeho mozek zaobíral Krissi Catesovou a tím, zda je polibek něco, za co mohou člověka zatknout, kolik z toho všeho je pravda a jestli po něm skutečně jde policie, přešla Diondra k němu a vrazila mu důkladný políček. „Kolik máš doma peněz?“

„Nevím. Mám pár dolarů, co jsem si ušetřil, a máma obvykle mívá tak stovku, možná dvě stovky, který někde schovává. Jenže nevím kde.“

Diondra se lehce zhoupla, zavřela jedno oko a podívala se na budík. „Chodí tvoje máma pozdě spát, bude ještě vzhůru?“

„Jestli je tam policie, tak jo.“ Pokud tam policie nebyla, tak určitě spala, i kdyby byla strachy úplně bez sebe. V rodině se tradovalo jako obrovský vtip, že Patty nikdy neoslaví Nový rok, protože pokaždé usne už před půlnocí.

„Zajedeme tam, a když neuvidíme policejní auto, půjdeme dovnitř. Můžeš vzít peníze, sbalit si nějaký oblečení a pak odtud vypadneme.“

„A co bude dál?“

Diondra k němu přistoupila a pohladila ho po tváři, v níž ho dosud pálil její políček. Oční stíny měla z poloviny rozmazané po obličeji, přesto však pocítil nával   čeho, lásky? Síly? Něčeho. Jako přílivovou vlnu, pocit čehosi dobrého.

„Bene, bejby, jsem matka tvýho dítěte, je to tak?“ Přikývl, byť jen nepatrně. „Fajn, tak mě odvez pryč. Všechny nás odvez pryč. Bez tebe to nedokážu. Musíme zmizet. Zamíříme na západ. Můžeme se někde utábořit, přespávat v autě, nějak to zvládneme. Jinak půjdeš do vězení a mě táta zabije. Přinutí mě porodit to dítě a pak mě zabije. A ty přece nechceš, aby byl z našeho dítěte sirotek, že ne? Pokud to můžeme zařídit nějak jinak? Tak pojď.“

„Neudělal jsem to, co říkaly, myslím s těma holkama,“ zašeptal konečně Ben, zatímco se mu Diondra opřela o rameno a drobné pramínky vlasů se jí kroutily a stáčely mu do úst.

„Vždyť je to úplně jedno,“ zamumlala mu do hrudi.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Lyle na sedadle přímo nadskakoval. „Slyšela jste to, Libby? Prokristapána, slyšela jste to?“

„Co?“

„To Diondřino pornojméno, to, co údajně v jednom kuse používala, všimla jste si?“

„Polly Palmová, no a co?“

Lyle se široce usmíval a dlouhé zuby mu v temném autě zářily jasněji než celý zbytek těla.

„Libby, jaké jméno jste říkala, že má váš bratr vytetované na paži? Vzpomínáte na ta jména, co jsme procházeli? Molly, Sally a to, o kterém jsem říkal, že mi připadá jako pro fenku?“

„Ach bože.“

„Polly, že ano?“

„Ach bože,“ opakovala jsem.

„Chci říct, že to není náhoda, nemyslíte?“

Samozřejmě to nebyla náhoda. Každý, kdo má nějaké tajemství, je v neustálém pokušení ho prozradit. A Ben to udělal tímhle způsobem, takhle vzdával hold své tajné přítelkyni. Nemohl si však nechat vytetovat její pravé jméno, Slečna Pohřešovaná Diondra, a použil proto jméno, jímž si říkala, když si na někoho hrála. Představila jsem si, jak pyšně přejíždí prsty po nateklých čárách v ještě pálící kůži. Polly. Možná romantické gesto, možná pocta in memoriam.

„Zajímalo by mě, jak je to tetování staré,“ poznamenal Lyle.

„Zvlášť staré mi nepřipadalo,“ odpověděla jsem. „Bylo ještě, jak to mám říct, ostré, ani trochu zašlé.“

Lyle vytáhl laptop a balancoval s ním na kolenou, pevně stisknutých k sobě.

„No tak, dělej, připoj se.“

„Co to provádíte?“

„Nemyslím, že je Diondra mrtvá. Myslím, že někam utekla. A pokud byste se chtěla někde schovat a musela si vybrat jméno, nebyla byste v pokušení vybrat si nějaké, kterým jste si už dřív říkala, které zná jen pár vašich přátel, jako určitý svůj soukromý žert a možná i kousek… domova? Něco, co by si váš přítel mohl nechat vytetovat na paži a co by mu něco říkalo, něco permanentního, na co by se mohl dívat. Tak dělej!“ houkl na laptop.

Jeli jsme dalších dvacet minut a vystřídali několik silnic, než Lyle narazil na signál a začal ťukat do klávesnice do rytmu s deštěm; pokukovala jsem po displeji a snažila se nás při tom nezabít.

Když konečně vzhlédl, měl v tváři široký přihlouplý úsměv. „Libby,“ vydechl, „možná byste měla znova zastavit.“

Zajela jsem ke kraji silnice, byli jsme už skoro v Kansas City, tahač s návěsem za mnou ocenil moji lehkovážnost vyčítavým zatroubením a otřásl celým mým autem, když nás plnou rychlostí míjel.

Na displeji zářilo její jméno: Polly Palmová v Kearney, Missouri. Adresa a telefonní číslo, jako na dlani, jediná Polly Palmová nalezená v celé zemi s výjimkou nehtového studia ve Shreveportu.

„Vážně si musím zařídit internet,“ prohlásila jsem.

„Myslíte, že je to ona?“ zeptal se Lyle a hleděl na jméno, jako by se bál, že zmizí. „Musí to být ona, že ano?“

„Uvidíme.“ Vytáhla jsem mobil.

Ozvala se po čtvrtém zazvonění, zrovna když jsem se nadechovala, abych jí nechala vzkaz.

„To je Polly Palmová?“

„Ano.“ Měla půvabný hlas, plný cigaret a mléka.

„A co Diondra Wertznerová?“

Chvíle ticha. Cvaknutí.

„Našel byste mi, jak se k tomu domu dostanu, Lyle?“

Lyle chtěl jet se mnou, doopravdy chtěl jet se mnou, vážně si myslel, že by měl jet se mnou, já jsem si to však neuměla představit a prostě jsem ho tam nechtěla, takže jsem ho vysadila U Sáry. Snažil se nevypadat trucovitě, když jsem odjížděla, a musela jsem slíbit, že zavolám, jakmile od Diondry odjedu.

„Myslím to vážně, nezapomeňte,“ volal za mnou. „Smrtelně vážně!“ Zatroubila jsem na něj a odjela jsem. Pořád ještě za mnou něco křičel, když jsem zatáčela za roh.

Svírala jsem volant tak pevně, že jsem měla prsty celé ztuhlé; Kearney leželo dobrých pětačtyřicet minut severovýchodně od Kansas City a Diondřina adresa byla podle Lylových velice konkrétních instrukcí dalších patnáct minut od samotného města. Věděla jsem, že jsem blízko, když jsem začala narážet na všemožné cedule ukazující cestu na farmu Jesseho Jamese či k hrobu Jesseho Jamese. Přemýšlela jsem o tom, proč se Diondra rozhodla žít v rodném městě slavného psance, připadalo mi to jako něco, co bych udělala já sama. Minula jsem odbočku na Jamesovu farmu   byla jsem tam se základní školou, je to maličký studený domek, kde byl při překvapivém útoku zabit Jesseho mladší nevlastní bratr, a vzpomínám si, jak jsem si tehdy říkala: „Úplně jako náš dům.“ Pokračovala jsem dál po klikaté a holé silnici, nahoru a dolů pahorkovitým úsekem, z něhož jsem znovu vyjela do zemědělské krajiny, kde na velkých plochých parcelách stály zaprášené prkenné domy a na každém dvorku štěkal na řetěze připoutaný pes. Nikde se neobjevil jediný člověk, celá oblast se zdála být naprosto liduprázdná. Jen psi a pár koní a o kus dál sytě zelená linie lesa, který tu směl zůstat mezi domy a dálnicí.

Diondřin dům se objevil po dalších deseti minutách. Bylo to ošklivé a navíc nesouměrné stavení, které se naklánělo na jednu stranu jako naštvaná žena s vytrčeným bokem. Asi ten postoj potřebovalo, protože jinak se v podstatě nemělo vůbec čím pyšnit. Stálo daleko od silnice a vypadalo jako ubikace pro sezonní dělníky na nějaké větší farmě, žádný jiný dům tam však nebyl, jen několik akrů bahna na všech stranách, zvrásněných a hrbolatých, jako by země měla akné. A výhled na ten smutný pozůstatek lesa v dálce.

Jela jsem dlouhou prašnou příjezdovou cestou vedoucí k domu, předem jsem si dělala starosti, že by tam moje auto mohlo uváznout, a přemýšlela jsem o tom, co bych v takovém případě dělala.

Pozdně odpolední slunce vykouklo zpoza bouřkových mračen právě včas, aby mě oslnilo, když jsem zabouchla dveře auta a s pocitem chladu v žaludku zamířila k domu. Ve chvíli, kdy jsem docházela k přednímu schodišti, vystřelila zpod terasy veliká vačice a zasyčela na mě. Vyvedlo mě to z míry, ta špičatá bílá tlama a černé oči vypadaly jako něco, co už by mělo být mrtvé. A samice navíc bývají zákeřné potvory. Zaběhla do křoví, já jsem kopla do schodů, abych se ujistila, že tam nejsou žádné další, a až pak jsem po nich vyšla nahoru. Zmrzačená pravá noha mi šramotila ve vysoké botě. U dveří visel lapač snů, na němž se pohupovaly vyřezávané zvířecí zuby a pírka.

Podobně jako déšť provoní vzduch určitými pachy města, tady vyvolal vůni hlíny a hnoje. Vonělo to domovem, což nebylo správné.

Když jsem zaklepala na dveře, následovala dlouhá chvíle nehybného ticha, pak se ozvaly blížící se tiché kroky. Dveře se otevřely a stála v nich Diondra, rozhodně ne mrtvá. Dokonce se ani příliš nelišila od fotografií, které jsem viděla. Neměla už vlasy nakulmované do spirál, ale stále je nosila ve volných tmavých vlnách a stále si malovala černé oční linky, s nimiž se její oči zdály být šmolkově modré jako kousky cukroví. Řasenku měla nanesenou ve dvou vrstvách, takže její řasy připomínaly pavoučí nožky a zanechávaly na polštářcích pleti pod očima černé skvrny. Rty měla masité jako stydké pysky. Celý její obličej i tělo tvořily oblé křivky: růžové tváře s náznakem vyčnívajících čelistí, ňadra mírně překypující z podprsenky, pruh kůže lemující horní okraj džínů.

„Á,“ vydechla, když otevřela dveře, z nichž mě ovál proud teplého vzduchu. „Libby?“

„Ano.“

Vzala mi obličej do dlaní. „No sakra, Libby. Vždycky jsem věděla, že mě jednoho dne najdete. Chytrá holka.“ Objala mě a ještě mě chvíli držela. „Ahoj. Pojďte dál.“

Vešla jsem do kuchyně s malým kamrlíkem po jedné straně, což bylo uspořádání, které mi až příliš připomínalo vlastní ztracený domov. Prošly jsme krátkou chodbou. Po mé pravé ruce byly otevřené dveře do suterénu, odkud čišely závany chladného vzduchu. Nedbalost. Ocitly jsme se v obývacím pokoji s nízkým stropem, z popelníku na podlaze stoupaly kotouče dýmu, zdi byly zažloutlé a všechen nábytek vypadal omšele. U jedné stěny stál obrovský televizor, velký skoro jako sedačka pro dvě osoby.

„Byla byste tak laskavá a zula se, prosím, drahoušku?“ požádala mě Diondra a mávla rukou směrem ke koberci v obývacím pokoji, celému ulepenému a upatlanému. Všechno v domě bylo otlučené a potřísněné. Poblíž schodů ležela miniaturní hromádka psích výkalů. Diondra ji obratně překročila.

Vedla mě k pohovce a ve vzduchu za ní zůstávaly přinejmenším tři různé pachy: lak na vlasy s vůní hroznů, nějaká květinková pleťová voda a možná… sprej proti hmyzu? Na sobě měla blůzu s hlubokým výstřihem, vypasované džíny a laciné teenagerské šmuky. Patřila k těm ženám středního věku, které si myslí, že dokážou lidi kolem sebe oklamat.

Šla jsem za ní a chybělo mi těch pár centimetrů, které mi normálně přidávají podpatky, takže jsem se cítila jako malé děcko. Diondra ke mně byla natočená profilem, sledovala mě koutkem oka a já si všimla, že jí zpod horního rtu vyčnívá ostrý špičák.

„Tak jen pojďte, posaďte se,“ vyzvala mě a naklonila hlavu na stranu. „Kristepane, vy nezapřete, že jste Dayová, co? Ty ohnivý vlasy, ty jsem vždycky milovala.“

Jen co jsme se posadili, vběhli do pokoje tři pudlové a vylezli jí do klína. Nervózně jsem se na ně dívala.

