Americký zabiják

Vince Flynn

(1999)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Tento 12. díl populární série s Mitchem Rappem se odehrává na začátku jeho kariéry v tajných službách. Než se stal superagentem CIA, postrachem teroristů a oblíbencem či zlým snem politiků z Capitol Hillu. Po šesti měsících intenzivního výcviku je Rapp připraven vyrazit za hranice. Jeho akce se od začátku vyznačují brutální účinností a netuší, že nepřátelé už o něm vědí a připravují past. Lovec se stává kořistí a bude potřebovat veškerý svůj um a inteligenci, aby ve válkou zmítaném městě plném teroristických frakcí přežil.

VINCE FLYNN

AMERICKÝ ZABIJÁK

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o, v roce 2012

Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 2010 by Vince Flynn All rights reserved.

Z anglického originálu American Assassin (Published by Atria Books, New York, 2010) přeložil © 2012 Michal Prokop Redakce textu: Jiří Pacek Jazyková korektura: Jan Řehoř Grafická úprava obálky © 2012 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol, s r, o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-185-8

Obětem teroristického útoku

na let Pan Am nad Lockerbie

a jejich rodinám

PODĚKOVÁNÍ

Psaní je nezbytně osamělý proces. Moje manželka, krásná a stoická Skandinávka ze severní Minnesoty to naštěstí chápe. Lyso, jsi úžasná partnerka. Každý rok snášíš nápor před termínem odevzdání. Ačkoli fyzicky jsem nedaleko, v myšlenkách se nacházím někde úplně jinde… snažím se doladit zákruty a zvraty příběhu. Nikdy ti nemůžu dost poděkovat.

Naopak v nakladatelské branži si člověk samoty příliš neužije. Je to dynamický a vzrušující průmysl, v němž mohou věci v bezpočtu kritických okamžiků dopadnout buď dobře, nebo špatně. Mám obrovské štěstí, že mě obklopují lidé, kteří patří k nejlepším ve svém oboru. Sloan Harris a Kristýn Keeneová z ICM, Emily Bestlerová, Sarah Branhamová, Kate Cetrulová, Jeanne Leeová, AI Madocs, David Brown a Judith Currová z Atrie, Louise Burkeová a Anthony Ziccardi z Pocket Books, Michael Selleck a Carolyn Reidyová z nakladatelství Simon & Schuster a celý prodejní tým… vy všichni náležíte ke špičce. Z mých dvanácti knih většina vyšla v době, kdy obor procházel nejprudšími změnami ve svých dějinách, a díky vám bylo uvedení každého titulu úspěšnější než to předešlé.

Lorenzovi DiBonaventurovi a Nicku Wechslerovi patří dík za to, že dál tlačí balvan do kopce – nechápu, jak to dokážete. Svému příteli Robu Richerovi děkuji, že mi na začátku devadesátých let umožnil poznat Bejrút, Edu Schoppmanovi za poskytnutí hardwaru, dr. Jodi Bakkegardové za to, že mě dala do pořádku, a děkuji také všem, kteří raději zůstávají ve stínu. Těm, na které jsem možná zapomněl, se upřímně omlouvám.

A nakonec děkuji vám, čtenářům. Tento příběh jsem chtěl vyprávět patnáct let. Jak se Mitch Rapp stal Mitchem Rappem? Práce na tomto románu byla jedním z nejnapínavějších zážitků mé spisovatelské kariéry. Děkuji vám za podporu a přeji příjemné čtení.

PŘEDMLUVA

BEJRÚT, LIBANON

Mitch Rapp se díval na svůj obraz v zaprášeném popraskaném zrcadle a uvažoval o vlastní příčetnosti. Netřásl se ani se mu nepotily dlaně. Nebyl nervózní. Bylo to chladné, střízlivé zhodnocení vlastních schopností a šancí na úspěch. Ještě jednou prošel plán od začátku do konce a znovu dospěl k závěru, že ho pravděpodobně zbijí, budou mučit a možná i zabijí, ale navzdory těmto vyhlídkám se nedokázal přimět, aby prostě vycouval, což ho přivedlo zpátky k úvahám o duševním zdraví. Co je za člověka, když dobrovolně podstoupí něco takového? Rapp se dlouze zamyslel a dospěl k závěru, že tuto otázku by měl zodpovědět někdo jiný.

Zatímco všem ostatním evidentně vyhovovalo držet se stranou, Rappovi to jeho povaha nedovolovala. Dva jeho kolegy unesla na bejrútských ulicích odporná malá skupina Islámský džihád. Byla odnoží Hizballáhu a specializovala se na únosy, mučení a sebevražedné atentáty. Džihádisté už bezpochyby zahájili výslech svých nových zajatců. Vystaví je nepředstavitelné bolesti a budou systematicky pronikat do jejich nitra, až získají, co chtějí.

Taková byla krutá pravda, a jestliže se kolegové utěšovali něčím jiným, jenom to znamenalo, že vědomě či podvědomě dávají přednost pohodlnějším závěrům. Po dni stráveném pozorováním lidí, kteří tvrdili, že situaci zvládnou, ale k činům se neměli, se Rapp rozhodl přijít s vlastním řešením. Byrokratům a představitelům diplomatických služeb ve Washingtonu možná vyhovovalo nechat věcem volný průběh, jenže Rapp to viděl jinak. Kvůli vynaložené námaze nehodlal připustit prozrazení své pravé totožnosti a navíc se jeho úvahy začaly točit kolem cti a kodexu válečníka. Prožil s těmi muži svoje. Jednoho respektoval, obdivoval a měl rád. Druhého respektoval, obdivoval a nenáviděl. Nyní měl nutkání udělat cokoli, aby je zachránil. Washingtonská parta by anonymní agenty nejspíš prostě odepsala jako válečné ztráty, ale pro vojáky v zákopech to bylo trochu osobnější. Bojovníci nevidí rádi, když jejich druzi umírají rukou nepřítele, protože ve skrytu duše vědí, že se jednou můžou dostat do stejné situace, a doufají, že vlast udělá cokoli pro jejich záchranu.

Rapp si prohlížel jednu část svého obrazu po druhé; husté, nečesané tmavé vlasy a plnovous, opálená olivová pleť a oči tak temné, že byly téměř černé. Mohl procházet mezi nepřáteli, aniž vzbudil jakoukoli pozornost, ale to se změní, pokud něco neudělá. Vzpomněl si na výcvik a na všechno, co obětoval. Celá operace bude vyzrazena, což by znamenalo konec jeho kariéry v terénu. Posadili by ho za stůl někde ve Washingtonu a on by tam plesnivěl dalších pětadvacet let. Ráno by vstával a večer chodil spát s neodbytným pocitem, že měl něco udělat – cokoli. A nakonec by sám sebe ochromil neustálými pochybami o své mužnosti. Při této představě se Rapp otřásl. Možná byl trochu potrhlý, ale přečetl dost řeckých tragédií na to, aby věděl, že život plný sebeobviňování ho nakonec připraví o rozum. Ne, řekl si, radši to schytám v akci.

Kývl na sebe a zhluboka se nadechl, než přešel k oknu. Zvolna odtáhl potrhaný závěs a podíval se dolů na ulici. Na protější straně pořád stáli dva pěšáci Islámského džihádu a sledovali situaci. Rapp po čtvrti rozšířil několik náznaků, co hodlá podniknout, a muži se dostavili sotva hodinu poté, co vtiskl sedmou stodolarovou bankovku do ochotné dlaně místního obchodníka. Rapp uvažoval o tom, že by jednoho zabil a druhého vyslechl, ale uvědomoval si, že zpráva by se rozšířila tak rychle, že by jeho kolegové byli přesunuti nebo zabiti dřív, než by získal jakoukoli zpravodajskou informaci. Zavrtěl hlavou. Neměl jinou možnost. Zbývala poslední alternativa a nemělo smysl odkládat nezbytné.

Chvatně naškrábal vzkaz a nechal ho ležet na stolku v koutě. Sebral sluneční brýle, mapu a tlustý svazek bankovek a zamířil ke dveřím. Výtah nefungoval, a tak sešel čtyři patra do vstupní haly pěšky. Muž v recepci vypadal nervózně, z čehož Rapp usoudil, že s ním někdo mluvil. Vyšel hlavním vchodem do denního světla a rozhlédl se na obě strany. Na očích měl sluneční brýle a předstíral, že dvojici z Islámského džihádu nevidí. S obličejem zabořeným do mapy se otočil doprava a vydal se na východ.

Než ušel půl bloku, jeho nervová soustava začala vysílat varovné signály do mozku, každý o něco naléhavější než ten předešlý. Musel vynaložit veškeré sebeovládání, aby překonal svůj výcvik a miliony let základních instinktů přežití, které se otiskly do lidského mozku jako kód. Na opačné straně ulice před ním parkovalo známé černé auto. Rapp si nevšímal člověka za volantem a odbočil do úzké postranní uličky. Jen třicet kroků před ním stál před obchodem drsně vypadající muž. Levou nohu měl nataženou a pevně spočívala na chodníku, zatímco pravou pokrčil a podrážku přiložil ke stěně. Rozložitým trupem se opíral o dům a dlouze potahoval z cigarety. Bylo na něm cosi neurčitě povědomého, od zaprášených černých kalhot po bílou košili k obleku, v podpaží propocenou.

Jinak byla ulice prázdná. Ti, kteří přežili krvavou občanskou válku, dokázali vycítit problémy a moudře se rozhodli zůstat doma, dokud neskončí ranní show. Kroky za ním se rozléhaly jako ozvěna v prázdné katedrále s kamennou podlahou. Rapp slyšel, že jeho pronásledovatelé zrychlují. Ozval se motor auta, nepochybně černého BMW, kterého si už všiml. Cítil, jak se k němu každým krokem zezadu blíží. Jeho mozek stále rychleji procházel možné vývoje událostí a hledal únikovou cestu před hrozící katastrofou.

Byli na dosah. Rapp je cítil. Obr už zahodil cigaretu a odtáhl se od stěny o trochu svižněji, než by od něj Rapp čekal. Vryl si to do paměti. Muž se na něj usmál a vytáhl z kapsy kožený obušek. Rapp v předstíraném překvapení upustil mapu a obrátil se k útěku. Dva muži byli přesně tam, kde je očekával, s vytasenými pistolemi, z nichž jedna Rappovi mířila na hlavu a druhá na hruď.

Sedan smykem zastavil těsně po jeho pravici a vzápětí se otevřel kufr a přední dveře na straně spolujezdce. Rapp věděl, co bude následovat. Zavřel oči a zaťal zuby, když ho obušek praštil zezadu do hlavy. Zavrávoral a ochotně se skácel do náručí pistolníků. Přestal ovládat nohy a muži bojovali s jeho váhou. Cítil, jak se mu silákovy paže ovíjejí kolem prsou a s trhnutím ho zvedají. Zpoza pasu kalhot mu vytáhli pistoli Beretta ráže 9 mm a dovlekli ho ke kufru. V něm tvrdě přistál hlavou napřed. Zbytek těla naskládali za ní a pak kufr s prásknutím zavřeli.

Motor zaburácel a zadní pneumatiky se zakously do vrstvy písku a popela, než narazily na asfalt. Rapp odlétl dozadu, jak vozidlo vyrazilo vpřed. Zvolna otevřel oči, a jak předpokládal, viděl kolem sebe jen tmu. Hlava ho po úderu trochu bolela, ale nebylo to tak hrozné. V jeho tváři však nebyl strach ani v mysli pochybnost. Jen úsměv na rtech, když uvažoval nad svým plánem. Semínka dezinformace, která rozséval během včerejška, vzešla právě ve chvíli, kdy to potřeboval. Jeho věznitelé neměli ponětí o skutečných záměrech člověka, kterého dopadli, a ještě důležitější bylo, že netušili, jaké násilí a chaos v jejich řadách způsobí.

I. ČÁST

1

JIŽNÍ VIRGINIE (O ROK DŘÍVE)

Mitch Rapp si z očí sejmul pásku a zvedl si opěradlo sedačky. Hnědý sedan Ford Taurus se kolébal po rozježděné štěrkové cestě a za ním se do horkého srpnového vzduchu zvedaly dva kotouče prachu. Páska byla bezpečnostní opatření pro případ, že by selhal, což Rapp neměl v úmyslu. Díval se z okénka na hustou řadu borovic vedle cesty. Ani v jasném slunci nedohlédl v temném bludišti stromů a keřů dál než na deset metrů. Jako dítě odjakživa považoval les za příjemné místo, avšak dnes odpoledne v něm rozhodně bylo cosi zlověstného.

Do jeho úvah se vloudilo neblahé tušení a nasměrovalo je do míst, kam se dostat nechtěl. Přinejmenším ne dneska odpoledne. Zamračil se, když zauvažoval, kolik mužů v tom lese zemřelo, a neměl na mysli padlé z dávno minulé války Severu proti Jihu. Ne, pomyslel si a snažil se být sám k sobě zcela upřímný. Smrt byla v této souvislosti příliš neurčité slovo. Ponechávala otevřenou možnost, že se člověku přihodilo nějaké neštěstí, a umožňovala vyhnout se závažnosti toho, co měl podstoupit. Daleko přesnější by byl výraz poprava. Muže, na něž myslel, nahnali do tohoto lesa, střelili zezadu do hlavy a shodili do čerstvě vykopaných děr a už o nich nikdy nikdo neslyšel. Takový byl svět, do kterého se Rapp chystal vstoupit, naprosto a bezvýhradně smířen se svým rozhodnutím.

Přesto se do jeho mysli vloudil stín pochybností a donutil ho na okamžik zaváhat. Rapp s ním krátce zápolil a pak jej odsunul do nejzazšího kouta mozku. Teď nebyla chvíle na postranní myšlenky. Měl dost času všechno důkladně uvážit. Ode dne, kdy do jeho života vstoupila ona záhadná žena, situaci promyslel ze všech možných úhlů. Kupodivu jako by věděl, jak to celé skončí, a to od první chvíle, kdy se na něj zadívala svýma bystrýma pronikavýma očima.

Čekal, že se někdo objeví, ačkoli jí to nikdy neřekl. Neprozradil jí ani, že jediným způsobem, jak se může vyrovnat s bolestí ze ztráty své životní lásky, je plánování pomsty. Ze každý večer před spaním myslí na síť neznámých mužů, kteří zosnovali útok na let Pan Am 103, že vidí sám sebe právě na téhle cestě, jak míří na nějaké odlehlé místo podobající se lesu, v němž se právě nacházel. Pro něj to všechno bylo naprosto logické. Bylo třeba zabít nepřátele a Rapp byl ochotnější než kdokoli jiný stát se tím, kdo se o zabíjení postará. Věděl, co se chystá. Důkladný výcvik z něj učiní dokonale přesnou zbraň a pak je jednoho po druhém zneškodní. Až do posledního z těch mužů bez tváře, kteří na onen chladný prosincový večer přichystali smrt tolika nevinných civilistů.

Auto začalo zpomalovat a Rapp spatřil zrezivělou bránu pastviny s těžkým řetězem a visacím zámkem. Podezřívavě svraštil tmavé obočí.

Žena, která řídila vůz, na něj úkosem pohlédla a řekla: „Asi jste čekal něco trochu modernějšího“

Rapp mlčky přikývl.

Irene Kennedyová zastavila a poznamenala: „Zdání někdy hodně klame.“ Otevřela dveře a vystoupila. Zatímco šla k bráně, pozorně poslouchala. O chvíli později uslyšela cvaknutí dveří spolujezdce a usmála se. Bez jakéhokoli výcviku učinil správné rozhodnutí. Od jejich prvního setkání bylo zřejmé, že je jiný. Prověřila každou jednotlivost z jeho života a několik měsíců ho pozorovala z povzdálí. Kennedyová ve své práci vynikala. Byla metodická, výkonná a trpělivá. Navíc měla fotografickou paměť.

Kennedyová v branži vyrostla. Její otec pracoval pro ministerstvo zahraničí a převážná část jejího vzdělávání se odehrávala za mořem v zemích, kde Američané nebyli vždy vítáni. Ostražitost patřila k její každodenní rutině už od pěti let. Zatímco jiní rodiče měli strach, že jejich děti vběhnou do silnice a srazí je auto, rodiče Kennedyové se obávali, že pod svým vozem najdou bombu. Naučili ji vnímat v jakékoli situaci okolí.

Když se Kennedyová konečně Rappovi představila, prohlédl si ji a pak se zeptal, proč ho sledovala. V té době mu bylo teprve dvaadvacet a neprošel žádným oficiálním výcvikem. Pokud měla Kennedyová nějakou slabinu, pak to byla improvizace. Líbilo se jí plánovat dlouho dopředu a vzhledem ke své důkladnosti předpokládala, že nováček nebude mít ponětí, že si na něj posvítila. Naverbovala už desítky lidí a tohle se jí přihodilo poprvé. Zaskočilo ji to natolik, že při odpovědi zakoktala. Od rekruta očekávala, že bude poněkud překvapen tím, co se děje. To, že ji Rapp poznal, do scénáře nepatřilo.

Později si ve svém motelovém pokoji u Syrakus procházela všechny své pohyby za posledních osm měsíců a pokoušela se zjistit, kde udělala chybu. Po třech hodinách a sedmnácti stranách poznámek stále nemohla na žádnou přijít. S pocitem marnosti a zdráhavého obdivu dospěla k závěru, že se Rapp vyznačuje mimořádně přesnou situační vnímavostí. Přesunula jeho složku na vrchol hromádky a učinila smělé rozhodnutí. Místo aby do akce nasadila obvyklý personál, kontaktovala firmu vedenou několika Vysloužilými špiony. Byli to staří přátelé jejího otce a pracovali bez zbytečného papírování. Požádala je, aby Rappa objektivně posoudili, pro případ, že jí něco uniklo. O dva týdny později jí předali zprávu, ze které Kennedyovou zamrazilo.

Odnesla zprávu rovnou svému šéfovi Thomasi Stansfieldovi. Než ji dočetl do poloviny, začal tušit, co se děje. Když ji přečetl celou, pomalu několik centimetrů silný životopis mladého Mitche Rappa zavřel a vyslechl, co má Kennedyová na srdci. Mluvila stručně a k věci, avšak Stansfield přesto poukázal na potenciální úskalí a očividná nebezpečí vynechání úvodní fáze výcviku. Přišla s dokonalou odpovědí. Pravidla hry se mění. Sám to tvrdil mnohokrát. Ona nemůže jen tak sedět a uplatňovat obrannou taktiku a zejména ve stále provázanějším světě potřebují zbraň přesnější než naváděné bomby nebo řízené střely. Protože sám prožil mnoho let v terénu, Stansfield věděl, že takový člověk by musel být výjimečně samostatný. Někdo, o kom příhodně neexistují oficiální záznamy.

Kennedyová uvedla dalších osm důvodů, proč se domnívá, že tento mladík je ideálním kandidátem. Všechny zněly logicky, ale ještě důležitější byla skutečnost, že museli odněkud začít. Podle Stansfielda už začátek propásli nejméně o pět let, a proto dal projektu s těžkým srdcem a nepodloženým optimismem zelenou. Řekl Kennedyové, aby vynechala běžný výcvik a odvedla mladého muže k jedinému člověku, který je dost šílený na to, aby čerstvého rekruta přetavil právě v to, co potřebují. Jestliže Rapp přežije šest měsíců výcviku vedeného Stanem Hurleym, možná se opravdu stane zbraní, kterou hledají. Než Kennedyová odešla, Stansfield jí řekl, aby zahladila veškeré stopy. Bylo třeba zničit všechny složky, fotografie ze sledování i záznamy, které s Rappem jakkoli souvisely.

Kennedyová projela bránou a požádala Rappa, aby za nimi zavřel a zamkl. Rapp ji poslechl a potom se vrátil do auta. Po sto metrech Kennedyová výrazně zpomalila a opatrně objela hluboký výmol.

„Proč tu není žádné zabezpečení?“ zeptal se Rapp.

„Moderní systémy velice často přitahují nechtěnou pozornost. Také spouštějí falešné poplachy, které si vyžádají spoustu personálu. Tady je zapotřebí něco jiného.“

„Co psi?“ zajímal se Rapp.

Jeho uvažování se jí líbilo. Jako na zavolanou se zpoza zatáčky vyřítili dva psi. Běželi rovnou k autu. Kennedyová zastavila a čekala, až uvolní cestu. Chvíli cenili zuby a pak se obrátili a utíkali směrem, odkud se vynořili.

Kennedyová uvolnila brzdu a jela dál. „Ten člověk, který vás bude cvičit“ začala.

„Ten šílenec, který se mě bude snažit zabít,“ poznamenal Rapp bez úsměvu.

„Neřekla jsem vám, že se vás bude snažit zabít… Řekla jsem jenom, že vás bude chtít přesvědčit, že se vás pokouší zabít.“

„Velmi uklidňující,“ podotkl Rapp sarkasticky. „Proč o něm pořád mluvíte?“

„Chci, abyste byl připravený.“

Rapp nad tím chvíli uvažoval a řekl: „To jsem, tedy pokud se člověk vůbec může připravit na něco takového.“

Teď se na okamžik zamyslela ona. „Po fyzické stránce je to jasné. Víme, že jste v dobré kondici, a to je důležité, ale já chci, abyste věděl, že na vás vyvine tlak, jaký si nedokážete představit. Je to hra. Jejím cílem je donutit vás odejít. Vaší největší předností bude duševní disciplína, ne tělesná síla.“

S tím Rapp nesouhlasil, ale mlčel a tvářil se neutrálně. Má-li být člověk nejlepší, potřebuje pořádnou porci obojího. Znal tu hru. Měl za sebou mnoho vyčerpávajících fotbalových a lakrosových tréninků v srpnovém virginském dusnu a přestál je pouze díky prosté touze hrát. Nyní byla jeho motivace uspět mnohem hlubší. Daleko osobnější.

„Zkuste mít na paměti, že v tom není nic osobního,“ řekla Kennedyová.

Rapp se sám pro sebe usmál. V tomhle se mýlíte, pomyslel si. Je to zcela osobní. Jeho odpověď však byla zdvořilá. „Já vím,“ souhlasil klidně. „Co ti ostatní?“ Jestliže byl z něčeho mírně nervózní, pak z tohohle. Další rekruti tu byli už dva dny. Rapp neměl rád opožděné starty. Ostatní se již začali sbližovat a pravděpodobně mu pozdní příjezd budou vyčítat. Nechápal, proč ho přivezla později, ale uspokojivého vysvětlení se nedočkal.

„Je jich šest.“ Kennedyová si vybavila jejich fotografie. Četla jejich složky. Všichni za sebou měli službu v armádě a sdíleli řadu Rappových předností, přinejmenším na papíře. Všichni byli snědí, sportovci a dokázali použít násilí nebo proti němu aspoň nic nenamítali, všichni prošli náročnými psychologickými testy. Všichni měli vlohy pro cizí jazyky. Pokud šlo o vnímání dobra a zla, všichni se nacházeli poblíž kritického bodu v diagramu duševního zdraví. Poblíže tenké linie, která odděluje důstojníky sil práva od profesionálních zločinců.

Za další zatáčkou se krajina před nimi otevřela. Čerstvě posekaný trávník zhruba o velikosti fotbalového hřiště se táhl po obou stranách cesty až k bílé stodole a patrovému domu s verandou po celém obvodu. Tohle Rapp nečekal. Stavení vypadalo jako na pohlednici z venkova, včetně několika houpacích křesel na velké bílé verandě.

Z domu vyšel muž. V jedné ruce držel hrnek kafe a ve druhé cigaretu. Rapp ho sledoval, jak přechází po verandě. Muž nenuceně otočil hlavu doleva a pak doprava. Většina lidí by to uniklo, ale Rappovy smysly vnímaly skutečnost, že svět je rozdělen na ty, kteří jdou se stádem, a na ty, kteří rádi loví. Ten člověk obhlížel situaci na křídlech. Zastavil se nad schody a měřil si příchozí pohledem zpoza leteckých slunečních brýlí. Rapp se pousmál při představě, že tento muž se ho pokusí zlomit. Byla to výzva, na jakou se už nějaký čas těšil.

2

Rapp se přes čelní sklo zaneřáděné od hmyzu podíval na drsného chlapíka, před kterým ho varovali. Přes celý dvorek byl patrný nespokojený výraz v mužově tváři. Měl středně dlouhé hnědé vlasy s pěšinkou nalevo a knír jako Tom Selleck. Oblečený byl do vybledlých olivových šortek a bílého trička, které mu bylo trochu malé. Když auto zastavilo, Rapp si povšiml okopaných černých vojenských bot a bílých podkolenek, vytažených přes celá lýtka. Pokožku měl tmavě hnědou jako useň a snad i na obličeji se mu napínala svaly a šlachami. Rappa napadlo, jak asi vypadají oči, příhodně skryté za slunečními brýlemi. Zamyslel se nad svým plánem a usoudil, že všechno brzy zjistí.

„Kolik mu je?“ zeptal se.

„To nevím jistě,“ odpověděla Kennedyová a parkovala vůz. „Je starší, než vypadá, ale o tom bych pomlčela. Nerad mluví o svém věku.“ Odepnula si bezpečnostní pás. „Chvíli tu počkejte.“

Vystoupila a volným krokem se vydala po štěrkové cestičce. Na sobě měla černé kalhoty od kostýmu a bílou blůzu. Vzhledem k tomu, že bylo horko a že se nacházeli přes sto padesát kilometrů od ústředí, nechala sako na zadním sedadle. U pravého boku jí visela devítimilimetrová beretta, sloužící spíš k odvrácení jízlivých připomínek člověka, s nímž se chystala promluvit, než k vyvolání obav, že ji opravdu použije. Vzhlédla k muži na verandě a zasunula si uvolněný pramen kaštanově hnědých vlasů za ucho. Zastavila se pod schody a řekla: „Strýčku Stane, netváříš se moc nadšeně, že mě vidíš.“

Stan Hurley se podíval dolů na Kennedyovou a na okamžik se cítil provinile. Tahle malá krasavice v něm dokázala vzbudit city jako málokdo. Znal Irene déle, než se znala ona sama. Sledoval, jak roste, vozil jí vánoční dárky z exotických míst a strávil s Kennedyovými víc svátků než bez nich. A pak před necelými deseti lety z jejich životů vyprchala veškerá radost, když u amerického velvyslanectví v Bejrútu zastavila dodávka napěchovaná více než devíti sty kilogramy trhaviny. Zahynulo třiašedesát lidí včetně otce Kennedyové. Hurley byl zrovna na důležité schůzce s jednou informátorkou a těsně unikl. CIA tenkrát v dubnu ztratila osm důležitých lidí a dosud se z toho nevzpamatovala.

Hurley si uvědomoval, že nedokáže ovládat svou výbušnost, a proto býval stručný, když měl špatnou náladu a mluvil s někým, koho měl rád. Řekl prostě: „Zdravím, Irene.“

Kennedyová tuhle chvíli očekávala několik měsíců a bála se jí. Za normálních okolností by ji Hurley přivítal vřelým objetím, ale ne dnes. Obešla ho, a Stan Hurley nesnášel, když ho někdo vynechal z rozhodování o něčem tak závažném. Odtažitost v jeho rozpoložení byla zřejmá, avšak Kennedyová se přesto zeptala: „Jak ti je?“

Hurley otázce nevěnoval pozornost a ostře se otázal: „Kdo je v tom autě?“

„Nový rekrut. Thomas mi říkal, že ti o něm už povídal.“ Kennedyová měla na mysli svého šéfa.

Hurley si chránil oči polarizovanými skly brýlí. Pomalu obrátil hlavu od automobilu ke Kennedyové. „Ano, říkal mi, co chystáš,“ konstatoval se zřejmou nespokojeností.

Kennedyová defenzivně zkřížila ruce na prsou a konstatovala: „Ty moje rozhodnutí neschvaluješ.“

„Rozhodně ne.“

„Proč?“

„Tohle není žádnej skautskej tábor, sakra.“

„To jsem nikdy netvrdila, Stane,“ poznamenala Kennedyová kousavě.

„Tak proč mě připravuješ o čas a posíláš mi sem nějakého klučinu po škole, co nerozezná pistoli od pušky?“

Obvykle klidná Kennedyová si dovolila projevit trochu podrážděnosti.

Dobře si uvědomovala, jak zvláštní vztah k ní Hurleyho poutá a že jeden nesouhlasný pohled na něj zapůsobí víc než přímý výpad.

Hurley ji pozoroval a viděl, že je z něj nešťastná. Nesnášel to dobře. Stejné to bylo s jeho vlastními dcerami. Když se na něj křivě podívali kluci, nasekal jim na zadek, ale dívky měly jakousi schopnost prolomit jeho obranu. Dostaly se přes ni a vyvolávaly pochybnosti. V této otázce však věděl, že má pravdu, a tak trval na svém. „Nehledej v tom nic osobního, Irene. Jsem v téhle branži už dlouho a vím, co dělám. Nepotřebuju, abys mě obcházela a pak mi sem vozila neprověřené zelenáče.“

Kennedyová stála jako sfinga a odmítala se hnout.

Hurley nasál kouř z cigarety a řekl: „Myslím, že nás všechny ušetříš bolení hlavy, když zase nasedneš do auta a odvezeš ho zpátky, kdes ho našla.“

Kennedyovou překvapilo, jak silný vztek to v ní vyvolalo. Pracovala na té věci přes rok. Analytické schopnosti a instinkt jí napovídaly, že Rapp je člověk, jakého hledají, a přesto ji teď Hurley poučoval jako novicku, která nechápe jejich poslání. Kennedyová pomalu vyšla po schodech a postavila se proti němu.

Veterán mírně ustoupil, očividně nespokojený s tím, že do jeho osobního prostoru vstupuje někdo, na koho by si nedovolil vztáhnout ruku. „Mám dneska odpoledne spoustu práce, takže čím dřív se vrátíš do auta, tím lepší to pro nás všechny bude.“

Kennedyová narovnala ramena a pevným hlasem se zeptala: „Strýčku Stane, měl jsi někdy dojem, že si tě nevážím?“

„O tomhle teď není –“

„Ale je o tom řeč. Co jsem udělala, že si tak málo vážíš ty mě?“ Přistoupila o něco blíž.

Hurley zašoupal nohama. Nasadil zachmuřený výraz. „Víš přece, jak vysoké mínění o tobě mám.“

„Tak proč se ke mně chováš, jako kdybych pořád byla puberťačka?“

„Nemyslím si, že jsi nekompetentní.“

„Jenom si myslíš, že bych se měla držet analýz a nábor a výcvik nechat na tobě.“

Odkašlal si a řekl: „S tím by se dalo souhlasit.“

Kennedyová si dala ruce v bok a vystrčila bradu. „Udělej mi laskavost a sundej si ty brýle.“

Tato žádost Hurleyho zaskočila. „Proč?“

„Protože znám tvoji Achillovu patu a chci vidět ty tvoje sukničkářské oči, až ti povím něco, co ti někdo měl říct už dávno.“

Hurley se pokusil o úsměv ve snaze ji odrazit, ale ona zopakovala, ať si sundá brýle. Hurley neochotně poslechl.

„Uznávám tě,“ řekla Kennedyová, „vlastně bych ti mohla slepě důvěřovat víc než komukoli jinému na světě. Rozhodně jsi nejlepší, co se týče výcviku agentů… jenže je tu jeden problém.“

„Jaký?“

„Tvoje krátkozrakost.“

„Vážně?“

„Jo. Nejsem si jistá, jestli opravdu chápeš, jaký typ člověka hledáme.“

Hurley se ušklíbl, jako kdyby to bylo absurdní.

„Je to pravda, a ty jsi moc umíněný na to, abys to pochopil.“

„Zřejmě si myslíš, že Skupina zvláštních operací jednoho dne vznikla sama od sebe. Kdo myslíš, že všechny ty chlapy vycvičil? Kdo myslíš, že je vybral? Kdo myslíš, že z nich udělal výkonné a děsivé stroje na zabíjení, kterými dneska jsou?“

„Ty, a víš, že o tomhle teď nemluvím. Mluvím o našem třetím úkolu.“

Hurley se zamračil. Přesně věděla, kudy na něj. Tiše zauvažoval, jestli v tom nemá prsty Stansfield, a řekl: „Myslíš, že je to legrace? Chceš tuhle operaci převzít sama?“

Kennedyová zavrtěla hlavou a překvapeně se usmála. „Víš, na tvrďáka máš zatraceně tenkou kůži. Mluvíš jako nějaký úředníček z Langley, který své oddělení řídí jako diktátor z třetího světa.“

Stejně dobře ho mohla praštit traverzou. Hurley oněměl.

„Vytvořil jsi kult osobnosti,“ pokračovala Kennedyová. „Každý rekrut musí být jako ty před dvaceti nebo třiceti lety.“

„A co je na tom špatného?“

„Nic, pokud se soustředíme na první dva úkoly.“ Kennedyová ukázala jeden prst. „Vycvičit agenty, aby dokázali rozsévat zkázu a dělat špinavou práci, jestliže je to zapotřebí, a,“ zvedla druhý prst, „vytvořit vysoce mobilní taktický útočný tým, jenže co se týče třetího úkolu,“ zavrtěla hlavou, „tam jsme pořád na začátku,“

Tohle Hurley neslyšel rád, ale rozhodně nebyl hlupák. Věděl, jaké úkoly mu byly svěřeny, a uvědomoval si, že v nejchoulostivějším ze všech tří programů dosud nezaznamenal žádný pokrok. Přesto pro něj nebylo snadné ustoupit. „Zabíjet naučím každého. Nic na tom není. Zvedneš zbraň, zmáčkneš spoušť a za předpokladu, že umíš mířit… prásk, kousek olova pronikne člověku do těla, zasáhne životně důležitý orgán, a je po všem. Kdo na to má žaludek, toho můžu naučit, jak chlapovi vrazit kudlu do podpaží a propíchnout mu srdce jako balon. Hergot… klidně ti předvedu tisíc způsobů, jak někoho zlikvidovat. Můžu tě učit bojové techniky, až z toho zmodrám…“

„Jenže?“ zeptala se Kennedyová, čímž ho postrčila směrem, kterým se zjevně ubíral.

„Udělat z člověka to, co hledáme, není nic jednoduchého.“ Hurley se zarazil a zakroutil hlavou.

Kennedyová vzdychla. Tohle byla příležitost, na kterou čekala. Sáhla Hurleymu na paži a řekla: „Netvrdím, že je, a proto musíš začít věřit nám ostatním, že zvládneme svoji práci. Přivezla jsem ti dárek, Stane. Zatím si to neuvědomuješ, protože si myslíš, že člověk musí absolvovat vojenský výcvikový tábor, než se může účastnit tvého výběru, a já bych s tebou za normálních okolností souhlasila, ale tohle je něco jiného. Teď budeš muset na ta svoje pravidla zapomenout. V autě mám přesně takového člověka, jakého hledáš, Stane. Žádné špatné návyky, které bys musel měsíce odstraňovat. Žádná tuhá vojenská disciplína, kvůli které ty chlapy každý na první pohled pozná, když je vysadíš uprostřed města.“

Hurley se podíval k automobilu.

„Ve všech našich testech se dostal mimo tabulky,“ dodala Kennedyová. „A ty ho můžeš zformovat.“

Hurley se zachmuřeně snažil zahlédnout neopracovaný kámen, který mu Kennedyová chtěla hodit do klína.

„Tady pokud dokážeš zapomenout na svou hrdost,“ pokračovala Kennedyová, „a připustíš, že malá holka, kterou jsi houpal na klíně, mezitím vyrostla a možná je ve vyhledávání talentů lepší než ty.“

Šachmat, pomyslel si Hurley. Ten blb mi zůstane na krku. Aspoň na pár dní, než přijdu na to, jak se ho zbavit. „Dobře,“ souhlasil rezignovaně. „Ale žádné úlevy. Bude makat stejně jako každý druhý, nebo odsud vypadne.“

„Neočekávám žádné úlevy,“ řekla Kennedyová a namířila mu prst do obličeje, „ale budu hodně naštvaná, jestli se dozvím, že ses na něj zaměřil a věnoval mu svoji proslulou lásku a pozornost.“

Hurley její slova strávil a potom krátce přikývl. „Fajn… Ať je po tvém, ale to ti povídám, jestli odhalím náznak slabosti –“

„Já vím… já vím,“ odvětila, čímž ho připravila o poslední slovo. „Bude si přát, aby tě nikdy nepotkal.“ Dál už ho Kennedyová zatlačit nepotřebovala. Rapp zkrátka bude muset předvést tomu starému mrzoutovi, co ona již znala. „Musím zajet na Farmu něco zařídit. Vrátím se na večeři.“ Vykročila nazpátek k autu a přes rameno zavolala: „A nepokoušej se ho utahat víc než těch šest ostatních, nebo budeš mít na krku pěkně naštvanou neteř.“

3

Rapp sledoval, jak Kennedyová odjíždí, a přes rameno mu visel těžký, obrovský lakrosový pytel. Scéna působila poněkud neskutečně. Vzpomněl si, jak ho v devíti letech vysadili na letním táboře a on se díval, jak odjíždí maminka. Stejně jako dnes ho připravili o svobodnou vůli, avšak tentokrát mu do očí nevhrkly slzy. Tehdy byl chlapec a měl strach z neznámého. Teď mu bylo třiadvacet a svět mu ležel u nohou.

Když se po silnici vzdalovala, Rapp cítil tíhu svého rozhodnutí. Dveře se zavíraly. Dal přednost jedné cestě před druhou a rozhodně to byla ta méně prošlapaná. Byla zarostlá a zrádnější, než si dokázal představit, ale díky svému mládí se cítil neporazitelný a měl spoustu nápadů, jak obelstít smrt. Nikdy v životě před ničím neustoupil a nikdy po ničem netoužil tak jako teď. Přesně věděl, co ho čeká. Uvědomoval si, že ho přivážou na řetěz, budou jím smýkat a on to bude muset vydržet. Nestál však o nic jiného než o odměnu, která ho za to čeká, a byl ochoten podstoupit cokoli, aby dostal svou příležitost.

Rapp cítil, že ho muž pozoruje. Pustil těžký pytel na zem a díval se, jak se muž přibližuje. Postava s knírem a slunečními brýlemi mu zablokovala výhled na příjezdovou cestu. Rapp v jejím dechu okamžitě ucítil nakyslý pach kávy a cigaret. Nejraději by o krok ustoupil, ale nechtěl vypadat ustrašeně, a tak zůstal stát a dýchal ústy.

„Dobře si to auto prohlédni,“ řekl Hurley nevrle.

Rapp naklonil hlavu a díval se, jak sedan mizí za zatáčkou.

„Ona se už nevrátí,“ dodal Hurley posměšně.

Rapp souhlasně přikývl.

„Pozor, přímo hleď!“ zavelel Hurley.

Rapp spatřil vlastní obraz v polarizovaných čočkách a mlčel.

„Nevím, jakými zatracenými kecy jsi na ni zapůsobil. Nevím, jak se ti podařilo nabulíkovat jí, že zvládneš projít mým výběrem, ale já ti můžu slíbit, že každý den, který tady zůstaneš, ji budeš tisíckrát proklínat, že ti vstoupila do života. Ale radši to dělej potichu, protože jestli uslyším, jak o ní říkáš jediné křivé slovo, poznáš bolest, jakou si nedokážeš představit. Rozumíš mi?“

„Ano.“

„Ano!“ vyštěkl Hurley. „Vypadám jako nějaký tvůj teploušský profesor z univerzity?“

„Ne,“ odpověděl Rapp bez mrknutí.

„Ne,“ zavyl Hurley žilnatým krkem. „Budeš mi říkat ‚pane‘, když se mnou budeš mluvit, nebo ti nacpu botu tak hluboko do zadku, že budeš žvýkat kůži.“

Rappovi na obličej dopadla sprška slin, ale on si toho nevšímal. Očekával, že k něčemu takovému dojde. Už se stačil rozhlédnout a nikoho z ostatních neviděl, takže tohle pravděpodobně byla jeho nejlepší příležitost. „Pane, žádám o povolení promluvit!“

„To jsem si mohl myslet,“ vzdychl Hurley. Založil ruce v bok. „Dobře, študáku. Dávám ti tuhle jedinou šanci něco říct. Jenom se modlím, aby z tebe vypadlo, že ses spletl a že chceš domů. Proti tomu nic nemám,“ dodal rychle. „Milerád tě sám odvezu.“

Rapp se usmál a zavrtěl hlavou.

„A sakra!“ Hurley znechuceně kroutil hlavou. „Ty si vážně myslíš, že to můžeš zvládnout?“

„Ano, pane.“

„Takže mě vážně budeš okrádat o čas.“

„Vypadá to tak, pane. I když, pokud to můžu říct… navrhuji, abychom to celé trochu urychlili.“

„Urychlili?“ zeptal se Hurley.

„Ano, pane. Předpokládám, že když se s někým ocitnete v ringu, dokážete poznat během dvaceti vteřin, jestli má někdo dostatek talentu, aby prošel vaším výběrovým procesem.“

Hurley přikývl. „To je pravda.“

„Nechci vás připravovat o čas, takže navrhuji, abychom rovnou zjistili, jestli na to mám.“

Hurley se poprvé usmál. „Chceš mě vyzvat?“

„Ano, pane… abychom to urychlili.“

Hurley se rozesmál. „Myslíš, že to zvládneš?“

„Podle toho, co jsem slyšel… nemám sebemenší šanci.“

„Tak proč tak pospícháš na to, abych ti nakopal prdel?“

„Napadlo mě, že k tomu dřív nebo později dojde. Radši bych si to odbyl dřív.“

„A proč?“

„Abychom mohli přikročit k důležitým věcem.“

„A to k jakým?“

„Naučíte mě, jak zabíjet teroristy.“

Tohle se nikdy dřív nestalo. Hurley o krok ustoupil a pozorně si nového rekruta prohlédl. Měřil metr osmdesát pět a zdál se být v dokonalé kondici, jenže to se ve třiadvaceti letech dalo očekávat. Měl husté vlasy černé jako uhel a pleť opálenou do bronzova. Vypadal dobře. Hurley zaznamenal první náznak toho, o čem hovořila Kennedyová. Spíše pobaveně než s obavami pokýval hlavou a řekl: „Fajn. Zkusíme to. Vidíš tamtu stodolu?“

Rapp přikývl.

„Je tam jedno volné polní lůžko. Bude tvoje tak dlouho, dokud tady vydržíš. Ulož si věci do skříňky a oblékni si šortky a tričko. Jestli nebudeš do dvou minut připravený na žíněnce, pošlu tě domů.“

Rapp to pochopil jako rozkaz. Popadl pytel a vyrazil poklusem ke stodole. Hurley ho sledoval, jak mizí uvnitř, zkontroloval čas na digitálkách, došel zpátky k verandě a odložil hrnek na okraj lesklých bílých prken. Vrhl krátký pohled přes rameno, rozepnul si kalhoty a začal močit do křoví.

4

Rapp zjistil, že polní lůžko stojí vedle tří patrových postelí. Zřejmě pocházelo z armádních přebytků. Nebylo velké, ale rozhodně lepší než holá zem. Svlékl se do spodního prádla, otevřel pytel a vytáhl šortky a čistě bílé tričko. Kennedyová mu řekla, aby si zabalil oblečení bez jakýchkoli nápisů a nášivek. Nechtěla, aby ostatním mužům naznačoval, odkud pochází. Měli přísně zakázáno hovořit o své minulosti. Rapp si složil šaty, schoval je do skříňky, zavřel ji a pytel položil nahoru. Chtěl si vybalit, ale slyšel, že se blíží instruktor. Rapp zaujal pozici uprostřed odřené zápasnické žíněnky a nedočkavě čekal na svou příležitost.

Hurley se zastavil ve vratech, dlouze nasál kouř z cigarety a rozcvičil se několika úklony do stran a kroužením rameny. Neočekával dlouhý boj, a tak si ještě protáhl lýtka, naposledy vdechl kouř, típl cigaretu o podrážku a vešel do stodoly. Nový rekrut stál uprostřed žíněnky v šortkách a tričku. Hurley si ho ještě jednou prohlédl od hlavy k patě. Byl ve formě, stejně jako všichni ostatní, ale jeho postoj kupodivu působil jaksi ležérně a uvolněně.

„Ramena dozadu! Pozor, přímo hleď!“ Hurley zavrtěl hlavou a mumlal si cosi nesrozumitelného. „Nevedu tady dětskej koutek.“ Předklonil se, stáhl si boty a ponožky a odložil je úhledně v pravém úhlu s okrajem žíněnky, ponožky složené nahoře. Sundal si sluneční brýle a položil je na ponožky. Vstoupil na žíněnku a zeptal se: „Pravidla?“

Rapp zůstal v klidu. „To je na vás, pane.“

Hurley se zaklonil, pokračoval v protahování a řekl: „Protože tenhle výprask nebude nikdo sledovat, navrhuji něco civilizovaného. Neútočíme na koule a oči a údery do krku jsou zakázané.“

„Škrtit se může?“

„Rozhodně,“ zašklebil se Hurley. „Až budeš chtít skončit, zaklepej na zem.“

Rapp přikývl.

„Tak dobře.“ Hurley zaznamenal první náznak něčeho, co se mu nezamlouvalo. Ten kluk neměl v obličeji ani stopu napětí. Vypadal jako trouba, co si vyšel na golf. Hurleyho napadla dvě vysvětlení, z nichž ani jedno se mu nelíbilo. První spočívalo v tom, že rekrut není maminčin mazánek, jak se původně zdálo, a podle druhého si ve své hlouposti neuvědomoval, že na tuhle práci nestačí. Hurley v každém případě ztratí možná víc než jeden drahocenný den, než se ho zbaví. Zakroutil hlavou, cosi zabručel a pak mu došlo, že je tu ještě třetí možnost – že ten kluk opravdu za něco stojí.

Možné riziko Hurleyho na okamžik zarazilo. Zadíval se na mladíka z univerzity a uvědomil si, že o něm ví překvapivě málo. Složka, kterou obdržel od Stansfielda, byla natolik stručná, že všechny podstatné údaje by se vešly na jednu stránku. Kromě obecného fyzického popisu a výsledků testů byly všechny ostatní informace vymazány. Ten člověk byl nepopsaný list. Hurley neměl představu o jeho tělesných schopnostech a povaze. Dokonce ani nevěděl, jestli je levák nebo pravák. Zamračil se a promýšlel další varianty vývoje událostí.

Za normálních okolností Hurley vstupoval s rekrutem na žíněnku poté, co si přečetl jeho obsáhlou osobní složku a několik dní ho pozoroval, což mu poskytlo výhodu. Jestliže člověka pár dní sledujete, hodně se o něm dozvíte. Hurley si tiše vyčítal, že je hlupák a nepomyslel na to dřív. Teď už nemohl ustoupit. Pod bosýma nohama cítil žíněnku. Kdyby souboj zrušil, byla by to známka slabosti.

Hurley zanechal úvah a připomněl si, že zatím přemohl každého, kdo k němu přišel. Sebevědomě vykročil kupředu, na tváři křivý úsměv. Zastavil se tři metry před Rappem. „Řekni, až budeš připravenej.“

Rapp přikývl, nahrbil se a začal se zvolna pohybovat doleva.

Hurley se přesouval doprava a čekal na vhodný úhel k útoku. Zaznamenal příležitost, když protivník trhnutím hlavou naznačil klamný výpad, ale bylo zřejmé, co bude následovat. V tu chvíli se Hurley rozhodl mládence rychle vyřídit. Nebude marnit čas obrannými bloky a držením. Soupeř zakusí opravdovou bolest. Možná mu praskne pár žeber. Tak aspoň neudrží krok s ostatními, i kdyby se projevil jako odhodlaný blázen.

Hurley úder předvídal, přikrčil se a zaútočil na mladíkovu bránici. Jenže když se otočil na zadní noze a vyrazil vpřed, uvědomil si, že něco nehraje. Mladík byl oproti předpokladům mnohem rychlejší. Ten mizera se po klamném výpadu stáhl a nyní byl dobrý metr vpravo od místa, kde ho Hurley očekával. Hurley měl pocit, že mu naletěl. Věděl, že sám je teď v nevýhodné pozici a bez jakéhokoli krytu, ale ani v nejmenším ho to neznepokojilo. Zastavil úder a chystal se na návrat a útok z jiného úhlu. Než stačil zasadit druhou ránu, znovu shledal, že cosi není v pořádku. Spíš vycítil, než spatřil levý hák, který se mu blížil k obličeji.

V posledním zlomku vteřiny zatáhl bradu a poklesl v bocích. Pěst ho zasáhla těsně nad pravé oko.

Údery jsou zvláštní v tom, že každý je jiný. Existují zvedáky a háky, údery krátké i se širokým rozmachem, což je jen pár příkladů. Má-li člověk něco natrénováno, získá pro ně cit a automaticky je rozeznává, jakmile ho zasáhnou. Hlava úder zapíše na kartičku a podrobí bleskové analýze a dojde ke kratičkému rozhovoru mezi tou částí mozku, která vyhodnocuje tisíce signálů přicházejících neustále ze všech stran, a tou, jež zodpovídá za udržení mozku v chodu. Hurley to znal již mnoho let a jako člověk, který měl za úkol posuzovat nadání a učit, byl zvyklý poskytovat zpětnou vazbu těm, jimž právě dával nakládačku. V tomto případě však měl co dělat, aby se udržel na nohou, a tak mlčel.

Pěst ho zasáhla natolik silně, že na zlomek vteřiny klesl najedno koleno. Přikrčení v poslední chvíli ho zachránilo před knokautem. Kdyby neuhnul hlavou, dostal by ránu rovnou na čelist, ztratil by rovnováhu a pořádně dlouho by si zdříml. Zvonek v hlavě Hurleyho v mimořádně rychlém sledu upozornil na dvě věci. První bylo to, že takový úder už hodně dlouho nedostal, a druhou, že by se měl zaměřit na protiútok, a to pěkně rychle, než dostane nařezáno.

Hurley přesunul váhu ze zadní nohy na přední a spustil příval ran, jejichž cílem bylo spíš mládence zahnat než skutečně zasáhnout. První dvě narazily na blok a dalších pět šlo do prázdna. Hurley usoudil, že soupeř musel někdy boxovat, což znamenalo, že je třeba dostat ho dolů na žíněnku a tam udolat. Už žádné údery pěstí. Než se Hurley stihl přemístit, cítil, jak mu mladík levou nohou vzorově podráží kotník pravé nohy, na které shodou okolností zrovna spočíval devadesáti procenty hmotnosti. Další události byly čistá fyzika. Podražení přišlo natolik nečekaně, že neměl možnost přesunout váhu na druhou nohu, a tak se mu musel podvolit. Dopadl na zadek, odkutálel se dozadu a vyskočil na nohy. Hurleymu neuniklo, že mládenec podnikl obloukový výpad nohou. Něco takového boxeři nedokážou. V nepatrné pauze se podíval přes žíněnku na nového rekruta a napadlo ho, jestli mu nelhali, že ten chlapec nemá vojenský výcvik. Oddech netrval dlouho.

Hurley se bránil kombinaci dobře mířených ran. Musel mládence dostat na žíněnku, nebo dostane výprask. Rychle ustupoval, jako kdyby mu šlo o život. Mladík šel za ním, a když zahájil další útok, Hurley klesl na kolena a vyrazil proti němu. Chytil soupeře za přední nohu a vrazil mu rameno do slabin, přičemž současně táhnul a zvedal se. Chlapec se snažil pokrčit kolena, jenže Hurleyho sevření bylo příliš pevné. Hurley se ho chystal povalit, když vtom mu mezi lopatky dopadla rána oběma spojenými pěstmi. Byla tak tvrdá, že protivníka málem pustil, ale cosi mu říkalo, že pokud to udělá, prohraje, a proto s vypětím sil vytrval a konečně chlapce povalil.

Dostal se nahoru. Nahmatal soupeřovo zápěstí, vrazil loket do tlakového bodu a zbytek těla přesouval do pozice pro páčení paže. Převalil se a nůžkovým kopem se mládence pokusil zasáhnout do krku, což podle pravidel nebylo úplně fér, ale na tom už nesešlo. Těsně minul, ale pořád oběma rukama držel zápěstí a byl připraven zaklonit se a vyvinout takový tah, že protivníkovi vykloubí loket. Než k tomu došlo, chlapec udělal něco, co Hurley nepokládal za možné.

Rapp nějak zvrátil sevření a dostal se nad Hurleyho, který stále svíral jeho zápěstí. Hurleyho hlavu však nyní pevně držel mezi koleny. Spojil kotníky a začal kolena tlačit k sobě, jako kdyby ve svěráku drtil kokosový ořech.

Hurley zarazil palec co nejhlouběji do soupeřova zápěstí, ale ničeho tím nedocílil. Cítil první příznaky blížící se ztráty vědomí a snažil se vyprostit. Levou rukou pustil zápěstí a chytil mladíka za černé vlasy, jenomže ten nepovolil, ale tlačil koleny ještě silněji. Hurleymu se na okraji zorného pole roztančily bílé hvězdičky. Nemohl uvěřit, že prohrál s nějakým chcípákem z vysoké.

Přesto nepřestával hledat únikovou cestu, a když se mu zatmělo před očima, uvědomil si, že řešení se nachází jen několik centimetrů před jeho obličejem. Matně si vzpomněl na krátkou diskusi o pravidlech před soubojem, ale ta mu teď nepřipadala důležitá. Záleželo jen na tom, aby neprohrál. V posledním zoufalém pokusu odvrátit katastrofu Hurley pustil protivníkovo zápěstí a ohnal se volnou rukou. Nahmatal mladíkova varlata, začal je drtit dlaní a vložil do toho všechny zbývající síly.

5

Kennedyová se do domu u jezera vrátila večer po šesté. Byla unavená, měla hlad a nehodlala se s Hurleym přít, ale vývoj událostí si vyžádal výměnu názorů. K nepředvídatelným a stále obtížnějším rysům její práce patřilo to, že nemohla bez zábran hovořit se svými kolegy. Nebezpečí odjakživa představovaly zahraniční zpravodajské agentury působící ve Washingtonu, ale ty jí nedělaly největší starosti. Teď se musela obávat vlastní vlády a nové generace novinářů, kteří toužili po další aféře Watergate, Pentagon Papers nebo Irán-Contras. Důsledkem byly stovky zmařených kariér a nevýslovná škoda na národní bezpečnosti. Novou washingtonskou kratochvílí se staly útoky na agentury, které se měly starat o bezpečí Ameriky. Kennedyová kupodivu příliš neprotestovala. Jak často opakoval její učitel Thomas Stansfield, „velcí špioni si nestěžují na pravidla, ale nalézají cesty, jak je obejít.“

Zaparkovala před domem a vyšla po schodech na verandu, přičemž se obávala dalšího střetu s Hurleym. Otevřela síťové dveře a vstoupila. Pokoje nalevo a napravo byly prázdné, a proto zamířila chodbou ke kuchyni. Zastavila se v místě, kde končila dřevěná podlaha, a začínalo linoleum. U kuchyňského stolu seděl potlučený a zbitý Stan Hurley. Na rozražený ret si tiskl sklenku whisky Makers Mark a na nateklé oko pytlík s ledem. O linku naproti němu se opíral Troy Tschida, třicetiletý bývalý zelený baret a Hurleyho pravá ruka. Neúspěšně se pokoušel skrýt pobavení šéfovým pochroumaným vzhledem.