„No sakra, vy jste doopravdy Dayová,“ zachechtala se krákoravě. „Ben byl taky vždycky ze psů celej nesvůj. Samozřejmě, ty potvory, co jsem mívala tehdy, byly větší než tihle drobečci.“ Nechala psy, aby jí olizovali prsty, až se jim růžové jazyky míhaly sem a tam. „Tak tedy, Libby,“ začala, jako by moje jméno i moje existence byly nějakým vtipem určeným jen pro její pobavení, „prozradil vám Ben, kde mě najdete? Povězte mi pravdu.“

„Našla jsem vás podle něčeho, co mi řekl Trey Teepano.“

„Trey? Ježíši. Jak jste se dostala k Treyi Teepanovi?“

„Má obchod s krmivem, je ve zlatých stránkách.“

„Obchod s krmivem. To bych do něj neřekla. Mimochodem, jak vypadá?“

Energicky jsem přikývla   vypadá skvěle   a až dodatečně jsem se zarazila. „Vy jste tu noc byla s Benem,“ řekla jsem pak.

„Hmm. To byla.“ Pátravě mi hleděla do obličeje, opatrná, ale zaujatá.

„Chci vědět, co se stalo.“

„Proč?“ opáčila.

„Proč?“

„Promiňte, slečno Libby, ale přišlo to všechno tak najednou. Ben vám snad něco pověděl? Totiž, co vás vedlo k tomu, že jste se mě rozhodla najít? Proč právě teď?“

„Protože si chci být jistá tím, co se stalo.“

„Ach, Libby. Áááách.“ Střelila po mně účastným pohledem. „Benovi nevadí, že sedí za to, co se tehdy v noci stalo. Chce si to odsedět. Tak ho nechte.“

„Zabil moji rodinu?“

„Proto jste tady?“

„Zabil Ben moji rodinu?“

Jen se na mne usmála a ty nezvrásněné rty zůstaly strnule sevřené.

„Potřebuju najít trochu klidu, Diondro, prosím. Tak mi to povězte.“

„Takže vám jde o klid, Libby? Myslíte, že až budete znát odpověď, najdete klid? Že když se to dozvíte, dá vás to nějak do pořádku? Vážně myslíte, že po tom, co se stalo, ještě můžete najít klid, drahoušku? Co byste řekla tomuhle? Místo abyste se vyptávala, co se vlastně stalo, se prostě smiřte s tím, že se to stalo. Dopřej mi klid ke smíření s tím, co nemohu změnit, tak se praví v modlitbě klidu. Ta mi hodně pomohla.“

„Jen to povězte, Diondro, prostě mi to povězte. Pak se s tím pokusím smířit.“

Slunce zapadalo, jeho paprsky na nás teď dopadaly zadním oknem a svou intenzitou mě nutily mrkat. Naklonila se ke mně a uchopila mě za obě ruce.

„Je mi to moc líto, Libby, ale já prostě nevím. Byla jsem tu noc s Benem. Chystali jsme se odjet pryč. Čekala jsem s ním dítě. Chtěli jsme utéct. Šel k sobě domů, aby si tam vzal nějaký peníze. Utekla hodina, pak dvě hodiny, tři. Myslela jsem, že ztratil nervy. Brečela jsem tak dlouho, až jsem konečně usnula. Druhej den ráno jsem slyšela, co se stalo. Nejdřív jsem myslela, že ho taky zabili. Pak jsem se dozvěděla, že ne, že je zatčenej a policie že si myslí, že je členem nějaký lóže satanistů   nějakýho klanu typu Charlese Mansona, po kterým pátraj. Čekala jsem, až někdo zaklepe na moje dveře, ale nic se nestalo. Uběhlo několik dnů a slyšela jsem, že Ben nemá alibi, o mně se ale vůbec nezmínil. Chránil mě.“

„Všechny ty roky.“

„Jo, všechny ty roky. Poldové se nikdy úplně nespokojili s tím, že to Ben všechno udělal sám. Chtěli ještě někoho. Líp by to vypadalo. Jenže Ben nikdy neřek ani slovo. Je to můj hrdina, zatraceně.“

„Takže nikdo neví, co se tehdy v noci stalo. A já to taky nikdy nezjistím.“ Cítila jsem zvláštní úlevu, když jsem to říkala nahlas. Možná toho už teď budu moct nechat. Když se to nikdy nemůžu dozvědět, už bych toho snad mohla nechat.

„Fakt myslím, že byste mohla najít trochu klidu, když se s tím smíříte. Myslím to vážně, Libby. Nemyslím, že to Ben udělal. Myslím, že chrání vašeho tátu, to je můj názor. Ale kdo ví? Hrozně nerada to říkám, ale ať se tehdy v noci stalo cokoli, Ben si zasloužil jít do vězení. Sám to dokonce připouští. Měl v sobě něco, co nemělo ve vnějším světě co dělat. Nějaký násilí. Ve vězení je na tom mnohem líp. Je tam úžasně oblíbenej. Dopisuje si se spoustou ženskejch a ty jsou do něj úplně paf. Každoročně dostává tucty nabídek k sňatku. Vždycky jednou za čas má dojem, že by se odtamtud chtěl dostat zpátky ven, ale doopravdy nechce.“

„Jak to víte?“

„Jsme pořád v kontaktu,“ štěkla, pak se ale sladce usmála. Oranžově žluté světlo zapadajícího slunce jí ozářilo bradu a oči se náhle ocitly ve tmě.

„Kde je to dítě, Diondro? To dítě, který jste čekala?“

„Tady jsem,“ odpověděla mi malá Dayová.

BEN DAY

3. LEDNA 1985

01.11

Ben otevřel dveře temného obývacího pokoje a pomyslel si: jsem doma. Jako hrdinný námořník, který se vrací po několikaměsíční plavbě. Málem zabouchl dveře Diondře před nosem   už mě nechytíš  , pak ji však pustil dovnitř. Protože měl strach, co by se stalo, kdyby to neudělal. Alespoň částečnou úlevou pro něj bylo, že s sebou neměli Treye. Nestál o to, aby Trey procházel jeho domovem a těmi svými ironickými poznámkami komentoval věci, o nichž Ben dobře věděl, že působí trapně.

Všichni už spali, celý dům se kolektivně nadechoval a zase vydechoval. Ben měl chuť probudit matku, silou vůle se ji snažil přimět, aby se s rozespalýma očima objevila za rohem v jednom z těch zámotků, co si vytvářela z šatstva, a zeptala se ho, kde u všech všudy byl, co ho to u všech všudy posedlo?

Ďábel. Posedl mě ďábel, mami.

Nechtěl s sebou Diondru nikam brát, ta se však držela za ním, z těla jí jako horečka sálal vztek a oči měla vykulené   pospěš si, pospěš si, začal tedy rychle procházet skříňky a pátrat po skrýších, kam jeho matka strkala hotové peníze. V první skříňce našel starou krabici obilných vloček, otevřel ji a spolykal tolik suchých lupínků, kolik dokázal; vločky se mu lepily na rty a na sliznici v krku, takže se zakuckal drobným dětským kašlem. Pak strčil do krabice celou ruku, nabral vloček plnou hrst, nacpal si je do úst, otevřel lednici, našel v ní plastovou nádobu s vyloupaným hráškem a nakrájenými kostkami mrkve zalitými trochou másla, vrazil do ní lžíci, přiložil si okraj nádoby ke rtům a začal si všechno hrnout do úst, až se mu hrášek kutálel po hrudi a padal na podlahu.

„Dělej!“ zasyčela Diondra. Pořád ještě měl na sobě její karmínové tepláky, zatímco ona si oblékla pěkné nové džíny, červený svetr a své oblíbené černé boty v pánském stylu, až na to, že měla tak velké nohy, že to ve skutečnosti byly normální pánské boty. Nerada to přiznávala a nyní jednou z těch bot netrpělivě podupávala. Dělej, dělej.

„Pojď do mýho pokoje,“ vyzval ji. „Tam určitě nějaký peníze mám. A taky dárek pro tebe.“ Diondra se při těch slovech rozjasnila   dokonce i v tomhle stavu, kdy stále pomrkávala, zavíraly se jí oči a potácela se pod vlivem narkotik a alkoholu, ji představa dárků přivedla na jiné myšlenky.

Zámek na dveřích jeho pokoje byl přeštípnutý a Ben pocítil nejprve vztek a vzápětí obavy. Máma, nebo policie? Ne že by uvnitř bylo co najít. Ale přesto. Otevřel dveře a rozsvítil, Diondra za sebou dveře zase zavřela a posadila se na postel. Něco říkala, mluvila a mluvila, ale Ben ji neposlouchal, jenže pak se rozplakala, takže přestal balit a položil se vedle ní. Odhrnul jí vlasy z obličeje, pohladil ji po břiše a snažil se ji utišit, pokoušel se mumlat konejšivá ujištění o tom, jak skvělý život spolu povedou, a další podobné lži. Trvalo dobré půl hodiny, než se zklidnila. A přitom to byla ona, kdo na něj hartusil, aby si pospíšil. Klasika.

Znovu vstal, podíval se na hodiny a pomyslel si, že pokud chtějí doopravdy utéct, měli by co nejrychleji vypadnout. Dveře se na malou štěrbinku pootevřely a on se ani nezastavil, aby je zavřel, chtěl, aby zůstaly otevřené, protože nebezpečí ho nutilo k většímu spěchu. Naházel si do sportovní brašny džíny a svetry a přihodil k nim sešit plný dívčích jmen, která se mu líbila pro očekávané dítě   pořád ještě byl přesvědčený, že Krissi Dayová je nejhezčí, bylo to dobré jméno, Krissi Dayová. Krissi Patricia Dayová nebo možná podle Diany, Krissi Diana Dayová. Líbilo se mu to, protože kamarádky by jí pak mohly říkat D-Day, a to by bylo cool. Ještě ovšem musel přesvědčit Diondru, ta totiž všechna jím navrhovaná jména považovala za příliš obyčejná. Chtěla něco jako Ambrosia, Calliope nebo Nightingale.

Se sportovní brašnou přehozenou přes rameno sáhl do zadního koutku zásuvky svého stolu a vytáhl tajnou finanční rezervu. Při různých příležitostech tam strkal pětidolarovky nebo desetidolarovky a přesvědčil sám sebe, že tam má tři nebo čtyři stovky dolarů, teď však viděl, že to není dohromady ani stovka. Nacpal si bankovky do kapsy, spustil se na všechny čtyři, nakoukl pod postel a zjistil, že místo tašky s oblečením je tam jen holá podlaha. Oblečení pro jeho dceru zmizelo.

„Kde je můj dárek?“ ozvala se Diondra hrdelním hlasem, protože ležela natažená na zádech s břichem agresivně namířeným vzhůru jako vytrčený prostředník.

Ben zvedl hlavu, pohlédl na ni, na rozmazanou rtěnku a rozteklé černé šmouhy pod očima, a pomyslel si, že vypadá jako obluda. „Nemůžu ho najít,“ postěžoval si.

„Co tím chceš říct, že ho nemůžeš najít?“

„Prostě nemůžu, někdo tady byl.“

Oba stáli v záři jediné jeho žárovky a nevěděli, co by si měli dál počít.

„Myslíš, že to byla některá z tvejch sester?“

„Možná. Michelle tady v jednom kuse čenichá. A navíc tu není ani tolik peněz, kolik jsem myslel, že mám.“

Diondra se posadila a přidržovala si břicho, což nikdy nečinila láskyplným či starostlivým gestem. Svírala je, jako by to bylo těžké břímě a on byl příliš velký idiot, než aby se nabídl, že je ponese. Přesně tak je držela i teď, mířila jím na něj a brebentila: „Jsi otec tohohle zatracenýho děcka, tak rychle koukej něco vymyslet, tys mě přived do jinýho stavu, tak s tím teď něco udělej. Jsem v tom už skoro sedm měsíců, každým dnem se může stát, že porodím, a ty“

U dveří se něco mihlo, jen nepatrně tam zavlála noční košile, a pak se objevila vytrčená noha pokoušející se udržet rovnováhu. Náhodné naražení do dveří, které se rozlétly dokořán. Michelle postávala na chodbě a snažila se potají poslouchat, pak se však naklonila příliš daleko a objevil se celý její obličej, kulatý jako měsíček, a velké brýle, v nichž se odrážely dva čtverce světla. Držela svůj nový deníček a z koutku úst jí stékal drobný pramínek inkoustu.

Přelétla pohledem od Bena k Diondře a pak se významně zahleděla na Diondřino břicho. „Ben zbouchnul svoji holku,“ konstatovala. „Já to věděla!“

Ben jí neviděl do očí, viděl jen světlo v brýlích a úsměv pod nimi.

„Pověděl jsi to mámě?“ zeptala se Michelle vítězoslavným, provokativním tónem. „Mám jí to jít povědět já?“

Ben se po ní chystal hmátnout a s nějakou vlastní hrozbou ji strčit zpátky do postele, Diondra po ní ovšem skočila dřív. Michelle se pokusila doběhnout ke dveřím, Diondra ji však popadla za vlasy, za ty dlouhé hnědé vlasy, a strhla ji na podlahu, Michelle těžce dopadla na zadek a Diondra šeptala ani slovo, ty malá píčo, ani jediný zasraný slovo, a pak se jí Michelle vykroutila, nohama v trepkách se odrazila od zdi a Diondře zůstal v hrsti jen chomáč jejích vlasů, odhodila ho na zem a rozběhla se za Michelle, a kdyby jen byla Michelle zamířila do mámina pokoje, mohlo být všechno v pořádku, máma by se byla o všechno postarala, jenže místo toho vběhla rovnou do vlastního pokoje, do dívčí ložnice, a Diondra ji tam následovala, Ben se držel za ní a šeptal Diondro, nech toho, Diondro, vykašli se na to. Jenže Diondra se na to nehodlala vykašlat, došla až k Michellině posteli, kde se Michelle krčila ke zdi a kňučela, za jednu nohu ji strhla dolů, rozplácla ji na postel a posadila se na ni, Tak ty chceš všem vyzvonit, že jsem těhotná, to máš v plánu, to je jeden z těch tvejch malejch podrazů, z těch tvejch zasranejch malejch tajemství, co prodáváš po padesáti centech, chceš to povědět mamince, hádej, co jsem se dozvěděla? Tak to asi nepůjde, ty mrňavej hajzlíku, proč je celá tahle famílie tak pitomá, a ovinula ruce kolem Michellina hrdla, Michelliny nohy zastrčené v trepkách, které měly vypadat jako štěněčí tlapky, sebou mrskaly nahoru a dolů, Ben se na ně jaksi nezúčastněně díval a v duchu si říkal, že skutečně vypadají jako štěněčí tlapky, a pak se Debby pomalu probudila ze svého mrtvolného spánku, takže Ben zavřel dveře, místo aby je otevřel dokořán a zavolal mámu, chtěl, aby všude zůstalo ticho, instinkt mu neradil nic jiného, než aby se držel původního plánu, jímž bylo nikoho neprobudit, a pokoušel se Diondře domluvit, myslel si, že pak bude všechno v pořádku, Diondro, Diondro, uklidni se, ona nic nepoví, pusť ji, a Diondra se nakláněla ještě níž k Michellinu krku, nestojím o to, abych si musela celej život dávat bacha na tuhle malou mrchu, Michelle škrábala, pak Diondru bodla do ruky svým perem, zaleskla se krev a Diondra ji s překvapeným výrazem na okamžik pustila, tvářila se, jako by tomu prostě nemohla uvěřit, a Michelle se naklonila na jednu stranu a lapala po dechu, jenže Diondra ji znovu popadla za krk a Ben položil Diondře ruce na ramena, aby ji od ní odtáhl, místo toho je tam však jen nechal volně ležet.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Malá Dayová byla štíhlá, téměř vysoká, a když vešla do pokoje, ukázala mi obličej, který doslova patřil mně. Měla i naše zrzavé vlasy, sice obarvené nahnědo, ale u kořínků jí prosvítala rudá barva stejně jako ještě před několika dny mně. Výšku musela zdědit po Diondře, ale obličej jednoznačně patřil do naší rodiny, ke mně, k Benovi i k mé mámě. Chvíli na mne ohromeně zírala a pak zavrtěla hlavou.

„Promiňte, to bylo fakt zvláštní,“ omlouvala se s ruměncem ve tváři. Pleť měla pokropenou našimi rodinnými pihami. „Nevěděla jsem to. Totiž, nejspíš to dá rozum, že jsme si tak podobný, ale stejně. Páni.“ Pohlédla na matku, pak znovu na mne, na moje ruce, na vlastní ruce, na můj chybějící prst. „Já jsem Crystal. Jsem vaše neteř.“

Pomyslela jsem si, že bych ji měla obejmout, a měla jsem chuť to udělat. Potřásly jsme si rukama.

Crystal postávala kousek od nás, obtáčela paže kolem sebe, jako by z nich chtěla uplést cop, a neustále po mně koutkem oka pokukovala, asi jako když se na sebe díváte do skla výkladní skříně obchodu, kolem něhož kráčíte, a snažíte se zachytit svůj odraz, aniž by si toho někdo všiml.

„Říkala jsem ti, že jestli se to má stát, stane se to, zlatíčko,“ prohlásila Diondra. „A už je to tady. Tak pojď sem a posaď se k nám.“

Dívka se líně přitulila k matce, vmáčkla se pod její nataženou paži a tváří spočinula na jejím rameni. Diondra si pohrávala s pramenem rudých a hnědých vlasů a Crystal mě z této své pozice pozorovala. Chráněná.

„Nechce se mi věřit, že jsem se s vámi konečně seznámila,“ promluvila. „Nikdy jsem se s vámi neměla setkat. Vždyť víte, moje existence je tajemství.“ Zvedla oči k matce. „Jsem plodem tajný lásky, že jo?“

„Přesně tak,“ přitakala Diondra.

To tedy znamenalo, že dívka ví, co je zač, co byli zač Dayovi, a také že ví, že jejím otcem byl Ben Day. Ohromilo mě, že se Diondra odvážila dceři všechny tyhle informace dát a věřila, že její tajemství zachová a nevyhledá mě. Bylo by mě zajímalo, jak dlouho už to Crystal ví, jestli někdy projela kolem mého domu, jen aby se na něj podívala, jen aby ho viděla. A bylo by mě zajímalo, proč Diondra dceři přiznala tak strašlivou pravdu, ačkoli to v podstatě nemusela dělat.

Diondra zjevně pochopila, o čem přemýšlím. „To je v pořádku,“ ubezpečila mě. „Crystal ví o všem, co se stalo. Říkám jí úplně všechno. Jsme nejlepší kamarádky.“

Její dcera přikývla. „Mám dokonce malý album, kde mám všechny vaše fotografie. Tedy co jsem si vystříhala z časopisů a tak podobně. Takový falešný rodinný album. Vždycky jsem si přála setkat se s váma. Měla bych vám říkat teto Libby? Není to divný? Mně to přijde hrozně divný.“

Nenapadalo mě, co bych na to řekla. Cítila jsem pouze úlevu. Dayovi přece jen ještě nebyli na vymření. Naopak vzkvétali v podobě téhle hezké vysoké dívky, která vypadala jako já, měla však všechny prsty na nohou i na rukou a neměla můj hororový mozek. Na jazyk se mi drala záplava všetečných otázek: Má špatný zrak jako Michelle? Je alergická na jahody jako moje máma? Má sladkou krev jako Debby, žerou ji také zaživa komáři a páchne celé léto repelentem? Má sklon k záchvatům vzteku jako já, nebo je odtažitá jako Ben? Je manipulativní a nestydatá jako Runner? Jaká je, jak se chová, povězte mi, v jak mnoha směrech se podobá Dayovým, a připomeňte mi, jací jsme byli.

„Taky jsem četla vaši knihu,“ dodala Crystal. „Zcela nový den. Je vážně dobrá. Měla jsem hroznou chuť někomu říct, že vás znám, protože, no, víte, byla jsem na to pyšná.“ Hlas měla melodický jako tón flétny, jako by neustále byla na pokraji smíchu.

„Hmm, díky.“

„Jste v pořádku, Libby?“ zeptala se Diondra.

„Jo, snad jo. Jen nejspíš pořád ještě nechápu, proč se po tak dlouhý době ještě schováváte. Proč pořád Bena nutíte přísahat, že vás nezná. Předpokládám totiž, že svoji dceru nikdy ani neviděl.“

Crystal na potvrzení mých slov zavrtěla hlavou. „Moc ráda bych s ním ale někdy mluvila. Je to můj hrdina. Všechny ty roky chrání mámu i mě.“

„Vážně potřebujeme, abyste si tohle naše tajemství nechala pro sebe, Libby,“ přidala se k ní Diondra. „A doopravdy doufáme, že to pro nás uděláte. Nemůžu riskovat, že mě budou považovat za spoluviníka nebo tak něco. To riskovat nemůžu. Kvůli Crystal.“

„Já prostě nemyslím, že je nutný takhle“

„Prosím,“ skočila mi do řeči Crystal. Nezvýšila hlas, ale znělo to naléhavě. „Prosím. Vážně bych nesnesla představu, že můžou každou minutou přijít a mámu mi někam odvést. Je to opravdu moje nejlepší kamarádka.“

Tvrdily to obě. Málem jsem protočila oči v sloup, ale viděla jsem, že dívka má slzy na krajíčku. Doopravdy se tedy bála toho strašidla, které Diondra vytvořila, těch pomstychtivých policejních bubáků, kteří by k nim mohli vrazit a maminku odvést. Samozřejmě, že byla Diondra její nejlepší kamarádka. Všechny ty roky strávily v kokonu pro dvě osoby. V utajení. Musíme zachovat mámino tajemství.

„Takže jste utekla a rodině jste se nikdy neozvala?“

„Odjela jsem přesně v době, kdy to na mně začalo být doopravdy vidět,“ vysvětlovala Diondra. „Moji rodiče byli maniaci. Byla jsem šťastná, že jsem se jich zbavila. To dítě bylo jen naše tajemství, Benovo a moje.“

Tajemství v Dayovic domácnosti. Jak neobvyklé. Michelle konečně promeškala sólokapra.

„Usmíváte se,“ poznamenala Crystal s podobným drobným úsměvem na rtech.

„Cha, jen jsem si říkala, jak nadšeně by byla tuhle novinku uvítala moje sestra Michelle. Milovala dramata.“

Zatvářily se, jako bych jim dala políček.

„Nechci to zlehčovat, promiňte,“ omlouvala jsem se.

„Ale ne, ne, s tím si nelamte hlavu,“ uklidňovala mě Diondra. Všechny tři jsme se po sobě dívaly a neklidně jsme vrtěly prsty, rukama i nohama. Mlčení prolomila Diondra: „Nechcete zůstat na večeři, Libby?“

Předložila mi přesolené dušené maso, které jsem se snažila spolykat, a spoustu růžového vína z krabice, která jako by neměla dno. Neusrkávaly jsme, ale pily. Ženské podle mého gusta. Povídaly jsme si o hloupostech, vyprávěly si historky o mém bratrovi a Crystal mě zahrnovala otázkami, jimiž mě vyváděla z míry, protože jsem je nedokázala zodpovědět: Měl Ben rád rockovou, nebo klasickou hudbu? Četl hodně? Netrpěl cukrovkou, ona má totiž problémy s nízkou hladinou cukru v krvi? A co její babička Patty, jaká ta byla?

„Chtěla bych je poznat, jako, však víte, jako lidi. Ne jako oběti,“ prohlásila s dobře míněnou plytkostí nedávno dvacetiletých.

Omluvila jsem se a šla jsem do koupelny, potřebovala jsem na chvilku utéct před vzpomínkami, před tou dívkou i před Diondrou. Uvědomovala jsem si, že už nemám nikoho dalšího, s kým bych si ještě promluvila, že jsem dospěla ke konci a teď že se budu muset obloukem vrátit zpět a začít znovu přemýšlet o Runnerovi. Koupelna byla stejně nechutná jako zbytek domu, stěny byly poseté plísní, toaleta neustále protékala a podlaha kolem odpadkového koše byla plná zmačkaných kusů toaletního papíru s otisky rtěnky. Poprvé jsem se v domě ocitla sama a neodolala jsem nutkání rozhlédnout se po nějakém suvenýru. Na nádržce klozetu stála smaltovaná červená vázička, nevzala jsem si však s sebou kabelku. Potřebovala jsem něco malého. Otevřela jsem skříňku s léky a našla několik lahviček s léky na předpis, nadepsaných na etiketě jménem Polly Palmová. Prášky na spaní, sedativa a něco proti alergii. Vzala jsem si pár tablet paracetamolu a pak jsem strčila do kapsy světle růžovou rtěnku a teploměr. Ten mi udělal obrovskou radost, protože by mě v životě nenapadlo si teploměr koupit, vždycky jsem ho ale toužila mít. Když zůstanu ležet v posteli, je dobré vědět, jestli jsem nemocná nebo jen líná.

Když jsem se vrátila ke stolu, seděla Crystal s jednou nohou zdviženou na své židli a s bradou opřenou o koleno. „Mám ještě další otázky,“ oznámila a flétna v jejím hlase zatrylkovala.

„Pravděpodobně nebudu znát odpovědi,“ kontrovala jsem a snažila jsem se ji odradit. „Byla jsem ještě hrozně malá, když se to stalo. Chci říct, že jsem spoustu věcí o svý rodině zapomněla, než jsem začala mluvit s Benem.“

„Nemáte alba s fotkama?“ zeptala se Crystal.

„Mám. Na dlouho jsem je ale odložila, nechala jsem je zabalený v krabicích.“

„Příliš bolestný,“ dodala Crystal tlumeným hlasem.

„Takže zatím jsem sotva začala ty krabice procházet   alba s fotkama, ročenky a spoustu dalších starejch zbytečností.“

„Co třeba?“ zajímala se Diondra a rozmačkala vidličkou pár kuliček hrášku jako znuděný puberťák.

„No, prakticky polovina z toho byly Michelliny krámy,“ vysvětlovala jsem a těšilo mě, že alespoň na nějakou otázku můžu dát jasnou odpověď.

„Myslíte jako hračky?“ opáčila Crystal a pohrávala si s lemem sukně.

„Ne, myslím spíš poznámky a hlouposti. Deníky. Michelle si úplně všechno zapisovala. Když viděla učitele dělat něco, co jí přišlo divný, honem s tím do deníčku, když měla dojem, že máma některý z nás nadržuje, honem s tím do deníčku, když se pohádala s nejlepší kamarádkou kvůli klukovi, co se jim oběma líbil, honem s tím“

„-oddu Delhuntovi,“ zamumlala Crystal a přikývla. Hlasitě spolkla další hlt vína.