„Myslíš, že je to sranda?“ zavrčel Hurley.

„To rozhodně ne,“ odpověděl Tschida s teatrální a předstíranou upřímností.

„Ty idiote. Počkej, až proti němu postavím tebe. On tě přejde smích, až jich pár schytáš.“

„Co se stalo?“ zeptala se Kennedyová, protože neměla tušení, o čem je řeč.

Hurley ji neviděl přijít, protože měl na pravém oku sáček ledu, ani ji neslyšel, protože mu pořád zvonilo v uších. Natočil hlavu a spustil sáček, přičemž odhalil oko tak nateklé, že ho měl skoro zavřené. Kůže nad okem rudě zářila.

„Stalo se to,“ začal Hurley, „žes dneska odpoledne před mým domem vysadila toho zatracenýho trojskýho koně.“

Kennedyová se dovtípila, že mluví o Rappovi. „Chceš tím říct, že ti tohle udělal můj rekrut?“

„Nehraj si se mnou, sakra. Nemám na to náladu.“ Hurley třískl sklenkou o stůl a sáhl po láhvi whisky. Dolil si až po okraj.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíš,“ poznamenala Kennedyová bezelstně.

Hurley se napil a pokračoval: „Hovno. Je to tvůj rekrut. Ta zpráva, cos mi o něm dala, se čte spíš jako žádost o výkupné. Nic o něm nevím. Nebyl tady ani minutu, a hned mi navrhnul, abychom zjistili, jestli na to má.“ Hurley se zarazil, znovu si přihnul a fistulí, které měla napodobit Rappův hlas, doplnil: „Urychlíme to a vyzkoušíme, jestli to můžu zvládnout.“

„Tohle ti udělal můj rekrut?“ zeptala se Kennedyová, stále poněkud nevěřícně.

Hurley ještě jednou praštil sklenicí do stolu. Tentokrát hnědá tekutina vyšplíchla přes okraj. „Jo, hergot! A nedělej, že tě to překvapuje.“ Rozhořčeně na ni ukázal prstem. „Tys to naplánovala. Nastražila jsi to na mě.“

„Netuším, jak to myslíš.“ Kennedyová zavrtěla hlavou a zeptala se: „Naznačuješ, že ten můj rekrut byl lepší než ty?“

„Skoro.“ Hurley zaměřil pozornost na drink a něco si mumlal.

„Ten váš kluk mu namlátil,“ ozval se Tschida s úsměvem, „ale Stan se vykašlal na pravidla a vzal mu koule do svěráku.“

„Tak podle tebe je to sranda?“ zavrčel Hurley.

Tschida se usmál a přikývl.

Hurley se tvářil, jako kdyby po něm chtěl mrštit sklenkou, ale v poslední chvíli si to rozmyslel a hodil sáčkem ledu.

Tschida natáhl ruku a bez problémů sáček zachytil. „Buď trochu nad věcí. Už od tebe dostalo nakopáno tolik lidí, že bylo načase, abys to jednou sám zažil.“

„Problém je v tom,“ odsekl Hurley. „že na mě tahle ženská ušila boudu. Mimochodem, někdo jí musel pomáhat.“ Zdravým okem se podíval po Kennedyové. „Bez vojenských zkušeností, to určitě. Kdes toho kluka našla?“

Kennedyová byla stále trochu v šoku. Na vlastní oči viděla, jak Hurley nadělal preclíky z chlapů velkých jako profesionální fotbaloví obránci. Z informací, které získala, rozhodně nevyplývalo, že by se Rapp mohl měřit se Stanem Hurleym. „Stane, musíš mi věřit. Neměla jsem tušení, že by mohl být lepší než ty.“

„Nebyl lepší! Jenom skoro.“

„Jasně, ale podváděl jsi,“ řekl Tschida a se zvráceným potěšením si vychutnával Hurleyho muka. „Takže tě v podstatě porazil.“

Hurley musel vynaložit veškeré sebeovládání, aby škodolibého Tschidu nezasáhl sklenicí. Obrátil se zpět ke Kennedyové a zeptal se: „O co ti jde? Co proti mně chystáš?“

„Uklidni se na chvilku, Stane. Říkám ti, že jsme při shromažďování informací nenarazili na nic, co by naznačovalo, že něco podobného zvládne.“ Mávla rukou k Hurleyho potlučenému obličeji. „Upřímně jsem doufala, že to dokáže někdy v budoucnu… ale ne takhle brzy.“

„Tak ty vaše informace stojí za prd. Takhle bojovat se člověk nenaučí doma ve sklepě. Musí mít učitele.“

Kennedyová připustila: „Poslední rok se věnoval bojovým uměním.“

„To jste mi měli říct,“ odsekl Hurley.

„Stane, rozčiloval ses jako blázen, že s tím člověkem budeš ztrácet čas, protože nemá výcvik zvláštních jednotek. Myslíš, že se rok chození někam do tělocvičny vyrovná tomu, co absolvují chlapci v armádě?“

„To záleží na instruktorovi.“

„A na žákovi,“ dodal Tschida.

Kennedyová založila ruce na prsou a dlouho přemýšlela, než promluvila. „Je tu ještě jedna možnost.“

„Jaká?“

„Víš, že nemáš rád hovory o tvém věku, ale je možné, že stárneš.“

Tschida se rozchechtal, až mu široká hruď poskakovala nahoru a dolů.

Hurley zuřil. „Hned ráno si to s ním rozdáš. Uvidíme, jestli ti to pořád bude připadat legrační.“

Tschida se zarazil.

Kennedyová odtáhla židli a posadila se naproti Hurleymu. „Vyprávěj mi, co se stalo.“

„Není to nějaká léčka?“

Kennedyová zavrtěla hlavou.

„Nebyl to od tebe vtip? Nepřipravila jsi to na mě?“

Ještě jednou zakroutila hlavou a řekla: „Ne. Spíš jsem měla strach, abys nezmlátil ty jeho. Ne naopak.“

Hurley navzdory omámení vztekem a whisky začínal chápat, že Kennedyová mluví pravdu. „Kdes ho našla?“

Kennedyová na něj vrhla pohled, který okamžitě pochopil.

„Blbečku,“ obrátil se k Tschidovi, „běž zkontrolovat ty klauny, a jestli se flákají, seřvi je a dej jim sto shybů.“

„Rozkaz.“ Tschida svědomitě vyrazil.

Jakmile se za ním zavřely dveře, Hurley se podíval na Kennedyovou. „Kdo je to?“

Nemohla ho věčně udržovat v nevědomosti, ale raději by ještě pár dní počkala. Potom odsunula obavy stranou a řekla: „Jmenuje se Mitch Rapp.“

6

Rapp ležel na polním lůžku, hlavu měl podepřenou žmolkovitým polštářem a rozkrok si chladil sáčkem mraženého hrášku. Večeře se podávala formou bufetu na rozkládacím stole na druhém konci stodoly. Ačkoli neměl chuť, přinutil se jíst. Bylo jich sedm a dva instruktoři a všichni dohromady spořádali obrovský hrnec špaget, tác rohlíků, hromadu salátu a tolik vařené kukuřice, co se do nich vešlo. Všichni byli utahaní a zbití, ale přesto se cpali a zalévali jídlo džbánky ledové vody a studeného mléka. Rapp měl s tréninkovou stravou pět let zkušeností, takže věděl, jak to chodí. Tělesná námaha v horku nevzbuzuje velkou chuť k jídlu. Má opačný účinek, jenže ten je třeba přehlížet a dopřát si pořádnou porci. Na fyziologii není nic složitého. Spálí přes pět tisíc kalorií denně, což znamenalo, že musí buď spořádat kopec jídla, nebo začne hubnout. Vzhledem ke své postavě a současné váze si mohl dovolit zhubnout o pět kilogramů, ale cokoli za touto hranicí by zvyšovalo riziko zranění a nemoci.

Rapp odhodil časopis Time na zem a posunul sáček s hrachem. Když hltavě večeřel, jeden instruktor si ho vzal stranou a řekl, že musí ležet na zádech a začít s ledováním. Také dostal rozkaz hlásit, kdyby se v moči objevila krev. Rapp krátce přikývl a vzal si pytlík hrášku. Mezi tréninkovým zápasem a večeří měl pár hodin na to, aby si události utřídil v hlavě, zatímco se pod dohledem instruktora seznamoval se sérií náročných cviků a poté absolvoval patnáctikilometrový běh lesem. Rapp se tvářil, jako kdyby mu to činilo potíže, ačkoli ve skutečnosti žádné neměl. Zejména s během. Dokázal by běhat celý den, kdyby musel, ale nechtěl ostatním všechno o sobě prozradit příliš brzy. Kromě toho, když má učitel vybrat mezi premiantem, který nezná jinou známku než jedničku, a snaživým studentem, který se neustále zlepšuje, vždycky dá přednost tomu snaživému.

Rapp přemýšlel, jaké ponaučení si má vzít ze střetu s mužem, jehož jméno dosud neznal. Nelíbilo se mu, že ten člověk uprostřed zápasu změnil pravidla, ale s tím těžko něco nadělá. Musí se zaměřit na to, jak věcmi pohnout kupředu. Bylo důležité vědět, kam až může zajít, a jestliže instruktoři nedbají na pravidla, sotva to mohou očekávat od něj.

První příležitost setkat se s ostatními se mu naskytla po běhu. Dělali shyby na hrazdách za stodolou, čtyři série po pětadvaceti. Kromě toho starého mizery, který středisko vedl, tu byli ještě tři instruktoři. Přesně jak věděl již od náboru, nikdo nepoužíval skutečné jméno ani nemluvil o osobních věcech. S prvními dvěma hned věděl, na čem je. Malý hubeňour si říkal seržant Smith a vysoký hubeňour si říkal seržant Jones. Dny budou začínat se seržantem Smithem a končit se seržantem Jonesem.

Rapp musel zvládnout dvě série po pětadvaceti s třicetivteřinovou přestávkou, aby dohnal ostatní rekruty. Když všichni dokončili celou stovku shybů, seržant Smith spustil povyk. Nechal je nastoupit, chodil sem a tam podél řady a nadával jim.

„Jeden z vás teploušů to zkouší flákat,“ začal. „Myslí si, že nemusí až dolů a nevytahuje se úplně nahoru. A já nemám rád, když se něco dělá napůl, takže si to dáte znova, slečinky.“

Pak se opravdu dostal do varu a začal zpochybňovat jejich mužství, čest, inteligenci i předky. Rapp si povšiml, že k nim hovoří jako ke skupině a neoznačuje údajného delikventa, který nejspíš ani neexistoval. Podíval se po ostatních a nezdálo se mu, že by některý z nich shyby šidil. Seržant zkrátka posouval cílovou pásku a doufal, že někdo té hry bude mít plné zuby a odpadne. To se však nestalo. Ostatních šest rekrutů byli odolní chlapi.

„Ještě čtyři rychlé série. Jdeme na to!“ vyštěkl seržant. „A tentokrát je dělejte pořádně, nebo vás pošlu proběhnout a můžete zapomenout na večeři, dámy.“

Hrazdy byly dvě, a tak se před nimi muži seřadili a začali nanovo. Rapp čekal, až na něj přijde řada, když vtom ho jeden rekrut ostře šťouchl do ledviny. Rapp se otočil, dobře si ho prohlédl a zjistil, že vypadá jako profesionální ragbista z Evropy. Měl velké čelo, po kterém mu od jednoho spánku ke druhému putovalo jediné černé obočí. Oči měl černé jako uhel a posazené daleko od sebe, ale nejnápadnějšími rysy jeho obličeje byl nos, zřejmě nejmíň dvakrát zlomený, a hluboký důlek uprostřed vystupující brady. Rappa okamžitě napadly dvě věci. První se týkala toho, že by bylo ztrátou času snažit se toho člověka složit úderem do hlavy. Měl krk silný jako většina jiných lidí stehno. Podle druhé sem nezapadal. Alespoň pokud Rapp správně pochopil cíl výcviku. Jeho vzezření bylo tak nápadné, že se na něj skoro nedalo zapomenout. Tenhle chlap připomínal spíš gorilu než tajného agenta.

„Teď si dej záležet blbče,“ řekl chlap nedůtklivě.

Rapp byl zpocený, špinavý a notně zadýchaný a neměl náladu na kraviny. Jeho shybům nebylo co vytknout. Pokud je někdo nedělal na sto procent, pak to byl právě chlapík, který stál proti němu. Rapp měl nutkání oplatit stejnou mincí a zpráskat ho, ale usoudil, že na to bude dost času později. Bez odpovědi se obrátil a zařadil se.

„Správně,“ poznamenal obr, „buď chytrej kluk a drž hubu. A dej si kurva záležet.“

Zbytek odpoledne proběhl bez incidentů a před večeří se mohli zchladit v jezeře. Rapp se držel od Victora stranou, ale nespouštěl z něj oči. Zjistil, že takhle se urostlý chlapík jmenuje. Nebo aspoň pod tím jménem vystupoval. Protože měli zakázáno prozrazovat svou identitu, instruktoři jim dali smyšlená křestní jména. Rapp se stal Irvingem, což ostatní zkrátili na Irv. Zbývající pětici tvořili Fred, Roy, Glenn, Bill a Dick.

Všichni byli poměrně sympatičtí, hleděli si svého a zároveň se měli na pozoru. Vyměňovali si chápavé pohledy a mluvili spolu polohlasně. Protože nesměli hovořit o své minulosti, nikdo se nezmínil o vojenské službě ani o jednotkách, k nimž patřil. Rapp se tak dostal do zajímavého postavení. Instruktoři pravděpodobně věděli, že nemá zkušenosti z armády, ale ostatní rekruti to netušili.

Když se skupina mužů ocitne v situaci, v níž nemohou mluvit o své minulosti, vzniká pozoruhodná dynamika. Témat k hovoru zůstalo pomálu, a tak se u večeře převážně mlčelo. Rapp se uchýlil na své lůžko, chladil si rozkrok a sledoval lenivé otáčky větráku, který visel z trámu přímo nad jeho hlavou. Přemýšlel o zápase, procházel jej krok za krokem a uvažoval, co mohl udělat jinak, když vtom se vedle jeho lůžka objevil Victor.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se tlumeně.

Rapp vrhl pohled ke dveřím, kde instruktor udílel pokyny jednomu rekrutovi.

„Irv.“

„Ne, pitomče.“ Zavrtěl hlavou. „Myslím skutečné jméno.“

Rapp začínal mít pocit, že se mu Victor nezamlouvá. Při náboru byl několikrát upozorněn, že hovor o osobním životě je důvodem k okamžitému vyřazení z programu. Před pouhými deseti minutami jim to instruktoři u večeře znovu připomněli. Rapp lhostejně vzhlédl a zeptal se: „Neslyšel jsi, co nám říkali instruktoři?“

Druhý muž se ušklíbl. „To jsou jenom takové kecy. Je to hra. Snaží se nás rozhodit.“ Ohlédl se přes rameno, jako by se ujišťoval, že nablízku nikdo není, a řekl: „No tak… odkud jsi?“

„O co ti jde?“

„Cože?“

„Co tím sleduješ?“

„Jenom se snažím seznámit… to je všechno.“

„Nevykládej si to špatně, ale to, kdo jsem a odkud jsem, není tvoje věc.“

„Vážně?“ Mírně zrudl a zatnul zuby. „Něco ti povím. Nepotřebuju, aby mi někdo vykládal, co je a co není moje věc.“

Rapp se dostal do nepříjemné situace. Ležel na zádech a neměl mnoho možností k obraně, ale nechtěl ve Victorovi vzbudit dojem, že se nechá snadno zastrašit. „Já ti nic nevykládám,“ opáčil klidně, „to oni.“ Obrátil pohled k instruktorovi u dveří.

Instruktor dokončil svou řeč a odešel. Ve stodole zůstali jen rekruti.

Victor se rozesmál. „Máma je pryč. Vypadá to, že si s tebou můžu dělat, co chci.“

Rapp usoudil, že už dál ležet nemůže. Rychle spustil nohy z lůžka a zvedl se. Konverzačním tónem, ale dost hlasitě, aby ho slyšeli i ostatní, se zeptal: „Co máš za problém, Victore?“

„Můj problém jsi ty.“

„To jsem pochopil,“ odvětil Rapp z druhé strany lůžka, „ale zkus to trochu popsat. Třeba ti s tím můžu pomoct.“

„O tom pochybuju,“ řekl vyšší muž pohrdavě. „Vypadáš jako padavka. Jako kdybys sem nepatřil.“

„Dobře… tak co kdybychom to zjistili?“ pokynul Rapp k zápasnické žíněnce.

Victor se zasmál, jako kdyby to byl absurdní návrh. „Nemáš šanci.“

Rapp pokýval hlavou, jako kdyby s tím mohl, ale nemusel souhlasit, a došel k žíněnce. „Je mi líto tvojí mámy, Victore.“

„Cos to řekl?“ zeptal se Victor.

„Řekl jsem,“ odpověděl Rapp, „že je mi líto tvojí mámy.“

„Dej si pozor na jazyk!“ Ve Victorových očích se divoce zablýsklo.

„Nebo co?“ otázal se Rapp.

Pětice ostatních všeho nechala a sledovala, co se bude dít.

„Tak rozdáš si to se mnou, Victore?“ dráždil Rapp vyššího muže. Chtěl co celé bez dalších odkladů ukončit. „Co se stalo… vyspala se máma s celou ulicí, když jsi byl v pubertě… málo tě chovala, když jsi byl mimino? Měla bradavky pro všechny ostatní kromě tebe?“

„Moc kecáš,“ zavrčel Victor a sotva ovládal hněv.

„Jenom se pokouším zjistit, co s tebou je, Victore. Celý den jenom žvaníš. Chováš se jako prvotřídní kretén. Už toho všichni máme po krk.“

„Nakopu ti prdel!“ zařval Victor a přeskakoval z jedné nohy na druhou jako boxer.

Rapp mlčel. Postavil se doprostřed žíněnky a gestem ho zval k sobě.

Victor začal poskakovat, vyrážel tlumené skřeky a tancoval v kruzích kolem Rappa. Podnikal stínové výpady a dopodrobna vysvětloval, co Rappovi udělá, když vtom se ve dveřích zjevil jeden z instruktorů.

„Co to má sakra znamenat, slečinky?“

Victor zmlkl, ale už bylo pozdě.

„Tak dost, pitomci. Jestli vám zbylo dost energie na rvačky, tak jí máte dost na běhání. Za šedesát vteřin nástup venku. Vezměte si tepláky a hněte sebou!“

Všichni ihned ožili, a zatímco se oblékali, pět mužů projevovalo svou nevoli nespokojenými pohledy a slovními stížnostmi. Rapp neodpovídal, zato Victor byl zřejmě ve svém živlu. Odsekával ostatním a sliboval, že si to s nimi vyřídí, jakmile najdou odvahu utkat se s ním. Rapp si obul boty a sprintoval ke dveřím. Stál první v řadě, a zatímco čekal na další rekruty, došlo mu, že něco nehraje. Jestli je tenhle program přísně tajný a výběrový, co tady proboha dělá takový tlučhuba jako Victor?

7

CAMP PERRY, VIRGINIE

Tom Lewis přijal hovor na bezpečné lince. Trpělivě vyslechl osobu na druhém konci a její zdánlivě bezvýznamnou zprávu o schůzce, která se nazítří dopoledne měla uskutečnit ve Washingtonu. Každému, kdo mohl obejít zabezpečení, což se pochopitelně týkalo několika pracovníků vnitřní bezpečnosti v Langley, by rozhovor připadal tak obyčejný, že by nevzbudil žádnou pozornost. Ve třetí větě však zaznělo příslovce, po němž Lewisovo pravé obočí vystřelilo o dva centimetry nahoru. Poděkoval a řekl, že záležitost proberou zítra na schůzce.

Klinický psycholog zvolna vrátil sluchátko do vidlice telefonu a poklepal perem na obyčejnou psací mapu. Všechno v kanceláři bylo obyčejné; standardní nábytek pro státní instituce, jaký vládní moloch každým rokem nakupuje v obrovském množství. Stůl, knihovna a kartotéka, to vše bylo vyrobeno z dřevotřísky, která měla vypadat jako dřevo, jenže nevypadala. Židle byly z černého plastu, se sedáky z hrubé tkaniny v barvě dřevěného uhlí, která za necelých devět měsíců dokázala úplně zničit kalhoty. Lewis užasl, jak moc se tento nábytek po Washingtonu rozšířil, a přivedlo ho to k domněnce, že firma vyrábějící standardní nábytek velmi pravděpodobně sídlí v domovském okrese předsedy Výboru pro vybavování kanceláří.

Třebaže Lewis nesnášel odbytou práci, do této kanceláře se nepokusil vnést cokoli osobního. Svoji soukromou ordinaci měl v centru Washingtonu a dal si záležet na tom, aby ji vyzdobil do posledního místečka. Vzhledem k tomu, kolik si účtoval za hodinu terapie, si to nejen mohl dovolit, ale jeho klientela to přímo očekávala. Poměrně rychle si vybudoval výnosnou praxi. K jeho pacientům patřili příslušníci washingtonské mocenské elity. Většinu tvořili lobbisté, právníci a ředitelé společností. Chodilo k němu jen málo politiků, zato desítky žen provdaných za vlivné senátory a kongresmany, které si u něj týden co týden vylévaly srdce. Kdyby neměl svědomí, dokázal by získané informace využít ve svůj prospěch, ale nikdy ho to ani nenapadlo.

Šestatřicetiletý Lewis se vyznačoval zanícením i přirozenými dispozicemi pro svou práci. Vystudoval ekonomii a matematiku na Pomona College a poté získal doktorát z klinické psychologie na Pensylvánské univerzitě. Studium na druhé škole mu platila vláda, a proto pak musel odsloužit čtyři roky v armádě. Toto období víc než cokoli jiného přispělo k tomu, že se Lewis dostal do této situace, do mizerné kanceláře bez oken na základně, o jejíž existenci vědělo jen málo lidí. Ukázalo se, že má talent pro odhalování duševních nedostatků, což v armádě vzbudilo pozornost nejméně jednoho námořního důstojníka vyšší hodnosti a dvou plukovníků z Fort Braggu. Tři roky pomáhal Spojenému velení zvláštních operací s výběrovým procesem a vyvinul nový systém pro teorii her.

Lewis si chvíli třídil myšlenky a uvažoval, jak telefonát zasáhne do jeho večera. V táboře byly staromládenecké ubikace pro různé zaměstnance a konzultanty, kteří dojížděli z Washingtonu. Když dorazila nová skupina, obvykle na místě dvakrát nebo třikrát týdně přespal, aby mohl sledovat interakce. Toho večera měl v plánu zůstat a strávit víc času s jedním rekrutem, který vykazoval jisté znepokojivé příznaky, ale telefonát byl důležitější.

Lewis pohlédl na své hodinky Elgin A-ll, které nosili američtí vojáci za druhé světové války. Před třemi lety mu je na smrtelné posteli daroval otec. Lewis vyměnil odřený řemínek a udržoval hodinky v téměř bezvadném stavu. Bylo čtrnáct minut po sedmé večer. Neměl na práci nic naléhavého a kromě toho byl večer ideální k tomu, aby se projel a vyčistil si hlavu. Sebral dvě rozečtené složky a otočil se na židli k šedému kovovému trezoru, který už byl otevřený. Zasunul složky do patřičné štěrbiny, zavřel sejf a otočil číselníkem. Dveře kanceláře nechal otevřené, jako kdyby si ochranu nezasloužilo nic jiného než obsah trezoru.

Jeho motocykl parkoval na prvním místě před budovou. Lewis si svlékl sako a kravatu a pečlivě je položil na sedadlo. Odemkl sedlovou brašnu svého BMW 1200 a vytáhl šedočernou koženou bundu a kožené chrániče na nohy. Nikdy bez nich nejezdil, ani když teploty překročily třicítku. Dobře si pamatoval na odřeniny, které utrpěl jeho kamarád, když jednoho horkého kalifornského odpoledne musel motorku položit. Sako a kravatu uložil do brašny a nasadil si šedou helmu. Motocykl se probudil k životu a Lewis na něj usedl. O šedesát vteřin později zvedl hledí, když projížděl kolem strážného u hlavní brány, a bez zastavení pokračoval dál. Minutu nato najel na mezistátní silnici číslo 64 a vyrazil po ní na sever. Jízda potrvá něco přes hodinu, což Lewisovi vůbec nevadilo.

Odpočine si od telefonátů a od lidí, kteří klepou na jeho dveře, aby vyslechl jejich problémy. Lewis zjistil, že je stále těžší najít si čas na vyčištění mysli a soustředit se na bezprostřední úkol. Velké zelené tabule oznamovaly, kolik ještě zbývá do Richmondu, ale on si jich téměř nevšímal. Pustil se do přemýšlení nad novým rekrutem. Právě kvůli němu volala. Lewis nastavil tempomat na sto deset kilometrů v hodině, posunul se na sedačce a podíval se do zrcátek. Uvažoval, kolik času už tomuto kandidátovi věnoval. Ten člověk byl ideálu blíž než kdokoli, s kým se během dvou let práce na programu setkal. Lewis v náklonu projížděl zatáčku a přemýšlel, zda je možné, aby Hurley toho mladíka během jediného odpoledne zlomil. Bohužel znal odpověď, neboť to sám nejméně jednou viděl.

8

JEZERO ANNA, VIRGINIE

Byla bezměsíčná noc a skoro všechna venkovní světa byla zhasnutá, aby nelákala hmyz. Moulové zrovna přiběhli nazpátek a dali si sto shybů a pár dalších cvičení, jejichž cílem bylo znavit málo používané svaly a možná někoho z nich přimět k odchodu, aby se mohli věnovat podstatnějším věcem. Všech sedm však naneštěstí zamířilo do stodoly jako krávy po poklidném dni na pastvě. Hlavy měli svěšené, šli pomalu a nejistým krokem a jejich hádky ustaly. Nedokázali myslet na nic jiného než na spánek.

Hurley se napil whisky a podíval se přes trávník. Ačkoli měl sedmou během posledních tří hodin, nebyl opilý. Pokud šlo o alkohol a mnoho dalších věcí, špion se vyrovnal mužům třikrát těžším. Dnes však byla jeho obvykle neochvějná sebedůvěra poněkud otřesena. Hurley se potýkal s hlodavou nerozhodností, která je pro běžného člověka běžná, avšak někdo tak tvrdohlavý a rozhodný jako on se s ní setká zřídkakdy. Podlitina na oku a tepající bolest hlavy nebyly ničím než neodbytnými tělesnými příznaky. Pár dalších sklenic whisky je určitě otupí.

Problém se skrýval v jeho mozku – trhlina v psychice ho přivedla na málokdy navštěvované, avšak stále povědomější místo. Cosi mu hryzalo vzadu v hlavě a snažilo se dostat do mozkového kmene a převzít kontrolu. Všechno tomu nasvědčovalo: sevřený hrudník, zrychlené dýchání a náhlá touha sednout do dodge a odjet kamkoli daleko. Pro člověka, který byl zvyklý ovládat se a mít neustále pravdu, to byl ten nejnepříjemnější pocit, jaký si dokázal představit. Lepší by bylo schytávat kopance do hlavy, dokud by neztratil vědomí, než zápasit s něčím takovým.

Hurley věděl, že pokud má situaci zvládnout, musí nasadit postup, který dosud nepřijal za svůj. Řadu let pohřbíval problémy, látal je a překrýval je čímkoli, co měl po ruce. Jeho práce byla nesmírně důležitá a stálo proti němu příliš mnoho nepřátel a po jeho boku moc málo mužů ochotných se s nimi utkat. Úkolů přibývalo, v sázce bylo hodně a on nemohl nečinně sedět a litovat se. Koneckonců, formovala ho studená válka. Zatímco děti šedesátých let vzývaly svobodu a cítily sounáležitost, Hurley podřezával krky a snažil se od pocitů pokud možno oprostit. Na konci padesátých a na začátku šedesátých let působil v Evropě a v polovině šedesátých let se přesunul do jihovýchodní Asie. Sedmdesátá léta ho zavála do Jižní Ameriky, začátek osmdesátých do Střední Ameriky a nakonec zakotvil na Blízkém východě, kde setrval nejdéle. Celý ten čas probíhala obří mnoharozměrná šachová partie se Sověty, která byla pokračováním vývoje po první a později po druhé světové válce.

Hurleyho netěšilo, když ho dostihly jeho vlastní myšlenky nebo pocity. Existovalo dobro a zlo a mezi nimi zela propast vyplněná změkčilými členy společnosti, kteří zdědili luxus bezpečí a svobody, aniž se o ně nějak zasloužili. Hurley nikdy neslyšel, že by naříkala jeho matka nebo otec. Neměli to zapotřebí. Narodil se za hospodářské krize, ale neprožil ji. Rodiče se s pěti dětmi přestěhovali z Chicaga do Bowling Greenu v Kentucky, aby unikli frontám na jídlo a vysoké nezaměstnanosti v centru města. Hurley dospěl, aniž poznal nouzi. Měl se stejně dobře jako všechny ostatní děti. Osvojil si stoický postoj k životu a vstoupil do armády. Když si odsloužil svoje, využil programu podpory bývalých vojáků, zapsal se na Virginskou techniku a dokončil ji se slušným prospěchem. Poslední jaro na vysoké za ním přišel člověk z federální vlády, který se zajímal o jeho vojenskou kariéru, a zeptal se, jestli by nechtěl poznat svět a zkusit něco nového. Hurley se chytil.

Oficiálně strávil posledních jednadvacet let na cestách po válkou zmítaných zemích a sám k rozpoutání několika válek přispěl. Neoficiálně to bylo ještě déle. Působil v první linii konfliktu mezi Sověty a Amerikou a nedělal si žádné iluze o tom, která strana má ušlechtilejší pohnutky.

Stačilo strávit nějaký čas v Berlíně, aby člověk pochopil, jak funguje komunismus a kapitalismus. Východní Berlín a Západní Berlín toho byly živými důkazy a výkladními skříněmi vlád, které je spravovaly od konce druhé světové války. Jedna polovina se změnila v působivou barevnou fotografii a druhá v zrnitý černobílý snímek.

Hurley nikdy nepociťoval větší hrdost, než když ta zatracená zeď konečně padla. Prolil v bitvě vlastní krev a ztratil pár přátel a víc zdrojů, než dokázal spočítat nebo si chtěl pamatovat, ale vyhráli. Bohužel nebylo moc času radovat se z vítězství. Hurley s několika dalšími již upíral zrak k džihádistům. Poznal je, když pomáhal prolévat sovětskou krev a připravovat Sovětský svaz o vybavení, lidské síly a nakonec také o odhodlání pokračovat v despotickém experimentu. Poprvé je viděl v Chajbarském průsmyku a zpočátku ho ničím neznervózňovali. Chtěli získat zpátky svou zemi a vyhnat Sověty. Problém vznikl v době, kdy za nimi začali přijíždět náboženští fanatici ze Saúdské Arábie, Jemenu a několika dalších ubohých zemiček.

Hurley rád klel, pil a proháněl ženské, což vedlo ke střetu s puritánskými a upjatými wahhábitskými džihádisty ze Saúdské Arábie. Takřka okamžitě k nim pocítil averzi, ačkoli ještě netušil, že budou chtít rozšířit svůj džihád i mimo odlehlá horstva jihozápadní Asie. To přišlo později, když začali zasahovat do záležitostí Palestinců. Všechno to začínalo nanovo. Podařilo se zastavit a odrazit Sověty a hledal se nový nepřítel. Hurley měl nepříjemný pocit z toho, kam všechno směřuje, a navíc se poprvé v životě cítil unavený. Hrozba přetrvávala a on si náhle nebyl jistý, jestli dokáže najít, natož vycvičit další skupinu mladíků, kteří budou k odražení hrozby zapotřebí. Potřeboval pomoc. Bohužel mu nikdy nešlo o ni žádat.

Zaslechl štěkot psa a potom uslyšel, jak mezi borovicemi přijíždí motocykl. Nebylo to burácení americké motorky, spíš vrčení japonského nebo německého stroje. Hurley vzdychl, částečně úlevou a zčásti rezignovaně. Blížil se doktor. Uvědomil si, že ho musela přivolat Kennedyová.

Mezi stromy se prodral paprsek světla a o chvíli později motorka vyjela zpoza zatáčky. Jela tak tiše, že Hurley slyšel pneumatiky na štěrkové cestě. Motocykl zajel k domu, řidič sklopil stojánek a vypnul motor.

Ze sedlové brašny vytáhl plochý kus dřeva, podložil jím stojánek a sundal si helmu.

Thomas Lewis si prohrábl rozcuchané blonďaté vlasy a podíval se na Hurleyho. Hned si všiml otoku nad okem, ale víc ho znepokojil výraz v tváři, který se teprve nedávno naučil rozeznávat. „Náročný den?“ Hurley se to pokusil odbýt úsměvem. „V naší práci neznáme žádné nenáročné. To přece víte.“

Lewis přikývl. Dobře si uvědomoval, jak se tahle branže na člověku podepisuje, a to nejen na těle. Fyzická zranění jsou poměrně nekomplikovaná. Buď se zacelí, nebo ne. Se šrámy na mysli a duši se to má úplně jinak.

9

BEJRÚT, LIBANON

Otlučený a zaprášený peugeot zpomalil a jel krokem. Řidič se vyklonil z okénka a rozhlédl se po ulici Hamra nalevo a napravo. Jeho přítel na sedadle spolujezdce učinil totéž, avšak s mnohem menším nadšením. Nepřijeli k semaforu ani ke stopce, ale válečných návyků se člověk nezbavuje snadno. Samír byl nejmladší ze čtyř bratrů. Tři z nich zahynuli v občanské válce, která kdysi krásné město zničila. Toho nejbližšího, staršího jen o třináct měsíců, zabil raketový granát právě na této křižovatce. Mezi novináři ze Západu, kteří o válce psali, byla Hamra známější jako Zelená linie. Alí a jeho přátelé ji nazývali země nikoho.

Ulice oddělovala východní a západní Bejrút a do jisté míry také muslimy a křesťany, přesněji řečeno šíitské muslimy a maronitské křesťany. Ve čtvrtích po obou stranách se nacházely rovněž enklávy sunnitů, Arménů, pravoslavných Řeků a drúzů. Některé komunity byly zranitelnější než jiné a v průběhu dlouhé a kruté občanské války zmizely, zatímco další teď obnovovaly svá sídla. Občanská válka v mnoha ohledech připomínala válku gangů v Chicagu ve 20. letech 20. století, jen s většími zbraněmi.

Protože válka oficiálně skončila před skoro dvěma lety, prakticky všechny části města už jevily známky života. Křesťané na východě stavěli závratným tempem a muslimové na západě se s nimi snažili držet krok. K nebi se tyčily jeřáby a bylo pravděpodobnější, že člověka zabije nákladní auto nebo buldozer než odstřelovač. Přinejmenším v některých oblastech. Hamra k nim nepatřila. Tady domy stále připomínaly popraskané skořápky, dokonalé úkryty pro muže s puškou.

Samír obhlédl budovu nalevo od auta, zatímco přítel Alí, který seděl vedle něj, zkontroloval situaci napravo.

„Pořád opatrní,“ konstatoval chraplavě muž na zadním sedadle.

Samír se rozpačitě podíval do zpětného zrcátka. „Promiňte.“

Asef Sajjíd přikývl a potáhl z cigarety. Pamatoval si, že nedaleko odsud zabili Samírova bratra. Na tomhle zpropadeném úseku cesty zahynulo mnoho dobrých mužů. Sajjíd se však do rozhovorů se svými lidmi nepouštěl. Taková familiárnost by je přiváděla na různé myšlenky. Myšlenky nebyly dobré. Důležité bylo pouze to, aby se řídili rozkazy. Ani on neměl potřebu sbližovat se s nahraditelnými lidmi, kteří pro něj pracovali. Je snadnější oplakat někoho, koho neznáte moc dobře, než blízkého přítele.

Jakmile Samír obdržel od Alího signál k jízdě, šlápl na plyn a vyrazil přes širokou ulici s opuštěnými kolejemi do kaňonu pobořených domů na druhé straně. Před rokem či dvěma by ho ani nenapadlo jet touto zkratkou. Auto pokračovalo ještě dva bloky, přičemž se vyhýbalo hromadám suti, a pak ostře zahnulo doleva. Situace se dům od domu a blok za blokem zlepšovala. Objevily se první známky, že někdo odklízí trosky. Pak přibyla lešení a míchačky a nakonec řady budov, které měly okna, ačkoli jejich průčelí poznamenaly dělostřelecké granáty a střely z ručních palných zbraní.

U zátarasu stáli dva mladí muži s útočnými puškami AK-47. Samír zpomalil a podíval se do tváře mládenci, který mu namířil na hlavu.

V poslední době byli na ulicích jen mladíci nebo starci, avšak jen málo mužů středního věku. Celá generace buď uprchla ze země, nebo byla zabita. Samír ukázal palcem dozadu a viděl, jak se mládenci rozšiřují oči, když poznal nelítostného Asefa Sajjída. Rychle se uklonil a pak nařídil kolegovi odstranit zátaras.

Blok byl uzavřený z obou stran. Podle některých to vyžadovalo příliš mnoho mužů a úsilí, avšak Sajjídovi stačil jediný pohled, aby je umlčel. Plukovník syrské výzvědné služby zastával názor, že mír je pouze přestávka mezi boji a že každé polevení v ostražitosti se okamžitě vymstí. Neustále vyzýval ostatní milice, aby se reorganizovaly, hledaly nové rekruty a důkladně je vycvičily a aby přestávku mezi boji využily ke shromažďování zbraní a munice. S každým dalším měsícem bylo obtížnější přesvědčit je k přípravě zdrojů pro další bitvu. Muži, kterým velel, však o jeho rozkazech nepochybovali. Sajjíd toho dosáhl tím, že před dvěma měsíci prostřelil čelo jednomu pobočníkovi na poradě štábu.

Sajjíd odhodil cigaretu do strouhy a vešel do kancelářské budovy. Po podlaze a stěnách se táhly prodlužovací kabely, které přiváděly elektřinu do jednotlivých podlaží. Budova byla v provozu pouhé dva týdny a Sajjíd neměl v plánu využívat ji déle než dalších pár dní. Jeho největším problémem bylo, že postrádal jakoukoli obranu proti útoku ze vzduchu. Kdyby se nějaký pes v Izraeli dozvěděl, kde ho najdou, během dvaceti minut by mohli poslat stíhačky a bombardovat ho.

Sešel po schodech do sklepa. Zápach splašků mu okamžitě připomněl, že město se dosud nevzpamatovalo z téměř patnácti let bojů.

V chodbě stáli dva muži u petrolejové lampy. Ve sklepě elektřina zatím nebyla. Aniž jim cokoli řekl, muži odstoupili od dveří. Starší z dvojice mu zřetelně britsky zasalutoval.

„Plukovníku, rád vás vidím.“

Sajjíd na pozdrav nereagoval. „Kde je plukovník Džalíl?“

Muž ukázal bradou ke dveřím. „Je uvnitř s vězněm.“

Sajjíd pokynul, aby mu otevřeli.

Strážce natáhl ruku. Držel v ní černou kápi. „Můžete se zamaskovat.“

Sajjíd mu věnoval přezíravý pohled a muž kápi schoval a otevřel dveře. Uprostřed místnosti seděl nahý vězeň připoutaný ke kovové židli. Jeden muž stál za ním a druhý před ním. Oba měli černé kápě. Sajjíd vešel a zamířil rovnou k vězni. Chytil ho za vlasy a zvrátil mu hlavu, aby mu viděl do obličeje. Potom půl minuty stál a díval se muži do obličeje. Prozatím měl jen pramínek zaschlé krve na horním rtu. Jinak vypadal nezraněně.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Sajjíd.

„Jsem Nihád Wasuf.“

Sajjíd se na něj dlouze zahleděl a nakonec řekl: „Myslím, že lžeš. Podle mě jsi Žid.“

„Ne!“ protestoval muž vehementně. „Jsem Syřan.“

„To se mi nezdá.“

„V téhle věci bych nelhal. Prověřte ta jména, která jsem vám dal.“

To už Sajjíd udělal, jenže tenhle člověk mu připadal jako zrádce a ty bezvýznamné nuly v Damašku nebylo těžké oklamat. Sajjíd bez varování přešel k malému vozíku. Na něm ležely různé nástroje. Klouzal rukama od jednoho ke druhému. Zatím nechtěl způsobit nic, co by si vyžádalo lékařské ošetření. Nakonec se rozhodl pro kleště. Vrátil se s nimi k vězni a ukázal mu je. „Nejsem tak hodný ani trpělivý jako tihle dva. Zeptám se tě už jenom jednou… jak se jmenuješ?“

Muž se zakoktal a pak odpověděl: „Nihád Wasuf.“

Sajjíd natáhl ruku a narovnal vězni levý ukazovák. Uchopil kleštěmi půl centimetru nehtu, který přesahoval špičku prstu, a několikrát za něj zatahal. Vězeň se začal svíjet. Na okraji nehtové lůžka se objevila karmínová krvavá linka. „Řekni mi, jak se jmenuješ.“

„Už jsem vám to řekl… přísahám.“

„Proč hledáš toho Američana?“

„Poslali mě, abych dojednal jeho propuštění.“

„Kdo?“

„Jeho firma.“

„Mám dojem, že lžeš.“

„Ne… nelžu. Zavolejte mým přátelům z Damašku. Zaručí se za mě.“

„Nevěřím ti.“

„Prosím. Jsem jenom kurýr. Jsou ochotní zaplatit hromadu peněz.“

„Co když jsi špion?“

„Nejsem.“

„Lháři!“ zařval Sajjíd a jediným pohybem vytrhl nehet z lůžka.

10

JEZERO ANNA, VIRGINIE

Doktor si svlékl koženou motorkářskou výstroj, postavil se na verandu a vyslechl Hurleyho popis odpoledních událostí. Snažil se do něj co nejméně zasahovat, ačkoli jeho zájem rostl, a to hned v několika směrech. Věděl, že Hurley nesnáší, když ho někdo přerušuje. Nejlepší bylo nechat ho vymluvit. Otázky nebo komentáře by vnímal jako osobní útok, na který by odpověděl protiútokem, a doktor věděl, že to by věci rozhodně neprospělo.

Lewis špiona poznal před pěti lety. Ministerstvo obrany vyslalo Lewisovu zvláštní operační jednotku Alfa do Pákistánu, aby podpořila terénní operaci chlapců z Langley, kteří se snažili vycvičit a vyzbrojit mudžahedíny v neklidné pohraniční oblasti mezi Pákistánem a Afghánistánem. Hurley se svou typickou neotesaností vyjádřil podiv nad tím, že slavné zelené barety teď ke svým jednotkám přidělují cvokaře. Zajímalo ho, jestli Lewis plní podobnou funkci jako političtí komisaři v Rudé armádě, což nebyl zrovna kompliment, neboť tito důstojníci byli politickými zástupci komunistické strany a zodpovídali za morálku vojska. Také prosluli tím, že odeslali na Sibiř každého, kdo neprojevoval absolutní oddanost straně. Jejich vlastní muži z nich měli strach a nenáviděli je.

Lewis Hurleyho hrané chlapáctví ihned prohlédl a neurazil se, ale spíš ho pobavilo. Jak týdny ubíhaly, Hurley se začal s psychologem stále častěji radit. Zjistil, že mít po ruce dobrého doktora není k zahození. Ukázalo se, že Lewis má zvláštní dar. Dokázal číst lidi. Fungoval jako chodící a mluvící detektor lži.

Když Hurley dopodrobna vylíčil, co se odpoledne přihodilo, nepožádal doktora o názor ani mu nedovolil klást otázky. Přešel rovnou k tomu, jak by se podle jeho názoru mělo postupovat. „Chci, abyste si s ním sedl a pořádně ho proklepnul. Obětujte tomu zbytek týdne, pokud to bude zapotřebí. Chci, abyste se mu dostal na kobylku. Ten kluk něco tají a já chci vědět, co to je.“

Lewis jako obvykle našpulil rty a díval se někam do dáli, když zvažoval další možnosti. Uznával Hurleyho, měl ho rád a byl vůči němu loajální, ale nepovažoval ho zrovna za vzor vyrovnaného a duševně zdravého dospělého muže. Naproti tomu Kennedyová patřila k nejrozvážnějším a nejpřemýšlivějším lidem, s nimiž kdy měl to potěšení pracovat. Než něco udělá, chtěl vyslechnout také ji.

„Na zítra si zařídím volno,“ řekl Lewis bez zvláštního nadšení. „Pojďme dovnitř. Mám hlad a potřebuju na záchod.“

Jakmile si ulevil a umyl si obličej, zašel do kuchyně za Kennedyovou, která u stolu pročítala jakousi složku a nimrala se v talíři nudlí. Lewis si prohlédl nenápaditě připravené těstoviny a zamračil se. Jednou z jeho vášní bylo kulinářství a trápilo ho, když viděl, jak málo energie kolegové věnují něčemu tak důležitému. Bez slova začal ve skříňkách hledat potraviny, z nichž by se dalo připravit obstojné jídlo. Kennedyová a Hurley si vyměnili úsměvy.

Lewis strčil nos do ledničky a bez ohlížení požádal: „Stane, byl byste tak hodný a přinesl ze sklepa láhev vína? Hodilo by se Cháteau Dominique.“ Vytáhl kuře a zavřel dveře. Cestou k lince se na okamžik zastavil a řekl: „Nebo vezměte radši dvě.“ Když Hurley odešel, Lewis se podíval přes rameno na Kennedyovou a pokynul jí, aby k němu přistoupila.

„Takže,“ začal, „Stan není zrovna nadšený z vašeho nového rekruta.“

„Jemu se člověk těžko zavděčí.“

Lewis pustil vodu a začal kuře omývat. S ironickým úsměvem poznamenal: „Myslí si, že jste to na něj nastražila.“

Kennedyová zvedla oči v sloup.

„Je to ten, o kterém jste mi vyprávěla? Ten kluk ze Syrakus?“

„Ano.“

Lewis rozřízl kuře a nechal z něj vytéct vodu. „Neřekla jste mi, že se umí prát.“

Kennedyová rozpačitě pokrčila rameny a odvětila: „Netušila jsem, že to umí.“

„Něčeho takového by si člověk měl všimnout.“ Letmo na ni pohlédl. „Nic ve zlém.“

„Nejsem hrdá na to, že mi to uniklo, ale není to vlastně dobře?“

„Možná… možná ne.“

Kennedyová řekla, co o Rappovi ví, přiznala, že toho není mnoho, avšak zdůraznila, že nepopsaný list nemusí nutně být na škodu. Mohli by ho zformovat do podoby, jakou potřebují. Hlášení skončila právě ve chvíli, kdy se Hurley vrátil ze sklepa. Lewis ji požádal, aby udělala salát, a sám se pustil do vaření nudlí, krájení kuřecího masa a přípravy bílé smetanové omáčky. Na Hurleyho zbylo otevírání červeného vína.

Když Lewis dokončoval hlavní chod, Hurley a Kennedyová se zase rozpovídali. Vzájemně na sebe útočili a předkládali svoji verzi toho, co se stalo a jak to ten druhý podělal. Jako každý dobrý psycholog byl Lewis výtečný posluchač a svědomitě hrál svou roli. Pomáhalo mu, že s těmi dvěma se nikdy nenudil. Hurley byl pacient, na jakého lékař narazí jednou za život, člověk tak neskutečně zábavný, až měl Lewis občas dojem, že by mu měl platit, a ne od něj peníze dostávat. Jistě, občas trochu přeháněl, ale psycholog několik jeho husarských kousků viděl na vlastní oči, takže věděl, že vyprávění jsou v jádru pravdivá.

Kennedyová byla jiná. Neklela, nevztekala se ani nedoprovázela divoká gesta teatrálními grimasami. Její klidná, analytická a intelektuálská povaha působila uklidňujícím dojmem. Nespěchala s odpověďmi a skoro pokaždé je promyslela. Přestože byli výrazně odlišní, spojovalo je několik vlastností, které přispívaly ke zhoršení situace. Oba byli značně podezřívaví vůči všem okolo a činilo jim potíže uznat, že se mýlí. Kromě toho se znali velmi dlouho a důkladně, takže jejich nejlepší a nejhorší rysy vystupovaly velmi rychle na povrch. Lewis by to před nimi nikdy nepřiznal, ale z odborného hlediska mu jejich hádky působily radost: byly to slovní souboje na olympijské úrovni.

Stůl byl prostřen, víno nalito a podávalo se jídlo. Kennedyová si dala svůj salát, zatímco Hurley a Lewis se pustili do salátu i kuřete s rajčatovými fettuccine. Lewis jedl prakticky beze slova a sledoval, jak ti dva pokračují v klání. Přerušil je třikrát, ale jenom kvůli ujasnění. Když dojedl a nalil si druhou sklenici vína, odsunul židli a byl připraven zapojit se. Při zakládání skupiny rozhodli mimo jiné o tom, že Lewis bude moci zasahovat do jejích operací. V čele stál Hurley, avšak jeho kovbojský přístup vzbuzoval ve Washingtonu jisté obavy. Hurley si naštěstí uvědomoval, že má svoje slabiny. Místo aby se ohradil proti tomu, že Lewisovy úkoly přesáhnou rámec pouhého vyřazování nevhodných adeptů, řekl mu: „Nestojím o žádné kecy, počítače a psychologickou hantýrku. Platí vás za vyjadřování názorů. Ne za to, abyste donekonečna mlel o tom, co by se stalo kdyby.“

Lewis si to při odkládání sklenice připomněl a řekl: „Staly se dvě chyby a vy oba víte jaké.“

Kennedyová přikývla a Hurley odvětil: „Napadá mě jedna. Ona nepostupovala dost pečlivě. Co je ta druhá?“

„Nenapadne vás nic, v čem jste dneska chyboval vy?“ zeptal se Lewis.

„Nejsem dokonalý, ale tohle není moje chyba.“ Hurley ukázal na Kennedyovou. „Mám práce až nad hlavu, abych zjistil, který z těch kluků za něco stojí. Nemám nic společného s tím, jaké idioty mi sem vodí.“

Lewis se smířil s tím, že bude muset na Hurleyho trochu přitlačit. Odkašlal si a řekl: „Zbývají nám dvě možnosti. Buď je ten mládenec opravdu dobrý, nebo stárnete.“ Lewis se napil a zeptal se: „Která z nich odpovídá pravdě?“

Hurley se zatvářil sveřepě. „Nestárnu!“ Trochu zahanbeně dodal: „Jenom jsem ho podcenil, to je všechno.“

„A právě to mě nejvíc znepokojuje,“ poznamenal Lewis vyčítavě.

„Nebojte… dám pozor, aby se to už nestalo.“

„Obávám se, že to nestačí.“

Hurley si zapálil cigaretu a bezstarostně navrhl: „Nebudeme z toho dělat vědu.“

„Blbost!“ zareagoval Lewis opravdu naštvaně.

„No tak…“ Hurley se pokusil celou věc zlehčit pokrčením ramen.

„Tohle na mě nezkoušejte – dneska jste to podělal a podělal jste to pořádně.“

Kennedyová se opřela a vytřeštila oči, neboť nedokázala zakrýt úžas nad tak ostrým odsouzením.

„Zbytečně bych to nepřeháněl,“ řekl Hurley ve snaze odlehčit tón.

„Nepřeháněl.“ Lewis se překlonil. „Nejsem si jistý, jestli se v téhle situaci dá přehánět, a vážně mě znepokojuje, že to víte, ale jste tak paličatý, že to nedokážete přiznat.“

„Není konec světa.“

Lewisovo pobouření rostlo s každou odpovědí. „Od vás se očekává, že nikdy neselžete. Tihle mládenci z vás mají mít strach, mají vás nesnášet, mají vás nenávidět, ale rozhodně nemůžeme připustit, aby vám dělali monokly.“ Lewis ukázal na Hurleyho nateklé oko. „A každopádně by vám neměli natlouct… zejména ne pět minut po tom, co projdou bránou.“

„Nenatloukl mi,“ zavrčel Hurley.

„No… o tom by se dalo diskutovat. Já jsem slyšel, že vás porazil a vy jste z toho vyvázl jenom díky podvádění.“

„Jo… ale život není fér.“

„V téhle fázi, Stane, jsou ti kluci jako štěňata. To víte. Když stanovíme nějaká pravidla, nemůžeme je porušovat. Je to špatný signál.“

Hurley se opřel a umíněně založil ruce na prsou. „Byla to léčka.“

„Tím si nejsem tak jistý, ale zkusme předpokládat, že ano.“ Lewis se krátce odmlčel a pokračoval: „Neočekává se od vás, že se necháte vlákat do léčky. Máte je honit, dokud se udrží na nohou. Máte sledovat, jak jdou jeden po druhém… máte vycítit, co dokážou, a pak je odvést do stodoly a dát jim nakládačku, jako když jsme spolu byli ve výcvikovém táboře. Tohle je choulostivá práce, proboha, a vy to víte. Existuje důvod, proč věci děláme tak, jak je děláme, a vaše ego nemá v rozhodovacím procesu místo.“

„Moje ego s tím nijak nesouvisí,“ odsekl Hurley s kyselým výrazem. „Prostě jsem se nechal překvapit. To je všechno.“

„Ne,“ zavrtěl Lewis hlavou, „v tomhle směru spíš souhlasím s Irene. Pořád v ní vidíte malou holku a nedůvěřujete jí tak, jak byste měl. Ona vám přivedla nového rekruta, a protože nezapadal do vašich představ, jak by rekruti měli vypadat, rozhodl jste se přeskočit kroky jedna, dvě a tři, nakopat mu zadek a poslat ho domů.“ Lewis se opřel, napil se vína a potom se klidnějším hlasem zeptal: „Znamená pro vás něco, že jeho zařazení do programu schválil Thomas?“ Tím měl na mysli zástupce ředitele operací.

Hurley zahanbeně připustil: „O tom jsem nepřemýšlel.“

„Chápete, do jaké situace jste nás dostal?“

Hurley zprvu nereagoval, ale pak začal velmi zvolna kývat hlavou.

Kennedyová to neviděla tak černě, ale nebyla si úplně jistá, jestli chápe, o čem je řeč, a tak se Lewise zeptala: „Co tou situací myslíte?“

„Věci se můžou vymknout kontrole,“ objasnil Lewis. „Když jeden rekrut udělá instruktorovi monokl, všichni ostatní hned mají dojem, že by to mohli zkusit taky. Že instruktoři jsou jenom lidé. Přidejte to, že tady Stan podváděl, aby neprohrál, a máte potenciálně nebezpečnou situaci.“

„Proč?“ zajímala se Kennedyová.

„Myslíte, že je správné toho kluka vycvičit, poslat ho do akce a nechat ho při tom, že když jde do tuhého, na pravidlech nezáleží?“

Kennedyová pochopila.