„do deníčku,“ pokračovala jsem, jako bych ji neslyšela. Ale slyšela jsem ji. Skutečně řekla Toddu Delhuntovi? Byl to Todd Delhunt, ale sama bych si na to jméno nikdy nevzpomněla, kvůli malému Toddu Delhuntovi se Michelle tak hrozně pohádala. Stalo se to přesně o Vánocích, jen pár dnů před vraždami, vzpomínám si, jak byla na Boží hod celé dopoledne naštvaná a zuřivě psala do nového deníčku. Jenže… Todd Delhunt, jak to, že  ?

„Vy jste Michelle znala?“ zeptala jsem se Diondry a mozek mi stále pracoval na plné obrátky.

„Nijak zvlášť,“ odpověděla Diondra. „Vlastně vůbec ne,“ dodala a v tu chvíli mi začala připomínat Bena, když předstíral, že nezná ji.

„Teď se musím jít vyčurat já,“ oznámila Crystal a dopila zbytek svého vína.

„Takže,“ začala jsem a zarazila se. O tom, že se Michelle zakoukala do Todda Delhunta, nemohla Crystal vědět, leda že by… Leda že by četla Michellin deník. Ten, který dostala o Vánocích, aby mohla začít rok 1985. Předpokládala jsem, že žádný z jejích deníků nechybí, protože rok 1984 byl nedotčený, na rok 1985 jsem si však ani nevzpomněla. Na Michellin nový deník, pouhých devět dnů jejích myšlenek   z toho Crystal citovala. Četla deník mé mrtvé  

Koutkem oka jsem po své pravé ruce zahlédla záblesk kovu v okamžiku, kdy mě Crystal s ústy roztaženými ve ztuhlém úsměvu udeřila do spánku starou žehličkou.

PATTY DAYOVÁ

3. LEDNA 1985

02.03

Patty se dokonce podařilo usnout, což bylo absolutně směšné; probudila se dvě minuty po druhé hodině ranní, vyhrabala se zpod Libby a vyšla na chodbu. V ložnici u děvčat něco šelestilo a skřípěla tam něčí postel. Michelle i Debby spávaly tvrdě, ale nadělaly při tom dost hluku   shazovaly ze sebe přikrývky a mluvily ze spaní. Prošla kolem Benova pokoje, kde se ještě svítilo od té chvíle, kdy se tam vloupala. Byla by se tam chvíli zdržela, ale měla zpoždění a Calvin Diehl nevypadal, že by na ni byl ochoten dlouho čekat.

Bene, chlapečku můj.

Nemít čas bylo lepší. Došla ke dveřím, a místo aby si dělala starosti kvůli zimě, vzpomněla si na oceán, na ten jediný výlet do Texasu, když byla mladá holka. Představila si sebe samotnou natřenou olejem a opékající se na slunci; zalila ji voda a na rtech pocítila sůl. Slunce.

Otevřela dveře, nůž se jí zabořil do prsou, zlomila se v pase a zhroutila do náručí muže, který jí šeptal do ucha Jen klid, tak za třicet vteřin bude po všem, jen mě nechte bodnout ještě jednou, abychom si byli jistí, odstrčil ji od sebe, připadala si jako baletka v záklonu v objetí partnera, a pak cítila, jak se jí nůž v hrudi otáčí, nezasáhl jí srdce, měl přece zasáhnout srdce, cítila, jak se v ní ocel pohybuje, a muž k ní shlížel s laskavým výrazem v obličeji, připravoval se k dalšímu úderu, pak jí však pohlédl přes rameno a jeho laskavá tvář se náhle zrůznila, knír se mu roztřásl  

„Co to sakra je?“

A Patty jen nepatrně pootočila hlavu, pohlédla zpátky do domu a viděla tam stát Debby v levandulově modré noční košili, copy měla zkřivené ze spánku, jedna bílá stuha jí povolená visela na paži, a křičelaMami, oni ubližujou Michelle! Vůbec si nevšimla, že mamince také někdo ubližuje, plně se soustředila jen na svoje sdělení Dělej, mami, pojď! a jediné, co Patty napadlo, bylo: to sis vybrala chvilku na zlý sen. A pak: zavři ty dveře. Krev jí stékala na nohy, a když se pokusila zavřít dveře, aby ji Debby neviděla, muž je naopak rozrazil dokořán a zařval Krucikrucikruuuuuciiiii! Zaburácel to Patty přímo do ucha, cítila, že se snaží vytáhnout jí nůž z hrudi, a uvědomila si, co to znamená, že chce Debby, tenhle muž, který říkal, že nikdo nic nesmí vědět, nikdo ho nesmí vidět, chce, aby Debby doprovodila Patty, pevně tedy jednou rukou chytila střenku nože a zatlačila si ho hlouběji do těla, muž dál něco hulákal, až konečně nůž pustil, kopnutím rozrazil dveře a vběhl dovnitř, a jak Patty padala k zemi, viděla, jak se shýbá pro sekeru, pro tu sekeru, kterou Michelle nechala opřenou u dveří, a Debby se rozběhla k matce, běžela mamince na pomoc, a Patty zaječela Uteč! A Debby ztuhla, zavřeštěla, pozvracela se, klouzavě se na dlaždicích otočila a dala se na útěk opačným směrem, dostala se až na konec chodby a právě zatáčela za roh, muž jí však byl těsně v patách a zvedal sekeru nad hlavu, a pak Patty viděla, jak sekera slétla dolů, a vyškrábala se na nohy, vrávorala jako opilá, na jedno oko neviděla a pohybovala se jako ve zlém snu, kde vám sice nohy rychle kmitají, ale vůbec se přitom nehýbete, křičela utíkej, utíkej, utíkej, zabočila za roh a uviděla na podlaze ležet Debby s krvavými křídly a muž teď byl vzteky bez sebe, mokré oči mu zářily, Proč jste mě donutila tohle udělat? zařval a otočil se, jako by chtěl odejít, Patty proběhla kolem něj a zvedla Debby, která udělala několik kolébavých krůčků, jako by byla malé tlusté batole, a byla doopravdy ošklivě zřízená, její paže, její slaďoučká ruka, To bude dobrý, děťátko, budeš v pořádku, nůž vyklouzl Patty z rány a s rachotem spadl na podlahu, krev z ní s každým pulzem tryskala rychleji a muž se vrátil, tentokrát s brokovnicí. S Pattyinou brokovnicí, kterou tak pečlivě položila v předním pokoji na krbovou římsu, kam na ni děvčata nedosáhla. Namířil na ni, když se snažila stoupnout si před Debby, protože ta nesměla zemřít.

Muž natáhl kohoutek a Patty měla čas na jednu poslední myšlenku: Kéž bych, kéž bych, kéž bych to mohla vzít zpátky.

A pak jí s hlasitým svistem, jako když letní vzduch prolétne okénkem auta, výstřel utrhl polovinu hlavy.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

„Promiň, mami,“ omlouvala se Crystal. Byla jsem napůl slepá, viděla jsem jen ohnivě oranžovou barvu, jako když se zavřenýma očima vzhlížíte ke slunci. Na okamžik se mi v zorném poli objevilo pár záblesků scény z kuchyně, hned však zase zmizely. Tvář mě pálila a cítila jsem, jak z ní bolest vystřeluje rovnou do páteře a dál až do nohou. Ležela jsem na břiše na podlaze a Diondra na mně seděla. Cítila jsem   prozrazoval ji ten pach repelentu  , jak na mně balancuje.

„Ach, bože, podělala jsem to.“

„To je v pohodě, holčičko, jen mi přines tu pistoli.“

Slyšela jsem, jak Crystaliny nohy zadupaly na schodech, a pak mě Diondra převrátila na záda a popadla mě za krk. Chtěla jsem, aby mi začala nadávat, aby něco ječela, ale zůstala zticha a jen těžce, ale klidně oddechovala. Do krku se mi zabořily její prsty. Krční tepna mi nejprve poskočila a pak jí začala tepat do palce. Pořád jsem nic neviděla, jen jsem cítila blížící se smrt. Věděla jsem, že umírám, tep se mi nejprve zrychlil a pak naopak nepřirozeně zpomalil. Diondra mi koleny tlačila paže k zemi, takže jsem jimi nemohla ani hnout, mohla jsem jen podkluzujícíma nohama kopat do podlahy. Funěla mi do obličeje, cítila jsem horkost jejího dechu a představovala si námahou pootevřená ústa. Ano, správně, přesně jsem věděla, kde má ústa. Vší silou jsem se pod ní vzepjala, přetočila jsem se, vykroutila paže z jejího sevření a udeřila jsem ji pěstí do obličeje.

Něco jsem zasáhla a vložila jsem do úderu dostatečnou sílu, takže ze mne na okamžik sklouzla, ozvalo se jen tiché zapraštění nějaké kůstky, stačilo to však k tomu, aby mě celá pěst zabrněla, a pak už jsem se vlekla po podlaze, pokoušela se nahmatat židli, pokoušela se sakra něco vidět, když vtom mě její ruce chytily za kotník. Tentokrát ne, zlatíčko, a držela mě za nohu v ponožce, byla to však moje pravá noha, ta s chybějícími prsty, takže se jí hůř držela, protože ponožky mi na ni nikdy úplně nepadly, a náhle jsem stála, ponožku jsem jí nechala v ruce, a Crystal se pořád ještě neobjevila, nepřinesla žádnou pistoli, tak jsem se rozběhla do zadní části domu, jenže jsem neviděla, nedokázala jsem udržet přímý směr, zavrávorala jsem, smýklo to se mnou doprava do těch pootevřených dveří a zřítila jsem se hlavou napřed do sklepního chladu, zplihla jsem jako malé děcko a nekladla odpor, což je ten správný způsob, jak padat, a když jsem se skutálela až dolů, hned jsem zase vyskočila do vlhkého pachu zatuchliny. Vidění se mi vracelo přerušovaně jako stará blikající televize   obraz naskakoval a zase mizel   a po chvíli jsem matně rozeznala Diondřin stín váhavě stojící v obdélníku světla nad schody. Pak za mnou zabouchla dveře.

Slyšela jsem je nahoře nad sebou, Crystal se právě vrátila. „Budeme ji muset“

„No   teď už budeme muset.“

„Nechce se mi věřit, že jsem… prostě mi to uteklo, taková pitomost…“

Pobíhala jsem po sklepě kolem dokola a snažila se najít cestu ven: tři betonové stěny a čtvrtá stěna vzadu zarovnaná skoro až ke stropu různým harampádím. Diondra a Crystal si se mnou vůbec nelámaly hlavu, slyšela jsem, jak se spolu nahoře domlouvají, zatímco jsem se hrabala v té hromadě krámů a hledala nějakou skrýš nebo alespoň něco, co bych mohla použít jako zbraň.

„neví, co se doopravdy stalo, aspoň ne jistě“

Otevřela jsem truhlu, do níž jsem se mohla schovat, v níž jsem mohla i zemřít.

„ví, není pitomá“

Začala jsem to haraburdí odhazovat stranou, starý věšák, dvě kola k bicyklu, a hromada se s každým předmětem, který jsem z ní vytáhla, přesouvala.

„já to udělám, byla to moje chyba“

Narazila jsem na horu starých krabic, sesedlých podobně jako ty moje doma pod schody. Odstrčila jsem je stranou a vypadlo na mne staré skákadlo, příliš těžké na to, abych jím mávala jako holí.

„já to udělám, to je v pohodě“

Hlasy se střídaly: rozzlobený   provinilý   rozzlobený   provinilý   rozhodný.

Sklep byl rozlehlejší než samotný dům, solidní středozápadní sklep koncipovaný tak, aby odolal tornádům, určený k uskladnění zeleniny, hluboký a špinavý. Vytahovala jsem tu veteš, prohrabávala jsem se dál, a když jsem se nasoukala za masivní skříň, našla jsem staré dveře. Za nimi se objevila celá další místnost, teprve tam byl ten opravdový tornádový úkryt, a ano, byla to slepá ulička, ale neměla jsem čas přemýšlet, musela jsem pokračovat, protože sklep za mnou už zalévalo světlo, Diondra a Crystal přicházely a já jsem za sebou zavřela dveře a vešla do úzké místnosti, kde byly uskladněné další věci   staré gramofony, kolébka, minilednička, všechno narovnané u stěn, mezi nimiž jsem nemohla ustupovat dál než nějakých dalších šest metrů, za sebou jsem slyšela, jak se přede dveřmi hroutí další část hromady harampádí, jenže to mi moc nepomohlo, znamenalo to pro ně jen několik vteřin zdržení.

„Prostě střílej tímhle směrem, někde tam musí být,“ radila Crystal a Diondra ji syčením utišovala, zatímco poslední schody duněly pod jejich těžkými kroky. Nijak zvlášť nespěchaly, Diondra odkopávala různé věci z cesty a obě pomalu postupovaly ke dveřím, zavíraly mě do kleští, jako bych byla nějaké zvíře se vzteklinou, které je třeba utratit, přičemž Diondra se na svůj úkol ani příliš nesoustředila, protože znenadání poznamenala: „Ta pečeně byla moc slaná.“ V koutě své malé místnůstky jsem si všimla nepatrného paprsku světla. Přicházel odněkud od stropu.

Zamířila jsem k němu, klopýtla o červený kočárek a ženy za dveřmi se rozesmály, když mě slyšely upadnout. „Teď budete mít modřinu!“ zaječela Crystal, Diondra odhazovala věci stranou a já jsem stála pod světlem, byl to otvor větrné turbíny, ventilační šachta tornádového úkrytu, tak úzká, že většina lidí by se do ní nevešla, pro mne to ovšem neplatilo, takže jsem začala házet různé věci na hromadu, abych na ni dosáhla, abych se jí mohla zachytit prsty a vytáhnout se nahoru, a Diondra s Crystal už měly téměř všechnu veteš odklizenou. Zkusila jsem si stoupnout do starého dětského kočárku, ale dno se pode mnou propadlo, vytrhla jsem nohu ven a začala znovu skládat pyramidu z různých věcí: zkřivený přebalovací stolek, pak nějaké encyklopedie, na poslední díl encyklopedií jsem se postavila já, cítila jsem, jak se chystají uklouznout mi pod nohama, ale podařilo se mi strčit paže do šachty, protáhla jsem se mezi lopatkami zrezivělé turbíny, pořádně jsem zabrala a už jsem se nadechovala chladného nočního vzduchu, chystala jsem se k dalšímu záběru, který mě měl vynést ven celou, v tu chvíli mě však Crystal popadla za nohu a snažila se mě strhnout zpátky dolů. Kopala jsem a škrábala se výš, pode mnou se ozývaly výkřiky, Zastřel ji! a Crystal ječela Mám ji, její váha mě táhla dolů, napůl nad zemí a napůl pod ní jsem začala ztrácet stabilitu, pak se mi však podařil pořádný kopanec, vrazila jsem jí patu své zmrzačené nohy přímo do obličeje, nos povolil, Crystal pode mnou vyrazila jakési vlčí zavytí, Ach, miláčku, vřískla Diondra, a já jsem byla volná a znovu jsem se vytáhla nahoru, horní okraj šachty mi na pažích zanechal hluboké rudé škrábance, ale byla jsem venku, překulila se na zem, lapala jsem po dechu s ústy plnými bláta a už jsem slyšela, jak Diondra křičí Honem nahoru, honem nahoru.

Klíčky od auta zmizely, ztratila jsem je někde uvnitř, otočila jsem se tedy a kulhavým poklusem jsem se rozběhla k lesu jako nějaké zvíře na třech nohou, jednu ponožku jsem měla nataženou a druhou svlečenou, mlaskavě jsem utíkala blátem, které v měsíčním světle páchlo mrvou, a pak, to už jsem se cítila téměř dobře, jsem se otočila a viděla jsem, že vyběhly z domu, ženou se za mnou   bledé tváře měly obě zbrocené krví  , ale doběhla jsem do lesa včas. Točila se mi hlava a oči se nedokázaly na nic zaměřit: strom, obloha, vystrašeně prchající králík. Libby! ozývalo se za mnou. Vnořila jsem se hlouběji do lesa a málem jsem už začala ztrácet vědomí, před očima se mi zatmívalo, když jsem našla gigantický dub. Balancoval nad víc než metr hlubokou strží, pokroucené kořeny se od něj rozbíhaly jako sluneční paprsky a já jsem se spustila dolů do hlíny a prohrabala se do nějakého starého zvířecího doupěte skrytého pod jedním z kořenů tlustým jako dospělý chlap. Zahrabala jsem se do studené vlhké zeminy, malý tvoreček v malé noře, roztřesený, ale tichý, schovávala jsem se, což je něco, co umím velice dobře.

Paprsky baterek se přiblížily, dopadly na kmen stromu, ženy přelezly přímo přese mne, viděla jsem zavlát sukni a zahlédla jsem i jednu rudě pihovatou nohu, musí tu někde bejt, přece se nemohla dostat tak daleko, snažila jsem se nedýchat, věděla jsem, že hned po vzduchu do plic bych dostala i kulku do obličeje, a tak jsem zadržovala dech a cítila jsem, jak se kořeny stromu posouvají pod jejich váhou.Nemohla se vrátit zpátky k domu? zeptala se Crystal a Diondra zabručela jen hledej dál, je rychlá, jako by věděla, o čem mluví, obě se otočily, rozběhly se hlouběji do lesa a já jsem dýchala do země, lokala jsem hlinitý vzduch a chrapot jsem tlumila prstí. Lesem celé hodiny zaznívala ozvěna jejich výkřiků vzteku a zklamání   tohle není dobrý, tohle je hodně špatný   a někdy později pokřik utichl a já jsem čekala několik dalších hodin až do svítání, než jsem se vytáhla z doupěte ven a kulhavě jsem mezi stromy zamířila k domovu.

BEN DAY

3. LEDNA 1985

02.12

Diondra stále ještě dřepěla na Michellině těle. Poslouchala. Ben seděl schoulený do klubíčka a pohupoval se sem a tam, zatímco se z chodby ozýval křik a kletby, údery sekery dopadající na lidské tělo, výstřel z brokovnice, chvíle ticha a pak znovu máma, nic se jí nestalo, možná se jí nic nestalo, jenže potom pochopil, že stalo, vydávala jen nesrozumitelné skřeky, hallalalala a gíííííí, narážela do stěn a chodbou se rozlehl dusot těch těžkých bot, mířily k mámině ložnici, následovalo příšerné škrábání malých ruček snažících se něčeho zachytit, Debbyiny nehty přejíždějící po dřevěné podlaze, a pak znovu úder sekery, hlasité vydechnutí, po němž následovala další rána z brokovnice, až sebou Diondra na Michelle poplašeně škubla.

Že je Diondra nervózní, prozrazovaly jen její vlasy, jejichž husté lokny jí třaslavě poskakovaly kolem hlavy. Jinak se ani nehnula. Kroky se zastavily za dveřmi, za těmi dveřmi, které Ben zabouchl, když začal všechen ten křik, za dveřmi, za nimiž se schovával, zatímco jeho rodina ležela venku a umírala. Slyšeli zakvílení   kruuuuuciiiii!   a kroky se rozběhly a s těžkým hlasitým dusotem se vyřítily z domu.

„Je v pořádku?“ zeptal se Ben šeptem Diondry a ukázal na Michelle. Diondra se zakabonila, jako by ji urazil. „Ne, je mrtvá.“

Ben nedokázal vstát.

„Určitě?“

„Naprosto určitě,“ ujistila ho Diondra a zvedla se z ní. Michellina hlava se skulila na stranu a otevřené oči hleděly na Bena. Rozbité brýle ležely vedle ní.

Diondra přešla k Benovi a zůstala stát s koleny před jeho obličejem. Natáhla k němu ruku. „Tak pojď, vstávej.“

Otevřeli dveře a Diondra vykulila oči, jako by se dívala na první sníh. Všude bylo plno krve, Debby a Benova matka ležely v krvavé kaluži, sekera a brokovnice se válely na podlaze chodby a nůž byl odhozený o kousek dál. Diondra postoupila o pár kroků kupředu, aby si všechno prohlédla zblízka, a její odraz se temně vlnil v jezírku krve, které se dosud šířilo Benovým směrem.

„Do prdele,“ zašeptala. „Možná jsme si vážně něco začali s ďáblem.“

Ben se rozběhl do kuchyně, aby se vyzvracel do dřezu, pocit zvedajícího se žaludku ho uklidňoval, vyhoď to ven, vyhoď to všechno ven, jak říkávala máma, když mu jako malému klukovi přidržovala čelo nad toaletou. Vyhoď všechno to svinstvo ven. Nic se však nestalo, vrávoravě tedy přešel k telefonu, kde už stála Diondra a zarazila ho.

„Chceš mě prásknout? Kvůli Michelle?“

„Musíme zavolat policii,“ odpověděl s očima upřenýma na matčin špinavý hrneček od kávy, dosud s trochou sedliny na dně.

„Kde je ta malá?“ zeptala se Diondra. „Kde je to mrně?“

„Do prdele! Libby!“ Rozběhl se chodbou zpátky, snažil se nedívat na mrtvoly, snažil se předstírat, že jsou to jen překážky, které musí přeskočit, nakoukl do matčiny ložnice a pocítil chlad, spatřil záclony povlávající ve větru a otevřené okno. Vrátil se do kuchyně.

„Je pryč,“ oznámil. „Podařilo se jí utéct, není tady.“

„Tak běž a přiveď ji zpátky.“

Ben se otočil ke dveřím a chystal se vyběhnout ven, pak se však zarazil. „Proč ji mám přivést zpátky?“

Diondra přešla k němu, vzala ho za ruce a přiložila si je k břichu. „Bene, copak nevidíš, že tohle všechno bylo předurčený osudem? Myslíš, že je to jen shoda okolností, že jsme zrovna dneska v noci provedli ten rituál, že potřebujeme peníze a že ti   bum bác!   nějakej chlap vyvraždí rodinu? Zdědíš teď všechny prachy z máminy životní pojistky, a ať budeš chtít dělat cokoli, ať budeš chtít žít v Kalifornii na pláži, nebo třeba na Floridě, můžeme si to dovolit.“

Ben nikdy neříkal, že by chtěl žít v Kalifornii ani na Floridě. To říkala jen Diondra.

„Jsme teď rodina, může z nás bejt opravdová rodina. Jenže Libby je problém. Pokud něco viděla.“

„A co když neviděla?“

Diondra však odmítavě vrtěla hlavou. „Musíme to dotáhnout do konce. Je to příliš nebezpečný. Je načase bejt statečnej.“

„Pokud ale musíme dnes večer vypadnout z města, nemůžu čekat na peníze z pojistky.“

„No samozřejmě, že dnes večer nemůžeme odjet. Teď tady musíme zůstat, vypadalo by podezřele, kdybys zmizel. Nevidíš ale, co je to za dar z nebes   lidi zapomenou na všechny ty kecy s Krissi Catesovou, protože z tebe je teď oběť. Všichni na tebe budou chtít bejt hodný. Já se pokusím tohle nějak utajit,“ sáhla si na břicho, „ještě aspoň měsíc. Budu pořád chodit v kabátě nebo něco takovýho. A pak dostaneme prachy a zmizíme. Budeme volný, kurva. Už nikdy si na tebe nebude nikdo dovolovat.“

„A co Michelle?“

„Mám její deník,“ oznámila Diondra a ukázala mu nový deníček s obrázkem Minnie Mouse na deskách. „Jsme v pohodě.“

„Ale co o Michelle řekneme?“

„Řekneš, že ji zabil ten šílenec, jako ostatní. Jako Libby.“

„Ale co“

„A, Bene, nesmíš nikomu prozradit, že mě znáš, aspoň dokud neodjedeme. Nikdo mě s tímhle vším nesmí nijak spojovat. Rozumíš? Nechceš přece, abych naše dítě porodila ve vězení, víš, co by se pak stalo, dali by ho do pěstounský péče a už bys ho nikdy neviděl. To bys chtěl pro svoje děťátko, pro matku svýho dítěte? Pořád ještě máš šanci zachovat se jako velkej kluk, jako chlap. Tak běž a přiveď mi Libby.“

Vzal si velkou domácí elektrickou svítilnu, vyšel ven na zimu a volal Libbyino jméno. Byla to mrštná holka, uměla rychle běhat, což znamenalo, že za tu dobu už klidně mohla proběhnout celou jejich příjezdovou silničku a dostat se na hlavní silnici. Nebo se možná schovávala ve své obvyklé skrýši dole u jezírka. Brodil se křupajícím sněhem a uvažoval o tom, jestli to všechno není jen halucinace vyvolaná mizerným fetem. Vrátí se do domu a bude to tam vypadat jako dřív, když zaslechl cvaknutí zámku a všechno bylo normální, všichni spali, prostě zcela obyčejná noc.

Pak v duchu viděl, jak se Diondra krčí nad Michelle jako nějaký obrovitý dravý pták, jak sebou obě potmě házejí, a bylo mu jasné, že nic nebude jako dřív, a uvědomil si také, že Libby zpět do domu nepřivede. Přejel světlem baterky přes vrcholky stébel rákosu, spatřil uprostřed nevýrazné žluté skvrny záblesk jejích zrzavých vlasů a zakřičel: „Libby, zůstaň, kde jsi, zlato!“ Pak se otočil a běžel zpět k domu.

Diondra mlátila sekerou do zdí i do pohovky a ječela s vyceněnými zuby. Pomazala zdi krví a popsala je různými nápisy. Ve svých pánských botách roznesla všude krvavé šlápoty, v kuchyni do sebe nacpala hrst rýžových vloček a nechala jejich pramínky rozházené za sebou, všude zanechávala otisky prstů a neustále vykřikovala: „Musí to vypadat dobře, musí to vypadat fakt dobře!“ Ben však věděl, co to je, byla to touha po krvi, stejný pocit, jaký míval i on, ten příval vzteku a síly, který v člověku vzbuzoval dojem obrovské moci.