„Do prdele,“ zamumlal Hurley. „Co mám podle vás dělat?“

„Asi na pět dní odsud vypadnete. Dáte se do pořádku. Já s ostatními dám mezitím těm klukům do těla… Udělám si lepší obrázek o tom Rappovi a jeho potenciálu.“

„A pak?“

„Pak se sem vrátíte, půjdete s ním do stodoly a pořádně ho zmlátíte.“

„A co když ho nedokáže zmlátit?“ zeptala se Kennedyová.

Lewis a Hurley se na sebe podívali. Octli se v neprobádaném terénu. Nakonec se Lewis obrátil ke Kennedyové a odpověděl: „Budeme mít hodně zajímavý problém.“

11

První noc neproběhla příliš dobře, alespoň pokud šlo o spánek. Victor jim nedovolil zamhouřit oko a vyprávěl odporné příběhy o svých sexuálních dobrodružstvích, z nichž každý byl ještě barvitější a bizarnější než předešlý, už tak dost nechutný. Asi po hodině mu došla energie a označil ostatní za teplouše, jelikož se nepřidali. Potom asi čtvrt hodiny bez přestávky trpěl nadýmáním a nakonec usnul a začal hlasitě chrápat.

Rapp si zakryl hlavu polštářem, aby před hlukem unikl, ale nefungovalo to. V probdělých hodinách hned po půlnoci se začal zabývat myšlenkou, že se Victora zbaví. Zpočátku uvažoval nad tím, že prostě vstane a bez dalších okolků toho idiota přiškrtí, jenže tím by si jen vysloužil další trest od instruktorů a pohrdání ostatních rekrutů. Vyhlídka, že s takovým buranem prožije příštích šest měsíců, se však změnila ve velice vážný problém. Člověk jako Victor mohl snadno někoho stáhnout s sebou a Rapp měl neodbytný pocit, že se pohybují v kolizním kurzu. A střet se nedal odvrátit tím, že se jeden či oba začnou chovat jinak. Byl nevyhnutelný. Byl to střet, na jaký se člověk musí připravit. Je třeba pokrčit nohy, sklonit ramena a postarat se, aby ten druhý cítil víc bolesti než vy, nebo rozmázne on vás.

Na tom člověku bylo nepochybně cosi zvláštního. Jeho účast v tajné operaci byla absurdní. Kdyby někdy dokázal bez povšimnutí projít mezi nepřáteli, byl by to zázrak. Rapp po této nové práci toužil celou svou bytostí, ale dobře věděl, že tvrdit, že to nikdy nevzdá, a skutečně to nikdy nevzdat jsou dvě různé věci. Také si uvědomoval, že ho čekají zkoušky, jaké si zatím nedokázal představit. Sáhne si na dno fyzických a duševních sil a v určitém okamžiku, až na tom bude opravdu špatně, se pravděpodobně dostaví pochyby. Mohl by Victor vytvořit atmosféru, ve které Rappa v době nejhlubší krize napadne vzdát to?

Rapp na to nechtěl přijít. Někdy uprostřed noci, když ležel na zádech, sledoval netopýry mezi trámy pod střechou stodoly a poslouchal Victorovo chrápání, dospěl k závěru, že ten pitomec musí odejít, a pokud se k tomu rychle neodhodlá sám, bude ho třeba mírně postrčit patřičným směrem.

Vstávali před rozedněním. Do stodoly vrazili dva instruktoři a s nadávkami skopávali a shazovali rekruty z postelí. Rapp byl naštěstí napůl vzhůru a slyšel, jak se otevírají dveře. Stál vedle lůžka dřív, než ho z něj instruktor stačil vyklopit. Tušil, že den začne takhle, a přece ho křik vyvedl z míry. Rozeznal slova seřadit a cvičení. Vklouzl do tréninkového úboru a běžeckých bot a vyrazil ze dveří. Trávník byl mokrý ranní rosou a slunce mělo podobu šedého závoje na východě. Nesměli mít hodinky a ve stodole žádné hodiny nebyly, a tak Rapp jen odhadoval, že může být kolem páté. Teplota překročila dvacítku a vzduch byl vlhký. Začínal další parný den.

Když se Rapp postavil na startovní linii, uvědomil si, že je první a zatím jediný venku. Věděl, že někdy je rozumné být první a jindy zase ne. Při vstávání a nástupech to dobré bylo. V boji muže proti muži a bojových cvičeních by se zpátky nedržel, zato ve vytrvalostních disciplínách jako běh nebo fyzické cvičení ano. Potřeboval zůstat zdravý a nevytahovat všechny trumfy. Ostatní nemuseli vědět, že dokáže běhat jako vítr.

Zatímco na ně čekal, ucítil kávu a podíval se k domu. Na verandě stála nová postava, světlovlasý muž kolem pětatřiceti. Soustředěně Rappa pozoroval. Rapp jeho pohled opětoval, a dokonce i na několik set metrů si povšiml modrých očí. Muž měl na sobě džíny a tričko. Opíral se o jeden sloupek a nijak neskrýval, že ho Rapp zajímá. Byl jiný než ostatní. Rapp viděl, že je ve formě, ale působil uvolněněji než instruktoři, kteří řídili pořadová cvičení, nebo ten parchant, který se ho pokusil vykastrovat.

Rekruti se jeden po druhém trousili ze stodoly a stavěli do řady. Victor byl poslední, což se stávalo pravidlem. Seržant Smith došel k němu a polohlasně mu vynadal. Všichni dostali pokyn, že na cvičišti se nekřičí. U jezera stály další chaty a po hladině se hlasy nesly daleko. Ve stodole a za zavřenými dveřmi však decibelů výrazně přibylo. Victor se zařadil na opačný konec než Rapp.

Seržant Smith se postavil před sedm rekrutů a procedil mezi zuby: „Dejte se dohromady, vy bando líná, nebo někomu ukopnu hlavu. Už jsem viděl skauty, kteří byli lepší než vy. Jste zatraceně pomalí. Vstát z postele, obléknout se a nastoupit by vám nemělo trvat víc než šedesát vteřin, debilové. Když jdete spát, musíte si všechno připravit. Naskládejte si věci na skříňku, abyste je měli po ruce. Trénink začíná každé ráno v pět.“

Rapp si všiml, že instruktor obrací pohled na druhý konec řady. Předklonil se a viděl, že Victor se hlásí.

„Seržante, kdy si máme dojít na záchod? Potřebuju tak strašně, že se asi pochčiju.“

Seržant Smith došel k Victorovi a postavil se proti němu. „Kdybys ten svůj línej zadek zvednul z postele, když jsem ti řekl, měl bys na chcaní času dost.“ Ustoupil a přejel pohledem po řadě. „Začneme rozcvičkou.

I když je mi z vás na blití, velení nechce, aby se vám něco stalo, dokud se neukáže, jestli ve vás něco je. Snažil jsem se jim to rozmluvit, protože jste nejhorší parta sráčů, jakou jsme tady poslední dobou měli.“

„Seržante, já vážně potřebuju,“ zaúpěl Victor.

„Tak to pusť do kalhot, ty idiote.“ Trhnul hlavou ke skupině. „Když se nedokážete postarat o své věci a vypadnout během šedesáti vteřin, budu s vámi zacházet jako se smečkou batolat… takže se klidně pochčij, Victore. Ostatním, kteří potřebují, navrhuju, aby počkali, než vyběhneme. Můžete zastavit a odbýt to někde po cestě. Teď dolů a padesát kliků, a jestli to někdo bude flákat, začneme zase od začátku.“

Udělali padesát kliků, sto lehů-sedů, padesát shybů, pár minut vleže střihali nohama, protáhli se a potom s nimi seržant Smith vyběhl do lesa. Osm jich běželo v řadě za sebou a Victor poněkud zaostával. Rapp odhadl, že běží rychlostí necelé jedné míle za šest minut. Byl schopen udržovat deset mil rychlost jedné míle za pět minut, a proto se cítil dobře. Uběhli pět mil a dostali se k překážkové dráze uprostřed lesa. Místo vypadalo jako pozůstatek nějaké středověké slavnosti. Seržant Smith vytáhl stopky a začal měřit.

Rapp se postavil pátý do řady a dbal na to, aby jeden muž zůstal mezi ním a Victorem. Chtěl se podíval, jak dráhu zdolají ostatní, protože s ní museli mít zkušenosti z výcvikového tábora pro nováčky. Do jeho plánů zasáhl seržant Smith, když je začal vypouštět v třicetivteřinových intervalech. Dráha začínala nízkou stěnou. Stěna měřila tři metry, byla ze dřeva porostlého mechem a před ní ze země trčely dva telefonní sloupy. První měřil půl metru a byl metr a půl před stěnou. Druhý měl na výšku metr a nacházel se půl metru od stěny.

Rapp sledoval, jak první rekrut běží ke zdi a nabírá rychlost. Těsně před ní srovnal krok a nesmírně ladně umístil levou nohu na první, kratší sloup a využil jej jako schod. Pravou nohou se odrazil od druhého sloupu a skočil na zeď. Oběma rukama se zachytil jejího vrcholu a jedním kolenem do ní narazil o pár desátek centimetrů níž. Byl to řízený náraz. Rekrut se přehoupl na druhou stranu a seskočil na měkkou zem.

Druhý si počínal stejně a třetí zkusil jinou variantu s přitažením. Po nízké stěně následoval dvanáctimetrový sprint k pětimetrové stěně, před kterou visela lana. Na téhle překážce nebylo nic těžkého. Stačilo chytit se lana, položit nohy na stěnu a kráčet po ní. Pak na řadu přišel ostnatý drát. Opět docela jednoduché. Vrhnout se na zem, nevystrkovat zadek a plížit se na druhou stranu. Další byla dvanáctimetrová síť, natažená mezi dvěma vysokými borovicemi. Za ní následovala polena, uspořádaná asi metr nad zemí do klikatého vzoru. Tato lávka pro pěší měla za cíl prověřit rovnováhu.

Rapp neměl šanci podívat se, co ho čeká po polenech, protože na něj přišla řada. Rychle si otřel dlaně do šortek, a když mu seržant Smith pokynul, vyrazil k nízké stěně, přesně napodobil kroky prvního rekruta a přistál na jejím vrcholu. Zachytil se rukama, přitáhl se, překonal stěnu a na druhé straně snadno seskočil. Druhou, vyšší stěnu zvládl bez komplikací, stejně jako plížení pod ostnatým drátem. Pokud by mu prosté plížení činilo potíže, mohl by to rovnou vzdát a jít domů. První problém nastal na síti. Asi ve třetině Rapp zjistil, že uprostřed síť visí příliš volně, a tak se přesunul k okraji. Pak už to bylo snadnější. Po polenech prostě přeletěl, při běhu mezi pneumatikami ani nezpomalil a přeskakování mezi lany ho nemělo čím překvapit.

Potom ho čekalo několik hrubých rovnoběžných tyčí připomínajících bradla, na jakých cvičí gymnastky. Vzápětí se zarazil, neboť nevěděl, jak překonat dva vodorovné telefonní sloupy, a jako na zavolanou se vedle něj zjevil instruktor a začal vykřikovat rozkazy. Řekl mu, co má dělat a že to má udělat rychle. Podle pokynů to byl báječný způsob, jak si zlámat žebra, ale Rapp neviděl jinou možnost, a tak se vrhl na první sloup, přelezl po něm a pak stejně zdolal i druhý. Následovaly další pneumatiky a pak jakási věc zvaná barmský most. Zbývalo zvládnout další polena, lana a stěny a sprintovat do cíle.

Když Rapp doběhl, seržant Smith se díval na stopky a kroutil hlavou. S opovržením na Rappa pohlédl a řekl: „Nic moc.“

Rapp stál v předklonu, dlaněmi se opíral o kolena a snažil se vypadat unaveněji, než ve skutečnosti byl. Skoro se usmál, ale neudělal to. Nemohlo to být tak špatné. Šestý rekrut ještě nedoběhl do cíle. Rapp se obrátil, aby se podíval, jak si poslední dva vedou. Na okraji dráhy, asi padesát metrů daleko, spatřil blonďatého chlapíka, kterého ráno viděl na verandě. Muž stál na kraji lesa, zíral přímo na něj a vůbec se nepokoušel skrývat zájem.

12

LANGLEY, VIRGINIE

Kennedyová nechala auto na východním parkovišti a do budovy ústředí vstoupila přesně v osm nula tři. Cestu od jezera Anna, trvající půldruhé hodiny, se snažila využít k uspořádání stále se prodlužujícího seznamu svých úkolů, oficiálních i neoficiálních. Velká část její práce probíhala mimo záznam, takže neexistovaly žádné zápisky ani složky. Musela všechno nosit v hlavě a před každou návštěvou ústředí informace utřídit. Když se dveře výtahu otevřely v pátém patře, čekal za nimi jeden z jejích šéfů se značně znepokojeným výrazem ve tváři.

Max Powers ji strčil zpátky do kabiny a řekl: „Problém.“

Powers vedl blízkovýchodní divizi. Kennedyové nějaký čas trvalo, než si zvykla na jeho styl. Powers proslul mluvením v jednoslovných větách. Kolegové, kteří s ním léta pracovali, pro něj vymysleli přezdívku Max Mušketa.

Kennedyová ucouvla a zeptala se: „Co se stalo?“ Ihned dostala strach, stejně jako skoro při každém vstupu do budovy, že došlo k prozrazení jejího programu tajných operací.

„Bejrút,“ odpověděl Powers stručně.

Bejrút mohl znamenat spoustu věcí, ale toho teplého srpnového rána se Kennedyové vybavila jedna konkrétní. „John?“

„Jo“.

„Sakra,“ utrousila Kennedyová polohlasně. John Cummins byl jedním z jejich tajných agentů, kteří před třemi dny pronikli do Libanonu. Minulý týden byl unesen americký obchodník, jenž pracoval pro firmu zabývající se uchováváním dat. Jak se ukázalo, tuto společnost vlastní jeden Texasan s výbornými kontakty ve Washingtonu. Tento muž ze staré školy a bývalý voják v posledních třiceti letech dobrovolně a ochotně poskytoval CIA a Pentagonu informace, které on i jeho lidé získali při svých mezinárodních obchodech. Mnoho velmi důležitých lidí z hlavního města mu bylo zavázáno a on usoudil, že přišel čas požádat je o laskavost.

Pentagon v oblasti nikoho neměl a CIA na tom nebyla o mnoho lépe. Dosud se nevzpamatovala z únosu, mučení a smrti šéfa svého bejrútského zastoupení před deseti lety. Měla však své lidi v Jordánsku, Sýrii a Izraeli. Cummins, jenž žil v Sýrii už tři roky, se jevil jako nejvhodnější osoba. Získal výtečné kontakty tím, že se vydával za padělatele americké měny a pašeráka amerického zboží, na které bylo v regionu uvaleno embargo.

Kennedyová od začátku vystupovala proti tomu, aby ho do akce nasadili. Byl to jejich nejcennější člověk v Sýrii, a třebaže v Bejrútu bylo mnohem bezpečněji než v osmdesátých letech, stále šlo o Divoký západ na Blízkém východě. Mohli o Cumminse přijít, kdyby se stala nějaká chyba. Její námitky však přehlasoval někdo s většími pravomocemi.

„Je to hodně špatné?“ zeptala se.

„Hodně.“

Výtah se otevřel v šestém patře a Kennedyová následovala Powerse chodbou ke kanceláři Thomase Stansfielda, zástupce ředitele operací. Dveře byly otevřené a oba prošli kolem Stansfieldovy asistentky v přijímací místnosti přímo do pracovny. Powers zavřel zvukotěsné dveře. Kennedyová se podívala na stříbrovlasého Stansfielda, který seděl za masivním stolem, a v jedné ruce držel brýle a ve druhé sluchátko. Stansfield byl pravděpodobně nejuznávanější a nejobávanější člověk v budově a možná i v celém městě. Kennedyová si zkušeného špiona vážila, neboť patřili ke stejnému týmu, ale strach z něj neměla.

Stansfield přerušil člověka na druhém konci, rozloučil se a položil telefon. Vzhlédl k Powersovi a zeptal se: „Nějaké nové zprávy?“

Powers zavrtěl hlavou.

„Jak se to stalo?“ zajímala se Kennedyová.

„Odešel z hotelu na ulici Monot na pracovní oběd,“ řekl Stansfield. „Na místo nedorazil. Odpoledne se neohlásil, a tak jsem zavolal svému protějšku v Izraeli. Mossad to v tichosti prověřil.“ Stansfield zavrtěl hlavou. „Jeden prodavač viděl, jak někoho, kdo odpovídá Cumminsovu popisu, strčili dneska před polednem do kufru auta.“

Kennedyová cítila, jak se jí stahuje žaludek. Měla Cumminse ráda. Všichni dobře věděli, jak se situace vyvine. Prakticky okamžitě začne mučení, které pravděpodobně skončí smrtí, podle toho, jak dlouho Cummins vydrží.

„Vzpomínám si, že jste byla proti téhle variantě“ uznal Stansfield, „ale uvědomte si, že o některých věcech mi neřekli.“

„Například?“

Šéf operací zakroutil hlavou, čímž dal na srozuměnou, že o tom nesmí mluvit. „Teď je nejdůležitější, aby Zobákový syrské kontakty podpořily jeho krytí. Jestli se za něj nepostaví, dopadne to špatně.“ Cummins byl napůl Armén a napůl Žid a vyznačoval se nosem, jaký by mu záviděl i římský císař; proto jeho neoficiální krycí jméno znělo Zobák.

„Potřebujeme pojistku,“ ozval se Powers. „Posaďte toho chlápka z Texasu do letadla se dvěma kufry peněz.“

„Tuhle možnost už jsem probíral s Bílým domem. Jsou z toho nervózní a mají dobrý důvod.“

„Jistě,“ souhlasila Kennedyová. „Zrovna potopili jednoho z našich nejcennějších lidí, když prokazovali osobní laskavost, která podle toho, co vím, nemá nic společného s národní bezpečností.“

„Přesně tak,“ poznamenal Powers.

Stansfield chvíli mlčel. „Můžu se neformálně obrátit na ředitele té firmy. Chce svého zaměstnance zpátky, a když mu vysvětlím, co se stalo našemu člověku, myslím, že nabídne, že vyplatí oba. To by mělo odpovídat Verzi, že Zobák pracoval na volné noze.“

„Radši by to mělo proběhnout rychle,“ řekl Kennedyová. „Nikdy nevíte, jak dlouho někdo vydrží odolávat. Jestli Zobáka zlomí…“ Zarazila se a otřásla se při pomyšlení, jaká škoda by vznikla.

„Já vím,“ vzdychl Stansfield.

„Záchranná operace?“ navrhl Powers.

Stansfield se zatvářil mírně rozpačitě. „Nepřichází v úvahu. To jsme věděli od začátku. Bejrút je pořád radioaktivní.“

„Co kdybychom získali dobré zpravodajské informace?“ zeptala se Kennedyová.

„To je nezbytná podmínka.“

„Každopádně bychom tam museli vyslat svoje lidi,“ rozvíjela Kennedyová myšlenku.

Stansfield sklíčeně kroutil hlavou.

„Rohová kancelář nebo Šestnáct set?“ otázal se Powers.

Kennedyová pochopila, že ho zajímá, jestli se je ze hry snaží vyšachovat ředitel CIA nebo Bílý dům; jeho adresu zkrátil číslem popisným.

„Bílý dům,“ odpověděl Stansfield.

„Co naši přátelé z Institutu?“ navrhl Powers. „Mají tam někoho?“

Stansfield poklepal na koženou psací mapu na stole a uvažoval nad izraelskou variantou. Slangový výraz Institut, který Powers použil, označoval Institut pro zvláštní a výzvědné operace, známější jako Mossad.

„Mám dojem, že o tom věděli dřív než my.“

„Možná bychom tu divočinu měli nechat na nich… pokud k ní dojde.“

Skutečnost, že o nasazení Mossadu zatím neuvažoval, hodně vypovídal o komplikovaném vztahu. „Jestli přijde nějaký konkrétní návrh, budu o tom přemýšlet, ale…“

„Nechcete jim dlužit protislužbu,“ odhadl Powers.

„Přesně tak. Velmi pravděpodobně by požadovali něco, co bych buď nechtěl, nebo nemohl splnit.“

„Můžu něco říct, pane?“ zeptala se Kennedyová.

Stansfield si nebyl jistý, zda to chce slyšet, ale věděl, že potřebuje znát názory svých lidí. Přikývl.

„Tenhle problém se nevyřeší, pokud těm chlapům nepošleme hodně vážný vzkaz.“

„Předpokládám, že máte na mysli ty únosy.“

„Ano.“

„Pět minut před tím, než jste přišli, jsem řediteli řekl to samé, ale zdá se, že nám v současnosti schází politická vůle k zaujetí agresivnějšího postoje.“

„Sráči,“ konstatoval Powers a pak se obrátil ke Kennedyové a řekl: „Promiňte.“

„Není třeba se omlouvat.“ Odmlčela se a pak usoudila, že přišel čas na její záležitost. „Víte, co z toho vyplývá?“

„Ne.“

„Je to další důkaz, že potřebujeme spustit tým Orion. Jak sakra mají naši agenti působit v tomhle prostředí? Už tak je hodně špatné, že nemůžeme postupovat dostatečně tvrdě… je neomluvitelné, že ani neuvažujeme o záchranné operaci. Je to náš člověk, proboha!“

Stansfielda nepřekvapilo, že o tom začala. Na jejím místě by udělal totéž, jenže během podobných krizí lidé často chybují tím, že příliš tlačí na věci, které potřebují čas. „Uvítal bych to stejně jako vy, Irene, ale nesmíme nic uspěchat. Když do terénu vyšleme partu rychlokvašek, nakonec spotřebujeme veškerou energii na to, abychom je stáhli zpátky, až se začne střílet. Věřte mi… zažil jsem to v Berlíně. Zkuste být ještě pár měsíců trpělivá. Jestli se někteří z těch mládenců osvědčí, schválím to a budete mít moji plnou podporu.“

Kennedyová to vzala jako slib, ale nedokázala zapudit myšlenky na Cumminse a na to, čím právě prochází. Její úvahy se z jakéhosi neznámého důvodu stáčely k Rappovi. Doufala, že on je ten pravý. Zbraň, kterou budou moci vypustit proti těm vraždícím fanatikům.

13

JEZERO ANNA, VIRGINIE

Každý třikrát absolvoval překážkovou dráhu a potom se dvojnásobnou rychlostí vrátili do stodoly na snídani. Nacpali se vejci a palačinkami a pak měli třicet minut na to, aby jídlo strávili a ustlali si postele. Rappovi se trochu ulevilo, když Victor tento čas využil k obtěžování někoho jiného. Poté zamířili na střelnici, která byla v lese o tři kilometry dál. Nečekala je však uvolněná procházka. Na přesun dostali dvanáct minut a bylo jim řečeno, že pokud někdo dorazí pozdě, může si sbalit. Rappovi došlo, že toho naběhají hodně, což mu vyhovovalo. Držel se pár kroků za prvním rekrutem a předstíral, že mu to činí potíže, ačkoli žádné neměl.

Střelnice se nacházela nedaleko překážkové dráhy. Byla tři a půl metru široká, třicet metrů dlouhá a docela primitivní. Vznikla tak, že mezi dvěma řadami borovic projelo rypadlo a vyhloubilo okop. Lemovaly ji ojeté pneumatiky a kryla maskovací síť, která společně s větvemi stromů značně oslabovala světlo. Z překližky a stavebního dříví byla zbudována tři palebná stanoviště. Ve vzdálenosti osmnácti metrů už visely obrysové terče a pistole Beretta 92F ráže 9 milimetrů s tlumičem byly nabité a připravené ke střelbě. První tři rekruti se postavili na místa, a když jim seržant Smith dal pokyn, začali systematicky vyprazdňovat zásobníky do papírových terčů.

Když skončili, Rapp polkl. Po prvních dvou zůstaly v hrudích černých siluet díry velké jako polévkové konzervy. Třetí obrys měl uprostřed obličeje úhledný otvor o velikosti stříbrného dolaru. Ani jedna střela nezbloudila. Na Rappa to udělalo dojem, ale ještě víc ho překvapila reakce seržanta Smithe. Instruktor se usmíval.

Seržant Smith se postavil vedle posledního střelce a řekl: „I když mariňácká komanda normálně nemám moc v oblibě, musím uznat, že střílet vás tam naučili dobře.“ Drsně rekruta poplácal po zádech a rozkázal, aby nastoupili další tři. Výkony byly podobné – alespoň v případě prvních dvou. Oba prostříleli hezké díry do hrudí siluet. Rappův výsledek vypadal poněkud nedokonale.

Rapp sklopil pistoli a zadíval se na své dílo. Střílet začal teprve před několika měsíci, a protože ho nikdy neučil žádný instruktor, měl pořád co dohánět. Terč vypadal jako ementál s dírami od prsou až po rozkrok. Rapp odložil berettu na překližkový pult a nasadil grimasu, když k němu přistoupili instruktoři, každý z jedné strany.

„Tenhle není od námořní pěchoty,“ řekl seržant Smith.

„Není,“ souhlasil seržant Jones. „Ani z Delta Force. Ale možná patřil k nějakému pouličnímu gangu. Takhle ti kreténi střílejí. Vysypou do člověka celý zásobník a doufají, že zasáhnou nějaký důležitý orgán.“

„Jenže tady jsme zvyklí na něco jiného,“ poznamenal seržant Smith.

„Chlapče,“ začal vyšší ze dvojice, „kde ses sakra učil střílet?“

Rapp si odkašlal a přiznal: „Neumím střílet, seržante.“

„Chceš tím říct, že ti to prostě nejde, nebo ses to nikdy neučil?“

„Nikdy jsem se to neučil, seržante.“

Následovala nepříjemná pauza, během níž se instruktoři snažili vymyslet další postup. Příležitosti využil Victor k další idiotské připomínce. „Střílí jako holka.“

Rapp pod bronzovým opálením zrudl. Tušil, že střelba bude kvůli nedostatečnému tréninku jednou z jeho slabin. Přesto ho zahanbovalo, že ostatní jsou o tolik lepší. Obrátil se k seržantu Smithovi a zeptal se: „Můžete mi poradit?“

Menší muž si Rappa chvíli prohlížel, pak přikývl a řekl: „Podíváme se na tebe ještě jednou.“ Seržant Smith mu podal nový zásobník.

Seržant Jones zařval: „Tak jo, Victore, ty idiote. Pojď sem a ukaž, co dovedeš.“

Ostatních pět rekrutů ustoupilo a tiše sledovalo, jak jsou připravovány dva nové terče. Seržant Smith si stoupl vedle Rappa a tiše mu dával pokyny. Nechal Rappa jednou vystřelit a pak opravil úchop, pozici lokte a postavení nohou. Po každé ráně následovala další doporučení a soustřel se zlepšoval. I když se kulky zatoulaly leckam, aspoň všechny směřovaly do hrudi a nelétaly po celé siluetě.

Rapp zaslechl, jak se někdo tlumeně směje, a podíval se na Victorův terč. Ten magor postavě vystřílel oči a nos a pěti dalšími ranami ústa s koutky dolů. Zbytek střel směřoval do oblasti rozkroku.

„Victore,“ řekl seržant Jones, „co to hergot děláš?“

„Dlouhodobé strategické plánování, seržante.“

„Pochybuju, že by tvůj mozeček něco takového zvládnul.“

„Kontrola porodnosti,“ pokračoval Victor a odplivl si. „Ustřelte všem muslimákům koule, a přestanou se rodit malí teroristi. Za dvacet let vyhlásíme vítězství. Vynikající nápad, můj vlastní.“

Seržant Jones si položil dlaně na boky. „Odlož zbraň, Victore, a ustup.“ Urostlý mladík ho poslechl a seržant Jones zklamaným hlasem pokračoval: „Protože to vypadá, že všichni slušně střílíte, a Victor si navíc myslí, že je tu pro zábavu, vrátíme se na překážkovou dráhu, kde budete běhat, dokud se aspoň jeden z vás nepoblije. Náš neúspěšný, ale svědomitý střelecký začátečník tady zůstane se seržantem Smithem a pokusí se zvládnout základy zacházení s pistolí.“ Vysoký seržant přejel pohledem po skupině, a když se nikdo nehýbal, dodal: „No, pro začátek byste si mohli dát pár kliků, slečinky.“ Chraplavě zařval: „K zemi!“

Všech šest mužů se vrhlo na zem a vzepřelo se rukama. Dostali pokyn začít a nikdo neřekl ani slovo kromě Victora, který při odpočítávání trestu pokračoval ve stížnostech.

Zatímco se rekruti věnovali klikům, seržant Smith začal Rappa zasvěcovat do tajů střeleckého umění. Rapp soustředěně poslouchal a hltal každé slovo. Seržant Smith mu řekl, aby tentokrát mířil na hlavu. Zasunul do pažby další zásobník a odjistil zbraň.

„Když máš nový zásobník a uvolníš pojistku, náboj se automaticky posune do komory.“ Seržant podal pistoli Rappovi a pokračoval: „Úderník je natažený. Může spustit. Ne všechny pistole to tak mají, ale beretty takhle fungují. A ta červená tečka tamhle… červený znamená mrtvý. Takže nemiř na nic, na co nechceš střílet, a vždycky dej prst pryč ze spouště, dokud nebudeš připravený ke střelbě. Rozumíš?“

Rapp přikývl.

„Dobře, ukážu ti postoj. Trochu se rozkroč. Jsi levák, takže dej pravou nohu pár centimetrů před levou. Z paží vytvoř silový trojúhelník a ten bod posuň přímo doprostřed hlavy. Někdo doporučuje soustředit se na nádech a výdech, ale na tyhle kraviny nemysli. Budeš muset střílet z běhu, takže ti na nějaké nadechování a vydechování nezbyde čas. Teď je důležité, abys uměl stisknout spoušť. Všimni si, že neříkám zmáčknout. Nemačkej ji. Stiskni ji dozadu a stref se rovnou doprostřed té hlavy.“

Rapp se přesně řídil pokyny a střela opustila ústí tlumiče. Hlaveň poskočila, a když se vrátila dolů, Rapp spatřil dokonale umístěný zásah.

„Udělej to znova,“ nařídil seržant Smith.

Rapp stiskl spoušť a kulka prolétla terčem asi centimetr od první.

„Znova.“

Třetí rána spojila první a druhou. Rapp se dostal do tempa. Nespěchal, ale ani příliš neotálel. Vystřílet zbytek zásobníku mu trvalo necelých dvacet vteřin, a když skončil, všechny zásahy byly v kruhu o průměru patnáct centimetrů – v obličeji papírového cíle zela roztřepená díra. Rapp si ulehčené vydechl.

Seržant Smith mu poklepal na rameno a řekl: „Učíš se rychle, hochu. Dobrá práce. Ještě to párkrát zkusíme.“

Rapp dobíjel zbraň, když vtom mimoděk otočil hlavu a podíval se přes levé rameno. Ze vzdálenosti asi padesáti metrů je ze stínu vysoké borovice sledoval muž. Ve špatném světle si Rapp nebyl jistý, kdo to je, ale měl dojem, že by to mohl být chlapík, kterého ráno spatřil na verandě. Obrátil se zpátky k seržantu Smithovi a chtěl se ho zeptat, co je to za člověka, ale pak si to rozmyslel. Byla by chyba zaměňovat krátkou instruktáž s přátelstvím.

14

Doktor Lewis vešel do pracovny, krátce se na návštěvníka usmál a zavřel za sebou dveře. Uplynulé tři dny věnoval důkladnému sledování nového rekruta. Ten byl ve třiadvaceti letech nejmladším účastníkem, kterého se do programu pokusili zařadit, a z toho, co Lewis v posledních dnech viděl, se jevil velmi nadějně. Než se Lewis posadil, pohlédl na zápisník a tužku uprostřed stolu. Vedle nich ležela složka nadepsaná velkými černými písmeny Rappovým jménem. Nebylo možné ji přehlédnout a bylo to tak záměrně. Věděli o tom muži překvapivě málo, jenže kolik by toho mohli vědět o někom tak mladém – tak nevyzkoušeném? Podle vznětlivého Hurleyho byla nezkušenost prokletím a podle pragmatičtější Kennedyové požehnáním. Lewis nevěděl, kdo z nich má pravdu, ale jejich spory ho stále víc unavovaly.

Došel za stůl, posadil se na ošoupanou židli z dřeva a kůže a opřel se. Židle zaskřípěla. Doktor si toho nevšímal a přesunul pohled od subjektu k předmětům na desce stolu. Ve svém oboru disponoval řadou postupů, jež mohl využít k otestování člověka, kterého mu přidělili ke zhodnocení. Některé byly nenápadné a jiné otevřenější, avšak všechny byly navrženy tak, aby mu poskytly lepší vhled do mysli mužů, které naverbovali. Lewis strávil posledních pět minut ve sklepě, kde rekruta sledoval s pomocí skryté kamery. Rapp seděl na židli jako sfinga. Do složky nahlédl jenom jednou a pak zaujal uvolněnou pozici, ze které vyřazovala nuda. Lewis ho neznal dost dobře na to, aby dokázal posoudit, zda ji pouze nepředstírá, ale na Mitchi Rappovi bylo cosi, co naznačovalo velké možnosti. Nenucenost na povrchu pomáhala skrýt něco daleko složitějšího.

Lewise napadlo sáhnout pro zápisník a pero. Byl to způsob, jak získat autoritu a podrobit subjekt stresu. Vyvinout na něj tlak, že možná poskytne nesprávné odpovědi. Tuto možnost však Lewis zavrhl. Podle toho, co viděl v posledních třech dnech, bylo velmi nepravděpodobné, že by tím Rappa znervóznil. Zatím ho neznervóznilo nic.

Lewis v neblahé předtuše spojil dlaně za hlavou a ležérně se zeptal: „Víte, do čeho jste se to zapojil?“

Rapp se na něj podíval tmavě hnědýma očima a pokrčil rameny, jako kdyby nemělo smysl hovořit o něčem tak zřejmém.

„Neumím číst myšlenky,“ řekl Lewis jen zpola vážně. „Potřebuji, abyste své odpovědi vyjadřoval slovy.“

„Doufám, že ze mě uděláte zbraň… zabijáka.“

Lewis se zamyslel nad přímočarou odpovědí a potom odvětil: „Konkrétně já to nebudu, ale v podstatě ano, tohle z vás uděláme.“

Rapp lehce pokýval hlavou, jako kdyby mu to vyhotovovalo, a dál se díval do jasně modrých očí člověka, který ho z bezpečné vzdálenosti pozoroval.

„Máte nějaké výhrady?“

„Ani ne.“

Lewis položil dlaň na stůl, dlouho si prohlížel hřbet ruky a potom řekl: „Bylo by to normální, kdybyste měl.“

Rapp se nepatrně usmál. „To by bylo.“

„Takže máte nějaké výhrady?“

Otázka zněla neurčitě, což se Rappovi nezamlouvalo. „V jakém smyslu?“

„Je to obrovský závazek. Většina vašich přátel si nejspíš našla práci v Kodaku nebo Xeroxu.“

Pár jich bylo, ale Rapp pouze kývl hlavou.

Lewis zaznamenal, že se ho Rapp nesnaží za každou cenu potěšit hlubokomyslnými odpověďmi. Nepředváděl ani otevřenou neúctu, kterou mnozí kandidáti využívají jako defenzivní mechanismus. Dosáhl dokonalé rovnováhy. Lewis se rozhodl přeskočit dvacetiminutový úvod a jít rovnou k věci. „Přemýšlel jste někdy, jaké to je, zabít člověka?“

Rapp přikývl. Věnoval těmto úvahám víc času, než by přiznal před tímto mužem či kýmkoli jiným.

„Myslíte, že je to správné?“

Tentokrát se Rapp krátce zasmál.

Lewis zaznamenal klasickou obrannou techniku, ale nechtěl působit zaujatě, a tak rovněž nasadil úsměv. „Co vás pobavilo?“

„Můžu odpovědět šesti způsoby a vám v závislosti na vaší náladě můžou připadat přijatelné buď všechny, nebo ani jeden.“

„Jak to myslíte?“

„Všechno závisí na situaci.“

„Situace je důležitá,“ uznal Lewis. „Dejte mi příklad.“

Rapp se na chvíli zamyslel a pak vysvětlil: „Když v noci nespím a představuju si, že bych zabil chlápka, který se mi vloupal do auta a okradl mě, nejspíš můžeme říct, že nezvládám vztek a nedokážu odhadnout, co je spravedlivý trest.“ Přehodil opálenou paži přes opěradlo židle, na okamžik se zahleděl z okna a zvažoval, kolik toho může přiznat. „Ale když v noci nemůžu spát a představuju si, že zapíchnu nůž do oka teroristovi, který zabil pár set nevinných lidí,“ Rapp pokrčil rameny, „myslím, že to není úplně nepochopitelné.“

Lewis si všiml strohé odpovědi. Protože chtěl hlubší reakci, zeptal se: „Stýská se vám po přítelkyni?“

Rapp se na Lewise zklamaně podíval a zavrtěl hlavou.

„Co se stalo? Urazil jsem vás něčím?“

„Ne… ani ne…“

„Z toho, jak se tváříte, bych odhadl, že ano.“

„Přihlásil jsem se dobrovolně, ale tyhle hry nesnáším.“

„Jaké hry?“ zeptal se Lewis a povytáhl obočí.

„Jste psycholog, viďte?“ Rapp mu nedal šanci odpovědět. „Sledoval jste mě poslední tři dny. Všiml jsem si, kolik mi věnujete pozornosti. Víc než ostatním. Pečlivě volíte slova a určitě jste četl tu složku, kterou máte na stole. Víte, proč tady jsem.“

Lewis skryl překvapení, že Rapp odhadl jeho profesi. „Klást otázky je moje práce.“

„Ale proč se ptáte, jestli se mi po ní stýská? Nemyslíte, že je to jasné?“

„Takže jste tady kvůli tomu?“

„Nejsem tady kvůli tomu, že se mi po ní stýská. Stýská se mi po otci, který umřel, když mi bylo třináct. Stýská se mi po prarodičích a jednou se mi bude stýskat po mámě, až tady nebude, a možná se mi bude stýskat i po vás, jestli vás líp poznám. Patří to k životu. Jsem tady ze zřejmého důvodu. Předpokládám, že už o něm víte.“

Lewis si povšiml, že Rapp v rozhovoru převzal iniciativu, ale byl ochoten na to přistoupit. „Pomsta?“

„Raději říkám odplata, ale záleží na definici, kterou zvolíte.“

Lewise potěšilo, že Rapp tato dvě slova rozlišuje. Dobře si uvědomoval, jaký je mezi nimi rozdíl. „Rád bych slyšel vaši definici.“

„Pomsta je bouřlivější, ne tak promyšlená… hluboce osobní.“

„A odplata?“

Rapp se nad tím chvilku zamyslel a potom přesvědčeně odpověděl: „Odplata je trest, který je morálně správný a naprosto zasloužený.“

„A ti muži, kteří naplánovali útok na Pan Am 103?“

Rapp se předklonil, opřel se lokty o kolena a řekl: „Všichni si zaslouží zemřít.“

Lewis obrátil oči ke složce a zeptal se: „Vy jste katolík?“

„Ano.“

„Tak jak si to vyřešíte se svým Pánem? Vaše pojetí odplaty neodpovídá nastavování druhé tváře, které kázal Ježíš Kristus.“

„Hezký pokus,“ usmál se Rapp.

„Jak to myslíte?“

„Povím vám o sobě jedno malé tajemství. Nevynikám trpělivostí. Musím se toho hodně naučit a chci se to naučit, takže když na mě zkoušíte selektivní teologii, mohl bych působit trochu podrážděně.“

„Selektivní?“ zeptal se Lewis.

„Jo. Nikdy jsem nerozuměl intelektuální nepoctivosti lidí, kteří říkají, že bible je slovo boží, a potom vybírají například jenom jednotlivé verše z Nového zákona. Nastavování druhé tváře mají zvlášť v oblibě a často o něm mluví, ale přehlížejí spoustu starozákonních a pár novozákonních veršů, ve kterých se říká, že když někdo nechá vybouchnout letadlo, zaslouží si smrt.“

Lewis uznale přikývl. „Takže když na to přijde… máte dojem, že nebudete mít problém usmrtit jiného člověka?“

„To záleží na okolnostech.“

„Na jakých?“

„Co je to za člověka a hlavně čím se provinil.“

15

Když pátého dne vyšlo slunce, bylo jich o jednoho míň. Scházel Dick. Rapp neznal jeho skutečné jméno, natož odkud je a kam má namířeno, a tak sotva mohl pocítit lítost, když ten člověk během úmorné série kliků v horkém odpoledním slunci vystoupil z řady. Jednoduše došel k instruktorovi, oznámil mu svůj úmysl a pak si potřásli rukama. Tím rekrut skončil. Unikl před bolestí, pocením, křečemi, pálením v očích a ubíjením ega. Vypadalo to až příliš prostě a právě to Rappa vyděsilo.

Krátce zauvažoval, jestli by to také dokázal vzdát. Stačilo na chvíli klesnout na duchu. Rozhodnout mohla série smolných událostí, rýma, horečka nebo další bezesná noc. Jeden chybný krok, a člověku se roztřesou ruce a začne si balit. Když Rapp večer usínal, zaměřil se na to pozitivní. Měl o konkurenta méně. Pořád jim opakovali, že to není soutěž, ale Rapp si tím nebyl tak jistý. Pokud to není soutěž, proč jim všechno počítají a měří? Pohled na rekruta, který se po pěti dnech poroučel, Rappa přiměl k ostražitosti před osobní slabostí. Znovu si připomněl, jak rychle může jeho cesta dospět k neuspokojivému konci.

Probudil se unavený, ale připravený pokračovat. Na nástup dorazil první, a když si při čekání na ostatní protahoval šíji a ramena, všiml si, že instruktoři rozebírají jakési nepříjemné téma. Jakmile se všichni dostavili, seržant Jones se s rozčarovaným výrazem postavil proti nim a řekl: „Jeden z vás to včera vážně podělal.“

Rapp horečně vzpomínal, jestli se nedopustil nějaké chyby.

„Pravidla máme z dobrého důvodu. V tuhle chvíli nepotřebujete pravidlům rozumět, ale musíte je dodržovat.“ Odmlčel se a podíval se jim jednotlivě do očí. „Všichni jste byli několikrát upozorněni, abyste neprozrazovali žádné osobní informace. Samozřejmě jsme předpokládali, že na určité věci o těch druhých přijdete sami. Někteří máte přízvuk, takže je poměrně jednoduché odhadnout, ze které části země pocházíte. Co se týče předchozí služby v ozbrojených silách, nevyčítali jsme vám hovory o zdravé rivalitě mezi jednotlivými složkami, ale včera večer to někdo přehnal.“ Zmlkl a sklopil oči k zemi. Zklamaně dodal: „Jednou z věcí, které máte přísně zakázané, je říct někomu svoje pravé jméno.“

Rapp zaslechl, jak si někdo v řadě cosi mumlá, ale nevěděl, kdo to je, a vzhledem k náladě obou instruktorů se neodvažoval podívat.

„Jste dost chytří na to, abyste to chápali, a všechny jsme vás varovali, co se stane, když tohle pravidlo porušíte. Hergot, tady nejste na letním táboře. Berte to vážně,“ řekl seržant Jones rozladěně. Podíval se na opačný konec řady a pokračoval: „Bille, sbal si věci. Končíš.“

Mládenec jménem Bill, jehož Rapp odhadl na elitního střelce komanda námořní pěchoty SEAL a rodilého Texasana, postoupil o krok vpřed a kroutil hlavou nad přísným trestem, který právě dostal. Zdálo se, že chce něco říct, ale ovládl se. Seržant Jones zamířil ke stodole a rozkázal Billovi, aby šel za ním. Vedení rozcvičky se ujal seržant Smith, ale ještě než začal, Bill se obrátil zpátky ke skupině.

„Victore, ty jsi fakt hajzl. Říkal jsem ti, že nechci mluvit, ale tys mi nedal pokoj.“ Podíval se na seržanta Jonese a zeptal se: „Proč nevyhodíte taky jeho?“

„Nezdržuj se. Promluvíme si o tom ve stodole.“

„To jsou kecy. Řekl mi, co je zač a odkud je. Stejně jako já,“ stěžoval si Bill.

Victor se zasmál. „Řekl jsem ti falešné jméno, ty burane.“

„Blbče,“ zabručel někdo další.

„Všichni byste mi měli poděkovat,“ pokračoval Victor klidně. „O jednoho soupeře míň.“

Seržant Smith je umlčel rozkazem zaujmout pozice. „Jestli ještě někdo otevře hubu, skončí taky. A teď si dáte kliky.“

Rapp klesl hrudí do orosené trávy, pustil se do cvičení a v duchu kliky počítal. Za posledních pět dní je dělal tolikrát, že se mu to stalo druhou přirozeností – skoro jako dýchání. Někdy mezi čtyřicítkou a padesátkou si začal uvědomovat, jak silně Victora nesnáší. Kdyby tak ten idiot upadl a zlomil si kotník. Mít ho ve skupině bylo příliš ošidné. Zbytek dopoledne přebíhali z jednoho místa na druhé a Rapp se nedokázal zbavit dojmu, že mezi ním a Victorem nevyhnutelně dojde ke střetu. Když Dick odešel a Billa vyhodili, komunikace se bude odehrávat mezi méně lidmi. Victor může věnovat víc energie tomu, aby Rappovi udělal ze života peklo.

Dlouhé běhy byly vlastně příjemné, protože Victor byl ze skupiny nejpomalejší. Musel si odpustit svoje věčné poznámky. Při snídani ho všichni ignorovali. Victorovi to však nevadilo. Neustále mluvil, nešetřil urážkami a občas pronášel přemoudřelé poznámky, které instruktorům zjevně nevadily tak, jak by vadit měly. Strávili hodinu na překážkové dráze a další hodinu na střelnici a potom se vrátili na oběd. Nálada mezi rekruty byla rozhodně špatná, jako kdyby mezi sebou měli zrádce. Po obědě rozebírali různé pistole a pak bylo oznámeno, že se přesunou do stodoly na boj muže proti muži.

Rapp se měl na žíněnku vrátit poprvé ode dne, kdy přijel. Napadlo ho, kam asi zmizel ten starý mizera, a skoro se na to zeptal seržanta Smithe, jenže ten se o informace nedělil zrovna ochotně. Jones a Smith rozdělili rekruty do dvojic. Protože jich bylo pět, jeden musel zůstat navíc, a jak se ukázalo, byl to Rapp. Pravidla byla jednoduchá: žádné údery na hlavu a do slabin. Doporučovalo se škrcení, avšak s podmínkou, že nedojde k poškození protivníkova hrtanu. Pro ukončení souboje stačilo poklepat na žíněnku. Těsně před začátkem do stodoly tiše vklouzl blonďatý psycholog.

První dvojici tvořili Roy a Glenn. Rapp nepřišel na to, odkud jsou, a nechtěl se na to ptát. Stejně jako všichni ostatní rekruti byli snědí a opálení a měli černé vlasy a hnědé oči. Roy měřil k metru osmdesáti a Glenn asi o dva centimetry víc. Oběma bylo kolem sedmadvaceti. Jejich zápasnický styl na Rappa příliš nezapůsobil. Spoléhali se na standardní techniky z juda. Hodně se drželi a házeli vzájemně na zem, ale nepoužili nic, čím by soupeře bleskově vyřadili z boje. Po technické stránce si počínali dobře a oba byli dost odolní a ve slušné formě, ale jejich zápas byl zdlouhavý a nudný.

Když po přibližně pěti minutách skončili ve zpoceném propletenci uprostřed žíněnky, zasáhl seržant Smith. Pak nastoupili Victor a Fred. Fred měřil sto osmdesát centimetrů a vážil kolem osmdesáti kilo a celou dobu si vzorně hleděl svého. Při každém běhu skončil mezi prvními třemi, překážkovou dráhu zvládal bez problémů a byl druhý nejlepší střelec po Billovi. Victor měl metr osmdesát osm a sto kilogramů, takže byl zdaleka nejurostlejší ze skupiny. Jeho krk se šířkou vyrovnal stehnu, což podle Rappova okamžitého odhadu znamenalo, že by bylo těžké uspat ho ranou do hlavy. Podle řečí, které Victor vedl, Rapp očekával druhý příchod Muhammada Aliho.

Victor přeskákal přes žíněnky a cestou naznačoval boxerské výpady. „Jsi připravenej na nakládačku, Freddy?“

Fred mlčel. Naboso došel doprostřed žíněnky a zaujal bojový postoj. Rapp ho podle pohybů odhadl na zápasníka. Victor si počínal jako přerostlý páv, takže bylo těžké předvídat, čeho je schopen. Ačkoli muži jeho velikosti zpravidla nebyli boxeři, nohy měl celkem rychlé. Seržant Smith mávl rukou a soupeři vyrazili proti sobě. Fred se přikrčil, přesně jak Rapp očekával. Victor se pokusil uhnout do strany, ale protivník zachytil jeho pravou nohu. Pak Fred uchopil Victorovo koleno a pevně ho přidržel na své hrudi. V přikrčení pokračoval v pohybu dopředu a snažil se většího muže shodit na záda. Victor skákal na levé noze dozadu a mlátil Freda do zad. Prvním úderům scházela přesnost a razance. Rapp viděl, že Victor ztrácí rovnováhu a začíná se kácet. Změnil taktiku a zaťatou pěstí Freda udeřil zezadu do hlavy. Fred na chvilku zpomalil, ale nepovolil sevření.

Victor dopadl na zem a okamžitě se přetočil na břicho. Roztáhl ruce a nohy, aby ho Fred nemohl převrátit. Fred se mu vyškrábal na záda a bez váhání zasunul pravou ruku pod Victorův krk. Škubl většímu muži hlavou dozadu a levé předloktí položil na jeho zátylek. Tomuto úchopu se běžně říká uspávací, a pokud se z něj člověk rychle nevykroutí, jeho účinek je právě takový. Victor chytil Freda za dva prsty, ze všech sil mu je kroutil a současně se obracel proti němu. Vkládal do změny pozice veškerou energii. Zpočátku se zdálo, že uspěje, ale potom si Rapp všiml, co Fred chystá. Nechal Victora myslet si, že pohyb vychází z jeho iniciativy, jenže ve skutečnosti to byl Fredův nápad. Jakmile byl Victor na zádech, Fred ho objal nohama v pase a sevřel ho do hrozivých nůžek. Victor situaci jenom zhoršil tím, že se prohnul a snažil se vykroutit.

Rapp na vlastní kůži poznal, že pro únik z takových nůžek je nejlepší zatlačit loktem na vnitřní stranu stehna. Na začátku léta ho instruktor chytil do podobné pasti a Rapp za to draze zaplatil. Když se člověk snaží vyklouznout, jen protáhne trup, čímž soupeři umožní sevřít ho ještě pevněji. Potom si vyprázdní plíce, aby se mohl zhluboka nadechnout, a stisk zase zesílí. Nešťastník zoufale potřebuje kyslík, svíjí se bolestí a dostane strach, že mu praskne pár žeber.

Victor udělal chybu a podle znepokojeného pohledu v očích si uvědomoval, že nastaly potíže. Máchl rukou ve snaze zasáhnout Freda na solar plexus, jenže ten ránu odvrátil. Potom se snažil vykroutit, takže se nůžky opět o trochu zavřely. Barva jeho obličeje připomínala červenou řepu. Rapp věděl, že Victor vydrží už jen pár vteřin, a tiše doufal, že do té doby uslyší praskání žeber. Zdálo se, že Victor se chce vzdát. Začal mávat levou rukou, a když Fred mírně uvolnil sevření, Victor mu zasadil úder pravačkou. Pěst přistála Fredovi přímo v obličeji. Hlava se mu odrazila od žíněnky a nohy sjely z Victorova těla. Pak se mu z pokřiveného nosu vyřinula krev.

Rapp udělal krok dopředu a chystal se Victora kopnout do hlavy.

V poslední chvíli však na žíněnku vstoupil seržant Smith a začal křičet rozkazy. Rapp couvl a díval se, jak Victor shazuje Freda, převaluje se na záda a začíná se chechtat.

16

Seržant Jones Fredovi ošetřoval přeražený nos. Roy a Glenn si tiše vyměňovali názory a vrhali po Victorovi vražedné pohledy. Rapp se obrátil ke dveřím a zaznamenal, že ho sleduje psycholog. Už podruhé došlo k porušení pravidel a nikdo zatím nebyl potrestán. V případě toho starého papriky se to čekat nedalo, ale Victor byl jedním z nich, a pokud mu to projde, Rapp by se mohl chovat stejně. To Rappa přivedlo na myšlenku, že je čas trochu si pravidla přizpůsobit. Zatímco dopodrobna promýšlet, jak bude postupovat, seržant Smith ho gestem poslal na žíněnku a pak ukázal na Glenna.

„Radši bych zápasil s Victorem,“ řekl Rapp.

„Jenže ty tady nerozhoduješ,“ odsekl Smith.

„Je to pro tvoje dobro,“ poznamenal Victor zadýchaně. „Sračka jako ty proti mně nevydrží ani pět vteřin.“

Rapp zachoval klid, ale pod povrchem vřelo cosi nepochybně zlověstného. „Tak to zjistíme,“ opáčil vyrovnaně.

„Sebevražda,“ reagoval Victor.

„Mám pocit, že se bojíš.“

„Sklapněte, oba,“ zavelel seržant Smith. „Glenne, okamžitě na žíněnku.“

Rapp se posunul doleva a zastoupil Glennovi cestu. Postavil se proti šlachovitému instruktorovi a řekl: „Tohle nechápu. Záleží tu na pravidlech, nebo si Victor může dělat, co ho napadne?“

„Máme pravidla, hergot! Teď padej na žíněnku a zavři hubu.“

„Bez urážky, seržante, ale tohle jsou kecy. Jak máme důvěřovat jeden druhému… jak máme věřit vám, když si dělá, co chce, a nikdo ho nepotrestá?“

„Podle tebe tam venku, ve skutečném světě, platí nějaká pravidla?“ zasmál se Victor. „Ani náhodou!“

„Jenže tady… to ti máme dovolit všechno, co si usmyslíš?“

„Seržante,“ začal Victor a vstal, „tohle zvládnu. Nebojte. Tohohle blbečka z univerzity vyřídím s jednou rukou za zády.“

Zdálo se, že seržant Smith co nevidět vybuchne, ale přiblížil se blonďatý psycholog a řekl: „Seržante, myslím, že bychom Victorovi a Irvingovi měli dát možnost.“

Seržant se prudce ohlédl. Rapp si povšiml bleskové výměny myšlenek mezi dvěma muži, po níž seržant ustoupil. „Tak dobře,“ zabručel, „oba na žíněnku, udržovat odstup a začít na můj pokyn.“

„Budeme se zatěžovat s pravidly, nebo mám předpokládat, že je Victor poruší?“ zeptal se Rapp s kamennou tváří.

„Údery na hlavu a krk jsou zakázané, sakra!“

„Vážím si vaší snahy, seržante, ale dal bych přednost boji bez omezení,“ řekl Rapp.