Setřel otisky bot a připadalo mu, že odvedl dobrou práci, ačkoli nebylo snadné poznat, které patřily Diondře a které tomu muži   co to kurva bylo za chlapa? Otřel všechno, čeho se dotkla   vypínače, sekeru, police, všechno ve svém pokoji, Diondra se objevila ve dveřích se slovy: „Otřela jsem Michellin krk,“ a Ben se snažil nemyslet, hlavně nemyslet. Nápisy na zdech nechal, protože nevěděl, jak by je zlikvidoval. Diondra se sekerou zaúřadovala i na jeho matce, máma měla podivná nová hluboká zranění a Ben nechápal, jak může být tak klidný, neustále čekal, kdy mu povolí kosti a kdy se zhroutí, a přikazoval si, že se sakra musí sebrat, buď kurva chlap a udělej to buď chlap a udělej co je třeba buď chlap, a vyvedl Diondru z domu, kde už to páchlo hlínou a smrtí. Když zavřel oči, viděl rudé slunce a znovu si pomyslel: Vyhlazení.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Pomyslela jsem si, že přijdu o další prsty na nohou. Už skoro hodinu jsem seděla před zavřenou benzinovou pumpou, třela jsem si brnící nohy a čekala na Lyla. Pokaždé, když kolem projíždělo nějaké auto, jsem se schovala za budovu pro případ, že by to byly Crystal s Diondrou a hledaly mě. Kdyby mě teď našly, už bych neutekla. Dostaly by mě a bylo by po všem. Léta jsem chtěla zemřít, poslední dobou už však ne, a už vůbec ne rukama těch sviní.

Zavolala jsem Lylovi na účet volaného z telefonní budky před pumpou, o níž jsem si byla jistá, že nebude fungovat, a Lyle začal mluvit ještě dřív, než se operátorka ztratila z linky. Už jste to slyšela? Slyšela jste to? Nic jsem neslyšela. Nic nechci slyšet. Prostě pro mě přijeďte. Zavěsila jsem dřív, než se mohl začít na něco vyptávat.

„Co se stalo?“ vyhrkl, když konečně přijel a zastavil; to už mi v mrazivém vzduchu hlasitě cvakaly zuby. Skočila jsem do auta s pažemi obalenými před zimou jako mumie fáčem.

„Ta svině Diondra rozhodně není mrtvá. Odvezte mě domů, potřebuju se dostat domů.“

„Potřebujete jet do nemocnice, něco udělat s tím obličejem. Viděla jste, jak vypadáte v obličeji?“ Přitáhl mě ke stropní lampičce, aby mě lépe viděl.

„Osahala jsem si ho.“

„Nebo na policii? Co se stalo? Věděl jsem, že bych měl jet s vámi, Libby. Libby, co se stalo?“

Pověděla jsem mu to. Řekla jsem mu všechno, nechala jsem ho, aby si to sám přebral mezi záchvaty mého pláče, a skončila jsem a pak, pak se mě, pak se mě pokusily zabít… slova se ze mne drala plačtivě a ublíženě, jako když si malá holka stěžuje mamince, že jí někdo provedl něco ošklivého.

„Michelle tedy zabila Diondra,“ konstatoval Lyle. „Pojedeme na policii.“

„Ne, nepojedeme. Potřebuju se jen dostat domů.“ Moje slova byla ztlumená hleny a slzami.

„Musíme jet na policii, Libby.“

Začala jsem ječet, hnusně jsem mu nadávala, tloukla jsem rukou do okna, hulákala jsem, až mi od úst odletovaly sliny, tím vším jsem ovšem Lyla jen dál přesvědčovala, že mě musí odvézt na policii.

„Budete sama chtít na policii jet, Libby. Až vám povím to, co vám navrch k tomuhle všemu musím povědět, budete chtít jet na policii.“

Věděla jsem, že to tak jako tak budu muset udělat, můj mozek byl však nakažený vzpomínkami na to, co se stalo poté, co byla vyvražděná moje rodina: na ty dlouhé vyčerpávající hodiny, které jsem strávila tím, že jsem s policií znovu a znovu procházela svoji výpověď, na nohy, které mi visely z příliš vysokých židlí, na vystydlou horkou čokoládu v polystyrenových kelímcích, na to, jak jsem se nedokázala zahřát a chtělo se mi jen spát, na to absolutní vyčerpání, kdy necítíte ani vlastní obličej. A ať říkáte, co chcete, stejně na tom nezáleží, protože všichni jsou stejně mrtví.

Lyle pustil topení naplno a všechny ventilační otvory natočil na mne.

„Dobrá, Libby, mám taky nějaké… nějaké novinky. Myslím, no, nejlepší bude, když vám je prostě povím, ano?“

„Vy mě děsíte, Lyle. Prostě mi to povězte.“ Stropní lampička nevrhala dostatek světla, takže jsem se neustále rozhlížela, abych se ujistila, že k nám nikdo nejde.

„Vzpomínáte si na Úvěrového anděla?“ začal Lyle. „Na toho, co se o něj zajímal Vražedný klub? Chytili ho na jednom předměstí Chicaga. Dopadli ho přímo při tom, když nějaké kavce, kterou oškubali na burze, pomáhal zinscenovat vlastní smrt. Mělo to vypadat jako nehoda při jízdě na koni. Anděla našli na jedné z tamějších jezdeckých stezek, když chtěl tomu chlapovi prorazit hlavu kamenem. Jmenuje se Calvin Diehl a je to bývalý farmář.“

„Rozumím,“ přikývla jsem, ale bylo mi jasné, že to není všechno.

„Tak tedy, ukázalo se, že pomáhá lidem umírat už od osmdesátých let. Dělal to chytře. Má vlastnoručně podepsaná vyjádření všech, které zavraždil   bylo jich celkem dvaatřicet  , v nichž místopřísežně potvrzují, že si ho najali.“

„Rozumím.“

„Jedno z těch vyjádření bylo od vaší matky.“

Zlomila jsem se v pase, ale dál jsem se dívala na Lyla.

„Najala si ho, aby ji zabil. Měl ale zabít jen ji. Aby získala peníze z životního pojištění a zachránila farmu. Aby zachránila vás děvčata i Bena. Policie to vyjádření má.“

„Hmm. A co má bejt? Ne, to nedává smysl. Michelle zabila Diondra. Měla její deník. Zrovna jsme se přece dohodli, že to byla Diondra“

„No, to je právě ono. Tenhle Calvin Diehl se stylizuje do role lidového hrdiny   vážně, před věznicí se už několik dní shromažďují davy lidí a nosí tam cedule typu ‚Diehl je dobrodinec lidstva‘. Brzy o něm začnou skládat písně: o tom, jak pomáhal zadluženým nešťastníkům zemřít, aby banky nedostaly jejich majetek, a ještě k tomu nádavkem obíral pojišťovny. Lidé to přímo baští. Tvrdí ale, že se nepřizná k vraždě ani jednoho z těch dvaatřiceti, říká, že to všechno byly asistované sebevraždy. Pomoc s důstojnou smrtí. Že ale zavraždil Debby, to uznává. Slibuje, že se k její vraždě přizná, říká, že se tam znenadání objevila, vyrušila je v nejlepším, a pak se to celé zvrtlo. Tvrdí, že je jediná, jejíž smrti lituje.“

„A co Michelle?“

„Michelle údajně vůbec neviděl. Nenapadá mě jediný důvod, proč by lhal.“

„Dva vrahové,“ povzdechla jsem si. „Dva vrahové za jednu noc. Taková smůla mohla potkat jen nás.“

Když sečteme tu dobu, kterou jsem se schovávala v lese, pak jsem kňučela na benzinové pumpě, brečela v Lylově autě a konečně než jsem přesvědčila rozespalého zástupce místního šerifa, že nejsem blázen (Čí že jste sestra?), promarnila jsem sedm hodin. Po Diondře a Crystal už ráno nebyla ani stopa, a myslím tím doslova ani stopa. Rozlily po celém domě benzin, takže shořel do základů ještě dřív, než vůbec hasičské vozy stačily vyjet ze stanice.

Ještě mnohokrát jsem svoji historku opakovala a sledovala, jak je přijímaná se směsicí ohromení a pochyb, než se konečně objevily první náznaky, že mi policie věří.

„Potřebovali bychom prostě alespoň ještě něco, rozumíte, co by ji spojovalo s vraždou vaší sestry,“ prohlásil jeden detektiv, když mi podával polystyrenový kelímek studené kávy.

O dva dny později se detektivové objevili u mých dveří. Přinesli fotokopie dopisů od mé matky. Chtěli vědět, jestli poznávám její písmo, a zeptat se, jestli si je chci přečíst.

Na prvním listu bylo velice jednoduché jednostránkové vyjádření, v němž Calvina Diehla očišťovala ze své vraždy.

Druhý dopis byl adresovaný nám.

Drazí Bene, Michelle, Debby a Libby,

nemyslím, že vás tenhle dopis někdy dostihne, pan Diehl mi ale slíbil, že ho u sebe nechá schovaný, a to mi nejspíš dodává jistou útěchu. Nevím. Vaši prarodiče mě vždy vedli k tomu, abych žila užitečným životem. Mám pocit, že to se mi příliš nepovedlo, můžu ale zemřít užitečnou smrtí. Doufám, že mi všichni odpustíte. Bene, ať se stane cokoli, sobě nic nevyčítej. Situace se nám vymkla z ruky, a tak jsem udělala, co bylo třeba. Připadá mi to zcela jednoznačné a svým způsobem jsem na sebe hrdá. O tolika věcech v mém životě rozhodovala náhoda, že mi připadá správné, aby „úmyslná náhoda“ tu situaci napravila. Šťastná náhoda. Dobře se o sebe starejte, vím, že Diana vám se vším pomůže. Jen mě mrzí, že neuvidím, jací se z vás stanou dobří lidé. Ale ani to vidět nemusím. Natolik jsem si svými děcky jistá.

S láskou,

máma

Připadala jsem si úplně prázdná. Máma nezemřela užitečnou smrtí. Cítila jsem, jak se ve mně vůči ní zvedá vlna vzteku, a pak jsem si představila ty poslední krvavé okamžiky v domě, když si uvědomila, že se to zvrtlo, když Debby ležela na zemi a umírala a bylo po všem, její ničím nevýznačný život skončil. Vztek ustoupil a vystřídala ho podivná něha, s jakou by asi matka myslela na své dítě, a napadlo mě: aspoň se snažila. Zkusila to, ten poslední den, a snažila se víc, než by od ní mohl někdo čekat.

CALVIN DIEHL

3. LEDNA 1985

04.12

Bylo to k vzteku, jak se všechno najednou tak rychle zvrtlo. A to jí chtěl jen prokázat laskavost, té zrzavé farmářské holce. Zatraceně, dokonce mu ani nenachystala dost peněz; dohodli se na dvou tisících a v obálce, kterou tam nechala, bylo jen osm set dvanáct dolarů a pětasedmdesát centů. Celá dnešní noc byla nicotná, malicherná a hloupá. Byla to katastrofa. Nechal se svést k nedbalosti, přílišné sebejistotě a nedůslednosti a to všechno vyústilo v… A přitom to mělo být tak snadné. Většina lidí byla ve způsobu své smrti dost vybíravá, tahle ženská si ale vyhradila jen to, že ji nesmí utopit. Utopit se nechce, prosím. Mohl to udělat mnoha jednoduchými způsoby, jako vždycky. Jenže pak si zašel na skleničku do toho baru, nebylo to žádné zvláštní riziko, řidiči kamionů tam chodili pravidelně, takže nebyl nijak nápadný. Byl tam ale její manžel a vyklubal se z něj takový zatracený kretén, taková malá bezcenná krysa, že se Calvin přistihl, jak pozorně naslouchá, aby zjistil, co je vlastně tenhle Runner zač, a lidé mu napovídali spoustu věcí, vylíčili mu, jak přivedl farmu na buben, jak zruinoval celou rodinu a až po uši se topí v dluzích. A Calvina Diehla, který byl čestný chlap, napadlo: proč ne?

Vrazí té ženské nůž do srdce na prahu jejího domu a postará se tak, aby se Runner pořádně zapotil. Jen ať si ho poldové vezmou do parády, toho ubožáka, který se zříkal veškeré odpovědnosti. Jen ať si vyzkouší, jaké to je. Dřív nebo později to policie odepíše jako náhodný zločin, stejně uvěřitelný jako všechny jeho dosavadní akce, autonehody nebo porucha násypky na valníku. Kousek od Ark City zasypal jednoho chlapa jeho vlastním obilím, zařídil, aby to vypadalo jako nehoda při sklizni. Calvin si metodu zabití vybíral podle roční doby: za jarních povodní volil utopení, na podzim zase nehody na lovu. Leden byl vhodný měsíc pro domovní loupeže a násilnosti. Vánoce minuly a Nový rok byl jen připomínkou toho, jak málo se váš život změnil; ano, lidé dokázali být v lednu pořádně naštvaní.

Takže nejlepší bude rychle jí vrazit do srdce velký lovecký nůž. Za třicet vteřin bude po všem a říká se, že to ani moc nebolí. Oběť je v příliš velkém šoku. Zemře a najde ji její sestra, postarala se totiž, aby sestra přišla hodně brzy ráno. V tomhle si počínala vážně ohleduplně.

Calvin se potřeboval dostat zpátky, do svého domu až u hranice s Nebraskou, a umýt si vlasy. Otřel si je sice hroudami sněhu, až mu z hlavy v té zimě stoupala pára, stále je však měl celé lepkavé. Vůbec se krví neměl potřísnit, a teď se jí potřeboval zbavit, cítil v autě její pach.

Zajel ke krajnici a ruce v rukavicích měl celé zpocené. Měl pocit, že vidí nějaké dítě, jak běhá ve sněhu před ním, uvědomil si však, že jen vidí tu holčičku, kterou zabil. Buclaté děcko s vlasy ještě spletenými do copů, prchala před ním a on zpanikařil, neviděl v ní malé děvčátko, tehdy ještě ne, viděl v ní kořist, něco, co musí zabít. Nechtěl to udělat, jenže nikdo nesměl vidět jeho obličej, především musel chránit sám sebe a musel ji tedy zlikvidovat dřív, než stačí probudit ostatní děti   věděl, že jsou tam i další, a věděl také, že nemá to srdce, aby je zabil všechny. To nebylo jeho poslání, jeho posláním bylo pomáhat.

Viděl, jak se holčička otočila k útěku, a znenadání třímal v ruce sekeru   všiml si také brokovnice a pomyslel si, sekera je tišší, pořád ještě to můžu provést v tichosti.

A pak, pak možná propadl šílenství, takový měl vztek na to děcko   rozsekal na kusy malou holčičku  , takový měl vztek na tu zrzavou ženskou za to, že všechno podělala, že nezemřela, jak měla. Zabil sekerou malou holčičku. Matce čtyř dětí ustřelil hlavu, místo aby jí dal smrt, jakou si zasloužila. Její poslední okamžiky byly plné hrůzy, prožila ve vlastním domě noční můru, místo aby ji jen chviličku držel, dokud by nevykrvácela do sněhu a nezemřela s obličejem na jeho hrudi. Rozsekal malou holčičku.

Poprvé v životě na sebe Calvin Diehl myslel jako na vraha. Padl zády na sedadlo a zaryčel.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Uplynulo třináct dní ode dne, kdy Diondra a Crystal zmizely, a policie je dosud nenašla, stále neobjevila žádné materiální důkazy, které by Diondru spojovaly s Michelle. Pátrání degenerovalo v případ žhářství a ztrácelo šťávu.

Lyle mě přišel navštívit a sledoval se mnou mizerné televizní pořady, což byl jeho nový zvyk. Trpěla jsem jeho návštěvy, pokud při nich příliš mnoho nemluvil, několikrát jsem mu vysvětlila, že nesnáším, když moc mluví, ale když některý den nepřišel, chybělo mi to. Dívali jsme se na jakousi groteskní reality show, když se Lyle náhle napřímil. „Hele, to je můj svetr.“

Měla jsem na sobě jeden z jeho příliš těsných pulovrů, který jsem pár dnů předtím sebrala ze zadního sedadla jeho auta, a musím říct, že na mně vypadal mnohem lépe než na něm.

„Vypadá na mně fakt líp,“ zabručela jsem.

„Sakra, Libby. Stačilo si jen říct, to přece víte.“ Otočil se zpátky k televizi, kde na sebe dvě ženy štěkaly jako zuřiví psi v útulku. „Libby Nenechavá. Škoda, že jste si něco neodnesla od Diondry, třeba kartáč na vlasy. Měli bychom její DNA.“

„No jistě, tu čarovnou, kouzelnou DNA,“ opáčila jsem. Na DNA už jsem dávno nevěřila.

Na obrazovce nějaká blondýna držela jinou blondýnu za vlasy a strkala ji ze schodů; přepnula jsem kanál na přírodní film o krokodýlech.

„Ach, bože, sakra!“ Vyběhla jsem z pokoje.

Za okamžik jsem se vrátila a hodila jsem na stůl Diondřinu rtěnku a teploměr.

„Lyle Wirthe, vy jste přímo geniální,“ zavýskla jsem a objala jsem ho.

„No ne,“ vydechl a zasmál se. „Páni. Tak geniální. Libby Nenechavá myslí, že jsem geniální.“

„Absolutně.“

DNA z obou předmětů se shodovala s krví na Michellině prostěradle. Začal opravdový hon na obě uprchlice. Nebylo divu, že Diondře tak záleželo na tom, aby ji nikdy nikdo ani vzdáleně nespojoval s Benem. Všechny ty vědecké novinky, jedna za druhou, porovnávání DNA neustále usnadňovaly: musela si každoročně připadat nikoli bezpečnější, ale naopak ohroženější. Dobře jí tak.

Diondru dopadli v Amarillu, kde si v nějakém pochybném podniku nechávala proplatit poštovní poukázku. Po Crystal jako by se slehla země, Diondru však zatkli, ačkoli bylo třeba čtyř policistů, aby ji dostali do auta. Diondra tedy seděla ve vězení a Calvin Diehl se přiznal. Sebrali také nějakého pokoutního úvěrového agenta; mráz mi běhal po zádech, jen když jsem slyšela jeho jméno: Len. Vzhledem k tomu všemu byste nejspíš čekali, že Bena z vězení propustí, jenže nic nejde tak rychle. Diondra se odmítala přiznat a mého bratra, který ji nechtěl z čehokoli obvinit, si proto nechávali, dokud nebude známý výsledek jejího procesu. Koncem května jsem ho konečně zajela navštívit.

Připadal mi baculatější a unavenější. Když jsem se posadila, chabě se na mne usmál.

„Nebyla jsem si jistá, jestli mě budeš chtít vidět,“ začala jsem.

„Diondra vždycky věděla, že ji najdeš. Vůbec o tom nepochybovala. Nejspíš měla pravdu.“

„Nejspíš jo.“

Ani jednomu z nás se nechtělo detailněji to rozebírat. Ben Diondru chránil téměř pětadvacet let a já jsem to všechno zhatila. Zdálo se, že ho to naštvalo, ale nevypadal smutně. Možná doufal, že ji někdo odhalí. Byla jsem ochotná tomu věřit, už ve vlastním zájmu. Bylo snadné nevyptávat se ho na to.

„Už brzy odtud vypadneš, Bene. Umíš si to vůbec představit? Že už nebudeš ve vězení?“ Nebylo to ani zdaleka jisté   krvavá skvrna na povlečení mrtvé dívky je sice dobrá, ale doznání by bylo lepší. Přesto jsem doufala. Přes to všechno.

„Ani bych se nezlobil,“ odpověděl. „Myslím, že čtyřiadvacet let by mohlo stačit. Možná je to dostatečný trest za to, že jsem… přihlížel. Že jsem dovolil, aby se to stalo.“

„Myslím, že jo.“

Z toho, co mi Diondra řekla, jsme s Lylem poskládali střípky té noci k sobě: byli spolu v našem domě a připravovali se k útěku, když se stalo něco, co Diondru prozradilo, a Diondra zabila Michelle. Ben jí v tom nezabránil. Podle mého odhadu se Michelle nějak dozvěděla o jejím těhotenství, o tom utajovaném dítěti. Jednoho dne jsem se na to chtěla Bena zeptat a požádat ho o podrobnosti, věděla jsem však, že teď mi nic nepoví.

Oba Dayovi seděli, dívali se na sebe a hlavou se jim honily myšlenky, které vzápětí polykali. Ben si poškrábal pupínek na paži a z rukávu mu při tom vykouklo Y ze jména Polly.

„Tak tedy: Crystal. Co mi můžeš říct o Crystal, Libby? Co se tam ten večer stalo? Slyšel jsem různý verze. Je… je zkažená? Zlá?“

Tentokrát to tedy byl Ben, kdo chtěl vědět, co se stalo v osamělém a chladném domě kus za městem. Přejela jsem si prsty po dvou jizvách tvaru slzy, které jsem měla na lícní kosti jako památku na parní ventily žehličky.

„Je tak chytrá, že se jí daří celou tu dobu unikat policii,“ odpověděla jsem. „Diondra nikdy neprozradí, kde je.“

„Na to jsem se neptal.“

„Já nevím, Bene, chránila vlastní matku. Diondra tvrdila, že Crystal prozradila úplně všechno, a já myslím, že to tak skutečně bylo. Všechno: zabila jsem Michelle a nikdo se to nesmí dozvědět. Co to udělá s mladou holkou, když se dozví, že je její matka vražednice? Začne tím bejt posedlá, pokouší se v tom najít nějakej smysl, vystřihuje si fotografie svejch mrtvejch příbuznejch, čte si v deníku svý mrtvý tety, až z něj dokáže citovat, zná všechno do nejmenších podrobností a celej život tráví tím, že je připravená mámu bránit. A pak se tam ukážu já a je to Crystal, která to pohnojí. Tak co udělá? Pokusí se to napravit. Svým způsobem to chápu. Odpouštím jí to. Kvůli mně do vězení nepůjde.“

S policií jsem o Crystal mluvila jen neurčitě   chtěli s ní mluvit kvůli tomu požáru, ale nevěděli, že se mě pokusila zabít. Nehodlala jsem nabonzovat dalšího člena své rodiny, absolutně to nepřipadalo v úvahu, ačkoli tentokrát o její vině nebylo pochyb. Snažila jsem se namluvit si, že není až tak narušená. Mohlo to být jen přechodné pominutí smyslů, zrozené z lásky. Jenže její máma se kdysi zachovala podobně a moje sestra přišla o život.

Doufám, že už Crystal v životě neuvidím, ale kdyby ano, jsem ráda, že mám pistoli. Řekněme to takhle.

„Vážně jí to odpouštíš?“

„Vím něco o tom, jaký to je, když se pokoušíš udělat správnou věc a totálně to poděláš,“ dodala jsem.

„To mluvíš o mámě?“ zeptal se Ben.

„Měla jsem na mysli sebe.“

„Vlastně jsi mohla mluvit o nás všech.“

Ben přitiskl ruku na sklo a přiložili jsme s bratrem dlaně k sobě.

BEN DAY

DNES

Když onehdy stál venku na vězeňském dvoře, ucítil kouř. Asi tři metry nad hlavou mu v proudu vzduchu proplouval obláček kouře a Ben si představil podzimní vypalování polí v dobách, kdy byl ještě malý kluk, plameny pochodující po zemi v mihotavých liniích a spalující všechno, co nenese žádný užitek. Tehdy život farmářského dítěte nenáviděl, dnes však nemyslel na nic jiného. Tam venku. V noci, když ostatní muži hledali svoji lepkavou úlevu, zavíral oči a viděl akry čiroku šustícího u jeho kolenou těmi leskle hnědými paličkami jako dívčí šperky. Viděl kansaské pahorky Flint Hills s tajuplnými zploštělými vrcholky, jako by každý kopec čekal na vlastního kojota, který z něj bude výt na měsíc. Jindy zavíral oči a představoval si vlastní nohu hluboko zabořenou do bláta, vzpomínal na ten pocit, když ho půda pevně držela a stahovala k sobě.

Jednou nebo dvakrát týdně míval okamžiky, v nichž se málem hlasitě rozesmál. Byl ve vězení. Na doživotí. Za to, že vyvraždil vlastní rodinu. Bylo to vůbec možné? Na toho tehdejšího Bena, na patnáctiletého kluka, dnes myslel téměř jako na svého syna, jako na někoho úplně jiného, a občas měl chuť ho prostě uškrtit, toho výrostka, který v sobě zkrátka neměl, co bylo třeba   přestavoval si, jak Benem cloumá, až se mu jeho obličej před očima rozmazává.

Někdy ale býval pyšný.

Ano, tehdy v noci si počínal jako ukňouraný neschopný zbabělec, jako klučík, který prostě všemu nechává volný průběh. Vyděšený. Po těch vraždách však jako by něco zapadlo na správné místo. Rozhodl se být zticha a zachránit Diondru, svoji ženu, i dítě. Svoji druhou rodinu. Nedokázal se přimět k tomu, aby z té místnosti vyběhl a zachránil Debby a mámu. Nedokázal se přimět k tomu, aby zastavil Diondru a zachránil Michelle. Nedokázal se přimět k ničemu, dokázal jen držet klapačku a nic nedělat. Držet klapačku a nic nedělat. To mu šlo.

Takovým mužem tedy bude.

Bude slavný, protože bude mužem tohoto typu. Nejdřív byl krutým a nemilosrdným zplozencem ďábla, kterému se všichni klidili z cesty, naháněl strach i dozorcům, a pak se stal laskavým a nepochopeným vězněm. Neustále ho navštěvovaly ženy a on se snažil moc nemluvit a nechávat to, o čem přemýšlí, na jejich fantazii. Obvykle si představovaly, že jsou jeho myšlenky dobré a pozitivní, a někdy tomu tak skutečně bylo. A jindy zase uvažoval, co by se asi dělo, kdyby ta noc proběhla jinak: skončil by s Diondrou a vřeštícím dítětem někde v západním Kansasu a Diondra by ronila vzteklé slzy v nějaké stísněné a jídlem potřísněné cele motelového pokoje, který by si pronajímali vždy na další týden. Byl by ji zabil. V určité fázi se to klidně mohlo stát. Nebo by byl možná popadl dítě a utekl s ním, teď by někde s Crystal spokojeně žili, ona by měla vysokoškolský diplom a on by spravoval farmu, a kávovar by měl jako doma neustále zapnutý.