„Je mi jedno, čemu bys dal přednost. Pravidla určuju já.“

Rapp zaváhal. V tomto bodě chtěl mít jasno a nejlepší by bylo, kdyby si nemusel dělat starosti s Victorovým podváděním. „A co když mě Victor nešťastnou náhodou praští do obličeje?“

„Panebože!“ zařval seržant. „Tohle není debatní kroužek. Nechcete se radši pořádně proběhnout, dámy?“

Rapp se mlčky přesunul doprostřed žíněnky, spokojený s tím, že stačil přednést svůj názor, ale stále ostražitý, že Victor pro výhru udělá cokoli. V hlavě se mu již formovala strategie. Victor se projevil jako vcelku nenápaditý bojovník. Proti někomu nezkušenému by na žíněnce pravděpodobně prosadil svou, ale víc by mu vyhovovalo utkání v boxerském ringu. To bylo naprosto jasné.

Victor se široce usmíval a plácal pěstí do široké dlaně druhé ruky. „Nakopu ti prdel, chlapečku.“

Rapp zvedl ruce k obličeji jako boxer a sklopil lokty. „A co když to nezvládneš, Victore?“

„Neblázni… je to jasné dopředu. Dostaneš přes hubu.“

Rapp ho vylákal do útoku. Předstíral, že nestačil zaujmout pozici, a dovolil Victorovi zahájit první výpad. Dvě pomalé rány levou rukou mířily přímo na Rappův obličej. Rapp je odrazil pravačkou a potom se přikrčením vyhnul háku, který by ho v případě zásahu poslal na zem. Rapp zaznamenal, že všechny tři údery směřovaly na zapovězenou hlavu, a ještě podstatnější bylo, že seržantu Smithovi patrně vůbec nevadilo, že Victor zase porušuje pravidla. To Rappovi výrazně zjednodušilo situaci. Změnil směr a zhoupl se doleva, zatímco Victor podnikl dva svižné výpady pravou pěstí. Prvnímu se Rapp vyhnul a druhý ho zasáhl do levého ramene. Rána to byla slušná, ale Rapp jí ještě přidal a záměrně zavrávoral doprava, jako kdyby se dostával do problémů. Victor se nechal vyprovokovat a zaútočil. Levačkou se pokusil rozbít Rappův kryt, aby ho mohl pravou rukou knokautovat.

Když mu Victorova pěst svištěla k pravému uchu, Rapp vystartoval takovou rychlostí, že soupeře naprosto zaskočil. Pravou rukou chytil většího muže za levé zápěstí a levou zastavil blížící se úder. Vrhl se proti Victorovi, zaklonil hlavu a pak jí prudce vyrazil vpřed. Tvrdým čelem zasáhl měkkou chrupavku Victorova nosu, až se ozvalo ohavné prasknutí. Než Victor stačil reagovat, Rapp ho uchopil oběma dlaněmi za zátylek a stáhl ho dolů. Zasadil mu dvě ostré rány kolenem do hrudní kosti a pak ho pustil. Victor zavrávoral dozadu, z nosu mu tekla krev a lapal po dechu.

„Promiň, Victore,“ řekl Rapp vyzývavé. „Nechtěl jsem ti zlomit nos.“

„Zabiju tě, ty hajzle,“ zařval Victor.

Rapp ho gestem vyzval, ať se do toho pustí.

Vysoký muž zaútočil a podle Rappových předpokladů do toho vložil všechno. Rapp naznačil úkrok doprava a pak zase doleva, a když se Victor sunul kolem, praštil ho pěstí do ledviny, až se soupeř prohnul dozadu. Victor se obrátil proti další ráně a Rapp namísto udržení odstupu zkracoval vzdálenost a chytil protivníka levou rukou kolem krku a pravou za biceps. Victor zaklonil hlavu a chystal se zasadit úder čelem, jenže než to stihl, Rapp udělal něco zcela nečekaného. Vyskočil do vzduchu, zasunul levou nohu do Victorova podpaží a levou mu obtočil kolem krku a oba se řítili na žíněnku. Rapp nyní visel vzhůru nohama na Victorově levé ruce a stahoval ho na sebe. Zvedl boky a Victor dopadl na žíněnku. Rapp mu páčil ruku stejně jako tomu starochovi první den, ale tentokrát mu bylo jedno, jestli se soupeř vzdá.

Svíral Victorovu paži oběma rukama. Kroutil ji, dokud se loket nedotýkal jeho pravé kyčle, a potom nazdvihl boky a táhl paži vší silou dolů. Nepolevil, ani když Victor začal křičet. Celá akce trvala nejvýš dvě vteřiny. Ozvalo se hlasité křupnutí, a když Rapp paži pustil, byla ohnutá v nepřirozeném úhlu.

Rapp vstal a podíval se dolů na Victora. Vysoký muž sténal a celý se chvěl bolestí. Rapp se neusmíval ani netvářil škodolibě. Dostavil se lehký pocit viny z toho, co udělal, jenže Victor byl surovec a idiot. Na kraji žíněnky seděl Fred s bavlněnými tampony v nosních dírkách a chladil si nos sáčkem ledu. Kývl na Rappa a zvedl palce do vzduchu. Přišli Roy a Glenn a tiše Rappovi blahopřáli k vyřešení problému. Seržant Smith ošetřoval Victora, který se v agónii převaloval sem a tam. Rapp nedokázal odhadnout, jestli si zkomplikoval situaci. Podíval se po psychologovi, který ho soustředěně sledoval. Muž stáhl rty, jako kdyby ohledně Rappa dospěl k nějakému závěru. Jediná potíž spočívala v tom, že Rapp nedokázal odhadnout, jestli je v jeho výrazu obdiv, nebo zklamání.

17

Lewis si hodinu sepisoval myšlenky a postřehy a pozdě odpoledne uskutečnil několik telefonátů. Už se stmívalo, když se všichni postupně sjeli do domu u jezera na jihu Virginie. První dorazila Kennedyová, pak zástupce ředitele operací Stansfield a nakonec Hurley. Stansfieldovi bodyguardi zůstali na verandě. Patřili k jeho nejdůvěryhodnějším a dobře věděli, co mají vidět a především co si mají pamatovat. Stansfield svým typicky klidným způsobem navrhl, aby se všichni přesunuli do suterénu. Nebyl to návrh. Byl to rozkaz.

Čtveřice sešla po schodech a pokračovala do místnosti vybudované ve střední části sklepa. Ta sloužila jako pozorovací a komunikační centrum celého zařízení. Vnitřní stěny a strop byly pokryty šedou pěnou ve tvaru plat na vejce, která pohlcovala zvuk. Stěnu napravo pokrývala řada monitorů a dvě odposlouchávací stanice a uprostřed stál oválný konferenční stůl pro šest osob. Když se všichni usadili, Stansfield zavřel zvukotěsné dveře a zastrčil západku.

Muž číslo tři ze sídla CIA v Langley zaujal místo v čele a povolil si kravatu. Podíval se přes krátký stůl a začal: „Doktore?“

Lewis se opíral v židli a z dlaní vytvořil stříšku před obličejem. „Došlo k zajímavému vývoji.“

„To bych řekl,“ přerušil ho Hurley, který se nedokázal ovládnout. „Slyšel jsem, že jeden z mých instruktorů je na šest měsíců mimo službu. Tři titanové hřeby v ruce. Proboha. Patřil k mým nejlepším.“ Hurley zvedl patřičný počet prstů, aby svá slova zdůraznil. „Tři hřeby.“

Doktorovy jasně modré oči se na Hurleyho upřely se vševědoucím pohledem, jaký umí jenom manželka nebo terapeut. Poselství bylo zřejmé. Znám, tě líp, než se znáš ty sám. Sklapni a nech mluvit mě.

„Promiňte,“ omluvil se Hurley nepřesvědčivě.

„Irenin rekrut se projevil jako velice schopný.“ Lewis se obracel ke Stansfieldovi. „Slyšel jste, co na začátku týdne provedl Stanovi?“

„Ne.“ Stansfield se zkoumavě zadíval na Hurleyho. „Tu podlitinu nad okem… ti udělal ten mládenec Rapp?“

Otok již zmizel a sytě rudá barva přešla do tmavě nachové s nádechem žluté. Hurley pokrčil rameny. „Udělal jsem chybu. Už se to nestane.“

„Namlátil ti kluk z vysoké bez vojenského výcviku,“ poznamenala Kennedyová. „Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

Lewis zasáhl, než Hurley stačil vybuchnout. Obrátil se ke Stansfieldovi a řekl: „Poslechněte si, jak se to stalo.“ Podrobně vysvětlil, co se stalo během prvních minut po Rappově příjezdu do komplexu. Hurley se ho dvakrát pokusil přerušit, ale Lewis ho umlčel zvednutím otevřené dlaně. Stansfield poslouchal beze slova. Kennedyová neměla co dodat a věděla, že Stansfield nemá rád, když mluví moc lidí, a tak si své informace nechala pro sebe. V podobných situacích si Hurley dokázal nadrobit i bez cizí pomoci.

„Teď k Victorovi,“ pokračoval Lewis a přejel pohledem od Stansfielda k Hurleymu. „Od začátku jsem dával jasně najevo, že vaše klamavé metody neschvaluji.“

„To vím,“ řekl Hurley, „a ve světě vašich teorií vám to určitě slouží ke cti, jenže my tady řešíme věci za chodu. Nemůžu se s těma klukama srát celej den. Potřebuju zjistit, jestli v nich něco je, a čím dřív na to přijdu, tím líp.“

„A kolik už jsi jich s využitím téhle metody našel?“ neodpustila si Kennedyová.

„Moje připomínky se týkají budování vztahu založeného na důvěře,“ zasáhl Lewis, „a pokud do výcviku zapracujeme podvody –“

„Není to výcvik,“ zamračil se Lewis. „Je to výběr, a kromě toho se tím živíme. Podvádíme lidi. Jestli to ti kluci nepochopí, nemají v naší branži co dělat.“

„Je velký rozdíl mezi podváděním mezi sebou a klamáním nepřítele. Silné vztahy jsou založeny na důvěře. O těch podvodech se můžeme pobavit později.“

„Tohle je blbost,“ bránil se Hurley. „Vy dva přijíždíte a odjíždíte, jak se vám zachce, ale já jim tady dělám chůvu čtyřiadvacet hodin denně. Netvrdím, že vím, jak máte dělat svoji práci… takže buďte tak hodní a přestaňte se tvářit, jako kdybyste se vyznali v té mojí.“

„Pořád se jenom urážíš,“ poznamenala Kennedyová pohrdavě.

„Víš, mladá dámo, tohle je vážná věc. Není tu místo pro amatéry. Kandidáty vybíráme mezi těmi nejlepšími z nejlepších, což znamená ve zvláštních jednotkách a jednotkách speciálních operací. Nechceme tu diletanty, kteří nemají ponětí, kterým koncem se střílí z pušky, nedokážou se uprostřed noci zorientovat v lese a neznají tisíc dalších věcí.“

„Dnešní teroristi žijí v lese?“ zeptala se Kennedyová a bylo zřejmé, že se mu vysmívá. „Když jsem to zjišťovala naposledy, bydleli ve městech, takže si nejsem jistá, jestli je umění rozdělat oheň s pomocí nože a přezky na opasek dostatečnou kvalifikací pro jejich stíhání.“

„Do výcviku mi nemluv. Nemáš ponětí, co je zapotřebí, aby se z těch kluků stali zabijáci.“

„To evidentně nevíš ani ty.“

„Aspoň vím, jak má vypadat nábor, což se o tobě říct nedá.“

„Co tím chceš říct?“

„Tím chci říct, že nezvládáš svoji práci. Během uplynulých pár dnů jsem si udělal vlastní menší průzkum. Víš, kde ten mládenec strávil poslední měsíce?“

„Bydlel v domě své matky v McLeanu.“

„Jo, a chodil do školy bojových umění v Arlingtonu.“

„Co je na tom podle tebe špatného? Řekla jsem mu, že bude potřebovat být ve formě a že by bylo dobré začít chodit na judo.“

„Jo, jasně… mluvil jsem s jeho senseiem.“

„Cože jsi udělal?“ Kennedyovou podráždilo, že něco podnikl za jejími zády.

„Šel jsem tam a promluvil jsem si s jeho učitelem. Když jsem byl s Rappem na žíněnce, pochopil jsem, že něco nehraje.“

Kennedyová se o pomoc obrátila ke Stansfieldovi. „Na tohle neměl právo. Je to můj rekrut. Skoro dva roky jsem pracovala na tom, abych ho přivedla, a nezanechala jsem jedinou stopu. Nikdo z jeho okolí neví, že se o něj zajímáme.“

„To pořád platí,“ poznamenal Hurley přezíravě.

„Vážně… jak ses sakra představil?“

„Řekl jsem, že jsem trenér z Richmondu. Že jsem si dal jedno kolo s nějakým mládencem jménem Rapp a že na mě udělal obrovský dojem. Chtěl jsem se zeptat jeho senseie, co si o něm myslí.“

„A?“ zeptal se Lewis, náhle se značným zájmem.

„Na tom klukovi je něco podezřelého. Jeho sensei tvrdí, že přišel před třemi měsíci a prohlašoval, že nikdy předtím netrénoval. Během měsíce a půl přiškrtil v dódžó každého kromě senseie.“

„Brazilské džiu-džitsu?“ zeptal se Lewis.

„Jo… jak to víte?“

„Viděl jsem ho dneska složit Victora. Ten styl si nespletete.“

„Přišel sem, skoro mě porazil a potom Victorovi zlomil loket… říkám vám, že tenhle kluk není ten, za koho se vydává.“

Stansfield začínal být netrpělivý. „Mluvte konkrétněji.“

„Nejsem si jistý, ale nemám z něj dobrý pocit.“

„Takže… podle tebe ho sem nasadili… jako špiona?“ zeptala se Kennedyová posměšně.

„Těžko říct. Já jenom tvrdím, že je na něm něco podezřelého. Takhle rychlé pokroky nikdo nedělá.“

Kennedyová se podívala na Stansfielda. „Povězme si to na rovinu. Nemá ho rád, protože je to můj rekrut.“ Opřela se a založila ruce na prsou. „Má předsudky vůči ženám.“

„Nemám ho rád, protože nevím, kdo to sakra je. Potřebujeme o těch lidech vědět všechno, co se dá zjistit, než je sem přivedeme. Proto trváme na vojenském výcviku. Díky němu přesně víme, co dělali v posledních nejmíň čtyřech letech.“

„Ak čemu je nám to dobré, Stane?“ odsekla Kennedyová. „Nerýsuje se nám ani jeden agent, a takhle to je už dva roky.“

„Dobře vím, že jsem zatím s ničím nepřišel. Sakra, příšerně mě to trápí, ale to neznamená, že něco uspěchám a pak se nám to vrátí jako bumerang.“

Lewis se neutrálním tónem otázal: „Stane, co vám na Rappovi vadí?“

Hurley si dal s odpovědí na čas. „Nemůžu na to ukázat prstem. Je to spíš pocit. Nepříjemnej pocit.“

„Víš, co to podle mě je?“ zeptala se Kennedyová. „Dvě věci. Za prvé… myslím, že nutně potřebuješ mít věci pod kontrolou. Nejde ti pod nos, že ses nepodílel na jeho naverbování. A za druhé… cítíš se ohrožený.“

„Cože?“ V Hurleyho tváři se objevil zmatený výraz.

„On je ty. Je to muž, kterým jsi byl před čtyřiceti lety, a to tě prostě děsí.“

Hurley pohrdavě zavrtěl hlavou. „To je kravina.“

„Dobře… to samé můžu říct já o tom tvém nepříjemném pocitu. Je to kravina. Copak si vážně myslíš, že ho před třiadvaceti lety vysadila na předměstí Washingtonu Organizace pro osvobození Palestiny, vychovala ho jako katolíka a poslala ho do Syrakus hrát lakros? Nebo si myslíš, že ho před rozpadem Sovětského svazu vyslala KGB a teď působí jako agent v hlubokém utajení? K smíchu.“ Kennedyová tyto představy odbyla mávnutím ruky. „Jsi zoufalec.“

Pět vteřin se nikdo nepohnul ani nepromluvil a všichni vstřebávali poznámky Kennedyové. Konečně se ozval Lewis: „Ona má pravdu.“ Odsunul židli a zvedl se. „Rád bych vám něco ukázal. Než jste přijeli, posadil jsem se s ním a promluvili jsme si. Myslím, že to pro vás bude zajímavé.“ Lewis přešel k ovládacímu panelu sledovacího systému a zmáčkl několik tlačítek. Na obrazovce se objevil Rapp v černobílém provedení. Seděl v Lewisově pracovně v přízemí. Z reproduktorů se ozval psychologův hlas. Zněl odněkud zprava mimo obraz.

„To, co se stalo dneska odpoledne, bylo nešťastné.“

Rapp seděl několik vteřin bez hnutí a potom přikývl.

„Máte špatný pocit z toho, co jste udělal Victorovi?“

Opět mu chvíli trvalo, než odpověděl: „Jsme tady všichni velcí kluci.“

„Takže necítíte žádnou lítost?“

„Přál bych si, aby se to nestalo, ale Victor není zrovna příjemný člověk.“

„Aha. Je možné, že jste mu tu ruku zlomil úmyslně?“

„Úmyslně je silné slovo. Prostě to byl tréninkový zápas a věci se vyvinuly takhle.“

„Vyvinuly se tak, že jste mu zlomil ruku, než stačil poklepat na žíněnku.“

„Nejsem si jistý, jestli by se vzdal.“

„Ale za to, co se stalo, byste mohl dostat padáka.“

„Proč?“

„Seržant Smith se domnívá, že jste Victorovi zlomil ruku záměrně.“

„Nechápu, v čem by to bylo spravedlivé. Nikdo neřekl, jaké chvaty se můžou a nemůžou použít. Jenom jsme neměli útočit na hlavu a slabiny, to je všechno.“

„Kdybyste rekrutovi úmyslně zlomil ruku, byl by to důvod pro vyřazení.“

Rapp se dlouze zadíval do země a potom řekl: „Nemám rád tyhle hry.“

„Hry?“

„Jo… hry.“

„Jaké hry máte na mysli?“

„Vy víte, o čem mluvím.“

„Nejsem si jistý.“

„Onehdy na vašem stole ležela složka.“ Rapp ukázal na prázdnou desku. „Složka s mým jménem.“

„Ano?“

„Byla to zkouška.“

„Myslíte?“

„Ano,“ odpověděl Rapp klidně. „Viděl jsem, jak sledujete všechno, co se tady děje. Jak všechno zkoumáte.“ Rapp máchl rukou ke stolu. „Nejste ten typ člověka, co nechává citlivé materiály ležet na stole, pokud k tomu nemá důvod. Z téhle místnosti určitě pořizujete obrazový a zvukový záznam.“ Rapp pokynul ke knihovně a ke světlu pod stropem. „Když jste se mnou chtěl před pár dny mluvit a nechal jste mě tady patnáct minut o samotě, nejspíš jste seděl někde na půdě nebo ve sklepě a sledoval jste mě. Zkoušel jste, jestli tu složku otevřu a přečtu si, co v ní je.“

Bylo slyšet, jak si Lewis odkašlává a říká: „I kdyby to byla pravda, nechápu, jak to omlouvá skutečnost, že jste Victorovi zlomil ruku.“

„Netvrdil jsem, že to něco omlouvá. Jenom jsem řekl, že s námi hrajete hru. Necháváte desky bez dozoru, určujete pravidla a pak Victorovi dovolíte, aby je porušoval. Byl jste ve stodole, takže podle vás bylo v pořádku, když Victor praštil Freda do obličeje?“

„Tohle vyřešíme odděleně. Teď se bavíme o tom, co jste udělal vy.“

„Viděl jsem, jak jste reagoval, když Victor udeřil Freda do nosu.“ Rapp se odmlčel a zadíval se na své ruce. „Víte, co si myslím? Myslím, že sem Victor nezapadá.“

„Proč?“

„Z toho, co jsem tu zatím viděl, vyplývají jenom dva logické závěry týkající se Victora. Buď je Victor rekrut jako my ostatní, nebo je součástí vašeho hodnotícího procesu.“

„Součástí procesu?“

„Pracuje pro vás. Patří k instruktorům.“

„A proč bychom to dělali?“

„Abyste o nás měli lepší přehled. Nasadili jste Victora mezi nás a jeho úkolem je ponoukat nás k chybám. Ptát se, co jsme zač a odkud jsme. Svádět nás, abychom to podělali, čímž se zbavíte lidí, kterým chybí disciplína.“

„Zajímavé.“

„Ani jedna z těch možností není dobrá. Jestli tenhle program správně chápu, Victor není člověk, jakého hledáte. Takže pokud je to rekrut a vy to nevidíte, nejsem si jistý, jestli chci pracovat pro lidi, kterým uniká něco tak očividného.“

„A kdyby patřil k instruktorům?“

„Tak je to dost uhozený způsob, jak cvičit disciplinované muže.“

„Předpokládejme na okamžik, že máte pravdu. Všechno jste odhalil… a rozhodl jste zlomit mu ruku.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Měl jsem podezření, ale ne jistotu. Když jsem mu zlomil ruku, viděl jsem, jak vy a další instruktoři reagujete, a bylo mi vcelku jasné, že je jedním z vás.“

Na dobrých pět vteřin zavládlo ticho a pak se Lewis zeptal: „Myslíte, že máte dobrý morální kompas?“

Rapp se krátce zasmál. „Zase ty vaše mlhavé otázky.“

„Já vím, ale na tuhle zkuste odpovědět, prosím.“

„Myslíte, jestli chápu rozdíl mezi dobrem a zlem?“

„Ano.“

Rapp zaváhal. „Řekl bych, že celkem ano.“

„Ale?“

„Tady… na tomhle místě… se mi zdá, že se ta hranice pořád posouvá.“

„Můžete mi dát nějaký příklad?“

„Ten starý paprika… ten, před kterým mě varovala ta ženská, co mě naverbovala… no, nebyl jsem tady ani pět minut a už jsme spolu šli do stodoly… Povídá mi, abych to vzdal a ušetřil nám všem námahu. Tak mu říkám, že ne, a navrhuju, abychom zkusili, jestli na to mám. Naprosto jasně mi říká, že údery na hlavu a na rozkrok jsou zakázané. Začíná zápas a já ho mám během dvaceti vteřin na lopatě. Zbývají mu tak dvě vteřiny, než ztratí vědomí, když vtom mě chytá za varlata a prakticky ze mě dělá eunucha. Nic mi k tomu neřekl. Vlastně jsem ho od té doby neviděl. Pak tady řádí Victor a porušuje pravidla, jak ho napadne, ale instruktoři mají spadeno na nás ostatní. A dneska zase zápasíme, instruktoři říkají, abychom neútočili na hlavu a rozkrok, a Victor dělá právě to… Když je Fred pár vteřin od vítězství, Victor mu dává pěstí do obličeje. Viděl jsem, jak jste se tvářil, ale ti dva instruktoři neřekli ani slovo. To je absurdní. Nechápu, jak můžete čekat, že my ostatní se budeme řídit nějakými pravidly. A teď sedím tady… prakticky vzato jsem neudělal nic špatného, a přece mi vyhrožujete vyřazením.“

„Nevyhrožoval jsem vám.“

„Řekl jste, že podle seržanta Smithe bych měl dostat padáka. To je podle mě vyhrožování.“

Lewis zastavil přehrávání a obrátil se k Hurleymu. Založil ruce na prsou a prohlásil: „Tohle bylo jedno z nejtěžších sezení, jaká jsem kdy vedl. Víte proč?“

Hurley zavrtěl hlavou.

„Protože jsem souhlasil prakticky se vším, co řekl.“

18

Stansfield stál na konci mola, díval se na měsíc a v myšlenkách procházel seznam chyb. Ačkoli to nikdy nedával najevo a neučinil tak ani tentokrát, živě se zajímal o všechno, co se u jezera dělo. Poskytl Hurleymu příliš velkou volnost, a třebaže část jeho hněvu byla namířena proti bývalému příslušníkovi zelených baretů, většinu směřoval sám proti sobě. Proč si ničeho nevšiml už dřív? Měl zodpovědnost za tohle místo i celou operaci. Kennedyová se ho pokoušela co nejzdvořileji varovat, jenže on se zabýval stovkou dalších naléhavých otázek národní bezpečnosti. A před Hurleym úplně zavíral oči. Zejména nad operační stránkou věcí. Znal Stana déle než kohokoli jiného v agentuře. Znal dlouhý seznam jeho vloh i krátký, avšak hrozivý soupis jeho chyb.

Během let došlo k několika nepříjemnostem, kdy ho Hurley nechal na holičkách, jenže ani sám velký Ted Williams tu a tam neodpálil míček. Poznali se v Budapešti v létě 1956, právě když v neochotném sovětském satelitu začínalo být horko. Stansfieldovi bylo přes třicet a rychle stoupal v hierarchii čerstvě vytvořené CIA, zatímco Hurleymu bylo těsně po dvacítce, nedávno prošel výcvikem a prahnul po boji. Stansfield na začátku maďarské revoluce na vlastní oči viděl, jak obratně si Hurley počíná v chaotických situacích. Kromě nadání a nespoutanosti se Hurley vyznačoval řadou dalších vlastností, dobrých i špatných. Jedno se mu však nedalo upřít. Věděl, jak se nepřátelům dostat na kobylku. Zaútočil, rozvrátil jeho řady, nechal je krvácet a sám se stáhl jen s několika šrámy. Ve světě špionáže se člověk nechá snadno ukolébat každodenní rutinou. Ráno se vypraví z bytu, přesune se na velvyslanectví, na oběd se zastaví v místní restauraci, vrátí se na ambasádu, večer zajde na koktejlovou party na jiné velvyslanectví, potom si třeba dá poslední drink v místním baru a jede zpátky domů. Může se bezpečně pohybovat po cizím hlavním městě, aniž riskuje práci nebo život. Ne však Hurley. Když ho poslali na nové místo, hned zamířil do drsné části města. Seznámil se s prostitutkami, hospodskými a především s obchodníky z černého trhu, kteří pohrdali komunistickými pohlaváry. Denně pak Stansfieldovi dodával zprávy o rostoucí nespokojenosti obyvatelstva a osvědčil se jako prvotřídní terénní agent. Stal se Stansfieldovým nenahraditelným mužem.

Dnes však o něm Stansfield pochyboval. Budapešť byla dávnou minulostí. Všechny dovednosti se dřív nebo později vytrácejí. Logické by samozřejmě bylo přesunout Hurleyho někam do kanceláře, jenže to by bylo jako chtít po závodním koni, aby tahal pluh. Zabilo by ho to. Stansfield se ohlédl k domu. Beze slova se vytratil ze schůzky a sám sešel k jezeru. Prosté gesto rukou stačilo, aby jeho bodyguardi počkali na malém kopečku. Hurley ví, že má přijít za ním. Nebylo třeba mu nic říkat.

Stansfield poznal, že si starý kolega dobře uvědomuje, že ho zklamal. Hurley na tom byl psychicky nejhůř za mnoho let, což mohlo mít řadu příčin. Jako první se nabízela podlitina v obličeji. Stansfield se musel kousnout do jazyka, když zjistil, že se o ni zasloužil rekrut Kennedyové. Hurley nikdy nenarazil na muže, který by se vyrovnal jeho zápasnickým schopnostem. O jeho netečnosti k bolesti, pohotovosti, prchlivosti a pozoruhodné schopnosti odhalit slabiny druhých bez ohledu na jejich velikost a sílu se v Langley vyprávěly legendy.

Stansfield nyní ze zpětného pohledu viděl, kde došlo k chybám. Dovolil Hurleymu vybudovat kult osobnosti. Vzniklo jakési malé panství se střelci ze zvláštních operací. Všichni byli neobyčejně nadaní a užiteční, jenže jako skupinu je zamořilo nakažlivé pohrdání každým, kdo nepatřil do jejich okruhu. Dokonce i doktor Lewis, který sám sloužíval u zelených baretů, vyjádřil znepokojení. Kennedyová se několikrát pokusila obrátit Stansfieldovu pozornost patřičným směrem. Měla dar odhadnout, kam se vývoj ubírá. Věděla, že se musejí přizpůsobit a změnit kurz a taktiku, a snažila se na Stansfielda zapůsobit. Problém spočíval v tom, že jako zástupce ředitele operací stál v čele celého molochu. Řídil všechny cenné agenty ve všech větších městech po celém světě a také jejich podpůrný personál. Prakticky veškerá jeho práce se dala rozdělit do jednotlivých segmentů a o značné části ani neexistovaly písemné záznamy. Byla to nekonečná šachová partie, která se čtyřiadvacet hodin denně odehrávala v jeho hlavě.

Stansfield zaslechl na schodech kroky blížící se k jezeru. Obrátil se a spatřil v měsíčním světle Hurleyho siluetu. Molo ve tvaru L se rozhoupalo, když na něj Hurley vkročil. Beze slova došel k šéfovi a vytáhl krabičku camelek. Nabídl starému příteli, neboť věděl, že se rád vrací k někdejšímu zlozvyku, když je manželka daleko. Oba stáli tváří k jezeru, dívali se na noční nebe plné hvězd a skoro minutu pokuřovali, než Hurley konečně promluvil.

„Posral jsem to.“

Stansfield neodpověděl. Jen jednou souhlasně přikývl.

„Možná bych měl jít do důchodu.“

Stansfield otočil hlavu o několik stupňů k Hurleymu a řekl: „Snesu od tebe hodně věcí, ale sebelítost mezi ně nepatří. Nikdy jsi před ničím neutíkal a teď s tím nezačneš.“

„Porazil mě chcípák z koleje.“

„Jenom ti pochroumal ego, to je celé.“

„Ty to nechápeš. Nemělo se to stát. Pořád nedokážu vysvětlit, jak se to stalo. Nemládnu, jenže i když mám špatnej den, jsem pořád lepší než devětadevadesát celých devět desetin procenta chlapů na světě.“

„Vím, že matematika ti nikdy moc nešla, ale odpověď je celkem jednoduchá.“

„Co tím chceš říct?“

„Jestli zvládneš devětadevadesát celých devět desetin procenta chlapů na světě a on tě porazil, znamená to, že patří k té zbývající jedné desetině procenta.“

Hurley zavrtěl hlavou. „Nechápu to. Nemá dostatečný výcvik.“

„Nechápeš to, protože to chápat nechceš. Trochu jsem si ho prověřil. Ten Irenin objev je výjimečně nadaný sportovec. V lakrosu ho mají za hříčku přírody. Věděl jsi, že ho považují za jednoho z nejlepších univerzitních hráčů všech dob?“

„Jak to sakra souvisí se zápasením?“

„Výborný sportovec se může naučit skoro cokoli a učí se daleko rychleji než průměrný sportovec,“ objasnil Stansfield. „Tvůj velký problém je ale v tom, žes dopustil, aby tvůj úsudek zatemnila přezíravost vůči každému, kdo nenosí uniformu.“

„Jenže –“

„Nech toho,“ přerušil ho Stansfield. „Ten kluk je trojnásobný vítěz celostátního mistrovství. Porazil tě sportovec světové úrovně.“

„Který nemá žádný výcvik.“

„Sám jsi říkal, že chodil do kurzu.“

„Válení se po žíněnce v nějaké místní tělocvičně nepovažuju za výcvik.“

Stansfield unaveně vzdychl. Uvolňoval tím tlak, aby nevybuchl. Některým lidem stačí jemně naznačit, a všechno jim dojde. Ne však Hurleymu. V jeho případě je zapotřebí několika ran kladivem přímo doprostřed čela.

„Promiň,“ řekl Hurley pokorně. „Pořád nemůžu uvěřit tomu jeho životopisu.“

„Jsi pravděpodobně nejpaličatější chlap, kterého znám, což o tobě hodně vypovídá. Mnohokrát ti to poskytlo výhodu, ale taky tě to dostalo do velkých potíží, a než mi začneš něco vyčítat, uvědom si, že mluvíš s člověkem, který tě z těch potíží spoustu let tahal. Musel jsem hodně tahat za nitky, abych tě z nich vysekal. Takže mě poslouchej, když ti říkám, že to zbytečně komplikuješ. Ten kluk tě porazil, a abych pravdu řekl, je mi jedno, jak to dokázal nebo kde se to naučil. Prostě se to stalo a to z něj dělá velice vhodného rekruta.“

Hurley konečně pochopil. „Co chceš ode mě?“

„Dej to do pořádku.“

„Jak to mám dát do pořádku, když pořádně nevím, co jsem posral?“

„Téhle příhodné skromnosti už bylo dost. Víš, kde jsi udělal chyby… Jenom nemáš v povaze se jim postavit, takže se víc snaž a na všechno přijdeš. Mimochodem, taky jsem jich pár napáchal. Koneckonců, odpovědnost nesu já.“ Stansfield se ohlédl k domu. „Poslední hodina patří k nejtrapnějším v mé kariéře.“

Hurley samými rozpaky ani neodpověděl.

„Měli jsme si dávat lepší pozor,“ pokračoval Stansfield. „Jsme veteráni a dva zelenáči nás upozorňovali na něco, čeho jsme si měli všimnout. Býval jsem obezřetnější. Mírně řečeno, člověk jako ty je pro každou organizaci zlý sen. Patříš do terénu. Myslím, že tohle,“ Stansfield roztáhl ruce a jeho gesto obsáhlo okolní přírodu, „mě ukolébalo k přesvědčení, že vlastně v terénu jsi, jenomže to není pravda. Je tu moc ohrad.“

„Tak mě zase pošli do akce,“ navrhl Hurley téměř prosebně.

Stansfield se nad tím dlouze zamyslel, zatímco dokuřoval cigaretu. Ve špionážní branži existuje spousta rčení, ale jen málokteré platí tak jako poučka, že „risk je zisk“. V určité chvíli člověk musí naskočit do hry. Stansfielda již unavovaly tajné depeše, že dalšího agenta zlikvidovali radikální islamisté. Přišel čas zahájit protiútok.

„Stane, ti islamisté jsou čím dál silnější.“

„To ti říkám už deset let.“

„Z celkového pohledu zatím byli okrajovou nepříjemností, jenže já cítím něco většího. Organizují se, mění podobu a šíří se jako virus.“

„Za to můžeš poděkovat těm zatraceným Saudům a Íráncům.“

Přesně tak, pomyslel si Stansfield. Jen málo lidí rozumělo krvavé rivalitě mezi sunnity a šíity. Obě sekty byly stále radikálnější – a agresivnější. Docházela jim trpělivost. Stansfield ztišil hlas. „Stane, dávám ti šest měsíců na dokončení programu. Přestaň s těmi kluky zacházet jako ve výcvikovém táboře zvláštních jednotek. Irene má pravdu. Je mi jedno, jestli budou schopni přežít týden v lese jen s nůžkami na nehty. Chci, aby byli připraveni na operace ve městech. Doktora ti přidělím na plný úvazek. Poslouchej ho. Ví, co dělá.“

„Dobře… a za šest měsíců?“ zeptal se Hurley s náznakem optimismu v hlase.

„Dostaneš volnou ruku. Potřebujeme začít s protiútokem. Pro začátek by stačilo, kdyby ti parchanti měli v noci strach, že příště může přijít řada na ně. Chci, abys je pořádně vyděsil.“

Hurley se toužebně usmál. „To umím bezvadně.“

„Výborně… a ještě něco. Je ti skoro šedesát. A tohle je hra pro mladíky. Hlavně v tvojí branži. My už jsme si odkroutili svoje. Musíš víc věřit mladším kolegům. Za dalších deset let to převezmou oni a my nejspíš budeme po smrti.“

Hurley se usmíval. „Bez boje se nevzdám.“

19

BEJRÚT, LIBANON

Sajjíd si otřel obočí hadrem. Bílé tričko měl vpředu potřísněné krví muže, který se právě doznal k nesčetným hříchům. Sklep byl horký a dusný a on v něm strávil většinu dne. Nevzpomínal si, kdy naposledy mu dalo tolik práce rozvázat někomu jazyk. Měl žízeň a hlad, ale tělesné potřeby musely počkat. V přízemí se shromáždili další a s napětím čekali, co zjistí.

Sajjíd upustil kleště na kovový vozík. Odrazily se a rozevřely a vypadl z nich zakrvácený nehet. Nehtů na vrchní desce z nerezové oceli leželo celkem osm, lepkavých a umazaných od krve a měkkých tkání. Sajjíd se na okamžik obdivné zahleděl na své dílo. Každý člověk je jiný. Některým stačí výhrůžka fyzickou bolestí k tomu, aby se přiznali k podvádění. Jiní, třeba tohle židovské prase, dají trochu víc práce. Ovládal různé metody odhalování pravdy, ale nejradši měl nehty na rukou a na nohou, a to z prostého důvodu, že jich je dvacet. A dorůstají.

Sajjíd byl svědkem mnoha různých druhů mučení. Většinou bylo brutální a probíhalo bez rozmyslu a plánování. Nejběžnějším postupem bylo fackování a kopání, jenže to zpravidla selhávalo v případě mužů, kteří si vůči němu vypěstovali částečnou imunitu. Následovalo bodání, řezání a střílení, které obvykle fungovalo, ale vyžadovalo lékařský zákrok, pokud měl výslech pokračovat. Dále tu bylo ponižování, například vyklopení kyblíku lidských exkrementů na hlavu nebo zasouvání předmětů do otvorů, kam nepatří, a mnoho dalších věcí, které Sajjídovi připadaly nechutné. Z dalších metod by použil jedině mučení elektrickým proudem. Bylo mimořádně účinné a čisté. K nevýhodám patřilo možné selhání srdce či dlouhodobé poškození mozku a nervové soustavy. Sajjíd svým subjektům rád dopřával čas. Opravdu vězně vyslechnout trvá měsíce.

Sajjíd nechápal, proč se lidé neuváženě zbavují tak cenného zboží. Zabít subjekt poté, co se přiznal ke lhaní, bylo pošetilé. Vyšetřovatel se v tu chvíli teprve dostává pod povrch. Přiznání viny často neznamená nic jiného. Skutečně hodnotné informace leží hluboko v jeho mozku a je třeba je pomalu a opatrně odkrývat. A to si žádá čas.

Sajjíd si otřel ruce do zakrváceného ručníku a řekl jednomu strážci: „Vyčistěte mu rány a zavažte prsty. Nechci, aby chytil infekci.“

Oblékl si černé sako a opustil výslechovou místnost. Prošel kolem strážců a po schodech nahoru. V hale se motalo asi deset mužů. Většinou byli v civilu a někteří v pracovních uniformách, ale všichni byli vyzbrojeni puškami a pistolemi. Sajjíd pokračoval po schodech do patra, kde v chodbě narazil na další ozbrojence.

Jakmile je spatřil, zamračil se. Přítomnost tolika mužů nezbytně vzbudí pozornost. Jeho kolegové byli moc úzce zaměření. Stále svůj boj považovali jen za pozemní střet mezi soupeřícími frakcemi. Bylo třeba počítat s bombami v autech, odstřelovači a nenadálými útoky, jenže větší hrozbu představovala proudová letadla Židů a Američanů. Tito muži sem nepřišli pěšky, což znamenalo, že před budovou parkuje zbytečně mnoho automobilů. Právě z toho důvodu Sajjíd cestoval jen s malým kontingentem bodyguardů. Většinou stačili tři nebo čtyři. Ostatní byli příliš paranoidní, nadutí nebo hloupí, aby si uvědomili, jak nerozumné je cestovat ve velkých kolonách.

Na chodbě před kanceláří v zadní části budovy postávalo osm strážců. Sajjíd přistoupil k jednomu, který mu byl povědomý, a řekl: „V zájmu našeho boje žádám, aby před domem neparkovalo víc než šest aut.“

Muž se podíval k ulici a bez odpovědi poklusem vyrazil.

Sajjída potěšila, že aspoň někdo z těch pitomců ví, jak reagovat na rozkazy. Otevřel dveře a místo tří tváří, které očekával, spatřil čtyři.

V čele stolu seděl Mustafa Badredín, velitel Islámského džihádu. Vpravo od něj se nacházeli velitel polovojenského křídla Islámského džihádu Imád Mugníja a plukovník Ámir Džalíl z íránských jednotek Quds. Ten působil jako spojka mezi Islámským džihádem a Hizballáhem. Posledního muže, Abú Radího, Sajjíd neviděl rád. Byl to zástupce Fatahu, krajně nespolehlivé skupiny mužů, kteří prohlašovali, že hovoří jménem přibližně pěti set tisíc Palestinců žijících v Libanonu. Podle Sajjídova konzervativního názoru nebyli ničím víc než zločineckým gangem, který šel z jednoho konfliktu do druhého a zanechával za sebou zkázu. Hodili se jen ke dvěma věcem: jako nárazník proti Židům na jihu a jako potrava pro děla křesťanských milicí na východě.

„Nuže?“ zeptal se plukovník Džalíl.

Sajjíd si Íránce nevšímal a obrátil se k Mustafovi Badredínovi. „CIA.“

„Já to věděl!“ řekl Radí vzrušeně.

Sajjíd sjel pohledem k imbecilovi, který celý problém způsobil, a poznamenal: „Nic jste nevěděl.“

„Ale věděl,“ bránil se Radí.

„Jak byste to mohl vědět? Měl jste snad nějaké důkazy, ze kterých vyplývalo, že ten muž pracuje pro CIA?“

„Mám své zdroje.“

Sajjíd se zasmál. Byla to prázdná slova a všichni v místnosti to věděli. „A co vám pověděl ten obchodník, kterého jste unesli minulý týden?“

„Přiznal, že je americký agent.“

Sajjíd o tom pochyboval, ale ten blázen se sám zahnal do kouta. „V tom případě budu potřebovat, abyste mi ho předali.“

Radí si uvědomil chybu. „No… přiznal hodně věci. Moji lidé ještě neskončili s výslechem.“

Sajjíd se na něj zadíval tak, že všichni přítomní poznali, že mu nevěří ani slovo.

„Během několika dní ode mě dostanete zprávu,“ řekl Radí.

Sajjíd ho odbyl pohrdavým pohledem a obrátil se k ostatním. „Ten člověk dole je zaměstnanec CIA, který v posledních čtyřech letech pobýval většinou v Damašku. Moje vláda bude chtít posoudit rozsah škod, které způsobil. Jestliže to máme učinit důkladně, budu potřebovat, aby mi Radí postoupil svého rukojmího. V tomto směru bohužel nemůžu ustoupit.“

„Ale je to můj rukojmí,“ téměř vykřikl Radí. „Byla to moje operace.“

„Operace, která nebyla schválená.“

Radí poznámku ignoroval a pokračoval: „Má obrovskou cenu. Řekl nám, že jeho společnost vyplatí velkou sumu peněz, aby ho dostala zpátky.“

„Ne pokud je to americký agent.“ Sajjíd ustaraně zavrtěl hlavou a poškrábal se v hustém černém plnovousu. „Jak všichni dobře víme, Američané o rukojmích nevyjednávají. Hlavně ne CIA.“ Ukázal ke stropu a dodal: „Mnohem pravděpodobnější je, že nás vypátrají a shodí na nás bombu.“

Ostatní muži si vyměnili nervózní pohledy. „Ten druhý Američan, ten, kterého jste minulý týden zajali před hotelem,“ oslovil Badredín velitele Fatahu, „vám výslovně řekl, že je agent?“

„Mám takové podezření“ odpověděl Radí, vděčný za přestávku na oddych.

„Co dělá v Bejrútu?“

„Pracuje pro jednu jejich velkou telekomunikační společnost.“

Radí dál blábolil o zajatci, ale Sajjíd ho poslouchal jen napůl. Člověk ze CIA ve sklepě mu potvrdil, že druhý muž je skutečně obchodník, avšak Sajjíd tomu troubovi z Fatahu nehodlal nijak pomáhat. Jistotu by měl teprve po několikaměsíčním vyslýchání. Sajjíd se obrátil k Mugníjovi a řekl: „Někteří lidé jsou velmi dobří lháři. K získání pravdy od těch Američanů je zapotřebí zkušené ruky.“

Mugníja přikývl a poprvé promluvil: „Ta shoda náhod se mi nelíbí. Měli bychom ho předat Sajjídovi. Ten tomu přijde na kloub.“

Sajjíd se tiše zaradoval. Mugníja byl proslulý tím, že likvidoval ty, kteří se mu postavili. Radí se mu neodváží odporovat.

„Celá tahle věc mě dost znepokojuje,“ ozval se Íránec.

Sajjíd ho nemohl vystát. Samozvaný intelektuál patřil k lůze, která svrhla šáha a nastolila íránskou islámskou revoluci.

„Rozhodně není dobré znamení, že jsou Američané zpátky,“ pokračoval Džalíl a položil si pravý ukazovák na spodní ret. „Když strkají nos do našich věcí, nemůže z toho vzejít nic dobrého.“

„Zjistím, co chystají,“ slíbil Sajjíd sebejistě.

Tři muži se po sobě podívali, přičemž vynechali Radího, který byl každou vteřinou neklidnější. Badredín promluvil za celou skupinu. Otočil se k Radimu a řekl: „Předejte svého rukojmího co nejdřív Sajjídovi.“

„To znamená dnes večer,“ upřesnil Sajjíd, neboť nestál o žádné úhybné manévry.

„To nejde,“ opáčil Radí, jako kdyby po něm žádali let na Měsíc. „Ten člověk má moc velkou cenu. Rozhodně dokážu zjistit jeho pravou identitu.“ Ležérně mávl rukou a dodal: „Během několika dnů všichni dostanete zprávu.“

„Nepřipadá v úvahu,“ trval Sajjíd na svém. „Chci ho dnes večer.“

„Nedám vám ho. Je to můj vězeň.“

Mugníja se naklonil dopředu a měřil si zástupce Fatahu zlostným pohledem. Teplota jako by klesla o několik stupňů. „Především si nevzpomínám, že byste žádal o povolení provést tu operaci.“

„A kdy jste se vy naposledy obtěžoval žádat o povolení k operaci mě?“

Mugníja ledovým hlasem odpověděl: „Já vaše povolení nepotřebuji.“

„To mi nepřipadá spravedlivé.“

„Na tyhle schůzky vás zveme ze zdvořilosti… nic víc.“

„Vy všichni jste rukojmí brali léta a hodně jste na tom vydělávali, zatímco na můj lid padaly rakety jako odveta, ale nestěžoval jsem si. Teď po vás jenom chci podíl na válečné kořisti. Nedovolili jste mi vstoupit do žádného vašeho obchodního podniku, takže si musím sám vzít, co mi právoplatně náleží.“ Se smutným výrazem uzavřel: „Vždycky jsem byl loajální, a takhle mi oplácíte.“

Mugníja rozčarovaně rozhodil rukama. Podíval se na Badredína a Džalíla. „Přiveďte ho k rozumu, než ho zastřelím.“

Sajjíd to na sobě nedal znát, ale celou dobu se výtečně bavil.

Badredín vzdychl a řekl: „Je to jenom dočasné. Předejte toho člověka Sajjídovi. Ten je na tu práci bezpochyby nejlepší. Jestli se ukáže, že ten člověk je doopravdy obchodník, vrátí vám ho a vy budete moci vyjednávat o výkupném. To je spravedlivé.“

Radí neklidně poposedl. Nechtěl se toho muže vzdát, ale nemohl ostatním čtyřem odporovat. Kdokoli z nich by ho mohl nechat zabít, než znovu vyjde slunce. Pochopil, co Sajjíd chystá. Rukojmí mohl mít hodnotu až několik milionů dolarů, jestliže skutečně pracuje pro telekomunikační společnost, a pokud ho Radí pustí z rukou, bude mít štěstí, když získá polovinu výkupného. Polovina však pořád bude lepší než smrt. Značně neochotně řekl: „Dobře.“ Pohlédl stranou na Sajjída a dodal: „Můžete ho vyslýchat v mém táboře.“

Sajjíd se zasmál. „Pěkný pokus.“

„Proč ne?“

„Protože to říkám. Podobné věci vám nemusím vysvětlovat.“

„Tohle přehání,“ obrátil se Radí k ostatním třem.

Než stačili odpovědět, promluvil Sajjíd. „Potřebuji o situaci informovat Damašek a potřebuji pokračovat v diskusi s tím americkým agentem. Očekávám, že sem Radí dopraví zajatce dnes večer před desátou, abych tu věc mohl vyřešit, a vám všem doporučuji, abyste odsud co nejrychleji odjeli.“ Vzhlédl ke stropu. „My čtyři,“ pokračoval, přičemž záměrně vynechal Radího, „jsme dohromady lákavý cíl a ve sklepě máme Američana, který ví, co plánují. Možná tady kolem mají ještě nějaké špiony.“ Přešel ke dveřím a s absolutní jistotou dodal: „Zítra pro vás budu mít další odpovědi.“

II. ČÁST

20

ISTANBUL, TURECKO

Ze všech změn, jimiž Rapp musel v průběhu šesti měsíců projít, pro něj bylo nejnáročnější zvyknout si na samotu. Jak se stále hlouběji nořil do svého nového oboru, vzdaloval se svým přátelům. Velká změna nespočívala v tom, že se s nimi nevídal tak často. Podstatnější bylo duševní odcizení. S každou další úrovní výcviku měli méně společného. Jeho nový život měl daleko ke společenskosti.

Rappovo dětství bylo vcelku normální. Vyrostl na příjemném středostavovském předměstí Washingtonu a vyhýbal se potížím. Ve škole se mu dařilo, ačkoli některé předměty, například francouzština, byly mnohem snadnější než matematika nebo přírodní vědy. Vynikal ve všech sportech, což mu zaručovalo jistou úctu vrstevníků. Nastala jen jedna komplikace, zato pořádná.

Když bylo Rappovi třináct, jeho otec zemřel na rozsáhlý srdeční infarkt. Byla to tvrdá rána, ale Rapp se úplně nezhroutil ani nestáhl do ulity. Skutečnost byla taková, že otec býval často pryč. Byl workoholik, který o víkendech hrával golf. V žádném případě to nebyl špatný táta. Ke dvěma synům se choval spravedlivě a upřímně, matce byl věrný, aspoň pokud bylo Rappovi známo, a prokazoval jí veškerou úctu, která jí náležela. Nebyl ani dobrý, ani špatný, prostě byl.

Rapp si našel dobré kamarády v okolí a jeho otec měl dost rozumu na to, aby uzavřel dobrou životní pojistku, takže doma se příliš nezměnilo. Podivné okamžiky se dostavovaly na sportovních banketech, kde byl jediný bez otce, a o prázdninách, kdy vzpomínky na něj nevyhnutelně vyplouvaly na povrch, ale Rapp se o to víc věnoval mladšímu bratrovi a matce.

V této oblasti se rozhodně změnil. Toužil po stálosti v osobních vztazích. Přátelé pro něj byli důležitější než dřív. Ne že by předtím žádné neměl, jen o tom nikdy nemusel přemýšlet. Stačilo vyjít ze dveří a sednout na kolo a nejvýš o dva bloky dál se zapojil do basketbalového nebo softbalového zápasu. Otcova smrt mu víc než cokoli jiného připomněla, že čas běží. Všichni jednou zemřou. Někteří o hodně dřív než jiní, ale nikdo se tomu nevyhne, a protože nebyl hinduista, uvědomil si, že nejjistější bude vytěžit ze života maximum. To v něm vzbudilo ohromující náruživost a soustředění na hřištích a kurtech jeho mládí.

A pak přišla Mary. Rapp ji poznal, když mu bylo šestnáct. On hrál basketbal a ona závodně běhala. Nevěděl, jestli je to láska na první pohled, protože neměl tušení, co láska vlastně je, ale nepodobalo se to ničemu, co kdy zažil. Měl pocit, jako by se všechny silné emoce smísily do jediné euforické vlny, a to ho vyděsilo, neboť okamžitě věděl, že nad tím ztratil kontrolu. Mary naštěstí byla dost rozumná a vyrovnaná, než aby mu do života vnesla chaos. Její otec byl kapitán válečného námořnictva a velký fanoušek lakrosu. Protože měl tři dcery, s nadšením sledoval Rappovy zápasy. Rapp a Mary spolu chodili celou střední školu a pak společně zamířili na Syrakuskou univerzitu, kde Mary dál běhala a studovala na Newhouseově škole veřejné komunikace. Měla ambiciózní plán stát se sportovní hlasatelkou. Jednoho mrazivého prosincového večera v roce 1988 se Mary vracela domů ze semestru na zahraniční stáži, když její letadlo na nebi vybuchlo, přičemž zahynulo 259 cestujících a členů posádky a dalších jedenáct nevinných lidí na zemi ve skotském městečku Lockerbie. Tento teroristický útok na let společnosti Pan Am Rappa zasáhl jako rána kladivem.

Plánovali společný život. Mluvili o dětech, přáních a obavách, ale nikdy je nenapadlo, že jeden z nich zemře. Jestliže otcovu smrt zvládl relativně hladce, nyní nastal pravý opak. Zhroutil se. Už byl doma na Vánoce a hodlal Mary vyzvednout na Dullesově letišti, až přiletí její přípoj z JFK. Zvláštní bylo, že když se zprávu dozvěděl, nezpochybňoval ji ani nepožadoval důkaz. Útoku na letadlo byly plné zprávy a on věděl naprosto jistě, že v něm seděla. Telefonovala mu z Heathrow těsně před startem.

První týden byl zdrcený. Nechtěl nikoho vidět, ani Maryiny rodiče, a v den pohřbu vyšel ze sklepa oholený a v obleku a kravatě. Matka a bratr Steven ho doprovodili na pohřeb, kde seděl s kamennou tváří ve stavu naprostého šoku. Uprostřed obřadu se však cosi stalo. Dostavilo se zděšení, bolest a mučivá sebelítost nad tím, že už ji nikdy nespatří, neobejme ani neucítí, a seznam pokračoval dál a dál jako neodbytný příboj, ve kterém se utopí.

Když ono dopoledne seděl v kostelní lavici a poslouchal nářek a viděl všechno to utrpení a zármutek, pocítil touhu zmizet. Nechtěl se s těmi lidmi dělit o svou bolest. Nikdo z nich to neprožíval tak jako on. Jemu se roztříštily sny. Jeho život se obrátil vzhůru nohama a rozpadl. Sebelítost pro něj byla čímsi novým a bylo mu z ní špatně.

Rapp tu žalostnou sebestřednou emoci uchopil a zasunul v sobě co nejhlouběji a potom ji překryl tím první a jediným, co měl po ruce – hněvem. Hněv se pomalu změnit v jakési brnění. Poprvé od chvíle, kdy se tu zprávu dozvěděl, viděl řešení. Slabé světlo na opačném konci jeskyně. Nebyl si jistý, co to je, ale uvědomoval si, že se k němu musí vydat. Byla to jediná věc, která mu nabízela naději. Ostatní lidé tu můžou sedět a navzájem se litovat, ale on ne. Chtěl někomu ublížit. Chtěl, aby někdo zaplatil. Nevěděl jistě, jak svého cíle dosáhne, ale měl absolutní jistotu v tom, že chce zabít muže, kteří za zkázu letadla nesli odpovědnost. Netušil, jestli je to dobré nebo špatné, a bylo mu to jedno. Věděl jen, že díky hněvu udrží bolest na uzdě.

Mezi Rappem a Hurleym se vytvořil vztah plný nenávisti. Psycholog mu řekl, že na tom nezáleží, pokud je spojuje nenávist vůči nepříteli. Bylo to podivných šest měsíců, a když se za nimi Rapp ohlédl, podivil se, že je zvládl bez vážného zranění. Byl dost mladý na to, aby do toho šel po hlavě, jenže projít výběrovým procesem a uvědomit si, co absolvoval, to bylo něco docela jiného. Měl pocit, jako kdyby mu někdo radil, že se nemá dívat dolů, když kráčí po visutém laně. Člověk musí dělat jeden krok za druhým, a teprve když mu na druhé straně všechno dojde, pomyslí si, že nejspíš nebyl při smyslech, když se do toho pouštěl.

Rapp dokázal uvést konkrétní datum a hodinu, kdy fyzické peklo a duševní muka skoro zmizely. Vystřídaly je osmnáctihodinové dny rozplánované na minuty a akademičtější než ubíjející výcvik. Pořád tu byly dlouhé běhy a spousta shybů a kliků, avšak jejich cílem bylo udržet je ve špičkové formě, nikoli přimět k odchodu. Kritický okamžik přišel toho dne, kdy Victorovi zlomil ruku.

První týden vstávali každé ráno v pět. Rapp nepotřeboval budík. Byl na nohou, jakmile se otevřely dveře, avšak ráno po incidentu s Victorem zjistil, že ho kdosi vyklopil z lůžka a on se kutálí po zaprášené podlaze. Když se postavil, točila se mu hlava. Byla ještě tma a svaly měl napjaté. Nečekal, že z temnoty přijde rána na solar plexus, a jakmile se zlomil v pase, druhý úder ho zasáhl na levé oko. Rapp se skácel na zem a lapal po dechu jako ryba zmítající se na suchu.

Vtom se rozsvítila světla a začal příval urážek z úst podlého starého papriky. Ten stál se zaťatými pěstmi nad Rappem a v obličeji měl výraz samolibého uspokojení. Kdyby měl Rapp v tu chvíli pistoli, velmi pravděpodobně by ho zabil. Zbývající čtyři rekruti byli vysláni ven a následující čtyři hodiny zakoušeli nepředstavitelná muka. Jeden se zhroutil vyčerpáním a další to prostě vzdal. Zůstali tedy jenom Rapp a Fred. Starý mizera zaměřil všechnu pozornost na Rappa. Všechno vyvrcholilo kolem poledne. Do varu Rappa dostala bezdůvodná rána zezadu do hlavy. Co nejklidněji se obrátil, podíval se starému muži do očí a řekl: „Jestli mě ještě jednou praštíte, povezou vás do nemocnice.“

Starý muž ho ihned poslal do stodoly a znovu si to rozdali. Tentokrát Rapp v čestném boji prohrál. Nebo si to aspoň zpočátku myslel. Když ležel zakrvácený a vyčerpaný na žíněnce, uvědomil si, co se vlastně stalo. Starý muž nečekal, že by nad Rappem mohl zvítězit podle pravidel, a tak ho nejprve unavil. Ráno ve čtyři ho vyklopil z postele a následujících osm hodin se ho snažil vyčerpat a utahat. Rapp neměl nejmenší šanci. Starý paprika to bral osobně, což podle Rappova názoru nevrhalo dobré světlo na organizaci, do které hodlal vstoupit. Celé to divadlo mu začalo připadat k ničemu. Vstal, bez okolků řekl tomu starému mizerovi, co si myslí, a odešel.

Sbalil si věci a byl už skoro u brány, když ho dostihl psycholog. Snažil se Rappovi odchod rozmluvit, a když se mu to nepodařilo, přímo ho požádal, aby zůstal. Rapp byl neústupný, a tak Lewis vyložil všechny karty na stůl. Oficiálně se představil a připustil, že Victor byl opravdu jedním z instruktorů. Vysvětlil, že sám vehementně protestoval proti jeho nasazení mezi rekruty. Rapp se zeptal, jak se jmenuje starý paprika, ale Lewis mu to odmítl sdělit. „Pokud s námi zůstanete a projdete zbývající částí výcviku, dozvíte se, kdo to je, ale teď to prozradit nemůžu.“

Rapp trval na svém, ale Lewis mu jenom řekl, že starý muž sice není zrovna příjemný člověk, ale ve svém oboru rozhodně vyniká. Ujistil Rappa, že hloupostem je konec a že od této chvíle se soustředí jen na podstatné dovednosti. Rapp stále váhal. Nemohl prostě uvěřit, že se starý paprika začne chovat jinak. Lewis vycítil jeho nerozhodnost a řekl: „Patříte k těm nejlepším, které jsem kdy viděl. Vážně byste se nám mohl hodit. Jistým způsobem by to mohlo vysvětlovat, proč je na vás tak tvrdý.“

Rapp konečně ustoupil. Zbývali už pouze on a Fred. Pořád ráno začínali rozcvičkou, ale zbytek času trávili buď v učebně, ve stodole či na střelnici, nebo praktickým cvičením v Richmondu a později v Atlantě. Zkoušeli své dovednosti na náhodných cílech – nic netušících obchodnících. Pověsili se na ně, sledovali každý jejich pohyb a hledali příležitost k jejich likvidaci. Lewis a starý muž vše analyzovali a posuzovali.

V domě u jezera mohli mluvit jenom arabsky. Zdokonalovali se v zacházení se všemi myslitelnými zbraněmi. Většinou se zaměřovali na nože a pistole, ale naučili se také najít v každé místnosti, do níž vstoupí, předměty, které by se daly použít k obraně nebo usmrcení. Neminul den, aby jim starý paprika nepřipomněl, co je konečným cílem – dělal z nich zabijáky. Studovali psychologii, dokud přesně nepochopili nejlepší postupy, jak buď usmrtit, nebo vyřadit protivníka. Stali se výtečnými střelci z různých pistolí a uměli střílet levou i pravou rukou. Osvojili si únikové techniky, zvládli výbušniny a dozvěděli se triky na odhalení pronásledovatelů.

Nakonec se Rapp a Fred dozvěděli, že až se dostanou do potíží, musejí se spoléhat sami na sebe. Nesmějí se obracet na velvyslanectví či konzuláty. Vláda Spojených států neví o jejich existenci a rozhodně se k nim nebude hlásit, až jim vzplane půda pod nohama. Starý mizera se jich zeptal, jestli to přijímají. Pokud ne, můžou hned odejít, bez jakýchkoli otázek. Po krátké úvaze oba muži prohlásili, že plně chápou, že je třeba mít možnost vše popřít. Byli přijati.

Potom se jim Hurley oficiálně představil a řekl Rappovi a Fredovi, že už si mohou prozradit svá skutečná jména. Rapp a Fred to udělali již před několika měsíci, ale přesto se tvářili, jako kdyby na to došlo až teď. Poté si museli zapamatovat dlouhý soupis adres a telefonních čísel po celé Evropě a Blízkém východě. Hurley jim dennodenně připomínal, že vláda Spojených států nemá o jejich existenci ani tušení. Jestli je v zahraničí chytnou při něčem nezákonném, musejí se z toho vysekat sami. Na pomoc jim nepřispěchá kavalerie ani diplomatický sbor. Rapp o tom s Hurleym nediskutoval, především proto, že neměl v plánu nechat se chytit.

21

Rapp podle plánu dorazil do někdejšího hlavního města byzantské říše jako první. Dostal dlouhý seznam příkazů a jedním z nich bylo nechodit do bezpečného domu, dokud se nesetmí. Byl únor a teploty se pohybovaly mezi deseti a patnácti stupni. Rapp odjel tramvají do čtvrti Beyoglu, vyhledal patřičné pánské záchodky, vytáhl ze svého zavazadla několik předmětů, uložil kufr do uzamykatelné skříňky a pak vyrazil na prohlídku oblasti, jejíž mapu si už vštípil do paměti. Okamžitě na něj zapůsobila rozlehlost města, stejně jako jeho pestré dějiny. Už byl v Londýně a v Paříži a Istanbul se jim ve všech směrech vyrovnal. Fotografie Londýna a Paříže jsou známé po celém západním světě, avšak Istanbul s daleko bohatší historií je lidmi v Evropě a v Americe opomíjen.

Po zastávce na svačinu v kavárně Rapp pokračoval do čtvrti Galata, kde bydlel jeho cíl. Hurley mu dal výslovný pokyn, aby se držel dál od jeho bytu a práce. Rapp neučinil vědomé rozhodnutí pokyn neuposlechnout; stalo se to víceméně náhodou. Po odbočení do Bankalar Caddesi neboli Bankovní ulice neměl jinou možnost než projít kolem pracoviště společně se stovkami lidi, kteří se sunuli po chodníku. Přešel na opačnou stranu ulice a všiml si, že před hlavním vchodem do banky stojí strážce. Potom se rozhodl zajít ještě k bytu, který se nacházel kilometr od kanceláře. Ulice lemovaná stromy Rappovi připadala jako značně zmenšená verze bulváru Montmartre v Paříži. Byla to bohatá enkláva a stejně jako ve všech bohatých enklávách ve městech po celém světě byli obyvatelé před chátrou chráněni bezpečnostními službami, ozdobnými ploty a ocelovými mřížemi v přízemí. Na první pohled kancelář ani byt nepůsobily jako ideální místa k útoku.

Když konečně zapadlo slunce, Rapp dorazil postranní uličkou do dvoupokojového bezpečného bytu. Jednou prošel kolem bez zastavování, aby zjistil, jestli ho nečeká nějaké překvapení, a pak se vrátil zadem. Ve slabém světle zasunul odřený klíč do zámku a zadržel dech. První pokus se nezdařil. Rapp klíčem trochu zavrtěl a zkusil to ještě jednou. Tentokrát se západka uvolnila. Rapp vešel dovnitř a zavřel za sebou, přičemž skoro nedýchal. Zůstat stát jako socha, všechny smysly zbystřené. Byt byl jediným místem v celé dvanáctimilionové metropoli, které s ním nějak souviselo. Hurley ho varoval, že tohle bude druhý nejnebezpečnější okamžik operace. Rapp se ho zeptal, který bude první, a starý muž s ďábelským úsměvem odpověděl: „Až napadneš cíl.“

Odložil tašku, zavřel dveře a nahmatal na zdi vypínač. Dvě malé nástěnné lampy se rozzářily žlutým světlem. Rapp z kufru vytáhl velký gumový klínek a zarazil jej pod dveře. Musel se usmát, když si vzpomněl na Hurleyho pravidla. Ten člověk měl pravidla i na to, jak se chodí na záchod. Některá, například používání klínku, dávala smysl, jiná, třeba, kterou kabinku si vybrat a do které nechodit, působila trochu přehnaně. Poté Rapp zkontroloval okna. Na všech byly mříže opatřené visacím zámkem. Zbývala jediná cesta dovnitř a ven – dveře, jimiž právě prošel. To nebyla ideální situace pro případ, že by je hledala policie. Rapp pečlivě zatáhl rolety na dvou oknech, která směřovaly do zadní uličky, a šel rovnou do ložnice.

Na dně šatníku, pod náhradním povlečením, našel, co hledal. Položil potrhaný kožený kufřík na postel, navolil číselné kombinace a otevřel zámky. Uvnitř byly desky zabalené ve fólii, malý arzenál pistolí, tlumičů, munice a nožů a sledovací vybavení. Rapp si navlékl gumové rukavice a z pěnového výřezu vytáhl pistoli Beretta 92F. Zkontroloval závěr, komoru, úderník a spoušť. Zbraň vyčistil profesionál. Rapp na ni našrouboval tlumič, sáhl pro zásobník s patnácti náboji a zasunul jej do zbraně, připravil jeden náboj do komory a zkontroloval pojistku.

Potom důkladně prověřil byt. Vzal holicí strojek, stiskl dva knoflíky a počkal, až začne blikat světlo. Strojek byl ve skutečnosti zařízení pro vyhledávání štěnic. Hurley Rappovi vysvětlil, že byt je pronajatý od člověka na volné noze, což bylo v tomto případě kódové označení pro zaměstnance agentury na penzi. Majitel jej měl prohlédnout a doplnit zásoby, ale Rapp dostal pokyn pro jistotu celý byt prohledat od podlahy po strop. Trvalo mu to skoro hodinu.

Když ho konečně postihla pásmová nemoc, byl příliš unavený, než aby si udělal něco k jídlu, a tak se rychle osprchoval a vybalil desky z fólie.

V Americe absolvoval instruktáž o Hamdím Šarífovi, ale složka měla obsahovat daleko podrobnější informace týkající se cíle. Bylo mu osmapadesát let. Byl turecký občan a podle novinových výstřižků zbohatl na nemovitostech. V novinách se však nepsalo o tom, že většinu peněz vydělal dodávkami zbraní různým režimům na Blízkém východě a v jihozápadní Asii. Sledovaly ho britské, francouzské a americké zpravodajské služby, ale protože výborně vycházel s Rusy, nebyl pro ně snadným cílem. Nikdo ze spojenců nechtěl Rusy znervózňovat, a tak ho tolerovali.

Rapp se zachmuřil, když pročítal část o Šarífových kontaktech se složitou pavučinou bývalých sovětských generálů a čerstvě zbohatlých podnikatelů. Většinou to byli bandité a mafiáni a každý týden přišel některý z poctivých obchodníků o život či o majetek. Rusko se změnilo v Divoký západ a šerif si také přišel na své. Násilníci z KGB rozdávali nové navštívenky, ale jinak se nic moc nezměnilo. Spojenci bůhvíproč nechápali, že čím déle budou nad situací přivírat oči, tím bezostyšnější tihle lidé budou. Rappovi bylo upřímně jedno, s kým Rusové obchodují a kdo se na jejich zbraních přiživuje, pokud tyto zbraně nekončily v rukou teroristů. Šaríf se však bohužel staral právě o tohle a jeho dodávky byly stále větší.

Složka převážně rekapitulovala to, co už Rapp věděl, například styky s Hizballáhem, ale objevilo se pár nových informací o marxistické organizaci jménem Dev Sol. Ta se v posledních letech zaměřila na pobočky patnácti amerických firem v Istanbulu. Používala vesměs standardní vojenské pumy a Britové se domnívali, že jejich dodavatelem je Šarífova skupina. Šaríf byl muslim a horlivý podporovatel Hizballáhu, Hamásu a Fatahu. Proč obchodoval s bandou komunistických neznabohů, to byla opravdu záhada. Složka nenabízela žádné vysvětlení, jen fakta. Rapp se mohl pokusit o vlastní závěry. Usoudil, že nejdůležitější roli hrají peníze a staré rčení o tom, že nepřítel nepřítele je můj přítel.

Informace o Dev Sol však Rappa poněkud zarazily. Nabyl dojmu, že možná půjde o něco víc než jen o let Pan Am 103 nebo že přinejmenším některé významné lidi v Americe neznepokojuje ani tak zabíjení nevinných civilistů, zato když dojde k narušení každodenního chodu několika společností z žebříčku časopisu Fortune, volají po okamžitém zásahu. Tyto firmy přispívaly značnými částkami do pokladnic důležitých washingtonských politiků. Čím víc nad tím Rapp uvažoval, tím silněji si uvědomoval, že na tom nezáleží. Bylo to podobné jako se Šarífovou podporou Dev Sol. Jestliže on a velké firmy měli společného nepřítele, všechno ostatní bylo celkem jedno.

Rapp dočetl složku a zastrčil ji pod matraci. Dlouho ležel s otevřenýma očima a přemýšlel o podrobné zprávě. Byla anglicky, ale nenapsal ji Američan. Volba slov byla charakteristická a struktura vět formálnější. Rapp dospěl k závěru, že ji připravili Britové a že vyřešení problému se Šarífem věnovali značné úsilí. Podrobili obchodníka se zbraněmi důkladnému zkoumání. Zaznamenali jeho každodenní zvyklosti s přesností na minuty. Zpráva se nezmiňovala o tom, jak dlouho ho sledovali, ale podle Rappa to muselo být několik týdnů. Vzpomněl si, jak mu psycholog v domě u jezera vysvětloval, že v životě téměř každého člověka lze odhalit jisté pravidelnosti. Z Šarífovy složky byly naprosto zřejmé. A zejména jednu prakticky nebylo možné přehlédnout. Rappovy myšlenky se vydaly po cestě, která měla zůstat zapovězená, avšak on jí nedokázal odolat.

Po několika minutách nastavil na hodinkách budík, zhasl lampu u postele, krátce pohlédl na nabitou pistoli, zavřel oči a usínal. Hurley mu dal naprosto jasné pokyny, ale do města dorazí až za dva dny. Rapp si začal představovat, jak by to mohl provést. Jeho první zabití se mu odvíjelo v mysli jako film. Než usnul, rozhodl se, že si ráno dopřeje pořádný dlouhý běh. A poruší další Hurleyho pravidlo.

22

Rapp se probudil odpočinutý a pustil se do ranních úkonů, aniž se vracel k tomu, o čem už z větší části rozhodl. Oholil se, vypil sklenici pomerančového džusu a v malé misce smíchal vločky s jogurtem. U snídaně si znovu přečetl složku. Začal shrnutím a vracel se k jednotlivým bodům, aby mu nic neuniklo. Po druhém přečtení si byl skoro jistý, že ji připravili Britové, což ho přivedlo k logické otázce. Proč nezasáhli sami? Mohlo to být tím, že jim Hurley nebo někdo z Langley nabídl, že problém vyřeší za ně.

Rapp se již nějakou dobu snažil rozluštit organizační strukturu týmu, jenž sídlil u jezera Anna. Muselo do něj patřit víc lidí než hrstka agentů, které poznal. Když se ukázalo, že Rapp se může stát jedním z nich, rouška tajemství se mírně poodhalila. Žena, která ho naverbovala, mu prozradila své pravé jméno, ačkoli si samozřejmě nemohl ověřit, jestli je vážně pravé. Irene Kennedyová byla jediným člověkem v nepočetné skupině, který pracoval přímo v Langley. Všichni ostatní podle ní měli dodavatelské smlouvy. Rapp se samozřejmě zeptal: „Jak jsem na tom já?“

Kennedyová se na okamžik zamyslela a řekla: „Záleží na tom?“

„Možná.“

„Oficiálně nepracujete pro CIA.“

„Ale pracuju pro vás.“

„To je pravda. Důležité je, že neexistuje žádný záznam o tom, že byste kdy pracoval pro federální vládu, a tak to zůstane.“

Rapp dlouho uvažoval nad tím, co se chystal říct. „Takže jsem nájemný vrah.“

Kennedyová přimhouřením očí dala najevo, že se jí toto označení příliš nezamlouvá. Ještě víc ji Rapp překvapil dalším návrhem.

„Co takhle zabiják?“

Zamračila se. „Ne.“

„Odhaduju, že za tu dobu, co tady jsem, jsem vystřílel asi dvacet tisíc nábojů.“

„A stal se z vás elitní střelec.“

„A jaký má celý ten výcvik smysl? Pálit do papírových terčů… nebo nakonec někoho střelit do hlavy?“

„Odpověď znáte.“

Znal. „Pamatujete si, jak jsme spolu mluvili poprvé?“

Přikývla.

„Vyprávěla jste mi, že ve Washingtonu jsou lidé, kteří si myslí, že bychom proti teroristům měli postupovat agresivněji.“

„Ano.“

„Jenže nemají odvahu říct to veřejně.“

„Bylo by to od nich nerozumné. Žijeme v civilizované společnosti. Přišli by o místo.“

„A civilizovaná společnost prostě nemůže schvalovat zabíjení, ani v případech, kdy je v sázce národní bezpečnost.“

„Jedině pokud budeme ve válce, a i tak by to bylo složité.“

Rapp chvíli přemýšlel a pak řekl: „Slovíčkaření mi nikdy nešlo. Soukromý dodavatel, najatý vrah, agent…“ Zavrtěl hlavou. „Zabiják… Hlavní je vyrazit do terénu, najít nepřítele a prostřelit mu hlavu. Je to tak?“

„Mám dojem, že to je přesná definice. Odpověď zní ano.“

„Takže jsem zabiják.“

„Ještě ne,“ opáčila s kradmým úsměvem. „Ještě jste nikoho nezabil.“

Rapp se podíval na svůj obraz v zrcadle a přemýšlel, jestli sám sebe opravdu zná. S nevinností mládí na něj hleděl univerzitní sportovec. Ve tváři, kterou ukazoval ostatním, se rozhodně nezračily myšlenky na pomstu, jichž měl plnou hlavu. Uvnitř byl mnohem starší. Otupělý a tvrdý muž, který se teď stal školeným zabijákem. Zase si vzpomněl na rozhovor s Kennedyovou o své nové profesi. Byl připraven. Vlastně se těšil, ale nehodlal nic uspěchat. Počínal si metodičtěji než kdykoli dřív. Zeptal se sám sebe, jestli má pokračovat v uskutečňování svého plánu. Odpovědí bylo rázné ano.

Rapp zajistil berettu v podpažním pouzdře a schoval ji pod lehkou oboustrannou bundu v modré a stříbrné barvě. Balíček se sledovacím vybavením zastrčil do ledvinky a připnul si ji k pasu. Na hlavu si nasadil tmavě modrou baseballovou čepici Nike a zadíval se na sebe do zrcadla na vnitřní straně dveří šatníku. Pod pravou rukou měl nenápadnou bouli v místě, kde v pouzdře spočívala pistole. Doplnil svůj úbor bílým ručníkem z koupelny, který si přehodil přes ramena. Konce ručníku zastrčil vpředu do bundy, zapnul ji a zkontroloval výsledek v zrcadle. Boule už vidět nebyla. Rapp stáhl zip dolů, obrátil se bokem a zasunul levou ruku do bundy. Uchopil berettu a pokusil se zamířit. Tlumič se zachytil v bundě. Zkusil to znovu a tentokrát zbraň částečně vytasil, třebaže zůstala schovaná v bundě. Zjistil, že nejlepší bude zvednout pravou ruku, jako kdyby se díval na hodinky. Nacvičil pohyb ještě padesátkrát, dokud s ním nebyl úplně spokojený. Nakonec vyhlédl do uličky, odešel z bytu a zamkl za sebou. Rozhodl se vynechat protahování před během. Nechtěl sousedům poskytnout čas, aby si ho prohlédli.

Kdykoli je to možné, pěší průzkum je nejlepší. Satelit člověku neukáže vůně a zvuky, ani kdo co skrývá za oknem nebo pod markýzou na činžáku. Auto není špatné, jenže většinou jede poměrně rychle, takže na prohlídku konkrétního místa má člověk nejvýš pár vteřin. Často je to jediná možnost, avšak v této situaci bylo optimální projít čtvrť pěšky. Nebo, v Rappově případě, proběhnout.

Vyrazil klusem vpřed. Ze složky věděl, že jeden blok od Šarífova je na stejné ulici park. Předešlého večera si všiml obstojného pozorovacího stanoviště v podobě nízké zídky, za níž se mohl protahovat a sledovat Šarífův dům, aniž sám přitáhne větší pozornost. Do parku to měl dva a půl kilometru. Po kilometru a půl se zastavil v telefonní budce a kloubem ukazováku vymačkal číslo karty mezinárodních hovorů. Když uslyšel oznamovací tón, zvolil číslo telefonní služby. O pět vteřin později se ozval nahraný pozdrav. Rapp zanechal kódovanou zprávu v arabštině, kterou Hurleymu sdělil, že všechno pokračuje podle plánu, což v podstatě byla pravda, ale brzy se to mělo změnit.

Rapp pečlivě zavěsil sluchátko zpátky do vidlice a běžel k parku. Celý jej dvakrát obkroužil a nevšiml si žádné známky toho, že ho někdo sleduje. Vrátní zametali před domy, dva lidé se věnovali rannímu cvičení a několik jich věnčilo psy, ale policistu nespatřil žádného. V sedm čtyřicet jedna vběhl do parku a zastavil se u zídky. Začal s protahováním lýtek; nejprve třicet vteřin pravé a pak levé. Nasměroval se tak, aby měl dobrý výhled na Šarífův dům. Bylo bezvětří a teplotu Rapp odhadl na necelých patnáct stupňů. Podle Britů Šaríf obýval jeden ze dvou bytů ve čtvrtém patře. Byt byl rozlehlý a měl kolem čtyř set metrů čtverečních. Bydlela s ním ještě matka, manželka a jedna z dcer.

Rapp se pustil do cvičení a dál sledoval, kdo přichází a odchází z jeho konce parku. Zhruba každou minutu přešel těsně kolem parku nějaký chodec. Nikdo si ho nevšímal. To bylo stejné po celém světě. Většina lidí ještě před půlhodinou tvrdě spala a nyní začínala jejich každodenní rutina. S trochou štěstí se úplně probudí, až budou vcházet do svých kanceláří.

Rapp udělal padesát kliků, přidal padesát lehů-sedů a pokračoval v protahování. V osm hodin pohlédl ke dveřím činžáku a tep se mu zrychlil jen mírně. V osm nula pět se zamračil a začal pochybovat o důvěryhodnosti zprávy o sledování. V osm nula sedm se dveře domu otevřely, vyšel z nich vrátný a podržel je zaoblenému muži s jezevčíkem. Muž měl sluneční brýle a dlouhý černý kabát. Límec si v ranním chladu vyhrnul nahoru. Sluneční brýle, kabát a pes odpovídali fotografiím ze zprávy. Byl to Šaríf.

Rapp se podíval k lavičce asi pětadvacet metrů nalevo a pokračoval v lezích-sedech. Pokaždé, když se zvedl, viděl přes zídku, že se Šaríf se psem přibližuje. Pokaždé, když si lehl, vzpomněl si na své rozkazy. Plán byl takový, že Rapp dorazí o dva dny dříve a zahájí vlastní pozorování, aby měli jistotu, že se na ně nikdo nepověsil. Potom zavolá službu a ohlásí, že vzduch je čistý. Třetího dne přijedou Hurley a Richards a zahájí minimálně pětidenní přímé sledování cíle. Pokud všechno dopadne dobře, může následovat akce.

Rapp mírně supěl, ačkoli lehy-sedy byly snadné. Šaríf přicházel k lavičce. Rapp se položil na zem a chvíli odpočíval. Celá operace mu připadala zbytečně komplikovaná. Moc pohyblivých součástí, jak říkal jeho trenér na vysoké. Příliš mnoho míst, kde se mohlo něco pokazit. Rapp zahájil další sérii pětadvaceti lehů-sedů. Šaríf byl u lavičky. Předklonil se, pustil psa z vodítka a hodil mu do trávy modrý míček. Hnědá klobása vyrazila za míčkem. Než se Rapp zase zvedl, Šaríf vytáhl mobilní telefon a volil číslo. Kennedyová Rappovi a Richardsovi před dvěma týdny přehrála pásku, na níž se sám Šaríf doznával k mnoha nezákonným obchodům se známými teroristickými organizacemi. Rapp se jí zeptal, kde nahrávku získala, a ona mu diplomaticky odpověděla, že to je tajné. Rapp odhadl, že záznam byl pořízen během jeho ranních hovorů.

Rapp se znovu zvedl a vzpomněl si na psychologa doktora Lewise. Ten se ho na mnoho různých způsobů vyptával, jak si myslí, že vypořádá s tím, až někoho připraví o život. Rapp na tuto otázku odpovídal tolikrát, že nakonec řekl: „No… myslím, že to nebudu vědět, dokud někoho nezabiju.“

„To je pravda,“ zamumlal Rapp sám pro sebe. Celá koncepce týmu Orion stála na tom, že budou zanechávat co nejméně stop. To jim umožní obejít byrokratickou mašinérii a jednat daleko rychleji. Prvořadá samozřejmě byla možnost všechno popřít. Rapp dokončil sérii pětadvaceti kliků a šedesát vteřin ležel na zádech a přehrával si scénu v hlavě. Čím déle se budou zdržovat v Istanbulu a obcházet kolem Šarífova bytu a kanceláře, tím bude pravděpodobnější, že si jich někdo všimne. To se mu nelíbilo. Také se mu nezamlouvalo, že budou tak dlouho otálet, ačkoli řešení bylo zřejmé. Představil si, jak se Hurley rozzuří, ale okamžitě tu představu zapudil. Ten chlap pořád kvůli něčemu zuřil.

Rapp si promítl poslední tři roky. Všechny ty bezesné noci, kdy toužil po příležitosti potkat aspoň jednoho ze strůjců útoku na Pan Am 103. Kdy si dopodrobna představoval, jak by s nimi naložil. A teď muž, který jim dodával plastické výbušniny, vojenské roznětky a detonátory, seděl na dohled od něj. Rapp čekal dost dlouho. Když si člověk uvědomí, že stojí na začátku té nejlepší cesty, měl by se po ní vydat. Vyskočil na nohy, několikrát se uklonil do strany a pak přistoupil ke stromu. Protáhl si jedno stehno a pak druhé a krátce se podíval na Šarífa. Ten byl příliš zaneprázdněn mluvením do telefonu, než aby si Rappa všiml.

Rapp udělal ještě pár cviků a rychle přejel pohledem okolí. Do vzdálenosti šedesáti metrů napočítal čtyři osoby. Nejbližší ho zrovna míjela po chodníku. Rapp chvíli počkal, než žena získá větší odstup, a potom vykročil zpod stromu. Rozběhl se po pěšince, která vedla před Šarífovou lavičkou. Stáhl zip na bundě o třicet centimetrů dolů a zasunul levou ruku dovnitř. Palcem našel pojistku. Posunul ji nahoru. Vytáhl ruku z bundy a pokračoval k cíli, který si ho zatím nevšiml. Ještě šest metrů od něj bilo Rappovo srdce stejně klidně jako kdykoli jindy. Přimhouřil oči a zhluboka se nadechl. Už muže zřetelně slyšel. Byl to stejný hlas, který mu přehrála Kennedyová. Hovořil o jakési mimořádně cenné zásilce.

Rapp nehnul brvou ani nezaváhal. Byl jen tři metry daleko, když Šaríf konečně vzhlédl. Rapp na něj přátelsky kývl a pak zvedl pravé zápěstí, jako kdyby se díval na hodinky. O zlomek vteřiny později jeho levá ruka vklouzla do bundy a uchopila pažbu beretty. Namířil pistoli dopředu, přičemž mu pouzdro posloužilo jako závěs a modrá tkanina běžecké bundy se vyboulila jen nepatrně.

Rapp byl připraven stisknout spoušť, když vtom si to rozmyslel. Chtěl se Šarífovi podívat do očí. Chtěl se mu postavit tváří v tvář. Chvíli hleděli jeden na druhého. Rapp se usmál, změnil směr, udělal dva kroky a ležérně se posadil na lavičku vedle obchodníka se zbraněmi. Naklonil se dopředu a zaryl ústí tlumiče Šarífovi do žeber.

V Turkově výrazu se objevila panika. Ústa měl otevřená a telefon držel v pravé ruce patnáct centimetrů před obličejem. Bylo slyšet, jak z drobného reproduktoru vříská mužský hlas. Rapp o pár centimetrů zvedl tlumič a stiskl spoušť. Kulka pronikla látkou bundy a o milisekundu později roztříštila mobilní telefon. Šaríf vyjekl, upustil zbytek telefonu a chytil se za krvácející dlaň.

Rapp mu vrazil tlumič silně mezi žebra a hrozivým hlasem se zeptal: „Jak se ti v noci spí?“

„Cože?“ opáčil Šaríf naprosto zmateně.

„Slyšel jsi mě, ty parchante. Jak se ti v noci spí? Vzpomeneš si na všechny ty nevinné lidi, které jsi pomáhal zabít? Vybavíš si jejich obličeje?“ Rapp ho šťouchl tlumičem. „Myslíš na jejich poslední vteřiny… jak zareagovali, když devět a půl kilometru nad zemí vybouchla v nákladovém prostoru jejich boeingu bomba?“ Spatřil v mužových očích pochopení a potom děs.

„Nevím, kdo jste.“

„Drž hubu,“ nařídil Rapp. „Já vím, kdo jsi, a nehodlám poslouchat tvoje lži.“

„Ale –“

Tentokrát Rapp zarazil tlumič tak tvrdě, že Šaríf tiše vykřikl. „Zajímá mě jenom jedna věc,“ řekl Rapp. „Myslíš na ně někdy? Pocítil jsi někdy aspoň náznak viny kvůli těm lidem, které jsi pomohl zabít?“

Šaríf zvolna zakroutil hlavou a rozevřel rty, aby promluvil.

Rapp o jeho lži nestál. Stiskl spoušť a poslal kulku do Šarífovy hrudi. Turek zachroptěl a chytil se oběma rukama za prsa. Rapp vstal, opět zvedl pravou paži, jako kdyby se díval na hodinky, a ještě třikrát v rychlém sledu vystřelil. Kulky vylétly z tlumiče a všechny tři zasáhly obchodníka se zbraněmi do nosu. Projektily s dutou špičkou byly navrženy tak, aby se při nárazu roztáhly do trojnásobné šířky. Ze Šarífova zátylku explodovala růžová mlha. Značná část jeho mozku se nyní nacházela v keřích za lavičkou. Rapp zmáčkl pojistku a bez nejmenších výčitek svědomí vyrazil po pěšince pryč.

23

LANGLEY, VIRGINIE

Protiteroristické centrum bylo vměstnáno do sklepa starého ústředí CIA. Nedostávalo se mu financí a lidských zdrojů, jeho místnosti potřebovaly vymalovat a od všech důležitých oddělení a osob v budově ho oddělovaly dlouhé vzdálenosti a přezíravost. Působilo v něm osm pilných zaměstnanců, pokud započítáme i přepracovanou administrativní asistentku a Irene Kennedyovou, která se skupinou volně souvisela jako odbornice na arabský a islámský svět.

Kennedyová se v mládí přesouvala z jednoho diplomatického postu na druhý, přičemž všechny se nacházely na Blízkém východě a všechny kromě jednoho v arabsky hovořících zemích. Její otec měl diplomatické pověření, avšak ve skutečnosti pracoval pro CIA. Kennedyová kontrolovala jeden obzvlášť špatný překlad, který u ní přistál zásluhou někoho ze zpravodajské části budovy. Překlad byl tak mizerný, že se nakonec opřela a podívala se na svého kolegu Andrewa Swansona. Vysoký blonďatý absolvent Dartmouthu se opíral o stěnu její kóje a tahal se za vlnité vlasy. Celou noc byl vzhůru a pokoušel se odhalit význam zachycené zprávy.

„Škubete si ty vlasy, jako kdybyste chtěl být holohlavý,“ poznamenala Kennedyová.

Swanson spustil ruku a snažil se stát vzpřímeně. Po půl minutě to už nevydržel a řekl: „Ta věc mi nedává smysl.“

„To je špatným překladem.“ Kennedyová napsala několik poznámek na okraj stránky.

„Já to věděl.“

Kennedyová zavřela desky a poklepala na ně perem. „Budu potřebovat tu pásku.“

Swanson rozladěně zamručel. „Sakra.“

Kennedyová se podívala na označení na deskách. „V čem je problém?“

„Ta věc přišla z NSA.“ Tím měl na mysli Národní bezpečnostní agenturu.

„To vidím.“

„Budu rád, když mi tu pásku pošlou do Dne nezávislosti.“

Kennedyová sáhla pro poznámkový samolepicí papírek a napsala jméno a číslo. Přilepila papírek na horní okraj desek a podala je Swansonovi. „Zavolejte Cathy. Vyřiďte jí ode mě, že mi něco dluží, a zeptejte se, jestli tu pásku může poslat po kurýrovi dneska odpoledne.“

„A co když mi řekne, že musím počkat jako všichni ostatní?“

Kennedyové zazvonil telefon. Podívala se na malý obdélníkový monochromatický displej a zjistila, že to je Stansfieldova linka. „Neřekne. Slibuju. A teď běžte otravovat někoho jiného. Tohle musím vzít.“ Zvedla sluchátko a řekla: „Dobrý den, pane.“

„Dobrý den. Přijďte nahoru, prosím. Potřebuji s vámi něco probrat.“

Kennedyová v šéfově hlase vycítila naléhavost. Průměrný posluchač by ji nezaznamenal, ale ona ho znala natolik dobře, že okamžitě zbystřila. „Hned tam budu.“ Zavěsila, zamkla stůl a vyrazila ke dveřím. Ve výtahu si připomněla různé operace, které v poslední době řídila nebo se do nich zapojila. Aktivních operací, na nichž se tak či onak podílela, bylo čtrnáct. Mohlo se to týkat některé z nich, nebo šlo o něco úplně nového. Upřímně doufala, že to nic nového není. Nevěděla, jestli by její manželství uneslo další práci navíc. Už tak manžela skoro nevídala.

Prošla Stansfieldovou přijímací kanceláří. Jeho asistentka Meg právě telefonovala a pokynula jí, aby vstoupila. Kennedyová vešla a zavřela za sebou. Stansfield stál u mapového stolu v zadní části místnosti a nahlížel do jakéhosi dokumentu. V rohové pracovně scházelo cokoli osobního a jedinou výjimku představoval rodinný portrét jeho ženy a dětí na psacím stole, jenže ani na ten návštěvníci neviděli. Jako přední špion z Langley se měl Stansfield na pozoru před lidmi, kteří shromažďují informace a pátrají po tajemstvích. Kennedyová se o něj před třemi lety zajímala a objevila dlouhý seznam medailí, vyznamenání, stužek a ocenění, která Stansfield od druhé světové války získal. Ani jediné si nevystavil, tady ani doma. Thomas Stansfield si zakládal na svém soukromí.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval ji, aniž se obrátil. „Na stolku je čaj. Poslužte si.“

Kennedyová se přemístila ke koženému gauči, otevřela bambusovou krabičku a vybrala si zelený čaj. Roztrhla balení, dala sáček do šálku a zalila jej vroucí vodou. Stansfield s listem papíru přešel kancelář. Posadil se na židli vpravo od Kennedyové, posunul papír před stolek vykládaný třešňovým dřevem a sepjal ruce před sebou.

Kennedyová přestala louhovat čaj a podívala se na hlavičku dokumentu. Díky svým zkušenostem z operační stránky branže přesně věděla, co má před očima. Podobné písemnosti proudily celý den z amerických ambasád a konzulátů po celém světě. Při jejich zasílání byl využíván ten nejbezpečnější a nejtajnější kódovací software, který matematici dokázali vymyslet. Z hlavičky Kennedyová vyčetla nejen stupeň utajení dokumentu, ale také informaci, odkud pochází. Přišel z amerického konzulátu v Istanbulu. Kennedyová nasucho polkla, když se její zrak rozběhl po textu. Hamdí Šaríf byl po smrti. Někdo ho zastřelil v parku naproti jeho domu.

„Selhává mi paměť,“ začal Stansfield, „nebo jsem obdržel mylnou informaci o načasování operace?“

Kennedyová si ještě jednou přečetla zprávu a procházela údaje ve své hlavě. Nakonec vzhlédla k šéfovi a řekla: „Podle toho, co vím, Stan a Richards ještě ani nejsou v zemi.“

„Kde jsou?“

„V Řecku.“

Stansfield se opřel a pravou rukou si uhladil černo-modrou proužkovanou kravatu. „Kde je Rapp?“

„Už na místě.“

Stansfield nad tím chvíli uvažoval. „Kdy přijel?“

„Včera odpoledne.“

„Víte to jistě?“

Přikývla. „Ohlásil se včera večer a znovu dneska ráno.“

„Jeho času nebo našeho?“

„Bylo to někdy kolem půlnoci našeho času.“

Stansfield se chvíli díval z okna a potom si sundal tmavé brýle. Položil si je do klína a promnul si oči. Ukvapenými závěry by ničemu neprospěl. V souvislosti s člověkem jako Šaríf bylo pochopitelně možné všechno. Po celém světě měl plno nepřátel, avšak představa, že by se dva tábory nezávisle na sobě rozhodly pro jeho likvidaci, působila dost nepravděpodobně.

Než Stansfield stačil říct, o čem přemýšlí, rozletěly se dveře jeho pracovny. Dovnitř bez omluvy vpadl Max Powers, šéf blízkovýchodní divize. „Velká novina.“

„Co zase?“ zeptal se Stansfield.

„Náš oblíbený dealer zbraní už není mezi námi.“

Stansfield koutkem oka zahlédl, že Kennedyová stahuje tajnou depeši a překládá ji v půli. „O kterém dealerovi mluvíte?“

„Šaríf, ten Turek,“ řekl Powers se spokojeným úsměvem. „Někdo mu dneska ráno v Istanbulu ustřelil hlavu.“

„Celou hlavu?“ zeptala se Kennedyová, která informaci vzala doslova.

„Aspoň zadní část.“ Powers si položil pravou dlaň na týl a několikrát se poplácal po holé lebce. „Mám dobrý zdroj, který pracuje pro tureckou MIT. Ten tvrdí, že ho někdo zblízka zlikvidoval. Jednu kulku do srdce a nevím kolik do obličeje, ale víc než jednu. Přímo sem.“ Powers si poklepal na kořen nosu mezi očima. „Pěkný soustřel. Velice profesionální. Zadek hlavy pryč.“

Zkratka MIT označovala tureckou Národní zpravodajskou organizaci. „Mají nějakou představu, kdo to udělal?“ zeptala se Kennedyová.

„Nemají ponětí, ale fám už je víc než dost.“

„Kandidáti?“ zajímal se Stansfield.

„Obvyklí podezřelí… Židi, Frantíci, Íránci, Iráčani, Syřani a samozřejmě my.“

„Rusové?“

„Můj člověk tvrdí, že s nimi byl jedna ruka. Taky mu prý volal váš starý kolega z KGB.“

„Myslíte SVR,“ připomněla Kennedyová nový název ruské zpravodajské služby.

„Jistě, ale on o nich mluvil jako o KGB. Stejná pakáž jako dřív. Jenom nové jméno.“

„Co Michail chtěl?“ zeptal se Stansfield a měl na mysli Michaila Ivanova, náměstka ředitele Odboru S, pravděpodobně nejbezohlednější organizace v oblasti špionáže.

„Byl nespokojený,“ odpověděl Powers a chápavě potřásl hlavou. „Myslím, že předložil pár náročných požadavků.“

„Například?“

„Chce vědět, kdo to udělal, a očekává plnou spolupráci. Prý zkomplikuje život každému, kdo plně spolupracovat odmítne. Jde tvrdě za svým.“

„Jsou nějací svědci?“ zajímala se Kennedyová.

„Ani jeden,“ ušklíbl se Powers. Podíval se na hodinky. „Ten Turek je po smrti už pět hodin. Vypadá to na profesionála. Pět hodin znamená, že chlap, co mačkal spoušť, dávno zmizel. Nemají šanci.“

„Chlap?“ zeptala se Kennedyová.

Powers pokrčil rameny. „Jenom hádám. Bez urážky, ale v tomhle klubu se vyskytují prakticky jenom chlapi.“

Kennedyová dala úsměvem najevo, že se neurazila.

Ozval se Stansfield: „Ten váš zdroj… je dobrý?“

„Skvělý. Má přehled.“

„Komu je loajální?“

„Všemocnému dolaru, ale dává přednost spolupráci s lidmi, které má rád. Můžeme mu věřit.“

„Informujte mě o vývoji. Chci vědět, co Michail chystá. Jestli kolem sebe začne kopat, možná v Ankaře získáme pár dalších spojenců.“

„Dobrý nápad.“

„Ještě něco?“

„Řeknu svým lidem, aby pro vás sestavili úplnou zprávu.“

„Díky.“ Stansfield se podíval ke dveřím, čímž Powersovi naznačil, že chce pokračovat ve schůzce s Kennedyovou.

Jakmile šéf blízkovýchodní divize odešel, Kennedyová vstala. Namířila si to rovnou ke Stansfieldovu stolu a sáhla po sluchátku jeho bezpečného telefonu. Stiskla několik tlačítek, počkala, až dostane na výběr, a zase mačkala tlačítka. Po nekonečných dvaceti vteřinách se dostala do své hlasové schránky. Napjatě vyslechla Rappovu krátkou šifrovanou zprávu a potom pomalu zavěsila.

Stansfield zakroužil brýlemi v pravé ruce a zeptal se: „Nuže?“ Kennedyová přikývla, odkašlala si a skoro nevěřícně odpověděla: „Byl to on.“

24

Pohledný mladík si povolil kravatu a pošoupl svou tašku směrem k přepážce celní služby na Mezinárodním letišti Johna F. Kennedyho. Nenápadně, avšak pozorně si prohlédl tváře všech úředníků, kteří kontrolovali cestovní pasy a pouštěli cestující dál. Mladík měl americký pas, a proto byl ušetřen stání v přísněji střežených a delších frontách pro cizince hodlající navštívit Spojené státy. Tuto konkrétní řadu si vybral nikoli proto, že byla nejkratší, ale kvůli tomu, že úředník za okénkem působil jako nejstarší a nejletargičtější ze šestice, která byla právě ve službě. Když mladík přišel na řadu, přikročil ke stupínku a posunul svůj pas po modrém laminátovém pultu.

Úředník, zhruba padesátiletý šedovlasý muž, se na něj vážně zadíval a pak sklopil oči k pasu. Vypadal velmi oficiálně. Hlasem bez skutečného zájmu se zeptal: „Jakou jste měl cestu, Mikeu?“

Mladík uvolněně pokrčil rameny a odpověděl: „Služební.“

„Co děláte?“

„Software. Management lidských zdrojů.“

Úřední položil ještě několik standardních otázek a potom se vrátil ke druhé. „Management lidských zdrojů… co to je?“

„Promiňte… plánovací software. Řekli mi, že management lidských zdrojů bude znít učeněji.“

Úřední se krátce zasmál a otiskl patřičná razítka. Zavřel pas, posunul je po pultíku zpátky a řekl: „Přeju hezký den.“

„Díky, vám taky.“ Prodejce softwaru se vydal k hlavnímu východu a pak k jednomu z domácích terminálů. Zařadil se mezi další muže v modré či bílé košili s vínovou kravatou, kteří se snaží vydělat na živobytí. Nelišil se od nich ničím kromě opálené pokožky a výtečné kondice. Na toaletách za prodejem letenek společnosti Delta si našel volnou kabinku. Opatrně ze svého příručního zavazadla vyjmul magneticky přichycený sáček. Uložil do něj pas na jméno Mike Kruse společně s peněženkou naditou odpovídajícími kreditkami, řidičákem z Marylandu, ohmataným průkazem studenta Virginské univerzity a zbrusu novou zákaznickou kartou videopůjčovny Blockbuster.

Nahradil je tenkou peněženkou s jedinou kreditkou, řidičským průkazem vydaným ve Virginii a osmi sty dolary v hotovosti. Když tašku zavřel, opustil toalety a zamířil rovnou k prodejnímu pultu aerolinek Delta, kde se ho nadšená mladá žena z jižanským přízvukem zeptala, co pro něj může udělat.

„Rád bych si koupil lístek na váš příští let na Dullesovo letiště.“ Položil na pult řidičský průkaz.

Žena už ťukala do klávesnice. Podívala se na monitor a pak na řidičák. „Dobře, pane Rappe, máme tu let, který startuje za hodinu a čtyřicet osm minut.“

Řekla Rappovi, kdy je přílet a kolik stojí letenka včetně daně. Usmál se a podal jí čtyři stodolarové bankovky. O tři minuty později už odcházel s vrácenými drobnými a letenkou. Poslední tři dny cestoval po Evropě a předstíral, že je někdo jiný. Ulevilo se mu, že je zpátky na americké půdě, ale nebyl tak naivní, aby si myslel, že jeho problémy skončily.

Když popravil Šarífa, běžel oklikou nazpátek do bytu a nutil se udržovat mnohem pomalejší tempo, než na jaké byl zvyklý. Muž uhánějící rychlostí jedné míle pod pět minut by v kterémkoli městě vzbudil podezření, že před něčím prchá. V bytě si Rapp natáhl gumové rukavice a otřel a rozložil berettu. Zásobník, závěr a rám uložil zpátky do odřeného koženého kufříku společně se sledovacím vybavením. Zamkl kufřík a uložil jej na dno šatníku pod povlečení. Hlaveň a úderník pečlivě zabalil do běžecké bundy a uložil do hnědé papírové tašky. Do další tašky nacpal zbytek oblečení, které měl v parku, a to včetně bot.

Rychle se osprchoval a vzal si oblek. Dvě minuty prohlížel byt, aby se ujistil, že nic nezapomněl, a potom obě papírové tašky strčil do černého pytle, který připevnil na černý kufr na kolečkách. Jednačtyřicet minut po Šarífově popravě Rapp zamkl byt a vydal se na tramvaj. K nejbližší zastávce to měl tři bloky a musel učinit dvě zásadní rozhodnutí.

Především se musel zbavit hnědých tašek, a to rychle. Druhé rozhodnutí se týkalo cesty ze země. V úvahu připadaly tři možnosti. Mohl prostě odletět, odjet vlakem nebo si pronajmout automobil. Nevýhodná třetí varianta přicházela v úvahu pouze v případě, že by autem odjel do osm hodin vzdálené Ankary, nechal auto na letišti a koupil si letenku. Přejezd hranice by způsobil řadu problémů, jimž se chtěl vyhnout.

V systému by se objevilo jméno, které by policie mohla sledovat. Bylo by to smyšlené jméno, pochopitelně, jenže i falešné identity bylo třeba chránit. Vydat se rovnou na istanbulské letiště bylo rychlejší, ale znamenalo to ocitnout se v blízkosti velkého počtu policistů, kteří zřejmě neměli jeho popis, avšak jistý si tím být nemohl.

Půl bloku od zastávky tramvaje zašel do pekařství a koupil si kafe, noviny a bagetu. Zaplatil v lirách a poručil si černou kávu s sebou. Venku sejmul víčko, foukl do horkého nápoje a zadíval se na nedaleký odpadkový koš. Na tramvajové kartě mu zbývalo dost kreditů, takže se nemusel obtěžovat s kupováním nového lístku. Podle digitálního ukazatele na zastávce zbývaly do příjezdu tramvaje dvě minuty. Rapp položil víčko zpátky na kelímek a pootevřel černý pytel. Vytáhl hnědou tašku s průkaznějším obsahem a přesunul ji pod levou paži.

Když se všichni ohlédli za lomozem blížící se tramvaje, Rapp se dal do pohybu. Zamířil k nástupišti, kde čekal hlouček cestujících, a jen na zlomek vteřiny se zastavil u odpadkového koše. Pustil kufr, uchopil tašku a nacpal ji do velkého obdélníkového otvoru. Tramvaj zastavila, lidé jako jeden muž vykročili vpřed a o deset vteřin později už všichni ujížděli k nádraží Sirkeci.

Když zastavili před impozantní budovou, odkud kdysi odjížděl Orient Express, Rapp se v davu rozhlédl po policistech, kteří by vypadali nezvykle ostražitě. Žádné nespatřil, což bylo dobré znamení. Vystoupil z tramvaje a zamířil k nejbližší pokladně. Odjezdy vlaků do Řecka a Bulharska znal zpaměti a věděl, že rychlíky pojedou až večer. Strávit celý den na rušném nádraží čekáním na rychlík by byla bláhovost. Lepší bylo zahájit přesun k hranici. Vlak do Alpullu odjížděl za patnáct minut. Rapp si koupil lístek a krátce se zastavil u řady telefonních automatů. Navolil dlouhou sérii čísel a zanechal šifrovanou zprávu v arabštině, že se Richards a Hurley nemusejí obtěžovat s cestou do Istanbulu. Potom v nejrušnější části odjezdové haly proklouzl kolem odpadkového koše a zbavil se druhé papírové tašky s běžeckým úborem.

Našel správné nástupiště, nastoupil do vlaku a posadil se. Předstíral, že si čte noviny, ale nespouštěl oči z peronu. Když vlak konečně vyjel z nádraží, Rapp se trochu uvolnil při uklidňujícím pomyšlení, že se zvětšuje vzdálenost mezi ním a místem činu. Hurley ho naučil, že vzdálenost je největší spojenec a prvořadý cíl poté, co člověk někoho odstraní. Vlak projížděl méně pohlednými čtvrtěmi Istanbulu a Rapp myslel na Hurleyho. Ten chlap bude šílet, až si vyzvedne zprávu.

Poté Rapp přestupoval z jednoho vlaku západním směrem do druhého, až ve dvě hodiny odpoledne překročil řeckou hranici. Řekové a Turci nemají dobré vztahy, diplomatické ani jiné, a proto byl prakticky v bezpečí. Měl po krk vlaků a brebentění spolucestujících, a tak se rozhodl půjčit si auto. Vrátí ho na mezinárodním letišti v Soluni, a pokud v Řecku nikoho nezajede, každému bude úplně jedno, že se nějaký Američan Mike Kruse projíždí v maličkém červeném čtyřválcovém fiatu.

Rapp v plechovce zamířil na jih a vydal se k pobřeží. Jak se blížil k moři, pootevřel okénko a ucítil slaný vzduch. Okolní krajina vůbec nepřipomínala obrázky z brožurek, které si prohlédl v půjčovně. Před ním se rozkládalo průmyslové rybářské město Alexandroupoli s několika významnými archeologickými nalezišti. Istanbulu se nevyrovnalo. Bylo šedohnědé, zaprášené a mrtvé a nijak na něj nezapůsobilo. Rapp nepatřil k lidem, kteří se nechají deprimovat zeměpisnou polohou nebo podnebím – pokud nemusel zůstat na jednom místě příliš dlouho. Před západem slunce projel Alexandroupoli a pokračoval podél pobřeží ještě patnáct kilometrů, až objevil malý světle modrý přímořský hotel. Mimo sezónu v něm panoval klid a ceny byly nízké. Rapp se s kufrem vydal do vstupní haly, která zároveň sloužila jako bar a jídelna.

Zpoza barového pultu na něj zamával podsaditý starší pán. Rapp došel k němu a začali se domlouvat lámanou angličtinou. Potom majitel vytáhl láhev jakéhosi destilátu a zeptal se Rappa, jestli si dá skleničku. Rapp se na okamžik zamyslel, co asi dělají Hurley a Richards v Athénách, a dospěl k závěru, že napít se je dobrý nápad. Objednal si pivo. Barman před něj postavil ležák Mythos a navíc plnou láhev ouza a dvě sklenky. Do obou nalil a jednu přisunul k Rappovi. Tak začal dlouhý večer.

Po třech pivech a třech skleničkách Rapp zabloudil pohledem k telefonu a napadlo ho zavolat Hurleymu do hotelu. Zamítl tento úmysl jako nerozumný a objednal si večeři. Naštěstí se objevili dva studenti z Anglie a barman musel rozdělit pozornost mezi tři hosty. Po dalších čtyřech pivech a mnoha skleničkách Rapp zvedl oči a spatřil svůj obraz v zrcadle. Právě v tom okamžiku si uvědomil, že se na něj dívá zabiják. Dlouho si obraz prohlížel a pak zvedl sklenku s ouzem. Připil muži v zrcadle a šel spát. Druhý den se vzbudil až v poledne.