Možná že nyní nastal čas, aby on byl venku a Diondra seděla uvnitř, opustí tedy vězení a najde Crystal, ať je kdekoli, vždycky byla před vším chráněná, nedokáže zmizet na dlouho, najde ji a postará se o ni. Bude to fajn, když se o ni bude starat, když bude skutečně něco dělat a ne jen držet klapačku a nedělat nic.

Ještě to však ani nedomyslel do konce a už mu bylo jasné, že si bude muset vytyčit nějaký menší cíl. To byla zkušenost, kterou si přinesl ze svého dosavadního života: vždy usilovat o nějaký menší cíl. Od narození byl předurčen k osamělému životu, tím si byl naprosto jistý. Jako malý kluk, jako teenager a rozhodně i teď. Občas měl pocit, jako by byl celý život někde pryč   v exilu, daleko od místa, kde měl být, a že jako voják touží po návratu domů. Stýská se mu po domově, kde nikdy nebyl.

Jestli se dostane ven, půjde možná k Libby. K Libby, která vypadá jako jeho matka, která vypadá jako on, která má pevně zažité všechno, co zná i on, a nemusí se ho na nic vyptávat. Mohl by strávit zbytek života tím, že bude Libby prosit za odpuštění, že se bude o Libby, svoji malou sestřičku, starat, někde tam venku. V něčem malém.

Nic víc nechtěl.

LIBBY DAYOVÁ

DNES

Kotouče vězeňského ostnatého drátu žlutě zářily, když jsem došla k autu, a nedokázala jsem přestat myslet na všechny ty lidi, kteří utrpěli nějakou újmu: úmyslnou či náhodnou, zaslouženou či nespravedlivou, malou či úplnou. Na svoji mámu, Michelle a Debby. Na Bena. Na sebe. Na Krissi Catesovou a její rodiče. Na Diondřiny rodiče. Na Dianu, Treye, Crystal.

Přemýšlela jsem o tom, kolik z toho všeho by se dalo napravit, zda by bylo možné někoho uzdravit nebo alespoň utěšit.

Zastavila jsem u benzinové pumpy, abych se přeptala na cestu, protože už jsem zapomněla, kudy se jede k Dianinu parkovišti obytných trajlerů, a s Dianou jsem byla odhodlaná si promluvit, zatraceně. Před zrcadlem na toaletě jsem si rukou přičísla vlasy a na rty jsem si nanesla trochu pomády z tyčinky, kterou jsem málem ukradla a nakonec raději zaplatila (pořád ještě jsem z toho rozhodnutí neměla stoprocentně dobrý pocit). Pak jsem projela městem a dorazila k parkovišti obehnanému bílým plaňkovým plotem, kde bydlela Diana a kde se všude žlutily narcisy.

Abyste věděli, existují i hezká trajlerová parkoviště.

Dianin přívěs stál přesně na místě, kde jsem si ho pamatovala, dojela jsem tedy k němu, zastavila a třikrát jsem krátce zmáčkla klakson, což bylo její poznávací znamení, když nás kdysi navštěvovala. Byla na své maličké zahrádce, šťourala se v zemi kolem tulipánů, otočená ke mně širokým zadkem, velká rozložitá žena s vlnitými ocelově šedými vlasy.

Při mém zahoukání se otočila a zběsile pomrkávala, když jsem vylézala z auta.

„Teto Diano?“ hlesla jsem.

Dlouhými ráznými kroky přešla zahrádku s obličejem pevně staženým. Když došla až ke mně, popadla mě a objala takovou silou, že mi vymáčkla z plic všechen vzduch. Pak mě dvakrát tvrdě plácla po zádech, přidržela si mě na vzdálenost natažené paže a znovu mě k sobě přimáčkla.

„Věděla jsem, že to dokážeš, Libby, věděla jsem to,“ zamumlala mi do vlasů, celá teplá a načichlá kouřem.

„Co že dokážu?“

„Trochu víc se snažit.“

Zdržela jsem se u Diany zhruba dvě hodiny, dokud nám jako vždy nezačala docházet témata k rozhovoru. Ještě jednou mě drsně objala a nařídila mi, abych se vrátila v sobotu. Prohlásila, že potřebuje pomoct s instalací nové desky na kuchyňskou linku.

Nezamířila jsem přímo na dálnici, ale pomalu jsem jela k místům, kde se kdysi rozkládala naše farma, jako bych se tam chtěla ocitnout čirou náhodou. Bylo zatím jen rozpačité jaro, přesto jsem stáhla obě okénka až dolů. Dojela jsem na konec dlouhého úseku silnice, který by mě byl dříve dovedl na farmu, a v duchu jsem se chystala na nová satelitní sídliště nebo nákupní střediska. Místo toho jsem dorazila ke staré plechové poštovní schránce s nápisem „Muehlerovi“ vyvedeným na jedné straně ozdobným psacím písmem. Na našich pozemcích už zase byla farma. Po poli přecházel nějaký muž. Daleko dole u jezírka žena s malým děvčátkem sledovaly psa, který se ráchal ve vodě; děvčátko znuděně mávalo rukama kolem pasu.

Všechno jsem si to několik minut soustředěně prohlížela, udržovala mozek v rovnováze a nepouštěla jsem ho do temného kouta. Žádné výkřiky, žádné výstřely z brokovnice, žádné štěbetání divokých sojek. Jen jsem poslouchala to ticho. Muž si mě konečně všiml a zamával mi na pozdrav. Také jsem zamávala, když ale sousedsky zamířil ke mně, odjela jsem. Nechtěla jsem s ním mluvit a nechtěla jsem se mu představovat. Chtěla jsem prostě být nějaká žena, která se vrací zpátky domů Tam nahoru.

PODĚKOVÁNÍ

Vyrůstala jsem v Kansas City v Missouri, kde stačí dvacetiminutová jízda autem, abyste se dostali mezi širé otevřené lány kukuřice a pšenice, a farmy mě odjakživa fascinovaly. Řekněme, že mě fascinovaly, ale moc jsem toho o nich nevěděla. Nesmírné díky patří farmářům a odborníkům, kteří mi poskytli informace o reálných podmínkách farmaření, a to jak za zemědělské krize v 80. letech, tak i dnes: Charliemu Griffinovi z poradny Kansas Rural Family Helpline, Forrestu Buhlerovi z agentury Kansas Agriculture Mediation Service, Jerroldu Oliverovi, mé sestřenici Christy Baioniové a jejímu manželu Davidovi, celoživotnímu arkansaskému farmáři. Obrovským vděkem jsem zavázaná Jonovi a Daně Robnettovým: Jon nejenže dovolil, abych si na jeho pozemcích v Missouri celý den hrála na farmářku, ale zodpověděl mi také nekonečný proud otázek o farmaření   od obilných sil až po kastrace býků. Odmítl mi pouze poradit, jak přesně obětovat krávu v satanistickém rituálu, ale tuhle trochu dobrého vkusu mu odpouštím.

Můj bratr Travis Flynn, jeden z nejlepších střelců v Missouri i Kansasu, neobyčejně štědře obětoval vlastní čas, poučil mě o příslušné době a charakteru tehdejších střelných zbraní a vzal mě na střelnici, kde jsem si vyzkoušela všechno od brokovnice ráže 10 až po čtyřiačtyřicítku Magnum   díky jeho manželce Ruth, že nám to umožnila.

S dotazy týkajícími se místa činu jsem se znovu obrátila na poručíka Emmeta B. Helricha. Rockovou hudbu jsem konzultovala se skupinami Slayer, Venom a Iron Maiden. Můj bratranec, advokát Kevin Robinett, zodpověděl moje právní dotazy s charakteristickou směsicí vtipu a inteligence. Obrovské díky patří mému strýci, soudci Robertu M. Schieberovi, který dva roky snášel mé nechutné a neobvyklé dotazy ohledně Temných koutů a vždy si našel čas na prodiskutování všeho, co by se mohlo stát, co by se v krajním případě snad také mohlo stát a co by se pravděpodobně stalo v různých právních situacích. Jeho názory jsou neocenitelné. Jakékoli omyly týkající se farmaření, střelných zbraní nebo práva jdou na můj vrub. Doufám, že moji krajané z Kansas City mi odpustí těch pár fiktivních výmyslů, jimiž jsem jejich staré dobré město obdařila.

Po redakční stránce děkuji Stephanii Kip Rostanové, na jejíž dobrou náladu, chytré nápady a vnímavost se spoléhám. Jsem vděčná své editorce Sarah Knightové, která mě provokuje a zároveň mi věří   skvělá kombinace   a také ví, kam děvče večer vzít za dobrou zábavou. Ve Velké Británii mám oporu v nekonečné laskavosti Kirsty Dunseathové a její party v nakladatelství Orion. A nakonec díky nenapodobitelnému Shayi Areheartovi, který mi před pár lety dal na vlastní riziko příležitost!

Mám báječnou skupinu přátel a příbuzných, kteří mi poskytují neustálé povzbuzení. Speciální díky patří Jennifer a Mikovi Arviovým, Amie Brooksové, Katy Caldwellové, Kameren Dannhauserové, Sarah a Alexovi Eckertovým, Ryanu Enrightovi, Paulovi a Benettě Jensenovým, Seanu Kellymu, Sally Kimové, Stevovi a Trishe Londonovým, Kellymu Loweovi, Tesse a Jessice Nagelovým, Jessice O’Donnellové, Lauren Oliverové, Brianu Rafterymu, Davu Samsonovi, Susan a Errolu Stoneovým, Joshi Wolkovi, Billovi a Kelly Yeovým a úžasnému nadanému Royi Flynn-Nolanovi, který pomáhal formulovat nádherné věty typu: nfilsahnfiojfios34325nfa.

Mé početné rodině v Missouri, Kansasu a Tennessee: Schieberovým, Dannhauserovým, Nagelovým, Welshovým, Baslerovým, Garrettovým, Flynnovým a mé babičce Rose Pageové. Mé tetě Leslie Garrettové a strýci Timu Flynnovi, kteří mě obzvlášť podporovali a poskytovali spoustu poučných podnětů mému „ujetému feministickému“ psaní.

Příbuzným z manželovy strany: Jamesovi a Cathy Nolanovým, Jennifer Nolanové a Megan a Pablovi Marroquinovým za to, že jste o knize vždy mluvili tak hezky, v neočekávaných okamžicích jste mě rozesmáli a vždycky jste mě nechali sníst všechny zákusky. Nemohla jsem se přivdat do legráčtější rodiny. A ne, legráčtější ve slovníku nenajdete.

A skupince superpřátel mého psaní: Emily Stoneová má úžasnou pozornost vůči detailům a připomíná mi data různých oslav během někdy líně se vlekoucího procesu psaní. Scott Brown čte a ještě čte a pokaždé si s ním připadám téměř geniální. Navíc ví, kdy přestat psát a vyrazit se podívat na strašidelné kurníky v Alabamě.

Mým rodičům, Mattovi a Judith Flynnovým. Tati, tvůj smysl pro humor, tvořivost a dobrota mě neustále uvádějí v úžas. Mami, jsi ta nejlaskavější a nejvelkorysejší osoba, jakou znám, a slibuji, že jednou napíšu knihu, v níž matka nebude a) zlá ani b) zavražděná. Zasloužíš si něco lepšího! Děkuji ti jak za společnost na cestách po různých silničkách v Missouri a Kansasu, tak za to, jak mi neustále dáváš najevo, že jsi na mne hrdá. Víc si dítě ani nemůže přát.

Konečně pak díky mému úžasnému, legračnímu, nesmírně dobrosrdečnému supersenzačnímu manželovi Brettu Nolanovi. Co můžu říct muži, který ví, jak přemýšlím, a přesto vedle mne v noci spí se zhasnutým světlem? Muži, který mi klade otázky, jež mi pomáhají najít správnou cestu? Muži, který hltavě čte, umí uvařit báječné gumbo, vypadá skvěle ve smokinku a píská líp než Bing? Muži, který je stejně starosvětsky „cool“ jako Nick Charles, prokristapána! Co mám o nás říct? Dvě slova.

Gillian Flynnová

TEMNÉ KOUTY

Z anglického originálu Dark Places,

vydaného nakladatelstvím Shaye Areheart Books   Crown Publishing v New Yorku roku 2009,

přeložil Pavel Medek

Obálku navrhl Emil Křižka

Vydala Euromedia Group, k. s.   Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

v roce 2014 jako svou 986. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

Table of Contents

StartLIBBY DAYOVÁPATTY DAYOVÁLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁPATTY DAYOVÁLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁPATTY DAYOVÁLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁPATTY DAYOVÁLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁPATTY DAYOVÁLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁPATTY DAYOVÁLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁPATTY DAYOVÁLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁPATTY DAYOVÁLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁPATTY DAYOVÁLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁCALVIN DIEHLLIBBY DAYOVÁBEN DAYLIBBY DAYOVÁPODĚKOVÁNÍ Table of Contents

Start

LIBBY DAYOVÁ

PATTY DAYOVÁ

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

PATTY DAYOVÁ

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

PATTY DAYOVÁ

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

PATTY DAYOVÁ

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

PATTY DAYOVÁ

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

PATTY DAYOVÁ

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

PATTY DAYOVÁ

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

PATTY DAYOVÁ

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

PATTY DAYOVÁ

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

CALVIN DIEHL

LIBBY DAYOVÁ

BEN DAY

LIBBY DAYOVÁ

PODĚKOVÁNÍ