25

VIENNA, VIRGINIE

Celosvětové ústředí společnosti International Software Logistics se nacházelo v novém kancelářském komplexu na Kingsley Road. Kampus, jak mu říkali developeři, sestával z pěti budov. Všechny postavili z hnědých cihel a reflexního skla. Tři budovy byly čistě kancelářské, zatímco ve zbývajících dvou sídlily jak kanceláře, tak průmyslové provozy. Developerem byla jedna bahamská společnost s ručením omezeným, která nejjižnější budovu diskrétně vyhradila pro Software Logistics. Budova stála v nejodlehlejším místě komplexu a zezadu ji chránila strž. Soukromí zaručeno. Měla dva tisíce metrů čtverečních. Přední čtvrtinu zabírala recepce, šest malých kanceláří, konferenční místnosti, velká kancelář rozdělená na kóje, kuchyňka a toalety. Zbytek připadl na skladiště, prozatím většinou prázdná. Přesto se plánovalo rozšíření.

Stansfield se přes přední sklo Dodge Caravan zadíval na budovu a potlačil obavy. Zakládat tyhle krycí firmy bylo tak pracné. Společnost s ručením omezeným, ve které vlastnil podíl, zajistila legální financování pro výstavbu na tomto pozemku. Ostatní majitelé byli podobně smýšlející muži jeho věku, kteří vydělali miliony a na stará kolena se najednou začali velice zajímat o to, kam se jejich země ubírá. Všech pět bojovalo ve druhé světové válce pod velením Divokého Billa Donovana, který vedl Úřad strategických služeb. Po válce udělali kariéru v obraně, politice, finančnictví a ve Stansfieldově případě ve špionáži. Všemožně se snažil zajistit, že pokud dojde k prozrazení týmu Orion, oni budou chráněni. Všichni však chápali, že když člověk řídí tajné operace, musí se doopravdy utkat s nepřítelem a nejspíš si u toho umaže ruce.

Kennedyová mu řekla, že schůzku zvládne, jenže on měl své pochyby. Nešlo o to, že by podceňoval její schopnosti. Ačkoli je samozřejmě možné posílat vzkazy po druhých, slova jsou zvláštní v tom, že si je různí lidé vykládají různě, a často po svém. A pak tu byla velmi reálná možnost, že ji prostě smete jeho starý přítel. V každém případě měl plný stůl a nechtěl se uchylovat ke lsti, chtěl-li se na schůzce skutečně objevit.

Kennedyová odešla z jeho pracovny a Stansfield začal systematicky procházet hromady dokumentů na psacím a mapovém stole, které si žádaly jeho pozornost. Odpoledne zjistil, že v pravidelných intervalech vyhlíží z okna a přemýšlí o novém rekrutovi. Na Rappovi bylo něco zvláštního. Ten chlapec byl buď nevybroušený diamant, nebo předzvěst blížící se katastrofy, podle toho, komu člověk dopřával sluchu. Kennedyová se možná nechávala ovlivnit tím, že ho našla ona, a Hurley byl v dobré náladě mrzout a ve špatné náladě nesnesitelný gauner, a proto se těžko odhadovalo, kdo má pravdu. Stansfield nepochyboval, že Kennedyová je pro svou práci ta pravá, jenže potřebovala ještě pár let pod jeho vedením, než bude připravena.

Stansfield ještě dobrých pět minut dumal o jejich charakterech a potom usoudil, že na schůzku musí. Výsledek byl daný předem. Hurley Rappa od začátku neměl rád, a třebaže Kennedyová a Lewis uměli argumentovat, udolá je svou nabubřelostí a umíněností. Stansfieldovi vlastně nic jiného nezbývalo. Jako člověk odpovědný za operace svým lidem potřeboval bezvýhradně věřit. Na chvíli se zamyslel nad koncepcí týmu. Kvůli hašteření a prosazování svých názorů ztratili ze zřetele jednu podstatnou skutečnost – nový rekrut nejen uspěl, ale dokázal to úplně sám. Přijel do Istanbulu a o necelých čtyřiadvacet hodin později vytáhl Americe z paty jeden zvlášť nepříjemný trn. Šarífova smrt potěší také mnoho spojenců a Stansfield doufal, že aspoň jeden z nich z ní bude obviněn. Ačkoli by se Stansfield rád přihlásil k odpovědnosti za smrt istanbulského obchodníka se smrtí, nemohl. Tým Orion potřeboval naprostou anonymitu, jinak riskovali vyšetřování a odhalení, které by jim brzy zabránilo v dalších akcích. Proto neexistovala žádná souvislosti mezi novými rekruty a Langley.

Jenže jaký by to celé mělo smysl, kdyby nemohli zaútočit na nepřítele a prolít jeho krev? Stansfield se nesměl příliš oddávat nadějím. Nestavěl snad vzdušné zámky? Ještě toho mládence neviděl. Jak můžou vědět, že Rapp není neřízená střela, která jim nakonec vybuchne do obličeje? Lewis si to nemyslel, a to něco znamenalo, ale Stansfield si uvědomoval, že ho musí poznat osobně a zjistit, co v něm je. Jestli je tak dobrý, jak někteří tvrdí, byla by strašlivá chyba se ho zbavit.

Stansfield požádal svou ochranku, aby připravila bezpečný pozemní přesun. V Langley pro tyto příležitosti měli anonymní dodávkové vozy bez oken. Coby šéf operací Stansfield nemusel nikomu zdůvodňovat svoje požadavky. Jeho strážci prostě šli a vzali si, co bylo k dispozici. Ochranka navíc mohla využívat další poznávací značky a opatřit auta magneticky připevňovanými potisky, se kterými byli ještě nenápadnější.

V sedm nula čtyři vyjeli zadní branou ze sídla CIA v Langley a na bocích jejich bílé dodávky se skvělo logo prádelny.

Zamířili do čtvrti Tysons Corner a v rušném parkovacím domě Stansfield přesedl do Fordu Taurus. Po patnácti minutách stál sám pod stromem vedle hlavní brány Univerzity George Mansona. Na protější straně ulice čekala dodávka Dodge. Po pěti minutách vůz zablikal dálkovými světly. Stansfield nastoupil, sedl si na zadní sedadlo a podal Joeovi, veliteli své ochranky, lístek s adresou. Řidič si adresu zapamatoval a vrátil lístek šéfovi. Krátce nahlédl do atlasu a rozjel se. Po pěti minutách už byli na parkovišti v kancelářském komplexu.

„Joe,“ řekl Stansfield a předklonil se, „zajeďte dozadu. Je tam komunikátor a číselná klávesnice.“

Když objeli budovu, Stansfield vystoupil a zmáčkl pár tlačítek. Věřil Joeovi, ale čím míň lidí bude kód znát, tím užší jejich skupina zůstane. Pokynul Joeovi, aby jel dál, a potom velkým červeným knoflíkem vrata zavřel. Na parkovacích místech už stály čtyři vozy a motocykl. Napravo z nejbližší stěny vystupovaly police, jaké bývají v knihovnách. Na nich spočívaly softwarové tituly, které byly skutečně odesílány do zámoří. Vlevo ležely palety a krabice a za nimi se rozprostíralo moře tmy.

Stansfield vykročil ke kancelářím a požádal Joea, aby zůstal u auta. Na dveřích byl kódový zámek. Po zadání čtyřčíselného kódu se Stansfield opřel do dveří a vzápětí přímo před sebou uslyšel hlasité výkřiky.

Zamračil se a ze všeho nejdřív se podivil, proč konferenční místnost není zvukotěsná. Také mu nebylo jasné, proč tito údajní profesionálové nedokážou udržet nervy na uzdě. Když vkročil do předpokoje, málem si nevšiml muže, který seděl u stolku na občerstvení a četl si časopis.

„Už se hádají skoro hodinu.“

Stansfield tu tvář okamžitě poznal. „Pan Rapp, jestli se nepletu.“

26

Rapp nevěděl, co je to za člověka, ale z nějakého důvodu k němu okamžitě pocítil respekt. Šedivé vlasy, tmavě šedý oblek, nablýskané okované špičky a skutečnost, že právě neohlášen vstoupil do zabezpečené budovy, to všechno napovídalo, že jde o někoho, kdo pravděpodobně sídlí v Langley v některém z nejvyšších pater. Sjel muže pohledem od hlavy k patě a neubránil se dojmu, že mu připomíná štíhlejší verzi Spencera Tracyho. Rapp usoudil, že bude lepší vstát. Natáhl ruku a řekl: „Ano. A vy jste…?“

Stansfield nasadil dědečkovský úsměv. „George.“

V Rappově tváři byla nedůvěra. „To není vaše skutečné jméno, že ne?“

„Ne,“ přiznal Stansfield.

Po chvíli Rapp pokračoval: „Nejste náhodou ten, co to tady vede?“ Stansfield se uvolněně usmál. „Až vám bude jako mně, radši něco veďte, nebo vás pošlou na penzi. Posaďte se, prosím.“ Pokynul pravou rukou k židli, na které Rapp předtím seděl. Rapp se vrátil na místo. Stansfield ucítil kávu a všiml si konvice na pultu. Nalil si. „Nechcete taky?“

„Ne, díky.“

Když si Stansfield přisedl ke stolku, napil se a začal: „Slyšel jsem, že jste zase dělal vlny.“

Rapp nevěděl, co na to má říct, a tak pokrčil rameny a mlčel.

„Mohl byste mi vysvětlit, jak jste dospěl ke svému rozhodnutí?“

„Které rozhodnutí by to mělo být?“

„Proč jste se v Istanbulu rozhodl jednat na vlastní pěst?“

Rapp přimhouřil oči. Několik vteřin starého muže pozoroval. Už tak měl dost potíží kvůli porušení těch zatracených pravidel. Nehodlal porušovat další. „Obávám se, že nevím, o čem mluvíte.“

Stansfield se ušklíbl. „Obávám se, že víte.“

„Jsem trochu v nevýhodě. Pokud jste ten, za koho vás mám, víte, že o tom nemůžu s nikým mluvit, dokud nedostanu povolení.“ Rapp ukázal bradou ke dveřím konferenční místnosti.

„Dobrá poznámka. Neznáte mě z dobrého důvodu, ale já znám vás.“

Rappův pochybovačný výraz se změnil v pokorný, když stříbrovlasý muž odříkal jeho životopis včetně data narození, čísla sociálního pojištění, jmen rodičů, dlouhého seznamu sportovních úspěchů a silných i slabých stránek. Teprve poslední část však v Rappovi vyvolala pocit zranitelnosti.

„Před třemi dny jste devítimilimetrovou berettou střelil z bezprostřední blízkosti jednoho muže. Sem a sem.“ Stansfield si sáhl na srdce a poklepal na můstek brýlí. Ohlédl se ke dveřím konferenční místnosti a pokračoval: „Máte jednoho zapáleného fanouška, jeden člověk se domnívá, že máte obrovský potenciál, a jeden mocný muž vás očerňuje. Zrovna rozhodují o vašem osudu. Jestli chcete pokračovat v započaté kariéře, velmi pravděpodobně jsem vaší největší nadějí já. Takže pokud máte něco na srdci, teď je ta správná chvíle.“

To, že ten muž znal tolik podrobností z jeho života a dokázal je bez jediné poznámky bezchybně přednést, Rappovi stačilo. „Zdá se, že většinu faktů už víte.“ Opatrně otázku obrátil proti Georgeovi, když dodal: „Určitě jste si udělal nějaký názor.“

Stansfield se opřel a přehodil levou nohu přes pravou. „Slyšel jsem protichůdné verze. Proto jsem se rozhodl setkat se s vámi osobně.“

„Jaké jsou ty protichůdné verze?“

„Působíte jako člověk, který má pro tuhle práci výjimečné vlohy. Kromě toho působíte jako člověk, který neumí dodržovat pravidla, což může být, mladý muži, velice nebezpečná věc.“

Rapp pokýval hlavou. Docházelo mu, že mladší bratr Spencera Tracyho je opravdu nejvyšší šéf, a proto ho musel získat na svou stranu, než ho Hurley nadobro potopí. „Pane, pletu se hodně, když mám dojem, že jste v určitém období kariéry strávil nějaký čas v terénu?“

Stansfield se usmál, ale neodpověděl.

„A když jste byl v terénu, probíhaly věci vždycky podle plánu?“

Stansfield hned pochopil, kam mládenec míří. „Je velký rozdíl mezi přizpůsobivostí a neuposlechnutím rozkazu.“

Rapp přikývl a na okamžik se zachmuřil. Přesně tohle na něj křičel Hurley a přidal ještě pár peprných výrazů. Kdyby u toho nebyl doktor Lewis, nejspíš by se do sebe pustili.

„Na druhé straně,“ pokračoval Stansfield, „bývám hodně opatrný, když posuzuji rozhodnutí, které někdo učinil ve velice stresujícím operačním prostředí.“

Rapp se zamyslel nad volbou slov. Zopakoval si je a potom se zeptal: „Ve velice stresujícím?“

„Ano.“

„Neřekl bych, že bylo velice stresující, pane.“

Stansfieldovi pobaveně zajiskřilo v očích. „Proniknete pod falešným jménem do cizí země, zblízka zabijete člověka a pak z té země bez pomoci zase zmizíte. Vám to nepřipadá stresující?“

„Ten odjezd… možná trochu, ale jenom z Istanbulu. Pak už bylo dost nepravděpodobné, že mě chytnou.“

„Proč jste se rozhodl jednat sám?“

„Nejel jsem do Istanbulu s tím, že to zvládnu sám. Stalo se to. Vyvinulo se to tak. Viděl jsem příležitost a využil jsem ji.“

„Co myslíte tím, že jste viděl příležitost?“ Stansfielda opravdu zajímalo, co mladík odpoví.

„Přečetl jsem si tu zprávu o sledování, kterou nám poskytli Britové…“

Stansfield zvedl ruku a zarazil ho. „Kdo vám řekl, že nám tu zprávu dali Britové?“

„Nikdo.“

„Tak proč říkáte, že nám ji dali Britové?“

Rapp pokrčil rameny, jako kdyby to bylo evidentní. „Poznal jsem to z toho, jak byla napsaná.“

Stansfield mu pokynul, ať pokračuje, a rozhodl se, že se k tomuto tématu ještě vrátí.

„Přečetl jsem si tu zprávu a bylo to tam… vyskočilo to na mě ze stránky.“

„Co to bylo?“

„Příležitost. Ve zprávě se psalo, že cíl bere každé ráno svého psa do parku. Posadí se na lavičku, telefonuje a přitom hází psovi míček.“ Rapp rozpřáhl ruce a zeptal se: „Může být něco jednoduššího? Bez bodyguardů, řidičů a obrněných aut, bez bezpečnostních kamer… jen pár svědků, které navíc zajímají hlavně jejich vlastní záležitosti.“

„A nenapadlo vás předat tuto informaci Stanovi?“

„Napadlo, ale taky jsem měl pocit, že tak dobrou šanci bychom neměli propást.“

„Kdybyste informoval Stana, nepropásli byste ji.“

„To nemyslíte vážně.“

„Naprosto.“

„Kdybych ten svůj nápad přednesl Stanovi, řekl by, že jsem idiot a ať držím hubu.“

Mladý rekrut měl patrně pravdu. „Stan se v těchhle věcech vyzná. Nebyla to jeho premiéra.“

„Taky jsem slyšel,“ poznamenal Rapp bez valného zájmu.

„Doneslo se mi, že máte s Hurleym nějaké problémy.“

„Kdo nemá?“

Poznámka byla dosti trefná. „Přesto… má spoustu zkušeností.“

„To určitě má, jenže celé to bylo zbytečně komplikované. Pro nás bylo podstatné dostat se na místo, odvést práci a dostat se pryč, aniž si nás někdo všimne. Kdybychom se drželi Stanova plánu, sledovali bychom toho chlapa pět dní, dospěli bychom k závěru, který byl od začátku v té britské zprávě, a pravděpodobnost, že se něco podělá… že nás někdo zpozoruje… by se zvýšila aspoň pětinásobně.“

Patrně měl pravdu, ale Stansfield mu to neřekl. S Hurleym si promluví později. „Kdy jste tu zprávu četl?“

„Když jsem se dostal do bezpečného domu.“

„Ten první večer.“

„Ano.“

„A ještě toho večera jste se rozhodl provést to na vlastní pěst?“

„Ne… viděl jsem možnost, nic víc.“

„A kdy jste se rozhodl, že druhý den ráno vyrazíte ozbrojený do parku?“

„Napadlo mě, že to je šance. Chtěl jsem si to ověřit osobně a rozhodnout se pak.“

„Ale než jste odešel z bezpečného domu, připravil jste se na jeho likvidaci, kdyby se naskytla příležitost?“

Rapp zaváhal a pak přiznal pravdu. „Ano.“

Stansfield se napil kávy a zvolna odložil hrnek na stůl. „Měl jste ještě nějaký jiný důvod, proč jste se rozhodl jednat sám?“

„Co tím myslíte?“

Stansfield nasadil chápavý úsměv. „Taky mi bylo tolik co vám… kdysi dávno. Požádali mě, abych pro svou zemi vykonal určité věci, a dokud jsem je skutečně nevykonal, nebyl jsem si jistý, jestli to v sobě mám.“

Rapp sklopil zrak a zadíval se na šedo-černý vzor na koberci. Neměl ve zvyku mluvit na rovinu s někým, koho právě poznal, zejména o podobných tématech, jenže tenhle člověk měl v sobě něco, kvůli čemu s ním bylo těžké jednat jinak než otevřeně. „Chtěl jsem ho zabít,“ řekl.

„Odplata?“

Rapp vyhýbavě pokrčil rameny.

„Pamatujte si… naverbovali jsme vás z určitého důvodu. Vím, čím jste prošel. Vím, jak vás zasáhl útok na Pan Am 103.“

„Odplata, spravedlnost… nevím. Vím jenom, že když jsem ráno běžel do parku, nebyl jsem si jistý, ale jakmile jsem ho pak viděl, chtěl jsem toho hajzla zabít. Měl jsem po krk plánování a mluvení. Nechápal jsem, proč to musí být tak složité.“

Stansfield si sundal brýle a šedomodrýma očima se zahleděl na Rappa. „Ještě něco vás popostrčilo?“

Rapp si opět prohlížel koberec. Další faktor nedokázal přiznat ani sám sobě. Alespoň ne naplno. Aniž vzhlédl, tiše odpověděl: „Bál jsem se, že na to nebudu mít.“

S porozuměním člověka, který se ubíral po stejné cestě, Stansfield chápavě přikývl. Dávno už nikoho nezabil, ale vzpomínal si na pochyby, jež v něm hlodaly, dokud poprvé nestiskl spoušť. „Jak se cítíte teď?“

„Jak to myslíte?“

„Po tom, co jste připravil člověka o život?“

Rapp se nervózně zasmál a podíval se na hodinky. „Máte pár hodin čas?“

„Smích často funguje jako obranný mechanismus k potlačení něčeho nepříjemného.“

Rapp si vybavil doktora Lewise. „Taky jsem to nedávno někde slyšel.“

„Teď není dobrá chvíle něco potlačovat.“

Rapp ve vrásčité tváři starého muže zaznamenal znepokojení. Nejistě si zamnul ruce a pak řekl: „Nejsem zvyklý mluvit o podobných tématech.“

„Ne… v tom vás chápu.“ Ani Stansfield s nikým nehovořil o lidech, které zabil. Zkrátka takový nebyl. Dlouhá léta však pracoval i s lidmi, kteří v tomto směru byli úplně jiní. Někteří hovořili se zaujetím, jež bylo až akademické, jako kdyby se své umění snažili zdokonalit prostě pro dokonalost samu. Jiní byli v podrobných popisech svých vražedných akcí bezstarostní až zvrácení. Stansfield však měl odjakživa pocit, že nejlepší muži jsou ti, kteří si to nechávají pro sebe.

„Tohle je velice důležité,“ řekl. „Jak to máte tady?“ Starý muž si poklepal na hlavu.

„Myslím, že všechno v pořádku.“

„Nemáte problém se spaním?“

„Ne, vlastně spím nejlíp za posledních několik let.“

„Dobře. Chci, abyste pochopil něco moc podstatného. Hamdí Šaríf se rozhodl působit v obchodu se zbraněmi a vědomě je prodával teroristickým skupinám, které tyto zbraně hodlaly použít proti nevinným civilistům.“

„Já vím.“

„Za jeho smrt nesu stejnou odpovědnost jako vy.“

Rapp se zamračil a z jeho pohledu bylo zřejmé, že o tom není tak docela přesvědčen.

To Stansfield očekával. „Kdo myslíte, že vás do té akce vyslal?“

„Nevím.“

„Já. Byl jsem soudce i porota. Vy jste byl jenom kat. Na to nikdy nezapomínejte.“ Poprvé během celého rozhovoru zněl naléhavě. Skoro Rappa prosil, aby si uvědomil závažnost toho, co říká.

Rapp konečně přikývl, ačkoli si nebyl jistý, jestli slova starého muže plně chápe.

Stansfield vstal a řekl: „Proč teď nejdete domů?“

„A co jejich rozhodnutí?“

„S tím se netrapte. Nějak to urovnám. Hlavně se teď pár měsíců snažte nezpůsobit žádné problémy.“

27

„Sláva,“ řekl Lewis, když spatřil Stansfielda ve dveřích. „Snažím se tyhle dva přivést k rozumu, ale nevydržím už ani minutu.“

Stansfield se značným rozčarováním pohlédl ke stolu, nejprve na Hurleyho, který seděl nalevo, a pak na Kennedyovou naproti němu. Oba vstali. „Posaďte se,“ zavelel. Kennedyová se posadila. Hurley zůstal stát. „Prvního, kdo zvedne hlas, pošlu až do konce kariéry do Jemenu.“

„Mě nikam poslat nemůžeš,“ zavrčel Hurley.

Stansfield se obrátil přímo k němu a ledovým pohledem mu dal bez jediného slova najevo, že je schopen daleko horších věcí, než je odklizení jednoho neuznalého parchanta do Jemenu. Ze tří přítomných znal tento pohled zatím jenom Hurley. Viděl ho skoro před třiceti lety, ale dosud si vzpomínal na hloupost, která ho málem stála život, a nebýt Stansfieldovy velkorysosti, toho dne by zemřel. Hurley mlčky dosedl na židli.

„To jsem vás tak zklamal, že to muselo zajít takhle daleko?“ zeptal se Stansfield klidným, avšak nespokojeným hlasem. „Pokřikujete na sebe jako malé děti.“ Trhl hlavou ke Kennedyové. „Od vás jsem očekával víc. Co jsem vám říkal o neschopnosti zvládnout emoce?“

„Že je to slabina.“

„Správně. A jak to dopadlo dneska večer… když tu křičíte na jednoho z nejvýbušnějších chlapů v celém hlavním městě? Objasnila jste mu tím něco? Dodala jste tím váhu argumentům? Přesvědčila jste ho o něčem díky tomu, že tady ječíte jako siréna?“

Kennedyová naprosto zahanbeně zavrtěla hlavou.

Stansfield svůj ledový pohled obrátil k Hurleymu. „A ty… jsi spokojený, že jsi konečně dosáhl toho, že Irene klesla na tvou úroveň?“

„Blbost. Je to dospělá ženská. Umí bojovat sama za sebe. Jen mě mrzí, že kdykoli se jí nelíbí, co dělám, utíká za tebou.“ Hurley namířil prst na Stansfielda. „Znáš pravidla stejně dobře jako já. V terénu velím já. Mám rozhodující slovo. Já jsem pro ně bůh a ten blbeček z univerzity se zatoulal tak daleko, že může být rád, že jsem mu neprostřelil hlavu.“

„Tohle dneska rozhoduje? Když se agent do písmene neřídí rozkazy, zastřelíme ho?“

„Ty víš, jak to myslím. Překročil veškeré operační parametry. Úplně se na ně vykašlal a dělal si, co ho napadlo.“

„A vyšlo mu to. Na to nezapomínej.“

„Hovno,“ ušklíbl se Hurley. „I slepé kuře jednou za uherský rok sezobne nějaké zrnko.“

„Takhle se teď budeme bavit… lepit k sobě přísloví?“

„Dobře víš, že mám pravdu.“

„Částečně máš pravdu a taky se z tebe stal nesnesitelný tyran, se kterým už asi moc dlouho nevydržím.“

„Stačí slovo, a odstoupím. Těchhle keců už mám dost.“

„A pak budeš dělat co, Stane?“ Zástupce ředitele operací se předklonil a opřel se oběma rukama o stůl. „Za chvíli je z tebe alkoholik. Další zahořklý odložený špion, který se straní nevděčných civilistů. Už k tomu máš nakročeno. Moc piješ. Moc kouříš. Skuhráš jako nějaká nešťastná ženská, která věčně řve na manžela jenom proto, že už dávno není mladá a krásná. A v tom je jádro problému, ne?“

„V čem je jádro problému?“

„Myslím, že už jsi to možná slyšel. Připomíná ti tebe.“

„Kdo? Ten blbeček z univerzity?“

Stansfield zvolna přikývl. „A možná bude lepší než ty. To tě úplně děsí.“

„Blbost.“

Stansfield si to měl uvědomit už dřív. Nečekaně vstal a řekl: „Takže tvoje doporučení je, abych ho propustil?“

„Rozhodně. Chová se moc nepředvídatelně. Dříve nebo později nám způsobí hromadu potíží.“

„A kým ho chceš nahradit?“

„Mám dva slušné kandidáty,“ odpověděl Hurley nepřesvědčivě.

Stansfield se podíval na Lewise, který seděl v čele stolu. „Doktore?“

Lewis zavrtěl hlavou. „Ani jeden ještě nemá patřičné dovednosti. I kdybychom s nimi pracovali rok, myslím, že se mu nedokážou vyrovnat.“

„To není pravda,“ řekl Hurley a vypadal, jako kdyby se zakousl do citronu.

„Irene?“ pokračoval Stansfield.

Nepromluvila. Jen zavrtěla hlavou.

Stansfield chvíli uvažoval nad situací a potom pronesl: „Mám problém. V Libanonu a Sýrii letíme naslepo. Ředitel a prezident mě obešli a poslali tam Cumminse vyjednávat o propuštění toho texaského obchodníka.“ Stansfield se na chvíli zarazil. Nedokázal se přenést přes hloupost toho rozhodnutí a přes škody, jež vznikly po únosu samotného Cumminse. „Naši lidé posledních šest měsíců jeden po druhém mizí. Síť, kterou jsme tak pracně obnovili, je v troskách. Musíme se odrazit ode dna a já v terénu potřebuju muže, kteří se o to postarají. Potřebuju střelce. Všichni při svých zkušenostech víme, že slabost plodí pohrdání. To dneškem končí. Chci, aby se ti chlápci ohlíželi přes rameno a přemýšleli, jestli nejsou další na řadě. Chci, aby se vedení Islámského džihádu a Hizballáhu bálo vystrčit hlavu z díry ze strachu, že jim někdo ustřelí hlavu. Chci, aby pochopili, že když unesou našeho člověka, který v dobré víře přijel vyjednávat, a několik měsíců ho mučí… půjdeme po nich hlava nehlava.“ Znova se obrátil k Hurleymu. „Nechci o tebe přijít, ale toho kluka potřebuju. Je moc dobrý na to, abychom ho jen tak pustili. Umí převzít iniciativu.“

„Iniciativu! Ty tomu říkáš takhle?“

„Proboha, Stane, můžeš odložit ego a tu masku a poslouchat mě? Teď jde o mnohem víc než jenom o tebe. Máme obrovskou mezeru v operačních schopnostech. Na Blízkém východě se teroristi množí jako králíci a my stojíme s prázdnýma rukama. Potřebuju se vrátit do hry.“

„Podle tebe mám nějakou masku?“

„Máš mimořádně výhodnou krátkodobou paměť. Pověz mi, Stane, kolikrát ses během prvních dvou let dostal do potíží kvůli tomu, že jsi nebral na vědomí rozkazy nebo ses pouštěl do vlastních akcí?“

„To byla jiná doba. Měli jsme mnohem větší volnost.“

„A ty jsi měl stejně problémy.“ Stansfield zavrtěl hlavou, jako kdyby se snažil smířit protichůdné myšlenky. „Záleží ti vůbec na pravdě, nebo prostě budeš celou noc mlít to samé, až tady všechny unudíš? Nepamatuješ si, kolikrát jsem tě musel vysekat z maléru? A teď toho kluka shazuješ, jako kdybys sám byl svatoušek.“

Hurley chtěl odpovědět, ale Stansfield ho umlčel. „Ještě jsem neskončil. Kdyby to ten kluk podělal, nevedli bychom tenhle rozhovor. Bylo by po něm. Jenže on to nepodělal, viď? Rozhodoval se správně. Vyřešil problém, nezůstaly po něm žádné stopy a sám se vrátil domů. Má přirozený talent a ty se ho chceš zbavit.“

Hurley umíněně zavrtěl hlavou.

Stansfield se s ním už nechtěl hádat. „Irene,“ řekl a otočil se ke Kennedyové, „co kdybyste ho řídila sama? Vyčleníme ho z týmu. Stan a Richards můžou dál pracovat společně.“

Hurley neposlouchal, co Kennedyová odpovídá, neboť vzpomínal na všechny případy, kdy se dostal do konfliktu se šéfem toho či onoho zastoupení nebo s někým z Langley. Bylo jich tolik, že je ani nezačal vypočítávat. Částečně kvůli tomu Stansfield a Charlie White před téměř dvaceti lety vymysleli, že bude pracovat na volné noze. Stal se nežádoucí osobou na všech velvyslanectvích od Helsinek po Pretorii. Prostě nevynikal v dodržování pravidel, a tak ho White a Stansfield vyjmuli ze systému. Zastali se ho ve sporu s Lesliem Petersonem, studovaným idiotem, který chtěl osekat tajnou službu a nahradit ji družicemi. S oblibou říkával: „Družice se nenechá chytit při vloupání do ambasády.“ Družice však nedokázaly například svést velvyslancovu sekretářku k práci pro CIA nebo někoho zabít. Aspoň prozatím. Hurley neochotně uznal holou pravdu – že je nevděčník.

„Budu s ním pracovat,“ oznámil. „A když to nepůjde, předám ho Irene a může ho řídit ona.“

Stansfield na chvíli oněměl. Kennedyovou a Lewise jako kdyby zasáhl blesk.

„Netvařte se tak překvapeně,“ zamručel Hurley. „Nikdo ty parchanty nenávidí víc než já.“

28

MOSKVA, RUSKO

Sajjíd stál těsně za prosklenými dveřmi. Díval se přes zamrzlé okno, jak poryv větru odnáší oblak špinavého sněhu. Sníh se jako duch pohyboval tmavou nocí a on z něj pocítil mrazení v zádech, už tak dost prochladlých. Neměl rád Moskvu, nikdy se mu nelíbila a nikdy se mu líbit nebude. Ani v létě a rozhodně ne v zimě. Kvůli své horké středomořské krvi ji považoval za možná nejnehostinnější místo, které kdy navštívil. Skoro cítil, jak mu praská kůže.

Ve voyeurském úžasu sledoval, jak se okolo kolébá nezvykle zakulacená žena. Od hlavy až po paty ji halila kožešina jakéhosi černého zvířete, které nedokázal rozpoznat. Proč tu ti lidé žijí? Raději by přestál sto občanských válek, jen kdyby sem už nikdy nemusel. Zleva do jeho zorného pole proniklo vozidlo. Průvodce natáhl ruku a sáhl mu na loket. Pokynul k čekajícímu SUV a zabručel, jak to velcí Rusové dělávají.

Sajjíd si byl celkem jistý, že když se s mužem sešel u brány, cítil z jeho dechu vodku. Další potíž s těmihle Rusy, moc pijí. Sajjíd neměl v oblibě muslimy, kteří každému říkali, co může nebo nemůže dělat. Občas si dal sklenku vína, avšak nikdy to nepřeháněl. Dnes večer budou chtít, aby pil. Věděl to. Nechtěl pít a nechtěl jít ven, jenže neměl jinou možnost. Byl předvolán a šéfové z Damašku ho ochotně obětovali. Se značným úsilím si přitáhl dlouhý černý kabát ke krku a vykročil do studené moskevské noci.

Ledový vzduch se mu zakousl do uší a tváří. Do očí mu vhrkly slzy a přísahal by, že nos se mu během vteřiny změnil v rampouch. Pootevřel ústa, aby se nadechl, ale z mrazu ho rozbolely zuby, a tak sklopil hlavu a šoural se k autu. Při poslední návštěvě dostal cennou lekci.

V zimě se po moskevských chodnících nikdy neběhá. Bez ohledu na to, jak chladno je. Člověk šoupe nohama. Napůl bruslí. Napůl jde.

Teprve na zadním sedadle si uvědomil, že nastoupil do úplně nového Range Roveru. V kapitalismu se SVR, nevlastnímu potomku KGB, evidentně dařilo. Muž, který Sajjída vyzvedl na letišti, hodil jeho kufr dozadu a naskočil na sedadlo spolujezdce.

„Nemáte rád zimu, viďte?“ ozval se hlas hovořící obstojnou angličtinou s přízvukem.

Sajjíd měl hlavu tak hluboko v kabátu, že si nevšiml drobného muže, který seděl vedle něj. „Jak tady můžete žít?“

Muž se usmál, rozevřel blyštivé cigaretové pouzdro a nabídl hostovi. Sajjíd si jednu vzal. Uvítal by cokoli, co poskytne aspoň zdání tepla. Několikrát dlouze potáhl, a když se přestal třást, opřel se a řekl: „Mám dojem, že jsme se ještě neviděli.“

„Ne, neviděli. Já jsem Nikolaj Švec.“

Sajjíd natáhl ruku. „Já jsem Asef.“

„Já vím,“ odpověděl chlapecky vypadající muž s úsměvem.

„Pracujete pro Michaila?“

„Ano. Pan náměstek je velice zaneprázdněný muž. Připojí se k nám později.“

To Sajjídovi vyhovovalo. Michail Ivanov, náměstek ředitele Odboru S nepatřil k lidem, na které by se před jednáním těšil. Sajjíd se všemožně snažil cestě vyhnout a potom ji odložit, ale řekli mu, že to jinak nejde. Před dvěma dny Ivanov zatelefonoval jeho šéfovi na Generální ředitelství bezpečnosti v Damašku a řekl generálu Hamúdovi, že pokud se Asef Sajjíd nedostaví do konce týdne do Moskvy, bude to považovat za osobní urážku. Generál odpověděl, že schůzka je již naplánovaná. Nebyl z toho nadšený a dal to Sajjídovi patřičně najevo.

„Pan náměstek se na schůzku s vámi hodně těší. Už dlouho o ní mluví.“

Sajjíd nedokázal předstírat nadšení, že toho starého pavouka uvidí, a tak pouze řekl: „Je škoda, že jste nepřijeli do Damašku. Touhle roční dobou máme velmi příjemné počasí.“

„To si umím představit.“ Muž přes rameno vyhlédl ze zadního okna. „Vaše středomořská kůže je pro naše moskevské zimy moc tenká.“

Muž s chlapeckou tváří pokračoval v nezávazné konverzaci, zatímco ujížděli po jedné z okružních tříd, které se táhnou kolem velké metropole. Sajjíd se téměř nedíval ven, ačkoli měl ve zvyku být neustále ve střehu. V tomhle ledovém městě to v noci nebylo nutné. Záře pouličních světel a reflektorů aut se odrážela od bílého sněhu a oslepila by každého, kdo by se snažil nahlédnout do jejich vozu. Bylo to skutečně příšerné místo. Nedivil se, že komunismus padl. Jak může nějaká forma vlády uspět, když jsou všichni v depresi?

Konečně zastavili před hotelem uprostřed staré Moskvy. Vrátný v obrovské černé kožešinové čepici a rudém vlněném kabátu se dvěma řadami blyštivých mosazných knoflíků jim prudce otevřel dveře a Sajjíd na kotnících ucítil závan studeného vzduchu. V doprovodu druhého vrátného se šoural do hotelu a ani na okamžik nezastavil. Dveřmi svištěl studený vzduch a on chtěl být co nejdřív z jeho dosahu. Po osmi krocích v hale zamířil za teplem a po chvíli spatřil roztopený krb na druhé straně. Neubránil se úsměvu se a klouzavě se k němu vydal, neboť si neuvědomil, že v hale led není.

„Co mu říkáte?“

Sajjíd se obrátil zády k plamenům. Rozhlédl se po okázalém vestibulu a pokýval hlavou. Hotel byl mnohem lepší než ta díra, kde bydlel posledně. „Moc hezký.“

„Nedávno ho zrekonstruovali. Je to hotel Balčug. Velmi historický. Velmi drahý.“ Švec se nezmínil o tom, že jeho šéf hotel zčásti vlastní. Jeho šéfovi patřila část většiny věcí v Moskvě. Alespoň těch pěkných. Těsně po rozpadu Sovětského svazu hotel koupila skupina ruských, rakouských a švýcarských podnikatelů a snažila se jej zrenovovat. Po roce neúspěšných žádostí o povolení a trablů se zloději a nedochvilnými dělníky jeden z Rusů požádal o pomoc Ivanova. Problémy prakticky přes noc skončily. Stačilo jen přepsat na něj desetinu hotelu.

Sajjídovi se od plamenů nechtělo, ale musel se přichystat na večeři. Nakonec se odhodlal, když mu řekli, že v pokoji má dva krby a v obou už hoří oheň. Pokoj byl stejně nádherný jako vstupní hala, s pozlacenou štukovou výzdobou, malbou na stropě, gobelíny na stěnách a skvostným výhledem na Kreml a Rudé náměstí. Mohli by v něm ubytovat i pašu.

V tu chvíli Sajjídovi cosi došlo. Ten pavouk Ivanov pro nikoho neudělá nic pěkného, pokud nežádá něco na oplátku, a teď se choval mimořádně pozorně. Sajjíd si dal horkou sprchu a přemýšlel, co ten člověk chystá. Poslední dobou slýchal, že SVR je ještě horší než KGB. Jakmile do člověka zatnou pařáty, zůstane nadosmrti jejich. Vzpomněl si na rozbombardovaný Bejrút. Tam se cítil jako lev. Tady mohl skončit jako něčí oběd.

29

Sajjíd měl jenom jeden vlněný oblek. Byl černý a jen pro zvláštní příležitosti. Dnes večer si jej vzal, protože neměl žádný teplejší, a také kvůli tomu, že lidem jako Ivanov mimořádně záleželo na vzhledu. Ivanov kázal svým podřízeným, jak mají vypadat, a bylo známo, že propouští ty, kteří příliš přiberou, nebo ženy, které se moc nebo málo líčí. Sajjíd si pečlivě zastřihl vousy a černé vlasy si uhladil za uši. Ve čtyřiceti letech byl pořád ve slušné formě nebo přinejmenším nebyl z formy. Černý oblek a bílá košile mu pomohly skrýt těch pár kilo navíc, která nabral v posledních dvou letech.

Když scházel do restaurace, okamžitě si všiml mužů z Ivanovovy ochranky. Byli v hale čtyři, jeden u hlavního vchodu, další u výtahů a dva u vchodu do restaurace. Vtom se zpoza velké květiny vynořil muž s chlapeckou tváří. Z koutku úst mu visela cigareta a usmíval se. Sajjíd si v úprku před mrazem ani nevšiml, jak je Nikolaj pohledný. Opravdový krasavec. Skoro jako filmová hvězda. Postrádal ostré rysy, kterými se vyznačovaly nižší kádry v ruských bezpečnostních službách. Měl světlou pleť, nazelenalé modré oči a světle hnědé vlasy, které by v teplejším podnebí pravděpodobně zesvětlaly.

„Váš pokoj je pěkný… Ano?“ zeptal se Švec.

„Ano.“

Švec jednou rukou otevřel cigaretové pouzdro a nabídl hostovi. Sajjíd sáhl po cigaretě a po zapalovači.

„Ředitel Ivanov vás očekává u vašeho stolu. Doufám, že máte hlad.“

„Ano. Docela veliký.“

„To je tou zimou. Pojďte za mnou, prosím.“

Výzdoba restaurace byla temně rudá a zářivě bílá a sestávala především ze sametu. Byla typicky ruská. Působila těžkopádně a zoufale se snažila udělat dojem. Ten nadutec neměl ponětí o zdrženlivosti. Sajjíd nebyl snob, ale pociťoval hrdost na svůj původ. Osmanská říše vydržela přes šest set let. Tihle burani změnili během necelého století jednu ze supervelmocí v mafiánský stát.

Ve vzduchu visela modrošedá kouřová clona. Všechny stoly byly obsazené. V restauraci sedělo možná několik stovek lidí a všichni zjevně byli v nějakém stadiu opilosti. Sajjíd měl poprvé dojem, že Rusové jsou hlučný národ. Zejména když se smějí. Nepoznával žádné tváře, ale usoudil, že všichni budou hodně vlivní. Tohle jsou celí Rusové. Dokonce i na vrcholu vlády dělnické třídy žila jejich elita rozmařile stranou od dělníků. Užívala si luxusu, o jakém se obyčejným lidem ani nesnilo.

U boxu v zadním koutě se tyčili dva strážci. Rudé sametové závěsy byly odtaženy stranou a přivázány provazy se střapci k mramorovým sloupům. Sajjíd zahlédl Ivanova mezi dvěma mladými kráskami. Bylo mu skoro šedesát a nezdálo se, že by se na něm léta nějak podepsala. Užíval si všech věcí, pro které měl slabost. V jistém smyslu to byl dokonalý muž pro vedení zpravodajské služby, za předpokladu, že by se jeho zájmy shodovaly se státními zájmy.

Sajjíd slyšel, že Ivanovova moc v posledních letech výrazně vzrostla. Za časů politbyra býval černý trh tolerován, ale nikdo se jím nechlubil. Během přechodu od centrálně řízeného trhu a vládního plánování k pseudokapitalismu neměl nikdo lepší pozici pro získání nového bohatství než muži z KGB. Disponovali zbraněmi, muži na černou práci i špionážním vybavením pro zničení, vydírání nebo falešné obvinění každého, kdo s nimi netáhl zajeden provaz. A Ivanovův apetit byl neukojitelný.

Ivanov ho viděl přicházet a zavolal jeho jméno. Pokusil se vstát, ale byl zaklíněný mezi dvěma dívkami, a tak to vzdal a klesl zpátky. „Asefe, rád vás vidím.“ Podal mu širokou ruku s prsteny na ukazováku a malíku.

„Já vás taky, Michaile,“ zalhal Sajjíd. Natáhl se přes stůl a potřásl Ivanovovi rukou.

„Kdybyste mě odmítl ještě jednou, poslal bych na vás svoje lidi,“ řekl Ivanov se srdečným smíchem, avšak jeho oči zůstaly vážné.

Sajjíd se rovněž zasmál. Poznámka byla nepochybně určena k tomu, aby si ji zapamatoval. A vzpomněl si na ni, kdykoli mu Ivanov zavolá. Sajjíd si přál, aby už večer skončil, jenže tohle byl teprve začátek.

Ivanov objednal láhev drahého bordeaux a představil Sajjída dívkám. Blondýnka se jmenovala Alisa a rusovláska Světlana. Rusovláska o špiona ze Sýrie ihned projevila zájem. Právě tak ho Ivanov představil – jako špiona. Rusům se to označení možná líbilo, ale Sajjíd ho považoval za urážku, jednu z mnoha, které bude muset během chladného zimního večera spolknout.

Objednávali další víno a jeden talíř jídla za druhým. Sajjíd byl plný, ještě než přinesli hlavní chod. Ivanov se v konverzaci vystříhal veškerých vážných témat a Světlaniny ruce neustále klouzaly do Sajjídova klína. Sajjíd si nedělal iluze o své přitažlivosti pro ženy. Byl vcelku pohledný, ale neměl přehnané představy, že by přitáhl pozornost dvacetileté zběhlé modelky. Ivanov jí nepochybně nařídil, aby se o něj postarala. Sajjíd uvažoval, jestli ji zbijí, až ji odmítne.

Když číšníci odnesli nádobí, Ivanov vyšťouchl Alisu z boxu a Světlanu poslal za ní. Řekl jim, ať si u baru objednají zákusky. Když procházely kolem něj, obě je plácl po zadku. Otočily se a jedna po něj vrhla nevraživý pohled a druhá sešpulila rty. Ivanov se zasmál a díval se, jak se celou cestu až k baru drží za ruce, a potom byl náhle jako mávnutím kouzelného proutku naprosto věcný. Pošeptal cosi jednomu bodyguardovi, pleskl sebou zpátky do boxu a posunul se jen několik desítek centimetrů od Sajjída. Vzápětí zůstali sami dva za zataženými závěsy.

„Vyhýbal jste se mi.“

Nasadil křivý úsměv, ale v očích se mu opět zlověstně zablesklo. Sajjíd se bránil: „Nerad cestuji a moje tělo není zvyklé na takhle chladné počasí. Nechtěl jsem vás urazit.“

„Aha… Chápu vás. Já v létě taky nevydržím v Damašku. Ale nebojte se, neurazil jsem se,“ řekl Ivanov, přičemž lhal sám sobě víc než Sajjídovi. „Jenom bych uvítal, kdyby to netrvalo tak dlouho. Musíme si promluvit o mnoha důležitých věcech.“

„Ano, já vím,“ souhlasil Sajjíd pokud možno přívětivě.

Ivanov se napil vína a zeptal se: „Jak dlouho se už známe?“

„Dlouho,“ odpověděl Sajjíd a zadíval se na svou sklenku. „Dvanáct let, myslím.“

„Vlastně třináct. A zatápěli jsme Američanům jako nikdo jiný.“ Ivanov zatnul pěst a zamával jí. „Kdykoli se pokusili strkat nos do vašich věcí, utekli nakonec jako zpráskaní psi.“

„To je pravda,“ pronesl Sajjíd, aniž se zmínil o všech případech, kdy do jeho věcí strkali nos Rusové.

„A teď jsou zase zpátky.“

Sajjíd nespouštěl oči z drahého francouzské vína ve své sklenici. Cítil, že ho Ivanov pozorně sleduje. Pokrčil rameny a řekl: „Ani ne.“

„Já jsem slyšel něco jiného.“

„Co jste slyšel?“

„Slyšel jsem, že jste zajali jednoho tajného agenta z Langley.“

Do Sajjídovy mysli se vloudila myšlenka na vraždu. Ti idioti v Damašku zřejmě předali informaci Rusům. Copak nikdo z jeho vlády neumí udržet tajemství? Pochopil, že je v pasti, a řekl: „Přistihli jsme jednoho při slídění. Netuším, jak moc významný agent to je.“

Ivanov se usmál. „Myslím, že jste zbytečně skromný.“

Sajjída nenapadla žádná odpověď, a tak se napil vína.

„Slyšel jsem, že ten člověk pracoval pro jejich ředitelství operací. Že podléhá přímo zástupci ředitele Stansfieldovi. Že nějaký čas pracoval v Berlíně a v Moskvě.“

„Někdo v Damašku si opravdu pustil pusu na špacír. Jak ze zkušenosti víte, tihle lidé mají výcvik ve lhaní. Těžko říct, jestli se jeho tvrzení zakládají na pravdě.“

„Obvykle se pokoušejí svůj význam bagatelizovat, ne přeceňovat.“

To byla pravda. „Podstatné je, že jsme je znovu zasáhli na citlivém místě, a jak víte, na tohle oni nemají žaludek.“

Ivanov se tvářil pochybovačně. „Poslední dobou si nejsem tak jistý.“

Sajjíd si byl jistý. „S tak malou rybou si nedělejte starosti.“

„Třeba je to větší ryba, než si myslíte,“ naznačil Ivanov hlubší znalosti.

„Co jste slyšel?“

„Všelicos… různé fámy. Nic konkrétního, ale dělám v tomhle oboru dost dlouho na to, abych se dokázal dovtípit.“

„Jaké fámy?“

„Hamdí Šaríf.“

Sajjíd si vybavil nedávno zesnulého obchodníka se zbraněmi. „Ano. Toho jsem dobře znal.“

„Kdo myslíte, že ho zabil?“

Sajjídovi se donesly dvě verze. „Velmi pravděpodobně to udělal Mossad, ale slyšel jsem ještě něco.“

„Co?“

Sajjíd neměl strach fámu zopakovat. Pro člověka jako Ivanov to bude poklona. „Že vás okrádal, a proto jste ho nechal zabít.“

Ivanov ani nemrkl, ale neodpověděl.

„Jestli je to pravda,“ pokračoval Sajjíd, „měl byste na to právo.“

Ivanov zavrtěl hlavou. „Kdyby mě okrádal a já bych se to dozvěděl, nechal bych ho zabít. Jenže on mě neokrádal.“

„Takže to byli Židé.“

„Ne… to si nemyslím.“

„Tak kdo?“

Ivanov půl minuty přemýšlel a nakonec řekl: „Rád bych si popovídal s tou americkou krysou, kterou držíte v Bejrútu ve sklepě.“

Sajjíd nikomu z Damašku neřekl, kam agenta CIA zavřeli, takže Ivanov buď získal informaci od některého z údajných Sajjídových spojenců, nebo měl dobrý odhad. Ať to bylo jakkoli, musí Američana co nejdříve po návratu přemístit. „Samozřejmě vám rád vyhovím. Rádi vás v Bejrútu kdykoli přivítáme. To přeci víte.“

Ivanov při zmínce o Bejrútu začal kroutit hlavou. „To nejde.

V Moskvě se teď děje tolik věcí. Věcí, které vyžadují mou pozornost.“

Sajjíd se pokusil odvést řeč jinak: „Tak vy si myslíte, že se Američané snaží vrátit do hry?“

„Nemyslím si to. Vím to.“

Sajjíd se zatvářil skepticky. „Jak to?“

„Protože velení jejich tajných aktivit konečně převzal Thomas Stansfield.“

„Podle vás to všechno může dát do pořádku jediný člověk? Nemají dost odvahy vrátit se do Libanonu. Ten muž, kterého jsem zajal…“

Ivanov praštil pěstí do stolu, čímž ho umlčel. „Povím vám něco o Thomasi Stansfieldovi. Musel jsem se proti němu postavit na začátku kariéry. Ten chlap intrikuje na víc úrovních, než my dva dokážeme pochopit. Je to mistr krycích operací. Dostane vás do situace, kdy se honíte jako pes za vlastním ocasem.“ Ivanov stále rychleji točil vínem ve sklenici. „Zmocní se vás posedlost zrádci ve vlastních řadách a zapomenete na svou práci. Všude vidíte stíny a úplně se stáhnete do obrany, a to je jenom jedna jeho stránka. Existuje ještě jedna, spíš ruská než americká.“

Sajjíd neměl tušení, co to znamená. „Víc ruská než americká?“

„Je poslední z generace Američanů, která dokázala být stejně drsná jako ten nejdrsnější nepřítel. Nenechte se zmást jeho dědečkovským zjevem. Ten chlap je pouliční rváč s velkými ruskými koulemi.“

Sajjíd si nebyl jistý, proč by jeho koule měly být ruské. Kromě toho měl pocit, že Ivanov přehání. „Američané se už roky o nic nepokusili.“

„Já vím. Bylo to tím, že CIA měla potíže a Stansfielda odstavili. Jenže teď vede tajnou službu a já vám říkám, že bude strkat nos do našich věcí, což nesmíme dopustit. Věřte mi. Když mu dopřejeme trochu místa, budeme za chvíli bojovat o život.“

Sajjíd tyto obavy nesdílel.

Ivanov se předklonil a chytil Sajjída za ruku. „Na něco se vás zeptám. Zeptám se jenom jednou. Dáte mi toho Američana, abych mohl zjistit, co ví? Chápu, že ho chtějí vaši íránští přátelé, ale postarám se, abyste nepřišel zkrátka.“

Proto Sajjíd nechtěl do tohoto bezbožného zmrzlého města. Nemohl tu nic získat, hlavně proto, že ještě neskončil s pitváním mysli agenta Johna Cumminse. Bohužel už nemohl vycouvat. Pokud nevyhoví Ivanovovu přání, možná se domů nedostane vcelku. Dlouze vzdychl a slíbil Ivanovovi, že Američana dostane.

30

HAMBURK, NĚMECKO

Hamburská operace byla významná z mnoha důvodů, mimo jiné proto, že přitáhla pozornost jistých lidí. Jednotlivá vražda může být náhoda nebo čin pomatence. Dvě vraždy během dvou týdnů, mezi kterými je navzdory časovému rozdílu patrná souvislost, těžko zůstanou nepovšimnuty mezi lidmi, jejichž prací je být paranoidní. Významná byla také kvůli tomu, že Rapp konečně pochopil, že Stan Hurley je výjimečně dobrý v tom, co dělá. Hurley jim poskytl pět dní na vyřešení osobních záležitostí. Čekalo je cestování a do Ameriky se nevrátí několik měsíců.

Veterán tajné služby s rozzářenýma očima oznámil: „Vedení nás vyhání do terénu. Vzhledem k tomu, kolik do nás vložili času a peněz, se prý nemáme ve Washingtonu ukazovat, dokud nebudeme mít nějaké výsledky.“

Rapp se nedozvěděl všechny podrobnosti, ale měl neodbytný dojem, že v Langley kvůli něčemu zavládl neklid. Hurleymu se výrazně zlepšila nálada, ještě než odletěli ze Spojených států. Měli se utkat s nepřítelem a způsobit mu ztráty a vyhlídka na to, že se konečně vrátí do hry, Hurleyho úplně proměnila. Tentokrát Rapp a Richards letěli společně. Nebo aspoň jejich letadla přistála během jednoho odpoledne. Rapp byl v tom druhém. Viděl, že Richards už čeká na druhé straně celnice. Rapp vytáhl americký pas a podal jej sympatickému staršímu pánovi, který jej s německou důkladností prohlédl. Batoh, džíny a odřené vlněné sako mu napověděly, že Rapp nepřiletěl obchodně, a tak ani nepoložil obvyklou otázku ohledně účelu cesty. Otiskl patřičná razítka a zase pas vrátil. Ani nezvedl oči. Rapp se v duchu zasmál. Kéž by to bylo vždycky tak jednoduché.

Oba muži si potřásli rukama a vydali se ke stanovištím pozemní dopravy, odkud taxíkem odjeli na pobřežní promenádu neboli Landungsbrücken, jak ji nazývají místní. Do přístavu vplouvala velká výletní loď. Turisté se hromadili na chodníku a zírali na obrovské plavidlo, které tak blízko starých cihlových budov působilo naprosto nepatřičně. Rapp a Richards nezírali. Přesouvali se ke skladištím, kde na ně čekal Hurley.

Minuli prostitutku, která na promenádě vyhlížela zákazníky. Richards se obrátil k Rappovi a zeptal se: „Nezačínali tady Beatles?“

Rapp se usmál. Richards mu padl do oka. Byl jaksi bizarně normální. Přijeli do Hamburku zabít člověka, a Richards si chtěl povídat o Beatles. „O tom nic nevím,“ přiznal Rapp.

„Určitě začínali. Hráli v nějakém striptýzovém klubu asi dva měsíce v kuse.“ Rapp mlčel. „Rád bych se tam podíval, když už jsme tady.“

Rapp zvedl bradu, dlouze se na Richardse zadíval a nakonec se pobaveně rozesmál.

„Co je?“ zajímal se Richards.

Rapp ztišil hlas a odpověděl: „Jsme tady kvůli vraždě, a ty chceš vysedávat v nějakém striptýzovém klubu, kde před třiceti lety hráli Beatles?“

„Co je na tom špatného? Kvůli tomu, že jsme tady pracovně, nemůžeme dělat to co ostatní lidi?“

Richards daleko snadněji přecházel mezi oběma světy. „Máš pravdu. Nemůžu se dočkat, jak se Stan bude tvářit, až se ho na to zeptáš.“

„Však uvidíš. Vsadím se, že když jde o chlast a striptérky, bude pro.“

„Asi jo.“

Byt se nacházel ve sto let starém skladišti poblíž řeky, které bylo přestavěno na obytný dům. Byl vlhký a studený. Skoro jako v Londýně. Hurley je informoval, že většina bytů v budově ještě čeká na kupce. Ten, který používali, patřil jedné americké firmě, která jej koupila pro své manažery. Rappa příliš nezajímalo nic jiného než cíl, avšak Richards projevil víc zvědavosti. Chtěl vědět, které americké firmě byt patří a jestli je dovnitř uvedl bývalý špion. Hurley řekl, že až bude něco potřebovat vědět, dozví se to. „Jinak si s tím nedělej hlavu.“

Rapp a Hurley neuzavřeli mír. Bylo to spíš příměří. Po večeru, kdy poznal George či jak se ten člověk jmenoval, se Rapp, Richards a Hurley vrátili do domu u jezera a pustili se do přípravy hamburské operace. Hurley se stále na Rappa tu a tam díval jako na mentálně zaostalého, ale odpustil si křik a nadávky. Rapp to považoval za známku zmírněného napětí.

Po pěti dnech Hurley řekl Rappovi, ať s ním jde na procházku. „Přehrával sis tu poslední operaci v hlavě?“

„Myslíte tu istanbulskou?“

„Kolika operací ses už zúčastnil?“ zeptal se ho Hurley rozladěně.

„Promiňte,“ řekl Rapp. „Jo… přemýšlel jsem o ní.“

„Udělal bys něco jinak?“

Rapp se při chůzi díval do země. „Nejsem si jistý, jestli vás chápu.“

„To, že jsi jednal na vlastní pěst, už jsme probírali. Je to za námi. K mojí práci patří zajistit, aby ses zlepšoval. Proto jsem ti dal tuhle taktickou otázku. Když se zamyslíš nad tím, co se toho rána stalo v parku, když ses rozhodl ho zabít, je něco, co bys udělal jinak?“

„Nevím,“ přiznal Rapp. „Prostě se to tak stalo.“

Hurley chápavě přikývl. „To je dobře i špatně, hochu. Je možné, že máš přirozený talent. Ledový klid a tyhle kecy. Nebo… jsi měl štěstí. To ukáže jedině čas, ale rozhodně jsi udělal jednu pořádnou hloupost.“

„Jakou?“ zeptal se Rapp. Pozorně Hurleyho sledoval.

„Četl jsem policejní zprávu.“

Rapp nevěděl, proč ho to překvapilo, ale překvapilo ho to.

„Střela do srdce… z bezprostřední blízkosti. Doslova. Ze zprávy to jasně vyplývalo. Ústí hlavně se dotýkalo Šarífova kabátu.“

Rapp přikývl. Byl u toho. Dobře si to pamatoval.

„Proč jsi to udělal?“

„Protože jsem ho chtěl zabít.“

Hurley se zastavil a obrátil se k němu. „Chlapče, viděl jsem tě střílet. Nejsi tak dobrý jako já, ale jsi zatraceně dobrý a pořád se zlepšuješ. Nemyslíš, že jsi ho mohl zlikvidovat řekněme ze tří metrů?“

Rapp neodpověděl.

„Proč sis k němu přisedl?“

„Nevím.“

„Blbost,“ řekl Hurley s úsměvem. „Bylo to pro tebe osobní, viď?“

Rapp si vybavil ono ráno před necelým týdnem. Vrátily se mu pocity. Ten zlomek vteřiny, kdy se rozhodl posadit se k Šarífovi, aby se mu mohl podívat do očí. Zvolna přikývl. „Ano… asi to tak bylo.“

Hurley sevřel rty a zamyslel se nad tímto přiznáním. „Nebudu ti tvrdit, že se mi nikdy nestalo… že jsem cítil jistou radost, když jsem ty parchanty posílal na věčnost… ale musíš si dávat dobrý pozor. Vyber si správné prostředí. Nikdy ne na veřejnosti jako teď. Mohl mít zbraň, někdo tě mohl vidět, jak sedíš vedle něj… mohla se pokazit spousta věcí.“

„Já vím.“

„Pamatuj si, na veřejnosti je nejdůležitější vypadat přirozeně. Proto jsem vám ukazoval tu techniku s podpažním pouzdrem. Proto ji nacvičujeme. Podíváš se na hodinky, a nikomu nestojíš za druhý pohled. Jsi prostě chlap, kterého zajímá, kolik je hodin. Když si přisedneš v parku na lavičku, někdo si tě třeba všimne. Podívá se na tebe podruhé, a víc není třeba. Za chvíli tě už honí karabiniéři a střílejí po tobě.“ Hurley se tvářil smrtelně vážně. „Věř mi, zažil jsem to“. Při té vzpomínce se otřásl.

„Cože?“ zeptal se Rapp.

„Byl jsi někdy v Benátkách?“

„Jo“

„Tak na kanálech“ Hurley naznačil rukama potápění.

„Vy jste skočil do kanálu?“ zajímal se Rapp, protože se mu vybavil jejich hnilobně zelený odstín.

„A bylo to před třiceti lety. Dneska jsou mnohem čistší než tehdy.“

V bytě byly holé cihlové stěny a těžké dřevěné trámy, pospojované masivními železnými podpěrami a velkými šrouby. Podlahu tvořila prkna, pravděpodobně borová, světle natřena kvůli kontrastu s temně rudými stěnami. Nábytek působil prakticky. Šedé a modré odstíny. Dřevo a kovové rámy. Elegantní dlouhé linie a textilie, které se snadno čistí. Ryzí staromládenecká hospodárnost. Byl to rohový byt, takže měl dva balkony, jeden z velké ložnice a druhý z obývacího pokoje. Pak tu byla ještě druha ložnice a podkrovní prostor s pracovním stolem a rozkládacím gaučem. Než dorazili, Hurley stačil všechno připravit.

Jídelní stůl zakrývalo prostěradlo. Hurley ho opatrně zvedl a ukázal, co nashromáždil za pouhé tři dny. Cílem byl bankéř Hans Dorfman. Vypadal poměrně nevinně, jenže Rapp věděl, že to je u bankéřů obvyklé. Dorfmanův hřích, jak konstatoval Hurley, spočíval v tom, že se spolčil se špatnými lidmi.

„Asi se ptáte,“ pokračoval Hurley, „proč se vzdělaný člověk, kterého vychovali jako křesťana, rozhodne pomáhat bandě islamistických ranařů s vedením teroristické války.“

Richards se podíval na černobílou fotografii třiašedesátiletého bankéře a přiznal: „To jo.“

„No, oficiálně vám do toho nic není. Když dostanete úkol, nikdo není zvědavý na vaše otázky… je to tak?“

Rapp i Richards vlažně přikývli.

„Špatně,“ řekl Hurley. „Je mi jedno, kdo vám co napovídal, a ústředí ať se jde bodnout. Kromě toho občas narazíte na kreténa, co nemá tušení, jak to chodí ve skutečném světě. Když dostanete úkol někoho zabít, radši o něm pochybujte a buďte zatraceně opatrní. Za námi nezůstávají civilní škody. Ženám a dětem nezkřivíme ani vlásek.“

Tohle už Rapp od Hurleyho a ostatních instruktorů slyšel mnohokrát. „Jenže lidi dělají chyby.“

„Dělají,“ připustil Hurley, „a čím těžší je úkol, tím vyšší je šance, že chybu uděláte, ale jestli z téhle branže chcete jednoho dne odejít s neposkvrněnou duší, řiďte se touhle mojí radou. Pochybujte o úkolech, které vám dávají. Nejsme slepí – ani roboti.“

Richards se pořád díval na bankéřovu fotografii. „Stane, chcete tím říct, že tenhle člověk nic neudělal?“

„Tenhle člověk?“ Hurley máchl rukou od jednoho konce stolu ke druhému. „Rozhodně udělal. Ten nácek toho má na krku víc než dost. Vlastně mě tenhle typ lidí štve víc než ti, kteří po nás střílejí. Bydlí v elegantním domě, každý rok si bere dva měsíce dovolené, chodí do nóbl restaurací a každou noc spí jako mimino. Myslí si, že na tom nic není, že těm hajzlům pomáhá přesouvat peníze po světě. Ne,“ zavrtěl hlavou, „tohle je jeden z případů, kdy s gustem stisknu spoušť.“

31

Hurley jim vysvětlil, že proces nespočívá ani tak v nalezení nejlepší možnosti jako spíš ve vyloučení těch špatných. Tedy pokud má člověk čas důkladně projít všechny alternativy. Po dvou dnech společné práce Hurley učinil rozhodnutí a oni oba souhlasili. Pro akci bude nejlepší nedělní večer a provedou ji v domě. Ten stál pětatřicet minut za Hamburkem na hezkém zalesněném pozemku o rozloze fotbalového hřiště. Rapp předpokládal, že Hurley od začátku věděl, že se rozhodne pro tento čas, ale chtěl rozpoutat diskusi. Chtěl, aby Rapp a Richards jeho plán rozcupovali a zjistili, že žádný lepší čas pro útok na Dorfmana neexistuje. A Rapp s Richardsem dva dny dělali právě toto.

Pro Rappa jeden z nejpodnětnějších rozhovorů začal ve chvíli, kdy se otrlého Hurleyho zeptal: „Co psi?“

„Psi,“ odpověděl Hurley s ďábelským úsměvem, „jsou dvojsečný meč. Vem si třeba tohohle parchanta.“ Ukázal na Dorfmanovu černobílou fotografii. Předešlého večera na ni černou fixou domaloval Hitlerův knírek. „Je to ten nejdokonalejší příklad puntičkářského nácka, jaký jsem kdy viděl. Chce mít v životě dokonalý pořádek, a proto si pořídí dva pudly… proč?“ Podíval se na Rappa a Richardse.

„Protože nelínají,“ odpověděl Richards.

„Přesně tak. Hans má na všechno systém. Potřebuje mít všechno tak akorát, takže… od pondělí do pátku vstává každý den ve stejný čas a v sobotu a v neděli si v posteli dopřeje o hodinu déle. Myslí si, že náboženství, ve kterém ho vychovali rodiče, je pod jeho úroveň, a tak v neděli nechodí do kostela, ale radši si přečte dvoje nebo troje noviny, přelétne zprávy z burzy nebo co bankéři v Německu čtou, potom jde se psy na procházku k řece, a když se vrátí, na chvíli se natáhne. K večeři si dá dušené maso, šťouchané brambory a fazolky, podívá se na nějakou pitomost v televizi, kolem desáté naposledy vypustí psy a zhasíná.“

Richards přehlédl informace ze sledování. „Odkud máte všechny ty podrobnosti? Já je tady nikde nevidím.“

Hurley se usmál. „Není to můj první bankéř.“

Rapp tuto poznámku odložil na později a zeptal se: „Ale co ti psi?“

„Jo, jasně. Psi. Všechno se točí kolem psů. Čtyřikrát denně potřebují ven. Každé ráno přesně v sedm, dvakrát přes den a pak ještě jednou, než se jde spát. Co musí udělat pokaždé, než je pustí ven?“

„Vypnout alarm,“ odhadl Rapp.

„Viděli jste nějaký alarm v domě u jezera?“

„Ne,“ odpověděl Rapp.

„To proto, že kvůli němu člověk zleniví. Viděli jste, že bych někdy zavíral psy?“

„Ne.“

„K čemu je pes, když ho zavřete do kotce?“

„Pokud je to hlídací pes, tak celkem k ničemu.“

„Přesně tak.“ Hurley se obrátil k Rappovi a řekl: „Vsadím se, že dokážeš odhadnout moji další otázku. Myslíš, že bychom ho měli oddělat, až půjde se psy k řece?“

„Napadlo mě to.“

„Jsou tři důvody, proč bych tuhle možnost radši vynechal. Za prvé, ve veřejném prostředí je těžší udržet kontrolu nad situací. Tím neříkám, že bychom to nezvládli. Třeba bychom měli štěstí a vyřídili bychom to beze svědků, jako ty v Istanbulu, ale na to se nemůžeme spoléhat. Další důvod, proč to v parku nepřipadá v úvahu, je ten, že s ním musím mluvit, a veřejný park se pro tenhle druh rozhovoru rozhodně nehodí.“

To Rappa a Richardse naprosto zaskočilo. Richards se zeptal: „Proč s ním musíte mluvit?“

„To vysvětlím později.“

„Jaký je třetí důvod?“ zajímal se Rapp.

„O jeho smrti se nikdo nesmí dozvědět dřív než v pondělí v devět ráno.“

„Proč?“ otázal se Richards.

Odpověděl mu Rapp. „To nám poví, až bude po všem.“

V sobotu pozdě večer Dorfmanovu složku roztrhali a spálili. Do nedělního rána popel vychladl, takže jej mohli seškrabat do pytle a hodit od odpadové šachty. Odpoledne věnovali dvě hodiny úklidu bytu. Mohli se vrátit, kdyby potřebovali, ale Hurley se tomu chtěl pokud možno vyhnout. V osm večer naložili poslední věci do kufru půjčeného čtyřdveřového sedanu Mercedes a odjeli.

Rapp toho večera řídil. Hurley a Richards měli provést akci. Pochopil, že to je trest za převzení iniciativy v Istanbulu, ale co mohl říct? Někdo musel zůstat v autě. Během jízdy po silnici E22 Hurley ještě jednou prošel plán. Přibližně každou minutu se Rappa nebo Richardse zeptal, jak by reagovali, kdyby něco nevyšlo podle předpokladů. Provoz byl mimořádně slabý, a tak přesně po půlhodině dorazili na místo.

Byla temná, chladná a větrná noc a teplota měla klesnout skoro k nule. Všichni na sobě měli džíny a tmavé kabáty. Hurley a Richards si navíc vzali černé pletené čepice. Za Dorfmanem bydlel vdovec, který měl kočky, ale ne psy. Podle plánu se k domu měli dostat přes zadní zahradu. V devět naposledy zkontrolovali rádiové spojení a v devět patnáct Rapp se stříbrným mercedesem zabočil na klikatou venkovskou cestu. Vnitřní osvětlení bylo zhasnuté. Rapp podřadil a krokem se sunul kolem od vdovcova domu. Richards a Hurley vystoupili z pomalu jedoucího vozidla, pečlivě za sebou zavřeli dveře a potom zmizeli mezi stromy. Rapp pokračoval v jízdě. Za necelou minutu zabočil do Dorfmanovy ulice a zvolna jí projel. Dům stal něco přes dvacet metrů od cesty. Jeho přední strana tonula ve tmě, ale z oken, o kterých věděl, že vedou do obývacího pokoje a jídelny, vycházelo tlumené světlo.

Rapp zmáčkl knoflík na bezpečné vysílačce Motorola: „Zepředu je vzduch čistý.“

Hurley a Richards poměrně snadno překonali zarostlý pozemek Dorfmanova souseda. Nebyla to první Hurleyho akce a on necítil sebemenší vinu kvůli tomu, že novým rekrutům neprozradil všechno. Nepotřebovali vědět o všem. Informace o Dorfmanovi osobně shromáždil před osmi měsíci. Část o psech vycházela z jeho dlouholetých zkušeností a s tvrzením, že bankéři jsou puntičkáři, se prostě nedalo polemizovat. To, že Dorfman vystoupil z církve, k níž se hlásili jeho rodiče, a že je nácek, zjistil díky tomu, že ho sledoval skoro dva roky.

Má-li člověk efektivně vést nějakou organizaci, potřebuje peníze. Hurley a Kennedyová věnovali hodně času zjišťování, jak různé skupiny převádějí prostředky po celém světě, a dospěli k závěru, že klíčovým mužem je Dorfman. V této krajně asymetrické válce nemohli využít ani zlomek moci Spojených států, a proto si museli počínat kreativně. Jestliže nepřicházelo v úvahu bombardování výcvikových táborů teroristů v údolí Bikáa, bylo třeba najít jiné způsoby, jak se jim dostanou na kobylku.

V devět třicet Hurley a Richards zaujali pozici nedaleko zadních dveří. Kdyby jim bankéř nějak unikl, Hurley byl připraven přeseknout telefonní linku a vloupat se dovnitř. Tato varianta by však způsobila dva problémy. Vylomení dveří by aktivovalo bezpečnostní systém, a třebaže by alarm nebyl zachycen sledovací stanicí, rozezněla by se siréna na domě a nejspíš by upoutala pozornost některého souseda. Navíc měl Dorfman pistoli, brokovnici a pušku. Bylo nepravděpodobné, že by reagoval natolik rychle, že by útočníkům zabránil ve vstupu, avšak slovo nepravděpodobný nepatřilo k Hurleyho oblíbeným.

V deset nula jedna se rozsvítilo zadní světlo nade dveřmi do kuchyně. Hurley nedaleko nich poklekl na jedno koleno a Richards stál hned za ním. Hurley ze svého místa slyšel pípání klávesnice, když Dorfman zadával číselný kód. Dveře se otevřely a na terasu z nich vyběhli dva velcí pudlové. Hurley musel věřit Richardsovi, že odvede dobrou práci, a soustředil se na tu svou. Vystartoval vpřed a vrazil ramenem do dveří dřív, než se stačily zavřít. Vložil do pohybu tolik síly, že odletěly dozadu a zasáhly nic netušícího Dorfmana do tváře.

Přes rameno slyšel, že psi začali vrčet. Chytil okraj dveří a přes skleněnou výplň se podíval na ohromeného Dorfmana. Vrčení přešlo ve štěkot a Hurley potlačil nutkání ohlédnout se a zjistit, kolik psům zbývá k tomu, aby se mu zakousli do zadku. Místo toho přitáhl dveře k sobě a praštil jimi Dorfmana do obličeje. Ozvalo se škrábání drápů po dlažbě terasy a poté stlačený vzduch vyhnal projektil z ústí hlavně. Jeden výstřel a vzápětí druhý, a po obou následovalo krátké štěknuti a potom jakési zaskučení. Hurley spatřil po levé straně vypínače. Byly tři. Pohybem tlumiče zhasl všechna světla, takže se oba ocitli v pološeru. Rychle se protáhl dveřmi, přivřel je a zasunul tlumič šokovanému Dorfmanovi do otevřených úst.

32

Mercedes byl stejný model a měl stejnou barvu jako ten, kterým jezdil Dorfman. Rapp přejížděl po okolí a jedním uchem poslouchal Hurleyho s Richardsem a druhým odposlouchával policejní frekvenci. Německy téměř neuměl, ale jak zdůraznil Hurley, důležite bylo jenom to, jestli bude nějaký vůz vyslán na Dorfmanovu adresu. Žádný vůz vyslán nebyl, a tak Rapp zabočil s vypůjčeným mercedesem na příjezdovou cestu a zastavil na malém parkovišti čelem k cestě. Hurley předpokládal, že pokud auto uvidí někdo ze sousedů, bude si myslet, že je to vůz Herr Dorfmana.

Rapp obešel dům a pomohl Richardsovi odnést druhého pudla do sklepa. Z hrudního koše zvířete dosud trčela drobná šipka s červenými letkami. Stoupala a klesala s tím, jak pes ztěžka oddechoval. Rapp byl v pokušení něco Hurleymu říci, když se od něj před dvěma dny dozvěděli, že pro likvidaci psů použijí uspávači pistoli, ale raději mlčel. Věděl, že Hurley má pro psy slabost, jenže oni dnes večer hodlali zabít člověka. Celkově mu to příliš nedávalo smysl. Hurleyho postup znamenal, že budou mít se psy víc práce a neumlčí je tak rychle. Hurley věděl, o čem Rapp přemýšlí, a poznamenal, že ve zprávě ze sledování se píše, že psi zpravidla štěkají, když vyběhnou ven. V noci obzvlášť. Nepřipravovali útok na baštu teroristů. V domě žil německý pár po padesátce, a tak si Rapp nechal taktické názory pro sebe.

Nyní shlížel na jednu polovinu tohoto páru. Frau Dorfman měla na očích pásku a v ústech roubík, byla svázaná a třásla se strachem. Rapp si prohlédl uzly, které Richards uvázal. Vypadaly důkladně. Zápěstí a kotníky měla spoutané dlouhým provazem. Rapp se v uzlech vyznal jen proto, že ačkoli jeho mladšího bratra v dětství fascinovala řada věcí, jeho opravdovými vášněmi se staly uzly a kouzla. Po otcově smrti Rapp cítil povinnost zajímat se o různé Stevenovy koníčky, i když je sám nevyznával.

Sklep byl přestavěný na společenskou místnost s barem a malým kulečníkovým stolem. Richards ženu ohleduplně položil na koberec. Rapp si všiml prostěradla, které viselo přes opěradlo gauče. Chytil ho a zatáhl za něj. Na stěně za gaučem byla fotografie Dorfmana a jeho dvou pudlů, zvětšená do rozměrů plakátu. Muž držel nějaký pohár a psi mu olizovali tvář. Rapp prostěradlo položil přes ženu. Čeká ji dlouhá noc a ještě delší ráno, ale na rozdíl od manžela přežije. Rapp sáhl po telefonu vedle gauče a vytrhl šňůru ze zdi. Pak ji rychle omotal kolem přístroje, zatímco Richards se vrátil z komory a gestem oznámil, že vzduch je čistý. Před ženou nesměli promluvit ani slovo. Rapp vyšel po schodech do přízemí, zhasl světlo ve sklepě a zavřel dveře.

Podle plánu měla být zhasnuta také všechna světla v přízemí až na lampu nad kuchyňským dřezem, kterou Dorfmanovi nechávali přes noc rozsvícenou. Rapp prošel konvenčně zařízeným obývacím pokojem a minul Richardse, který kontroloval situaci před domem. Prosklené dveře do pracovny byly pootevřené. Rapp si nasadil černou masku k zakrytí tváře, vešel a zavřel za sebou. Dorfman ve světle modrém pyžamu ležel na podlaze. Přehazovačku měl úplně rozcuchanou a z nosu mu tekla krev. Kožené křeslo bylo převrácené na zemi a pod odtaženým kobercem se skvěl podlahový trezor.

Dorfman k Rappovi zvedl uslzené oči. Ačkoli Rapp rozuměl jen zhruba stovce německých slov, pochopil, že ten kňourající pitomec se ptá na své pudly, nikoli na manželku. Rapp se rozhlédl po pracovně a spatřil nejméně deset fotek se psy. Na jednom snímku velikosti třináct na osmnáct centimetrů, se vyskytovala manželka se dvěma dětmi, kterým zřejmě bylo kolem patnácti. Rapp také napočítal sedm pohárů a minimálně tucet stužek.

Dorfman se pořád zoufale sháněl po svých psech. „Hunde.“

Rapp zvedl berettu a rozkázal: „Sklapni!“

Hurley si dřepl a poklepal ústím tlumiče na číselník trezoru. Němčinu ovládal dokonale. Nařídil Dorfmanovi, ať trezor otevře. Dorfman zavřel oči a zavrtěl hlavou. Hovořili dalších dvacet vteřin a on pořád odmítal. Hurley vzhlédl k Rappovi a řekl: „Běž pro jeho ženu.“

Rapp zavrtěl hlavou.

Hurley se zamračil.

„Nechte mě něco vyzkoušet. Co bys řekl na to, kdybych přitáhl jednoho tvého psa a prostřelil mu hlavu?“ Rapp z bankéřova pohledu poznal, že mu rozumí. „Přesně tak, ty idiote. Jdu pro jednoho psa a přitáhnu ho sem.“ Rapp sáhl do kabátu a vytáhl taktický nůž. Sklonil se a zblízka jej předvedl Dorfmanovi. „Tohle bude ještě lepší. Položím ti toho hunda k nohám, vyříznu mu oko a nacpu ti ho do pusy.“

„Nein… nein.“ Dorfman vypadal skutečně vyděšeně.

„Jestli ten trezor neotevřeš, začnu s očima, pak bude následovat jazyk, čumák a uši, a když ho pořád nebudeš chtít otevřít, přijde na řadu druhý pes, a pokud ani tohle nepomůže, přijdeš na řadu ty.“

Dorfman zavřel oči a vzdorovitě zavrtěl hlavou.

Trpělivě čekat, až se Dorfman rozhodne otevřít sejf, nebylo součástí plánu. Rapp vyhodil nůž do vzduchu a chytil jej obráceně, takže špička teď směřovala dolů. Zarazil ji Dorfmanovi do stehna. Celé bankéřovo tělo ztuhlo bolestí a ústa se otevřela k vřískotu. Rapp ho rychle praštil hřbetem ruky do krku, čímž ztrápenému výkřiku úspěšně zabránil.

Uplynulo deset vteřin, než se Dorfman uklidnil a mohl zase mluvit. „Poslední šance. Otevři ten trezor.“

Dorfmanovi tekly sliny, něco mumlal a vrtěl hlavou.

„Dobře,“ řekl Rapp a vykročil ke dveřím. „Ať je po tvém.“ Vrátil se do sklepa, rozsvítil a stanul nad dvěma pudly a manželkou. Nevěděl, kterého vezme, a nakonec sáhl po tom nalevo. Uchopil ho do náručí a vydal se zpátky do pracovny. Richards mu podržel dveře. Rapp psa opatrně položil k pánovým nohám. Při pohledu na drahocenného psa v rukou maskovaného maniaka Dorfmana málem sklátila mrtvice. Hurley mu vrazil facku a ukázal k sejfu. Tentokrát bankéř alespoň nezakroutil hlavou.

Rapp vytáhl nůž a podržel jej psovi u hlavy. „Levé oko nebo pravé? Vyber si.“

Dorfman nyní brečel jako dítě a natahoval se k pudlovi.

Rapp si nebyl jistý, jestli na to má žaludek, jenže co jiného jim zbývalo? Podíval se na Hurleyho, jehož tmavé oči, zbystřené nejistotou a orámované lyžařskou maskou, ho prosily, aby toho nechal. Rapp nabyl dojmu, že Hurley by raději mučil samotného bankéře, než ublížil zvířeti. Rapp chytil psí hlavu do dlaně a pomalu začal přibližovat ostří k levému oku. Zbýval už jen poslední centimetr, když Dorfman konečně povolil. Doslova se vrhl na trezor a začal otáčet číselníkem. Rapp počkal, až navolí správnou kombinaci, a potom pudla pustil. Dorfman se doplazil k psovi, sevřel ho v náruči a začal ho líbat na čenich a temeno.

„Sakra,“ utrousil Rapp a pak se Dorfmana zeptal: „Záleží ti víc na tom zatraceném psovi než na ženě… viď?“ Dorfman ho bud neslyšel, nebo se rozhodl neodpovídat. Rapp se obrátil k Hurleymu, který nahlížel do sejfu.

„Říkal jsem to,“ konstatoval Hurley, když vyjmul tři předměty a ukázal je Rappovi. „Dýka SS a odznaky. Nácek.“

„Nacista, co má rád pudly a podporuje teroristy. Výborně.“ Rapp začal zvedat zbraň, ale zarazil se. „Je to tam?“

Hurley vytáhl pár složek, několik cédéček a externí harddisk. „Myslím, že ano.“ Rychle papíry prolistoval. „Jo… je tady všechno. Máme to!“

„Dorfmane,“ řekl Rapp a namířil bankéři na hlavu. „Vsadím se, že kdyby ti teroristi zabíjeli psy, dobře by sis rozmyslel, jestli jim budeš pomáhat.“

„Prosím,“ ozval se Dorfman, „jsem jenom obchodník.“

„Který pomáhá teroristům převádět peníze, aby mohli zabíjet nevinné civilisty.“

„O ničem takovém nevím.“

„Lžeš.“

„To rozhodně,“ dodal Hurley, když s taškou plnou složek a disků vstával. Přetáhl koberec zpátky přes zavřený trezor, a zatímco zvedal židli, pokračoval: „Máme jejich jména a čísla účtů.“ Zatřásl taškou. „Víš přesně, s kým jsi obchodoval.“

„Dělal jsem svoji práci… pro banku.“

„Jako správný nacista.“ Hurley se široce usmál a namířil berettu Dorfmanovi do obličeje. „A já taky jenom dělám svoji práci.“ Stiskl spoušť a jediným výstřelem bankéře trefil do hlavy. Muž upadl dozadu na dřevěněnou podlahu a náraz byl hlasitější než rána z pistole. Do všech stran se začala roztékat kaluž krve. Hurley se podíval na Rappa a řekl: „Vypadneme odsud. Do rána musíme být v Curychu.“

„Proč v Curychu?“

„V Curychu je to pořád dokola… peníze a hajzlové.“

33

MOSKVA, RUSKO

Ivanov opatrně klesl do svého křesla na ústředí SVR v moskevské čtvrti Jasenovo. Včerejší večer byl náročný. Ivanov uzavřel velmi lukrativní obchodní smlouvu. Skupina zahraničních investorů chtěla podepsat kontrakty na těžbu zemního plynu a byla ochotná vyplatit mu sedmimístnou zálohu a slušný podíl na zisku, pokud zajistí hladký průběh jednání. Nyní Ivanovovi zbývalo pouze zajít za jedním krajanem, který už na nalezištích královsky vydělával. A kdyby ten člověk kladl odpor, stačilo říct Švecovi a jeho loajálním lidem, aby mu předložili nabídku, kterou nebude moci odmítnout. Ivanov se usmál při myšlence na svůj oblíbený film Kmotr. Jednoho dne by se s Francisem Fordem Coppolou rád setkal. Dokonale vystihl podstatu moci.

V Rusku po rozpadu Sovětského svazu na ničem jiném nezáleželo. Koneckonců, systémy se od sebe zase tolik nelišily. Oba byly od základů prohnilé a umožňovaly mocným nacpat si kapsy. Starý sovětský systém byl zoufale nevýkonný. Na vysoká místa se často dostávali lidé bez obchodního nadání a jejich neschopnost přijímat správná rozhodnutí odsoudila komunistický experiment od samého začátku k záhubě. Talentovaným scházela motivace stoupat na vrchol. Dalo by se říci, že jejich pohnutky byly právě opačné. Pokud se člověk odvážil kritizovat nesmyslné pokyny nějakého imbecila, který se do funkce dostal coby švagr vlivného úředníka, velmi pravděpodobně mohl počítat se snížením už tak bídného platu. Všichni kromě několika šťastlivců si hověli v podprůměru.

Dnes bylo dění dynamičtější. Všude se dala vydělat spousta peněz.

Nové obchodní společnosti vznikaly neuvěřitelným tempem a zahraniční investoři čekali ve frontě na příležitost. Dosud přetrvávaly pozůstatky sovětského systému a značně brzdily výkonnost nové ekonomiky. Navíc tu byly zkorumpované soudy, policie a bezpečnostní služby. Došlo k prolnutí Kmotra, Divokého západu a gangsterských 20. let v Americe.

Bankéři a obchodníci mohli buď na celé měsíce podlehnout neschopnosti a byrokracii, což je stálo čas a peníze, nebo přijít za Ivanovem, jenž jejich problémy vyřešil. Na rozdíl od armády židovských právníků, kteří se stáhli do města a tvrdili, že mají situaci pod kontrolou, Ivanov opravdu dokázal plnit sliby a zajistit svým novým partnerům výsledky.

V závislosti na smlouvě Ivanov někdy snižoval poplatek, ale nikdy svůj podíl. O jeho deseti procentech se prostě nesmlouvalo.

Nebyl v tom sám, a přece existovala ještě jedna podobnost s oscarovým filmem. Stejnému podnikání se v Moskvě i v celé širé zemi věnovalo víc lidí, avšak Ivanov by namítl, že ne tak úspěšně. Nebál se zdůraznit svou důležitost v báječném novém světě a považoval ji za přirozený důsledek práce pro státní bezpečnost. Někdo musel dohlížet na zahraniční investory a zajistit, aby nerozkrádali přírodní zdroje matičky Rusi. Koneckonců, on si peníze zasloužil víc než nějaký pětadvacetiletý absolvent obchodní školy. Aspoň si to namlouval.

Švec vstoupil do jeho kanceláře celý odpočatý a jako ze škatulky, což Ivanovovi ještě zhoršilo náladu.

„Dobré ráno, pane.“ Švec zůstal stát. Dobře věděl, že musí počkat na pokyn k usednutí.

„Podejte mi vodu,“ zabručel Ivanov.

Při nalévání sklenice Švec poznamenal: „Vypadáte, jako kdybyste celou noc nespal. Nechcete taky aspirin?“

„Ano.“ Luskl dlouhými opálenými prsty, aby asistenta popohnal. Cítil, jak se bolest přesouvá od jednoho spánku ke druhému a zpátky, jako kdyby mu někdo zkoumal mozek dráždivým paprskem. Hodil do sklenice s vodou tři tablety. Na okamžik zauvažoval, že by přidal vodku. Rozhodně by mu to pomohlo od bolesti hlavy, ale na kapitulaci bylo ještě brzy. Švec a celá ta smečka nováčků by to brali jako známku slabosti.

„Slyšel jsem, že jste se s nimi v podstatě dohodl na partnerství.“

„Ano,“ zaskučel Ivanov.

„Mám říct Maximovi, ať donese smlouvy?“

„Ano… A taky chci vědět, kdy odjíždíte do Bejrútu a koho berete s sebou.“

„Zítra a beru Alexeje a Ivana.“

Ivanov se nad tím zamyslel. Alexej a Ivan patřili k jeho nejlepším. Bývalí členové jednotek Specnaz se vyznamenali během bojů v Afghánistánu, ale dostali se do potíží, když byl jednoho rána politruk jejich pluku nalezen s podříznutým krkem. Političtí komisaři byli odjakživa známi jako kreténi a v posledních dnech SSSR jich víc než pár prostě zmizelo. Ivanov vždycky hledal muže se šikovnýma rukama a tihle dva byli nadmíru šikovní. „Proč Alexeje a Ivana?“

„Protože jsou z Gruzie a vypadají trochu jako Libanonci.“

To byla pravda, avšak Ivanovovi se nezamlouvalo, že nebude mít po boku dvě své nejlepší gorily. V Moskvě se dnes člověk mohl spolehnout jedině na to, že se ho dřív nebo později někdo pokusí zlikvidovat. Bylo to stejné jako mezi americkými gangstery. Při vzpomínce na Sonnyho Corleoneho, nemilosrdně zastřeleného u mýtné budky a zrazeného vlastním švagrem, Ivanovovi přejel mráz po zádech. Otřásl se a rozhodl, že si Alexeje a Ivana nechá u sebe. Byli jeho Luca Brasi krát dvě. „Vezměte si Olega a Jakova.“

Švec se zamračil.

„Co kdybyste prostě uposlechl můj rozkaz?“

Švec klidným hlasem opáčil: „Už se někdy stalo, že jsem neuposlechl váš rozkaz?“

„Víte, jak to myslím. Zatvářil jste se. Na to dneska ráno nemám náladu.“ Ivanov sklonil velkou hlavu do dlaní a zaúpěl.

„Taky bych tam mohl jet sám.“

„To je skvělý nápad. Odjet do hlavního místa únosů ve Středomoří bez doprovodu, aby vás na ulici mohli jen tak sebrat a žádat za vás výkupné. Vynikající!“

„Je to snad moje chyba, že jste až do rána pil a proháněl holky?“

„Nezačínejte.“

„Jsem o polovinu mladší než vy, a stejně s vámi neudržím krok.“

„Taky o polovinu míň vážíte, takže se to vyrovná.“

„Musíte se šetřit, nebo budete mít problémy.“

Ivanov trhl hlavou. „To je výhrůžka?“

„Ne,“ řekl Švec a zavrtěl hlavou v dojemném zklamání vlastním šéfem. Proč musí pořád pochybovat o mé loajalitě? „Mluvím o vašem zdraví. Potřebujete na chvíli vysadit. Jet někam do tepla. Třeba se mnou do Bejrútu.“

„Bejrút je špinavá díra. Kdysi to bývalo nádherné město… ale už není. Uvidíte.“

„Slyšel jsem, že se zlepšuje.“

„Cha!“ zasmál se Ivanov. „Ne ta část, do které jedete. Slavná Zelená linie vypadá jako Leningrad v roce 1941. Je to vybombardovaná skořápka. Naši přátelé se tam snaží uchytit, než ji obsadí křesťané. Není to hezké město.“

Než Švec odpověděl, ozvalo se zaklepání na dveře. Byl to Pavel Sokol, jeden z Ivanovových zástupců, který se zabýval výhradně finančními záležitostmi státní bezpečnosti. Pokud jeho pobledlost něco naznačovala, pak to, že nepřináší dobré zprávy. „Pane,“ začal Sokol poněkud přeskakujícím hlasem. Stavalo se mu to, když se obával, že Ivanova rozčílí. „Máme problém.“

„Jaký problém, sakra?“

Sokol se pustil do vysvětlování, zarazil se a pak začal znovu, když si uvědomil, že nemá smysl chodit kolem horké kaše. „Máme jisté účty, které používáme k převodu peněz do zámoří. Platíme z nich různé naše aktivity.“

„Nejsem idiot, Sokole. Máme účty všude možně. O kterých účtech mluvíte?“

„O těch curyšských… zejména o těch“ – nahlédl do poznámek „– u SBC.“ Zavřel složku a podíval se na šéfa.

Ivanov po bledém muži zlostně loupl očima. U Swiss Bank Corporation měli 138 účtů. „Tak o kterých, hergot?“

Sokol otevřel desky. Místo aby četl čísla, kterým ani on sám nerozuměl, podal šéfovi přes stůl list papíru.

Ivanov se podíval na soupis účtů. Bylo jich šest a on dobře věděl, komu patří. „Co z toho mám vyčíst? Nic tady není. Jenom čísla.“

„Víte, pane“ – Sokol nervózně ukázal na papír „– tady vpravo jsou zůstatky na každém účtu.“

Ivanovovi skoro vypadly oči z důlků. „Píše se tu, že na těch účtech nic není!“

„Přesně tak, pane.“

„Jak je to možné?“ Ivanov vyskočil na nohy.

„Švýcarský mezibankovní clearing provedl příkaz dnes ráno v devět nula nula curyšského času. Peníze z účtů odešly elektronicky.“

„Já vím, jak to chodí, vy pitomče. Kam odešly?“

„Nevíme, pane.“

Ivanov zatnul pěst, jako kdyby chtěl přeskočit stůl a praštit svého zástupce do hlavy. „Tak to zjistěte!“

„To nemůžeme,“ řekl Sokol a bál se o život. „Jakmile peníze odejdou, jsou pryč. Nedokážeme je vystopovat. Švýcarské bankovní zákony“

„Držte hubu, idiote,“ zařval Ivanov. „Švýcarské bankovní zákony znám dobře a kašlu na ně. Vymyslete, jak by se daly obejít, nebo vás nechám buď zabít, nebo vyhodit.“

Sokol se uklonil a beze slova se vytratil.

Vodka stála na baru u stěny. Vždycky tam stála. Pět různých značek. Ivanov téměř neviděl a bodalo ho u srdce, a tak mu bylo vcelku jedno, kterou láhev bere do ruky, prostě vodka jako vodka. Nalil jí do sklenky na čtyři prsty a trochu přelil. Pořádně si přihnul, zatnul zuby a nechal čirou tekutinu sklouznout do hrdla. O těch účtech neměl nikdo vědět, natož aby z nich dokázal odčerpat jejich prostředky. Tato událost mohla vážně ohrozit jeho postavení nejen v rámci bezpečnostní služby, ale v celém systému. Potenciálně mohla zničit veškeré jeho investice. Bez moci, která vyplývala z jeho úřadu, by byl pro partnery bezcenný. Dlouhý seznam nepřátel, které si během let nadělal, by okamžitě vyrazil proti němu. Roztřásla se mu ruka.

Konečně se ozval Švec: „Kolik peněz?“

Ivanov se musel znovu napít, aby si dodal odvahy k vyslovení čísla. „Šestadvacet milionů dolarů… zhruba.“

„A komu patřily?“

Ivanovovi chvíli trvalo, než odpověděl. „Našim přátelům v Bejrútu.“

Švec vzpomínal na různé militantní teroristické skupiny. „Jejich peníze, nebo naše?“

„Obojí…“

„Obojí?“

„Ano! Berte to jako společný podnik.“

„My jsme investovali do těch fanatiků?“ zeptal se Švec a neobtěžoval se skrývat překvapení.

„Jde o kontrolu, vy idiote. Ani nevím, proč se namáhám s vysvětlováním. Dáme jim peníze, abychom mohli mluvit do toho, jak je využijí. Berte to jako zahraniční pomoc.“ Bylo to o něco složitější, ale Ivanov neměl čas ani dost jasnou mysl, aby se dnes ráno zabýval komplikovanou dohodou. Nebo skutečností, že deset milionů z celkové částky bylo v průběhu let převedeno z prostředků KGB.

„Zahraniční pomoc teroristům? Roztomilé.“

„Nechce si svoje soudy. Nic nevíte. Oni na ty účty taky vložili peníze. Většina vlastně byla jejich.“ Ivanov jim pomohl najít nové zdroje příjmů na černém trhu s komoditami jako drogy, zbraně a pornografie. Drogy a zbraně směřovaly na Blízký východ a do severní Afriky a porno se pašovalo do Saúdské Arábie.

„Jestliže byla většina peněz jejich, jak jsme je mohli kontrolovat?“

Ivanov podrážděně zasupěl, když si uvědomil, že bude muset jít nahoru informovat ředitele. Ten pokoutní obchody toleroval, ale jen do určité míry. Tohle se mu nebude líbit. Spíš pojme podezření, že peníze pro sebe ukradl sám Ivanov, především proto, že nebylo tak těžké si ho při tom představit.

Švec zopakoval otázku a Ivanov odpověděl: „Byla to součást dohody. Oni chtěli pomoc a my jsme chtěli vědět, k čemu ji využijí a taky aby investovali vlastní finance.“ Byla to jen polovina pravdy, ale Ivanov neměl potřebu zacházet v rozhovoru s jedním ze svých zástupců do podrobností.

„Předpokládám, že jejich vklad byl ve výši šestadvaceti milionů.“

„Ano.“ Ivanov se znovu napil. Vodka zvolna promazávala převody v jeho mozku. Sestavoval si v hlavě seznam lidí, s nimiž potřebuje mluvit.

„Kdo o těch účtech věděl a znal přístupové kódy?“

„Oni a my. Každý výběr přes pětadvacet tisíc musely schválit nezávisle obě strany.“

„Takže jeden přístupový kód jste měl by a druhý oni?“

„Ano.“ Švec měl nějak moc otázek.

„Kdo znal obě sady kódů?“

„Nikdo.“ Bolest hlavy se zvolna vracela, avšak tentokrát se přesunula ke krku. Ivanov si začal masírovat svaly a opět si přihnul. „Bylo to mezinárodně zorganizováno tak, aby ani jedna strana nezískala obě sady.“

Švec nad tím chvíli uvažoval a potom řekl: „Někdo musel mít obě. Někdo v bance. Jak jinak by kódy ověřil a převedl peníze?“

Ivanov si přestal mnout krk. Proč ho to nenapadlo dřív? „Dorfman.“

„Kdo?“

„Bankéř.“ Ivanov vyhledal telefonní číslo do Dorfmanovy kanceláře a vymačkal ho tak rychle, jak mu prsty dovolovaly. Během dvou minut hovořil se třemi lidmi a díky neustálému vyhrožování získal odpověď, která nevěstila nic dobrého. Dorfman ráno nepřišel do práce a nemohli se s ním spojit. Ivanov zavěsil a položil hlavu na stůl.

Švec otevřel dveře kanceláře a požádal sekretářku, aby jim přinesla kávu. Vrátil se ke stolu a sebral z něj sklenku vodky. Ivanov se mu v tom pokusil zabránit.

„Tohle nepomůže,“ řekl Švec otcovským hlasem. „Ať se vám to líbí nebo ne, jedeme v tom spolu, a jestli nás budou vyšetřovat kolegové z Federální služby bezpečnosti, potřebujeme, abyste měl čistou hlavu a uvažoval rozumně.“

Ivanov se zachvěl při představě, jak ho gorily z FSB táhnou do sklepa v Lubjance, někdejším obávaném ústředí KGB. Moc dobře věděl, co se tam v podzemních celách odehrává, a raději by se zabil, než by to sám podstoupil.

34

JIŽNÍ NĚMECKO

Cesta ubíhala klidně v tom smyslu, že s velkým mercedesem zamířili na jih a až k německo-švýcarské hranici zastavili jen dvakrát. Osm hodin ujížděli průměrnou rychlostí sto dvacet kilometrů v hodině po hladce se vinoucí dálnici. Kolem některých větších měst museli zvolnit, a když se na jihu blížili k horám, klikatější a stoupající cesta je zpomalila jen nepatrně. Byli rádi, že nenapadl sníh.

Minuli Hannover, Kassel, Frankfurt, Štrasburk a šmouhy dalších měst a Hurley se zabýval informačním pokladem, který získal z bankéřova trezoru. Richards zapnul laptop a s pomocí šifrovacího softwaru odeslal data z Dorfmanových disků přes satelitní telefon. Kennedyová měla ve Washingtonu tým na překládání a filtrování informací. Richards byl s odesíláním hotov, než dojeli do Kasselu. Pak na dvě hodiny usnul. Rapp poslouchal útržky konverzace na zadním sedadle a přemýšlel, co je čeká dál. Hurley jim zásadně nesděloval informace, které nepotřebovali vědět, a podle jeho názoru nepotřebovali vědět skoro nic.

V polovině cesty Hurley Rappovi přikázal, aby zastavil a vyměnil se s Richardsem. Dotankovali benzin, došli si na záchod a Hurley Rappovi a Richardsovi přinesl kávu a občerstvení. Rappovi nevadilo řídit, ale Hurley na příkazu trval. Hodina či dvě odpočinku mohou sehrát klíčovou roli. Člověk nikdy neví, kdy se něco semele. Ale jak bylo jeho zvykem, Hurley se vlastní radou neřídil a horečně pokračoval v práci. Rapp se uvelebil na zadním sedadle a po několika minutách se Hurleyho zeptal: „Co nás čeká dál?“

Hurley se kupodivu zasmál. „Vysvětlím vám to, než přejedeme hranici. Ještě to musím promyslet“

Rapp si všiml, že Hurley je pořádně utahaný, ale nechal si to pro sebe. Během pár minut ho ukolébalo svištění pneumatik po betonu za vysoké rychlosti. Sroloval bundu, zaklínil ji mezi rám dveří a svou hlavu a usnul. Následujících několik hodin se vznášel mezi spánkem a bděním a ostré vyzvánění satelitního telefonu přerušovalo jeho sny o pudlech, nevkusných přehazovačkách a svázaných plnoštíhlých Němkách.

V jednu chvíli ho při usínání napadlo, co si Frau Dorfman počne se psy, když je teď její manžel po smrti. Z nějakého důvodu si vzpomněl na rozšiřující se kaluž krve pod Dorfmanovou hlavou. Kam až se rozlila? Začala v suchém zimním vzduchu vysychat? Kolik krve je vlastně v lidské hlavě? Půl litru? Než otázku množství vyřešil, usnul.

Hurley si neodpočinul. Prohlédl všechny dokumenty, složky, krátké vzkazy i účty. Nejdůležitější informace zaplnily skoro celý poznámkový blok. V pět hodin ráno se zastavili v motelu na kraji Freiburgu a pronajali si dva spojené pokoje, v nichž se před překročením hranice umyli a převlékli do obleků. Hurley nařídil schovat zbraně do tajných přihrádek v kufrech. Kolem šesté jeli dál, vybaveni čerstvou kávou a rohlíky. A Hurley byl připraven objasnit jim další postup. Naneštěstí si jako příměr zvolil špatné vojenské tažení.

„Znáte Shermanův pochod k moři?“

Rapp seděl za volantem. Protože vyrostl v severní Virginii, nepovažoval se za Jižana, ale jako hrdy Virgiňan dobře znal dějiny americké občanské války. Pro Jižana jako Richards, který pocházel z Covingtonu v Georgii, byla pouhá zmínka o Williamu Tecumsehovi Shermanovi důvodem ke rvačce.

„Totální válka,“ pokračoval Hurley. „Přesně jako Sherman. Když náš nepřítel nevyleze a neutká se s námi na bojišti, musíme válku přenést na jeho práh. Potřebujeme ho připravit o schopnost bojovat. Potřebujeme ho donutit k manévrování v otevřeném prostoru, kde ho rozdrtíme.“

Rapp viděl obličeje obou mužů ve zpětném zrcátku. Hurley si nevšímal zhnusení v Richardsově tváři.

„Chcete tím říct,“ opáčil Richards, „že my jsme Sherman?“

„To rozhodně doufám,“ souhlasil Hurley téměř nadšeně. „Vyhrál, ne?“

Rapp to už nevydržel a rozesmál se.

„Co je tady sakra k smíchu?“ zajímal se Hurley.

Když se Rapp ovládl, řekl: „Sedíte vedle výkvětu Georgie. Je to jako rozplývat se nad Andrewem Jacksonem před partou indiánů.“

„Aha,“ uvědomil si Hurley chybu. „Nic ve zlém. Tohle někdy večer probereme u piva. Sherman byl borec.“ Kvůli vyváženosti dodal: „A Lee a Jackson byli geniální stratégové. O tom není sporu.“ Potom změnil taktiku a zeptal se: „Už jsi někdy byl lovit ptáky, viď?“

„Jo.“

„Proč si do pole bereš psa?“

„Aby ptáky vyplašil.“

„Správně,“ přisvědčil Hurley. „Tihle chlapi na sebe posledních deset let moc neupozorňovali, zatímco CIA se soustředila na Střední Ameriku a ustupovala idiotům z Kapitolu. O tom agentovi, kterého před pár měsíci chytli v Bejrútu, jsem vám vyprávěl… no, není to první případ.

V osmdesátých letech jsme prostě změkli a dali jsme těm hajzlům moc prostoru.“ Podíval se na Rappův obličej v zrcátku a pokračoval: „V dubnu třiaosmdesát zaútočili na naše velvyslanectví… šedesát tři mrtvých. Langley ten den přišlo o osm špičkových lidí včetně ředitele pro Blízký východ a šéfa zastoupení.“ Hurley vynechal informaci, že byl tenkrát ve městě a snadno mohl být mezi oběťmi. Nezmínil se ani o tom, že kromě jiných zahynul otec Kennedyové. Nechtěl prozrazovat něco tak osobního. Jednou jim to poví sama, jestli bude chtít. „Naše reakce… poslali jsme tam námořní pěchotu. V říjnu třiaosmdesát to mariňáci a Francouzi schytali při výbuchu dvou bomb v nákladních autech. Dvě stě devadesát devět lidí zemřelo proto, že diplomati přesvědčili velitele, že by to působilo moc agresivně, kdyby rozmístili víc stráží. Připomínám, že nikdo z těch kreténů v tom městě nestrávil ani den. Naše reakce po útoku na kasárna… řekli jsme, že se nestáhneme, shodili jsme pár bomb a stáhli jsme se.“

Hurley polohlasně zaklel. „A oni si začali myslet, že s náma můžou beztrestně zametat. V březnu čtyřiaosmdesát unesli mého starého kamaráda Billa Buckleyho, nového šéfa zastoupení a veterána z Koreje a Vietnamu.“ Chvíli se smutně díval z okna. „Mučili ho skoro rok a půl. Převezli ho do Teheránu. Nahrávali si to, parchanti. Něco jsem viděl.“ Zavrtěl hlavou, jako kdyby se zbavoval špatných myšlenek. „Vysáli z něj informace do poslední kapky a potom je prodávali Rusům a každému, kdo měl zájem. Bill toho věděl hodně. Ty informace způsobily hodně škody. Ani vám nebudu povídat, kolik nocí jsem přemýšlel, jak bych to zvládl já. Pozvali si na něj takzvaného odborníka. Psychologa z Hizballáhu, nějakého Azíze al-Abúba. Toho vycvičili Rusové na Univerzitě přátelství národů. Nad názvy, co ti kreténi vymýšlejí, člověku zůstává rozum stát. Al-Abúb do něj napumpoval drogy a pak ho pomalu krájel. Povídá se, že měl dva pomocníky. Udělali z toho vědecký projekt. Nakonec Billovi selhalo srdce, ale ještě předtím z něj vydolovali některá z našich nejpřísněji střežených tajemství.

Naši spolupracovníci začali jeden po druhém mizet. Lidé na vysokých místech ve vládách po celé oblasti i okolo, a co my na to? Neudělali jsme vůbec nic, což je ještě víc povzbudilo. Ten šílenec Kaddáfí se rozhodl odpálit bombu na diskotéce v Berlíně, takže jsme se rozhodli hodit pár bomb na hlavu taky jemu. Bohužel jsme se nestrefili a potom v červenci osmaosmdesát si jeden kapitán raketového křižníku se systémem Aegis za půl miliardy dolarů hrál v Hormúzském průlivu na kovboje a honil laminátové dělové čluny za deset tisíc dolarů.“ Hurley se odmlčel a zavřel oči, jako kdyby té nešťastné události pořád nemohl uvěřit.

Rapp dokončil za něj. „Sestřelení letu Iran Air 655. Dvě stě devatenáct civilistů.“

„Ano,“ přisvědčil Hurley a uvědomil si, že Rapp bude znát podrobnosti, neboť v témže roce přišel o přítelkyni. „Nejsme na to nijak pyšní. Bez ohledu na to, co kdo říká, tohle byla naše chyba. Místo abychom to uznali a při té příležitosti ukázali obyčejným Íráncům, že proti nim nic nemáme, zapírali jsme. Dokonce jsme to chtěli hodit na ně. Taky nebyli úplně nevinní, ale ten kapitán měl proti dělovým člunům na palubě dva vrtulníky. Síla křižníků se systémem Aegis je v boji na dálku. Nemusíte se přibližovat k nepříteli a pálit na něj zbraněmi z druhé světové války. Když vás někdo vážně ohrožuje, stáhnete se a vypálíte řízenou střelu.“

„A tím se dostáváme k Pan Am 103,“ řekl Rapp.

Hurley přikývl. „Je to sice trochu složitější, ale v podstatě… ano.“

„A jak do toho zapadáme my?“ zeptal se Richards.

„Řekněme prostě, že část lidí ve Washingtonu si uvědomila svou chybu. Terorismus, hlavně ten radikální islamistický, některým lidem nahnal strach, což je dobře. Viděli, co se přihodilo, když jsme přišli o člověka jako Buckley a nehnuli jsme pro něj prstem. Vysíláme tím špatný signál. Teď mají Zobáka a celé to začíná nanovo. Neměl bych vám to říkat, ale kašlu na to… během posledních pár měsíců bylo zabito pět našich zdrojů. Víc než deset dalších jsme museli odvolat. Letíme naslepo. A tím, že nic neděláme, zas jenom posilujeme dojem, že nám kdokoli může udělat cokoli, aniž něco podnikneme.“

„A co ty věci, na kterých jste celou noc pracoval? Jak ty do toho zapadají?“ zajímal se Rapp.

„Předpokládejme na chvíli, že máte na kontě u švýcarské banky pět milionů dolarů. Ty peníze představují roky vydírání, obchodu s drogami a zbraněmi, podvodů a spousty dalších nezákonných činností. Dřeli jste na ty peníze jako mezci. Co byste dělali, kdybyste se jednoho rána vzbudili a zjistili byste, že ten váš účet je prázdný?“

Rapp se zadíval na vinoucí se cestu. „Já bych zuřil.“

„Myslíš, že bys zvedl telefon a dožadoval se vysvětlení?“

„Jasně.“

„To si piš. Teď ti parchanti ještě klidně spí a myslí si, že jejich peníze jsou ve Švýcarsku v bezpečí. Někdy během příštích čtyřiadvaceti hodin zjistí, že jejich špinavé zisky zmizely, sáhnou po telefonu a budou prostě šílet. A až se to stane –“ Hurley ukázal k nebi „– my budeme poslouchat.“

35

CURYCH, ŠVÝCARSKO

Jak jim Hurley slíbil, přejezd hranice byl nezáživný: tři seriózní Anglosasové v pěkném autě mířili z jedné civilizované evropské země do druhé, ještě civilizovanější evropské země. Dál směřovali ke světové bankovní metropoli, slunce stoupalo po obloze a Hurley přidával další podrobnosti týkající se jejich plánu. Po dalších padesáti minutách dorazili na předměstí Curychu. Hurley Rappovi řekl, kde má sjet z dálnice a kde odbočit. O pár minut později dorazili k bráně impozantního sídla.

„Co je to, velvyslanectví?“ zeptal se Rapp.

„Ne,“ odpověděl Hurley s úsměvem. „Bydlí tady jeden můj starý přítel.“

Sotva auto zastavilo, masivní černozlatá brána se začala otevírat. Rapp pomalu najel na štěrkovou cestu. Záhony byly holé a zastřižené jehličnany zabalené do režných pytlů, které je chránily před těžkým vlhkým sněhem, typickým pro toto roční období. V létě tu muselo být nádherně. Sídlo Rappovi připomnělo rezidence velvyslanců na venkově západně od Washingtonu. Hurley mu řekl, ať zajede za dům, kde už byla otevřená jedna ze šesti vrat a čekala na ně prázdná garáž.

Carl Ohlmeyer je očekával v knihovně. Byl vysoký, štíhlý a aristokratický. Na první pohled vypadal spíš jako Brit než jako Němec, ale Rapp okamžitě změnil názor, když uslyšel jeho silný přízvuk. Na sobě měl bezvadný tří dílný oblek. Hurley jim stručně odvyprávěl jeho životopis. Poznali se v Berlíně, když jim bylo něco přes dvacet. Ohlmeyer měl štěstí, že přežil druhou světovou válku, avšak smůlu v tom, že statek jeho rodiny ležel třicet kilometrů východně, a nikoli západně od Berlína. Základní vzdělání mu poskytli jezuité, kteří mu vštípili myšlenku, že Bůh od člověka očekává každodenní zdokonalování. Velký důraz se kladl na Lukáše 12,48: „Každému pak, komuž jest mnoho dáno, mnoho bude od něho požadováno.“ Protože Ohlmeyer byl nadaný matematik, očekávalo se od něj hodně. Když mu bylo šestnáct, po polní cestě, po níž před pouhými několika lety odjely německé tanky, dorazily tanky ruské, ale pochopitelně mířily opačným směrem. A s nimi přišel oblak smrti a zkázy.

O dva roky později nastoupil do prvního ročníku prestižní Humboldtovy univerzity v sovětském sektoru Berlína. Další tři roky mlčky sledoval, jak ruská tajná služba zatýká spolužáky a profesory a posílá je na Sibiř, neboť se odvážili vystoupit proti komunistickým dogmatům. Kdysi vznešená univerzita, kde se vzdělávali státníci jako Bismarck, filozofové jako Hegel a fyzici jako Einstein, se stala prázdnou skořápkou.

Budovy poškozené za války se za celou dobu jeho studia nedočkaly oprav. Na Západě zatím Američané, Britové a Francouzi čile rekonstruovali. Ohlmeyer odhalil podstatu komunismu – skupina tyranů se ve jménu lidu chopila moci a začala utlačovat právě ty, kteří jí pomohli na vrchol. Hurley citoval Ohlmeyerovo smělé motto, že žádná forma vlády, která vyžaduje represe, věznění a popravy těch, kteří s ní nesouhlasí, rozhodně není vládou lidu.

Avšak po válce, v níž zahynulo tolik milionů lidí, nikdo neměl náladu na další boj. A tak Ohlmeyer mlčel a čekal na svou příležitost, a jakmile dokončil studium ekonomie, uprchl do amerického sektoru. O několik let později pracoval v bance a seznámil se s drzým mladým Američanem, který komunisty nenáviděl ještě víc než on. Jmenoval se Stanley Albertus Hurley a jejich přátelství daleko přesahovalo společné pohrdání komunismem.

Když Ohlmeyer spatřil Hurleyho, zapomněl na veškeré formality a vyrazil zpoza stolu. Chytil Hurleyho ruku do obou dlaní a začal příteli německy spílat. Hurley mu oplatil stejnou mincí. Po krátké výměně názorů se Ohlmeyer podíval na další dva muže a anglicky se zeptal: „To jsou ti dva, o kterých jsi mi povídal?“

Hurley přikývl. „Jo, to jsou Mike a Pat.“

„Ano… to určitě.“ Ohlmeyer se usmál a natáhl ruku, přičemž ani na vteřinu neuvěřil, že se doopravdy jmenují Mike a Pat. „Ani neumím vyjádřit, jak rád vás poznávám. Stan mi vyprávěl, že patříte k jeho nejlepším za mnoho let.“ Okamžitě v jejich mladých tvářích zaznamenal úžas. S předstíraným překvapením se obrátil k Hurleymu a zeptal se: „Tohle jsem jim neměl říkat?“

Hurleyho přítelova upovídanost zjevně příliš nepotěšila.

„Musíte mého starého kamaráda omluvit,“ pokračoval Ohlmeyer a položil Hurleymu ruku kolem ramen. „Je pro něj mimořádně obtížné vyjadřovat obdiv a srdečnost. Proto se cítí mnohem líp, když vás mlátí do hlavy.“

Rapp a Richards se rozesmáli. Hurley nikoli.

„Udělejte si pohodlí, prosím. Na stole je káva, čaj, džus a čerstvé rohlíky. Kdybyste chtěli něco jiného, klidně řekněte. Máme teď se Stanem nějakou práci, ale nemělo by to trvat dlouho a pak byste se všichni mohli prospat. Budete tu dneska na večeři… že?“ Ohlmeyer se pro odpověď obrátil k Hurleymu.

„Doufám.“

„Nesmysl. Zůstanete.“

Hurley se nerad k něčemu zavazoval. „Rád bych, ale kdo ví, co všechno se dneska dopoledne může přihodit?“

„To je pravda, takže vám nechám na zítřejší ráno připravit svoje letadlo, kdybyste někam potřebovali. Zůstanete na večeři. Tečka. Potřebujeme toho hodně probrat a kromě toho musím těmhle dvěma mladíkům vyprávět o našich dobrodružstvích.“

„To asi není nejlepší nápad.“

„Nesmysl.“ Ohlmeyer námitku odmítl jako zcela zanedbatelnou. Podíval se na kufřík v Hurleyho ruce. S ďábelským pohledem se zeptal: „Přinesl jsi ty kódy?“

„Ne… Přijel jsem až z Hamburku jenom proto, abych se mohl podívat na tvůj starej ksicht. Samozřejmě, že jsem je přinesl.“

Ohlmeyer se od srdce zasmál a potom se otočil k Rappovi a Richardsovi. „Viděli jste v životě většího mrzouta?“

„Ne,“ odpověděl Rapp bez váhání a Richards prostě zavrtěl hlavou.

Zatímco se Rapp a Richards odebrali na opačný konec dvanact metrů dlouhé knihovny pro jídlo, k Ohlmeyerovi a Hurleymu přistoupili dva muži, které Rapp odhadl na přibližně pětačtyřicet let. Vypadali jako obchodníci. Nejspíš bankéři. Všichni čtyři se shromáždili kolem Ohlmeyerova masivního stolu a stříbrovlasý Němec vydával jasné pokyny ve své mateřštině. Po čtyřiceti minutách oba muži odešli a každý si odnášel několik stran instrukcí.

V devět nula pět přišel očekávaný telefonát, že ze všech sedmnácti účtů byly odčerpány veškeré prostředky, jenže to byl jenom začátek. Počítače pokračovaly v transakcích ještě tři hodiny. Každý účet byl rozdělen na tři nové a ty opět na tři, takže vzniklo celkem 153 účtů. Peníze létaly po celém světě, od Kypru přes Malajsii a Hongkong až po Karibik. Každý převod ukrajoval z celkové částky, neboť banky si účtovaly poplatky, ale to Hurleymu nevadilo. Podstatné bylo zanechat nerozluštitelnou stopu. Vzhledem k různým soudním pravomocím a zákonům na ochranu soukromí by armádě právníků trvalo celý život, než by se houštinou prosekali. Kolem poledne počet účtů klesl na pět a čistý zůstatek činil 38 milionů dolarů.

36

BEJRÚT, LIBANON

Sajjída bolely plíce a stehna, když stoupal po rozpadajících se betonových schodech. Špatný víkend se změnil v katastrofální, přičemž všechno začalo cestou do Moskvy a skončilo tím, že jeho nadřízení v Damašku vydali jeden z nejpitomějších rozkazů, jaké během celé své profesionální kariéry dostal. Protože se zdálo, že by konečně mohlo být uzavřeno příměří, ti zatracení maronité se rozhodli urychlit zabírání půdy. Podle všeho se soustředili na historicky důležitou oblast v centrálním bejrůtském obvodu, známou jako náměstí Mučedníků. Damašek Sajjídovi nařídil, aby vyrazil na náměstí a obsadil ho, a to co nejrychleji. Jako generál, který má za úkol udržet za každou cenu kus země a je mu upřena veškerá podpora, Sajjíd musel nejprve vymyslet, jak to provede.

Patnáct let ve městě ho naučilo, jak je důležité udržovat si zdravý odstup od ostatních frakcí. Pušky a samopaly jsou nebezpečné věci a dospívající chlapci s nimi mohou zacházet velmi nepředvídatelně. Při představě, že obsadí jednu stranu náměstí, zatímco maronité budou držet druhou, mu naskočila husí kůže. Jeden náhodný výstřel, jeden mladý a bláznivý východní katolík, který chce pomstít bratrovu smrt nebo znásilnění sestry, mohl uvrhnout celé město zpátky do války. Rozkaz je ale rozkaz, a třebaže se mu vůbec nezamlouval, nemohl jej přehlížet. Proto Sajjíd poslal Samíra a Alího vybrat vhodnou budovou. A když uvažoval, jak ji naplní dostatkem mužů, aby to maronity odradilo, napadlo ho originální řešení.

Za pár dní z Moskvy přiletí Švec, aby si vyzvedl agenta CIA. Sajjídovi tedy zůstane jen americký obchodník Zachary Austin. Ten určitě nebyl agent, tím si byl Sajjíd jistý. Zbývalo vyřešit otázku, kolik za něj mohou dostat a jak si peníze rozdělí s tím bláznem Abú Radím. Lupič z Fatahu brečel jako děcko kvůli tomu, že se odborníka na telekomunikace musel vzdát. Kdyby ho Sajjíd zapojil do hry, mohli by to ostatní vnímat jako zralé gesto dobré vůle. A třeba by to dokázal zařídit tak, aby krysy z Fatahu obsadily celou západní stranu náměstí.

Včera odpoledne se sešli u čaje. Radí se dostavil s dvanácti muži – což bylo vzhledem k současné úrovni napětí absurdní. Sajjíd nejprve objasnil situaci po přesunu maronitů na náměstí Mučedníků. Doufal, že tento emocionálně významný kus země pohne Radího k akci, a nezmýlil se. Ten člověk byl natolik odhodlaný prokázat svůj zápal pro věc, že skočil po příležitosti převzít západní polovinu náměstí. Aniž žádal výměnou jakékoli ústupky, přislíbil, že do akce nasadí padesát mužů.

Tento počet Sajjída překvapil tak, že málem stáhl svou nabídku na předání Američana. Radí byl horkokrevný hlupák, když se bez jediné protislužby takto zavázal, jenže Sajjíd měl ještě jeden problém. Nemohl držet západní stranu náměstí a zároveň ponechat dva Američany ve sklepě kancelářské budovy na ulici Hamra pod dohledem několika málo mužů. Před nástupem na Generální ředitelství bezpečnosti sloužil tři roky v armádě a pamatoval si, co mu v pěchotní škole říkali o konsolidaci sil. Potrvá to jen pár dní, než si Rusové vyzvednou agenta CIA. Potom už Sajjídovi bude vcelku jedno, co se stane s obchodníkem, pokud ovšem dostane svůj díl výkupného.

Sajjíd se podíval přes stolek v bistru a řekl: „Dokončil jsem výslech toho obchodníka z Texasu.“

„A je to špion?“ zeptal se Radí.

„Ne. Vím jistě, že to je opravdu obchodník.“

„Dobře. Můžu tedy zahájit vyjednávání o jeho propuštění.“

Sajjíd mlčel. Čekal, až mu Radí předloží nabídku – stejnou jako v minulosti.

„Zaručuji vám dvacet procent výkupného.“

Sajjíd byl v pokušení požádat o čtyřicet. Ostatní by ho zřejmě podpořili, jenže on potřeboval Radího pomoc s maronity. „Myslím, že přijatelných by bylo třicet… vzhledem k okolnostem.“ Než Radí stačil vznést nějakou námitku, Sajjíd pokračoval: „Dnes večer ho převezu do nové budovy společně s tím druhým Američanem. Můžete si tam na pár týdnů zřídit velitelství.“ To pro Radího byla pocta, jakou nemohl odmítnout. Ocitne se v první linii boje za navrácení města z křesťanských rukou.

Nakonec bude zapotřebí dům strhnout. Nakláněl se v pětistupňovém úhlu směrem k náměstí a zdálo se, že silný vítr by mohl všech šest pater shodit na ulici, ale byl postavený z odolného betonu a bude třeba jej odstřelit. Ze všech budov kolem náměstí měl zřejmě druhou nejvýhodnější polohu. Maronité bohužel měli ten nejlepší, necelých sto metrů naproti nim.

Radí se už dopustil jedné chyby a Sajjíd ji vyčítal sobě. Samolibý Radí vyrazil ze své chudinské čtvrti poblíž letiště s kolonou deseti vozidel a zařídil, aby venkované oslavovali jeho průvod jako udatné muslimské bojovníky, kteří jedou vyhnat křižáky. Místo aby se dostavili nenápadně, přijeli na náměstí pod žlutou vlajkou Fatahu. Konflikt byl na spadnutí.

Takhle si to Sajjíd nepředstavoval. To poslední, co potřeboval v době, kdy Švec přiletí pro agenta CIA, byl otevřený boj. Zajatci dorazili předešlého večera jen ve dvou autech. Tak to bylo správně. Velice nenápadně. A dalších několik hodin probíhal pomalý přesun mužů a materiálu z ulice Hamra. Vše se odehrávalo bez jediné chybičky, jenže potom přišlo tohle ohromující gesto sebestředné pompéznosti, jímž Radí oznámil celému městu, že obsazuje území, a veškeré snažení bylo rázem vniveč. Ačkoli krátkodobé cíle Damašku tím zřejmě byly splněny, ve městě mohl opět zavládnout chaos.

Když Sajjíd dorazil na střechu, uvědomil si, že by ho mohli zabít. Nakoukl za roh a podíval se přes ulici. Maronitský dům byl o patro vyšší a na jeho střeše napočítal nejméně pět hlav a tři hlavně. Nedávno přišla zpráva, že nepřátelé připravují pytle s pískem a budují barikády v oknech a dveřích v přízemí. Bylo to logické. Sám by nepostupoval jinak a vlastně k tomu již vydal rozkaz. Bylo by pěkné, kdyby dokázali patovou situaci vyřešit bez jediného výstřelu, neboť právě jediný výstřel stačil k tomu, aby celé náměstí vybuchlo salvami olověných projektilů. Už to zažil. Během několika minut strany vypálily doslova tisíce ran. Musí svým mužům připomenout, aby zbraně nosili zajištěné.

Samíra našel v nejvyšším patře na opačné straně budovy. Místo bylo nejlépe chráněno před střelbou z pozic přes ulici. Samír mu podal satelitní telefon, který Sajjíd dostal od Ivanovova zženštilého zástupce před odjezdem z Moskvy. „Haló?“ ozval se, když jej přiložil k uchu.

„Příteli, jak se vede?“

Sajjíd se zamračil. Byl to Ivanov a zněl opile. A to bylo teprve odpoledne. „Dobře,“ odpověděl Sajjíd a rychle vyhlédl za roh. Slunce se odrazilo od čehosi na ulici a on měl hrozný pocit, že to je dalekohled na odstřelovačské pušce.

„Jaká je situace ve vašem krásném městě?“

Sajjíd odtáhl telefon od ucha a skepticky se na něj podíval. S Ivanovem nebylo něco v pořádku. Ten člověk Bejrút nenáviděl. Vzdychl a vrátil přístroj k uchu. „Momentálně mírně napjatá, ale není to nic, co bych nedokázal zvládnout.“

„Co se stalo?“

„Jedna z milicí obsadila další území. Trochu jsme ustrnuli na mrtvém bodě.“

„Taky muslimové?“

„Ne,“ odpověděl Sajjíd podrážděně, neboť věděl, co tím Ivanov myslí. Rád ho v opilosti poučoval o dějinách. Zejména o tom, že muslimové se nejraději zabíjejí mezi sebou a přestávku si udělají pouze v případě, že se rozhodnou zabíjet Židy, hinduisty nebo křesťany. „Maronité.“

„Aha… blízkovýchodní klíšťata. Nesnažíte se je vyhubit už tisíc let?“

„Co chcete?“

„Můj balíček,“ pronesl Ivanov se špatnou artikulací. „Je připravený? Nerozhodl jste se vyjednávat s Peršany, že ne?“

„Naše dohoda platí. Kdy můžu očekávat, že si ho vyzvednete? Předpokládám, že někoho pošlete.“

„Ano… i když přemýšlím o tom, že bych přijel sám.“ Následovala dlouhá pauza a pak: „Navrhl jste mi to… je to tak?“

„Ano,“ řekl Sajjíd, překvapený, že Ivanov vzal jeho neupřímnou nabídku vážně. „Určitě.“

„Dobře. Za tři dny jsem tam. Možná dřív.“

„Výborně,“ zalhal Sajjíd. „Nechám všechno připravit. Teď už musím jít. Musím dohlédnout na něco naléhavého. Prosím, ozvěte se, kdybyste potřeboval ještě něco.“ Sajjíd zmáčkl červené tlačítko a ukončil hovor. Rozhlédl se po zpustošené krajině se zbořenými nebo vybombardovanými domy a uvažoval, jestli je vůbec možné být Ivanovovým hostitelem uprostřed téhle hromady sutin.

Když se vydal ke schodům, stanul tváří v tvář Imádu Mugníjovi, jednomu z vůdců Islámského džihádu. Mugníja, jemuž nebyla vlastní lehkomyslnost, se tvářil, jako kdyby se chystal někoho zabít. „Imáde,“ oslovil ho Sajjíd, „co se stalo?“

Mugníja se ohlédl po schodišti a pokynul dvěma bodyguardům, aby mu dopřáli soukromí. „Kdo to byl?“ zeptal se a sjel pohledem k telefonu. „Slyšel jsem vás mluvit.“

„Ivanov.“

„Co chtěl?“

„Myslím, že urazit mě, ale nenechal jsem se vyprovokovat.“

„Ještě něco?“

„Chtěl sem poslat jednoho svého člověka, aby vyzvedl toho špiona. Teď si to rozmyslel a přijede osobně.“

„Rozmyslel si to… zrovna teď?“

„Ano,“ odpověděl Sajjíd a přemýšlel, kam všechny ty otázky směřují. „Stalo se něco?“

Mugníja se znovu ohlédl a ujistil se, že nikdo neposlouchá. Zastřeným hlasem řekl: „Moje bankovní účty… ve Švýcarsku… jsou prázdné.“

„Jak to myslíte?“

„Prázdné… bez peněz… všechny jsou pryč.“

Sajjíd věděl, že se musela stát nějaká chyba. „To není možné.“

„Zkontroloval jsem je už třikrát. A netýká se to jen dvou účtů Islámského džihádu. Můj osobní účet, díky kterému jsem tohle všechno založil, je taky prázdný.“ V jeho hlase zazněl osten obvinění.

„To prostě není možné. Musela se stát chyba. Volal jste do Hamburku?“

Mugníja přikývl. „Bratranec to zkoušel šestkrát.“

„Mluvil s Dorfmanem?“

Mugníja zavrtěl hlavou. „Herr Dorfman je mrtvý.“

„Mrtvý!“

„V noci ho zabili v jeho vlastním domě.“

Sajjíd cítil, jak se mu roztřásla kolena. Právě on Dorfmana doporučil Mugníjovi a ostatním.

„Jste jediný z nás, kdo toho bankéře znal. Výslovně jste řekl, že nikdy nebudeme litovat, když investujeme svoje peníze s ním.“

Sajjíd pochopil, co přijde dál. Potřebovali někoho obvinit a nejsnadnějším cílem byl on. „Víte jistě, že je mrtvý?“

„Tak jistě, jak to můžu vědět odsud.“

Sajjídovi se nelíbilo, jak se na něj představitel Islámského džihádu dívá. „Přijdeme tomu na kloub. Přísahám, že s tím nemám nic společného. Pojďte se mnou.“ Chtěl odejít ze střechy, než se ho Mugníja rozhodne shodit. „Zajdeme do mé banky tady ve městě. Určitě to je nějaký omyl. Taky mám u něj peníze.“

„Připomeňte mi… jak jsme k Dorfmanovi přišli?“

Sajjíd už sestoupil na první odpočívadlo. Zastavil se a otočil se k Mugníjovi. „Před šesti lety mi ho představil Ivanov.“

„A ten vám zrovna volal a vůbec se o tom nezmínil?“

„Ani slovem.“

„Zatracení Rusové… pořád intrikují.“

37

CURYCH, ŠVÝCARSKO

Rapp a Richards se nadšením příliš strhnout nenechali. Kvůli časovému posunu a nedostatku spánku v posledních dnech uvítali, když jim Ohlmeyer nabídl pokoje. Rappovi zbývaly síly jen na to, aby si svlékl oblek a rozestlal, ale ne na vyčištění zubů či cokoli jiného. Dokonce ani nezatáhl závěsy. Padl do široké postele a okamžitě usnul. Občas se mu to podařilo. Prostě si lehl na břicho, zavřel oči a nevěděl o světě. Jediný problém nastal při probuzení. Když ležel obličejem dolů, teklo mu z nosu a míval napuchlé oči.

Ruce měl zalehnuté pod sebou. Otevřel jedno oko a vzpomněl si na definitivní jin a jang – život a smrt. Napadlo ho, jestli je normální přemýšlet o nich tak často, nebo jestli by měl zajít za Lewisem, až se vrátí do Ameriky. Tedy pokud se tam vrátí. Tato myšlenka mu vyvolala úsměv na rty. Neměl ponětí, proč mu připadá zábavné, že by ho někdo mohl zabít, ale bylo to tak. Zřejmě proto, že ať by tím člověkem byl kdokoli, nemohl mít ponětí, do jakého boje se pouští. Rapp o tom s nikým nemluvil, dokonce ani s Lewisem nebo Kennedyovou, ale byl v téhle práci dobrý a pořád se zlepšoval.

Ve třiadvaceti už smrt důvěrně znal. Nejdřív tu byl otec, pak Mary a před necelým týdnem se podíval člověku do očí a stiskl spoušť. A když z mužovy tváře mizel život, Rapp nic necítil. Určitě ne vinu, lítost nebo nervozitu. Jako by se dostavil jakýsi klid. A včera večer to bizarní vloupání k Herr Dorfmanovi. Když uzavřel dohodu s Kennedyovou, neměl v plánu něco takového. Nejméně tisíckrát snil o tom, že někoho zabije tak, jako zabil Šarífa. O akci u Dorfmana nikdy. Bujná představivost ani jednou nepředpověděla, že uvidí, jak někdo střílí do hlavy muže, který v náručí drží svého výstavního pudla.

Bez varování nebo jakéhokoli skutečně vědomého rozhodnutí vyskočil z postele, zaujal pozici a začal dělat kliky. Vzpomněl si na staré přísloví. Jestliže člověk není zaneprázdněn životem, umírá. Udělal padesát kliků, obrátil se, pokračoval padesáti lehy-sedy a potom usoudil, že se potřebuje pořádně proběhnout. Vytáhl sportovní oblečení. Bylo šestnáct třicet sedm. Jeho běžecké boty byly úplně nové, protože ty poslední vyhodil v Istanbulu do popelnice. Předpokládal, že v takhle velkém domě bude tělocvična. Měl pravdu. Jeden člen personálu ho zřejmě slyšel scházet po schodech, protože na něj čekal ve vstupní hale. Doprovodil Rappa zpátky nahoru a chodbou kolem jeho pokoje do vzdáleného křídla domu. V tělocvičně byla okna do tří stran, běžecký pás, rotoped a veslařský trenažér, stejně jako univerzální posilovači stroj a několik činek.

Rapp se postavil na běžecký pás, navolil horskou trať a stiskl start. Příštích třicet minut rampa stoupala a klesala a on udržoval stálé tempo míle za šest minut. Když mu digitální displej ohlásil, že uběhl pět mil, zmáčkl červené tlačítko stop a seskočil. Byl zadýchaný a z obličeje mu odkapával pot. Dokonce mu ani nezbývaly síly na vyklusání. Předklonil se, opřel se dlaněmi o kolena a na chvíli měl pocit, že bude zvracet. Vtom vešla do tělocvičny ona. Rapp se narovnal, tvář pokroucenou, a snažil se dýchat zhluboka.

„Tady jste,“ řekla skoro dokonalou angličtinou. „Hledala jsem vás všude.“

Rapp stěží skrýval překvapení. Stála před ním zřejmě ta nejatraktivnější žena, jakou kdy spatřil, a navíc ho hledala. Stále zadýchaný se pokusil promluvit, ale nechal toho. Vrátila se nevolnost a on se rozhodl raději rychle otevřít okno, než se před tou kráskou opravdu pozvrací. Zvedl jeden prst a požádal: „Omluvte mě.“

Pootevřel jedno okno a nasál čerstvý chladný vzduch. Po několika nadechnutích začala nevolnost ustupovat. „Promiňte,“ řekl a otočil se zpátky k ní. „Jsem trochu z formy.“

Světlovlasá krasavice si opřela ruku v bok a přejela ho zkoumavým pohledem. „Nevidím na vaší formě nic špatného.“

Rapp se nervózně zasmál, a protože ho nenapadala žádná odpověď, blábolil: „Vy vypadáte báječně… tedy nevypadáte na to, že byste potřebovala cvičit… takhle jsem to myslel.“ Tohle mu vyšlo z úst. V duchu sám sebe okřikl: Ty jsi idiot.

„Děkuji.“ Předvedla mu dokonalé bílé zuby.

V tu chvíli si Rapp všiml dolíčku v její bradě. Její celkové vzezření ho vykolejilo natolik, že si teprve teď začal všímat jednotlivých rysů: modré oči, platinově blonďaté vlasy stažené do ohonu, nápadné lícní kosti, úplná severská bohyně. Nejsou tihle lidé všichni nějak příbuzní? Drobný zdvižený nos. Jeho pozornost však kdovíproč upoutal právě dolíček na bradě.

„Dědeček mi řekl, ať vás najdu.“

Tak u něho to viděl. Herr Ohlmeyer měl stejný důlek nebo jamku nebo jak se tomu říká. U ní to z nějakého důvodu vypadalo mnohem líp. Rapp se usmál a natáhl ruku. „Já jsem Mitch… tedy Mike.“ Vzpamatuj se, napomenul ho mozek.

„Greta. Ráda vás poznávám.“

Ten úsměv mu trochu podlamoval kolena. Samozřejmě, pomyslel si Rapp. Myslí mu prolétl obraz Grety s vlasy zapletenými do copů a oblečené do kožených kalhot a bílé blůzy s velkým výstřihem, jak nese dva džbány piva. Co to se mnou sakra je? Všiml si, že poněkud napjala svaly ve tváři, a uvědomil si, že jí pořád svírá ruku. „Ach, promiňte,“ řekl, když ruku pouštěl. Vyrazil k polici s ručníky a jeden si vzal. Místo aby jí ho podal, začal jí otírat dlaň. „Moc se omlouvám.“

Nervózně se zasmála a ručník od něj převzala. „Mám vám od dědečka vyřídit, že drinky se podávají přesně v šest v knihovně. Sako a kravata nutné. Jeho pravidla, ne moje.“

„Fajn,“ řekl Rapp a potom se z jakési iracionální potřeby udržovat konverzaci v chodu zeptal: „Co si vezmete vy?“

Pokrčila nos a odpověděla: „Jste zábavný.“

A byla pryč. Rapp se v užaslém tichu díval, jak odchází. Netušil, jak je to možné, ale zezadu vypadala úplně stejně skvěle. Džíny měla zastrčené do hnědých kožených jezdeckých bot. Když se dveře s cvaknutím zavřely, Rapp se probral z transu. Dvakrát se udeřil do hlavy. „Kolik ti je, ty pitomče, patnáct?“

Pokusil se dokončit cvičení, ale myšlenkami byl někde jinde, a tak se vrátil do pokoje, dal si studenou sprchu a myslel na Gretu. Románky, vztahy a podobně, nad těmihle věcmi moc neuvažoval od chvíle, kdy ztratil Mary. Měl několik poměrů, ale všechno to bylo čistě fyzické. Všechny ho chtěly napravit. V tom byl problém. Věděly, kdo je a že přišel o svou středoškolskou lásku při útoku, který tak zasáhl celé Syrakusy. Protože byl kapitánem lakrosového mužstva pro celostátní mistrovství a studoval na škole, která po sportu šílela, měl prakticky zaručené, že na jeho klíně skončí jistý počet žen. Bohužel nakonec chtěly mluvit o jeho pocitech a o tom, jak se vyrovnává se ztrátou a zármutkem. Nic ho nemohlo víc odrazovat. Do jeho pocitů a osobního utrpení nikomu nic nebylo.

Uplynuly už skoro čtyři roky. Možná to sehrálo svou roli. Čas skutečně zhojí každou ránu. Nebo to souviselo se Šarífem a Dorfmanem. Třeba mu se snášením bolesti pomohlo, když shodil jejich těla do bezedné jámy kdesi vzadu v hlavě. Nebo byla Greta prostě tak nádherná, že ho na okamžik přiměla zapomenout na minulost. Ne, tímhle to nebude. Určitě ne jenom tím. V posledních letech potkal mnoho krásných žen a se žádnou z nich neměl pocit, jako by do něj udeřil blesk.

Rapp si před zrcadlem vázal kravatu a dospěl k závěru, že otázku nechá otevřenou. Byla to záhada. Nevyřešený problém, přičemž platily všechny odpovědi nebo aspoň některé z nich. A záleželo na tom vůbec? Cítil něco, co nepocítil celé roky a možná už nikdy nepocítí. Jiskra zamilovanosti nebo láska na první pohled, neměl ponětí. Tomu druhému nedokázal uvěřit. Nejspíš to byl obyčejný chtíč. Dva mladí, přitažliví lidé, s feromony pracujícími na plné obrátky. Je šance, že to ještě někdy zažije? Vzpomněl si na to, jak se tvářila, když ho přejížděla pohledem.

Podíval se na svůj obraz a zeptal: „Není to jedno? Ráno odjíždím. Čeká nás safari.“ Snadno zvládl windsorský uzel a rozhodl se, že si večer užije. Zapomene na včerejšek a zítřek, na hoře a povinnosti, a pokusí se žít jeden večer jako normální člověk.

38

MOSKVA, RUSKO

Ivanov položil sluchátko a natáhl se pro sklenici vodky. Zmizela mu z dosahu chvilku před tím, než se jí dotkl. Prsty se sevřely naprázdno. Několikrát zamrkal a potom zvedl oči a zjistil, že sklenici drží Švec. Ivanov se zmohl na jediné slovo: „Moje.“

Švec mu chtěl říct, že když je opilý, mluví jako batole, ale teď by to nemělo smysl. „Co říkal?“

„Nic neví.“

„Jste si jistý?“ Švec měl raději poslouchat na druhé lince. Jeho šéf byl v tomto stavu značně nespolehlivý.

„Co se vám nezdá?“ Ivanov se odstrčil od stolu a opřel se ve svém vysokém koženém křesle. „Ten chlap je Arabáč. Nemá mozek na to, aby nás obral o peníze.“

Švec by svému alkoholickému šéfovi nejradši vpálil, že Sajjíd je chytřejší než on, jenže ho už viděl lidi za podobnou drzost zastřelit. „Neměl bych jet do Hamburku?“

„Ne. Potřebuju vás tady. Pošlete Pavla.“

To je vážně idiot, pomyslel si Švec. Pavel Sokol se vyznal v číslech a účetních výkazech, ale pokud šlo o cokoli z obyčejného života, byl prakticky retardovaný. Posílat ho do Hamburku nemělo žádný smysl. „Potřebujeme odpovědi a já se obávám, že když tady budeme sedět, žádné nezískáme. Když někam vyšleme Pavla, bude z toho ještě větší zmatek. A protože mi nedovolíte mluvit o tom s někým jiným než s vámi nebo s Pavlem, něco zjistit bude hodně těžké.“

„Ale já vás potřebuju tady.“

„Za pár dní už žádné tady nebude,“ prohlásil rozhodně Švec. „Jakmile se rozšíří zpráva, že ty peníze chybějí, začne zvonit telefon a dřív nebo později se to dozvědí nahoře, případně se to rozkřikne po celém městě, a až se to stane, seberou vás.“

„Nás! Chtěl jste říct nás!“ napůl vykřikl Ivanov. „Jedeme v tom přece spolu.“

„Věřte mi, že neuplyne ani minuta, abych si na to nevzpomněl.“

„A choval jsem se k vám slušně“

„Ano, choval,“ přisvědčil Švec vlažně.

„A budu se o vás starat dál. Jenom potřebujeme pár odpovědí.“

„Potřebujeme peníze,“ opáčil Švec ve snaze nasměrovat Ivanova k podstatě problému. „Odpovědi nás můžou přivést k těm penězům, jenže žádné odpovědi nezískáme, dokud budeme dřepět tady v Moskvě.“

„Přestaňte mluvit v hádankách.“

„Nechte mě odjet do Hamburku a uvidíme, jestli něco zjistím. Odletím tam na noc, a když všechno půjde hladce, prvním ranním letem se vrátím.“

„A co mám dělat já?“

Švecovo řešení bylo najednou úplně jasné. „Vyrazte ven a opijte se. Objednejte si nějaké ženské a běžte do hotelu Balčug.“

Ivanov se zamračil. Neměl náladu na společenský život.

„Musíte udržovat zdání. Víte, jak to v tomhle městě chodí. Jestli se začne povídat, že máte potíže, a lidi vás neuvidí na veřejnosti, začnou těm fámám věřit.“ Švec byl ochoten říct skoro cokoli, jen aby ho přesvědčil. Když budou sedět v kanceláři, nikam se nedostanou. Tento panický strach už u šéfa zažil. Obvykle to trvalo jenom den či dva. Sklon k lítostivosti byl u něj normální, ale přívaly zoufalství a obviňování ho nakonec jaksi přiměly k soustředění, takže připomínal medvěda připraveného k útoku. A když k tomu došlo, Švec si musel dát dobrý pozor, aby si toho všiml, jinak by mohl skončit jako oběť.

„Pošlete pro Alexeje a Ivana,“ navrhl. „Ti se o vás postarají.“

Ano, pomyslel si Ivanov. Můj Luca Brasi krát dvě. Nikdo se mě neodváží napadnout, když je budu mít u sebe. Ivanov se hned cítil o něco líp, sotva si vzpomněl na dva věrné vojáky, a mizernou náladu by mu mohlo vyléčit lidské teplo. A potřeboval se napít. „Dobře,“ svolil, „ale zavoláte mi, hned jak se něco dozvíte.“

Švec zaváhal. Dnes toho už po telefonu namluvili hodně a v nové éře elektronického sledování si člověk nikdy nemohl být jistý, kdo ho poslouchá. „Slibuji,“ zalhal a zamířil ke dveřím. „A nezapomeňte… dneska večer se chovejte, jako kdyby se nic nestalo.“

39

CURYCH, ŠVÝCARSKO

Rapp vešel do pracovny pár minut před šestou a našel tam samotného Hurleyho, který stál s telefonem v levé ruce a drinkem v pravé u prosklených dveří a díval se do dálky na hory se sněhovými čepičkami. Hurley se s telefonem u ucha krátce ohlédl přes rameno, kdo přišel, a pak pokračoval v hovoru. Rapp přešel místnost s dřevěnou podlahou a zastavil se na velkém perském koberci. Knihovna měla dvě úrovně. V patře se řady knih táhly kolem všech čtyř stěn a přístup k nim zajišťoval ochoz. Na knihách nebylo ani smítko prachu.

Otevřely se velké, dřevem vykládané dveře nalevo od Rappa. Objevil se Herr Ohlmeyer se srdečným úsměvem na rtech. Zvedl dlouhý prst a mlčky Rappovi pokynul, aby se k němu připojil. Rapp se podíval na Hurleyho, jestli s ním něco nechce probrat, ale ten pořád telefonoval, a tak Rapp následoval Ohlmeyera do mnohem menší pracovny bez oken.

V místnosti vládla docela jiná atmosféra. Poněkud klidnější. Když Ohlmeyer zavřel dveře, cvaknutí západky znělo jaksi konečně a potom se rozhostilo téměř dokonalé ticho. Jen procesor počítače tiše hučel. Rapp uslyšel vlastní dech a uvědomil si, že místnost je zvukotěsná. Podlaha byla o několik centimetrů zvýšená a obložené stěny pokrývala tkanina. Za pracovním stolem se třemi monitory byl panel bezpečnostních obrazovek o velikosti metr krát půldruhého metru. Před pracovním stolem byl zhruba metrový konferenční stolek. Obklopovaly jej čtyři obyčejné dřevěné židle. Místnost se natolik lišila ode všech ostatních v domě, že to Rappovi neuniklo.

Ohlmeyer zaznamenal zájem mladšího muže a řekl: „V mém oboru člověk musí podniknout jistá bezpečnostní opatření.“ Odtáhl jednu židli, pokynul Rappovi, ať se posadí, a z pracovního stolu vylovil desky. Položil je na konferenční stolek a pokračoval: „Obdivuji vaši práci. Život, který jste si zvolil, není jednoduchý.“

Rapp vyhýbavě přikývl, avšak neodpověděl.

„Už jste něčeho zalitoval?“

Rapp bez váhání odvětil: „Ne.“

„Nemáte problémy se spaním… nepronásledují vás pochybnosti?“

„Nikdy jsem toho moc nenaspal.“

Ohlmeyer se usmál a poškrábal se na dolíku v bradě. „To lidé vašeho typu málokdy.“

„Mého typu?“

„Ano. Lovci. Máte to v genetickém kódu. Skoro všichni to mají, latentně usazené po tisíce let. Většině to není k ničemu. Věnují se nějakému sedavému zaměstnání, které není náročné tělesně ani duševně. Pochopitelně nemají vaše schopnosti a zápal.“

Rapp usoudil, že na těch slovech něco bude; zatím o tom jen moc nepřemýšlel.

„Mám tady dokumenty,“ řekl Ohlmeyer a poklepal na desky. „Stan o nich ví, ale nechce znát podrobnosti.“

„Podrobnosti?“ zeptal se Rapp a zauvažoval, co dalšího Hurley chystá.

„Rozhodl jste se pro velice nebezpečnou práci. Jste jako malá loďka v přístavu plném supertankerů. Supertankery do sebe občas narážejí, což jim příliš nevadí, ale vás by to mohlo stát život.“ Tleskl rukama, čímž naznačil zničení Rappovy lodičky. „Ve svém oboru potřebujete zvláštní pojistku, a víte proč?“

Rapp mohl hádat, ale pochopil, že výklad je na Ohlmeyerovi. „Ne tak docela.“

„Protože těm supertankerům na vás vlastně nezáleží. Vaše neštěstí je možná dojme, ale jenom na chvíli. Tanker, kapitánovo ego, to všechno má před vámi přednost. Představte si stát jako loď, jestli chcete. Jste mladý, a když budete mít štěstí, čeká vás čtyřicetiletá kariéra. Během téhle doby se budou střídat vaši šéfové a politické větry změní směr víckrát, než dokážete spočítat, takže vás dřív nebo později někdo uvnitř vaší vlastní vlády začne považovat za problém. Státní loď nesnese, když ji někdo přivede do rozpaků, a tak občas potopí nějaké malé plavidlo… je to zkrátka cena, kterou jsou ochotni zaplatit.“

Rapp z toho měl velmi špatný pocit. Obrátil oči k deskám a zeptal se: „O co jde?“

„Tohle je vaše pojistka.“ Ohlmeyer desky otevřel a ukázalo se, že k první složce dokumentů je svorkou přichycen švýcarský cestovní pas. „Stan mi řekl, že dokonale ovládáte francouzštinu.“

Rapp přikývl.

„A italštinu, němčinu a arabštinu?“

„Moje italština je dobrá, němčina slabá a arabština celkem slušná.“

Ohlmeyer přikývl. Odpovídalo to informacím od Hurleyho. „Připravil jsem pro vás tři různé alternativy. Švýcarskou, – „ vyjmul z desek první svazek dokumentů a pak ještě dva „– francouzskou a italskou. Musíte se naučit zpaměti všechno, co je v těchhle papírech, a ještě důležitější je, abyste v nejbližších týdnech zajel do Paříže a do Milána.“

„Proč?“

„V obou městech vlastníte bezpečnostní schránky a navíc jednu v Curychu, ale o tu se vám postarám já. Do bezpečnostních schránek uložíte jisté věci. Ty věci vám pomohou přežít, pokud byste musel odejít do ilegality, jak se tomu říká.“

Rapp se zamračil. „Ví o tom Stan?“

„Byl to jeho nápad. Můj taky, a totéž jsme před lety udělali pro něj.“ Přisunul Rappovi list papíru se třemi jmény. První dvě byla francouzská a třetí italské. „Prosím, zkuste se několikrát podepsat každým z těchhle jmen, než vám dám k vyplnění podpisové vzory.“

Rapp sáhl po peru a začal nacvičovat jméno Paul Girard. „Proč to nezařizuje Stan?“

„Nechce znát detaily.“

„Proč?“

„Protože každý člověk ve vaší profesi potřebuje mít pár tajemství.“

„Dokonce i před šéfem a vládou?“

„Hlavně před šéfem a vládou.“

Rapp přemýšlel, jak si dokáže všechna ta krycí jména zapamatovat. Hurley mu již dal dvě, a teď tu byla další tři. Párkrát procvičil zbývající podpisy a potom podepsal karty.

„V každé schránce,“ pokračoval Ohlmeyer, „bude dvacet tisíc dolarů v hotovosti, různé dokumenty, například rodné listy, pro případ, že byste ztratil pas, a odpovídající kreditní karty a řidičský průkaz. Jak jsem řekl, budete chtít do schránek přidat další věci, ale o tom byste měl promluvit se Stanem. Kromě toho existuje tady ve Švýcarsku účet vedený pod číslem, který budu spravovat já.“

„Účet vedený pod číslem,“ zopakoval Rapp, přičemž sotva dokázal skrýt překvapení.

„Ano, byl to další Stanův požadavek. Rozhodl, že uvolnění prostředků bude na mém uvážení.“

Rapp se skoro zeptal, kolik peněz je na účtu, ale místo toho řekl: „Můžu vám položit osobní otázku?“

Ohlmeyer s úsměvem přikývl, jako kdyby otázku znal dopředu.

„Proč to děláte… proč nám pomáháte?“

„Tohle probereme dnes u večeře, ale krátká verze zní, že věřím ve svobodu.“

„Ve svobodu,“ zopakoval Rapp a chvíli nad tím slovem přemýšlel. „To je poměrně neurčitý výraz.“

„Ani ne, ale jestli vám to pomůže chápat moje pohnutky, musíme si uvědomit, že jsem vyrostl ve východním Německu. Poznal jsem, jací Sověti doopravdy jsou.“

Rapp si vybavil černobílé záběry zvěrstev z dokumentárního filmu Svět ve válce, který viděl jako chlapec. „Takže nenávidíte Rusy.“

Ohlmeyer se krátce zasmál a odpověděl: „Řekněme prostě, že věřím na kladné a záporné hrdiny.“

40

HAMBURK, NĚMECKO

Brzy odpoledne se dozvěděli, že Dorfman je po smrti. Tato zpráva u Ivanova vedla k záchvatu vzteku. Zuřil dobrých pět minut a vykřikoval, že tomu člověku nikdy nevěřil, což Švece vedlo k nevyslovené otázce, proč byl takový blázen, že člověka, kterému nevěřil, nechal nakládat s tak obrovskou částkou. Poté Ivanov, jenž byl z povolání i založením paranoidní, vymyslel nejméně deset konspiračních teorií během deseti minut. Byl přesvědčen, že se Dorfman opil a vyzradil tajemství někomu nepatřičnému. Tento člověk se pak rozhodl Dorfmana zlikvidovat a nechat si peníze pro sebe. Ale vzhledem k předpokládaným bezpečnostním opatřením museli být zločinci odborně na výši.

Ivanov musel projít dlouhý seznam nepřátel. Patřil k nim třeba kubánský generál, kterého podvedl při výměnném obchodu s informacemi před pěti lety. Švec nechápal, co by s tím tento člověk mohl mít společného, ale protože o seznam podezřelých sám požádal, musel poslouchat, jak se z Ivanovova vodkou nasáklého mozku uvolňují jednotlivé postřehy. Pak tu byl německý průmyslník, kterého oškubal před rokem, španělský magnát, jenž dopadl stejně, a spousta Židů a bolševiků, kteří po něm šli už řadu let. Ani jedna možnost nezněla pravděpodobně, avšak nic se nedalo vyloučit.

Švec vstřebal informace a nastoupil do letadla Lufthansy do Hamburku. Než odjel, zavolal jejich člověku na konzulátě a řekl mu, ať využije svých kontaktů s místní policií a obstará kopii zprávy z místa činu. Když Švec v sedmnáct třicet šest přistál, Petrov Sergejevič na něj už čekal se zprávou v ruce. Švec se s Petrovem krátce viděl před několika lety. Po výměně zdvořilostí mu řekl, ať ho zaveze do banky. Usadil se na sedadlo spolujezdce a četl zprávu. Herr Dorfmana někdo jednou bodl do stehna a jednou střelil do hlavy. Jeho manželku našli zamčenou ve sklepě, svázanou a s roubíkem v ústech. Vypověděla, že přibližně v deset večer vpadli do domu dva muži v maskách. Neslyšela je mluvit a nemohla policii poskytnout jiný popis, než že oba byli zhruba stejně vysocí.

Psům se kupodivu nic nestalo. Jeden byl zamčený ve sklepě s paní Dorfmanovou a druhého našli, jak obchází po přízemí. Prošel kaluží pánovy krve a nadělal stopy po celém domě. Nebyly nalezeny žádné známky násilného vloupání a nikdo ze sousedů nic neviděl. To prakticky vylučovalo znepřátelené moskevské frakce, ačkoli kdyby jim radil Švec, pro svržení Ivanova by jim doporučil právě takový postup. Ať to provedl kdokoli, počínal si velice profesionálně.

Švec dočetl zprávu, zavřel ji a dospěl k závěru, že je téměř k ničemu. Dorfman mohl někomu říct o penězích a ten někdo si pak usmyslel, že je ukradne. Šestadvacet milionů dolarů může některým lidem zamotat hlavu. Kdysi to napadlo i Švece. Při svých schopnostech by to dokázal. Všechno by bylo daleko jednodušší, kdyby peníze ukradl sám Dorfman a pokusil se zmizet. Vystopovali by ho. Vždycky to tak dopadlo. Ti blázni obvykle prchli do nějakého přímořského letoviska a naivně doufali, že se ztratí mezi místními a turisty.

K bance dojeli krátce po půl sedmé a Švec přemýšlel, zda má vzít Sergejeviče s sebou. Nakonec to zamítl. Zatím nepotřeboval nikoho na hrubou práci nebo v to alespoň doufal, a navíc čím míň lidí se dozví o Ivanovově kritické situaci, tím líp. Byla to typická banka. Vysoká budova, skleněná a impozantní, aby vzbuzovala dojem stability a bezpečí. Tohle byla jedna z věcí, které Švec předpokládal.

Ve vstupní hale se ho pokusil zastavit ozbrojený strážný, avšak Švec ho ujistil, že nepřišel kvůli žádné finanční transakci. Chtělo se mu dodat, že samozřejmě pokud sám hlídač nemůže vrátit šestadvacet milionů dolarů, které byly ukradeny Švecovu zaměstnavateli a jeho společníkům, ale byl si poměrně jistý, že hlídač něčeho takového schopen není, a tak raději požádal o schůzku se šéfem ochranky.

Když muž zaváhal, Švec řekl: „Pochopitelně to souvisí se smrtí Herr Dorfmana.“

To výrazně změnilo situaci a za necelou minutu už Švec s doprovodem putoval do nejvyššího patra, kde čekal další, mnohem starší strážný. Měl stejnou bílou košili s černými nárameníky a černé kalhoty. Švec zamával svými papíry z SVR a zdůraznil mimořádnou důležitost utajení. Potom se dozvěděl, že prezident banky je velmi zaneprázdněn.

„Určitě jedná s představenstvem.“ Mužův rozpačitý pohled mu poskytl odpověď, kterou potřeboval. „Nehodlám čekat ani dvě minuty. Hned za ním běžte a vyřiďte mu, že se to týká Herr Dorfmana. Jistí velice vlivní lidé v Rusku požadují okamžité odpovědi.“

Švec ho poslal vyřídit vzkaz. O minutu později se strážný vracel chodbou s dobře oblečeným mužem, který vypadal dosti ustaraně. Strážný neohrabaně postával opodál, zatímco prezident banky řekl: „Jsem Herr Koenig. Co pro vás můžu udělat?“

„Jmenuji se Nikolaj Švec. Pracuji pro ruskou vládu.“ Znovu zablýskal pozlaceným odznakem, kývl ke strážnému a zeptal se: „Nemůžeme si tu někde promluvit v soukromí?“

„Jistě,“ přisvědčil bankéř a ochotně pokyvoval hlavou. „Pojďte za mnou, prosím.“

Švec byl zklamán, když vešli do prosklené konferenční místnosti, a ne do ředitelovy kanceláře. Z anonymního prostoru se nedalo nic vyčíst. Nikde žádné rodinné fotografie. Ani náznak osobní informace. Bude muset požádat Sergejeviče, aby na toho člověka něco zjistil.

Koenig zůstal stát a očividně by se nejraději vrátil za představenstvem. „O čem chcete hovořit?“

„Slyšel jsem,“ začal Švec, „že Herr Dorfmana včera večer postihla velice nešťastná událost.“

Ředitel si nervózně odkašlal. „Policie mi doporučila, abych o záležitostech kolem vraždy Herr Dorfmana s nikým nemluvil.“

„Mám policii informovat o tom, že ráno zmizelo šestadvacet milionů dolarů z peněz matičky Rusi, nebo bych s tím oznámením měl zajít rovnou za novináři?“ Švec si dobře uvědomoval, že lže, avšak těžko mohl prozradit, že peníze patřily různým teroristickým skupinám a že se šéf SVR bojí Odboru S.

Z obličeje pobledlého bankéře se vytratilo ještě víc barvy. Zachytil se opěradla nedaleké židle a jeho rty němě zopakovaly částku.

„Osobně bych za policií ani za novináři raději nechodil, ale je to na vás, Herr Koenig.“

„Co byste rád věděl?“

„Kolik peněz zmizelo?“

„Včetně vašich šestadvaceti milionů… sedmačtyřicet milionů. Žádné z těch peněz však nebyly přímo v naší bance,“ dodal Koenig na svou obranu. „Vlastně se teprve pokoušíme zjistit, čemu se Hans celá ta léta věnoval.“

„Co myslíte tím, že peníze nebyly ve vaší bance?“

„Veškeré vklady byly ve švýcarských bankách nebo na zahraničních účtech v Karibiku nebo na Dálném východě.“

„Ale Herr Dorfman ty účty oficiálně spravoval jako viceprezident této banky.“

Koenig varovně zvedl prst. „Tím si nejsme jisti. Zatím jsme o těch účtech neobjevili žádné oficiální záznamy v našem systému.“

Švec nevěděl, jestli tomu muži může věřit. „Ještě před minutou jste si mysleli, že vaše ztráta je zhruba dvacet milionů. Teď se víc než zdvojnásobila. Co vás vede k domněnce, že se do zítřka zase nezdvojnásobí?“

„Nesouhlasím s vaším označením vaše ztráta. Pokud je nám známo, Herr Dorfman rozhodně nejednal jako úředník této banky, když ty účty spravoval.“

„Herr Koenig,“ řekl Švec s neveselým smíchem, „oba víme, že tahle argumentace neobstojí. Vklady možná nebyly ve vašem trezoru, ale úředník této banky se každý den staral o nejméně sedmačtyřicet milionů a dost možná ještě o víc. Vaše banka vydělávala na poplatcích…“

„Ale –“

„Prosím, nechte mě domluvit, Herr Koenig. Nepřišel jsem vás obviňovat. Přišel jsem dopadnout toho, kdo ty peníze má, a vrátit je jejich právoplatným majitelům.“

Nejspíš poprvé od dopoledne se do Koenigova obličeje vrátila trocha barvy. „Jako vždycky v těchto situacích… probíhá finanční forenzní vyšetřování.“

„Jak dlouho potrvá?“

„Může si nějakou dobu vyžádat.“

„Prosím, buďte upřímný. Zítra ráno se vracím do Moskvy a lidé, pro které pracuji… nejsou právě příjemní. Nikdy by se s vámi takhle nebavili. Spíš by vás přivázali k židli a něco by vám připevnili k varlatům, takže vám radím, abyste mi řekl, co víte.“ Přešel do přátelského tónu a dodal: „Pak budu moci odletět zpátky a říct jim, že jste rozumný člověk. Někdo, komu můžeme důvěřovat.“

Koenig zápasil s tím, co se chystal vyslovit, a potom vyhrkl: „Obávám se, že ty peníze nenajdeme.“

„Proč?“

Bankéř rozhodil rukama. „Rozletěly se ve větru. Nikdy jsem nic takového nezažil. První kolo převodů bylo provedeno prostřednictvím faxových zpráv ve třech vlnách. Příkazy přicházely z celého světa.“

„Odkud?“

„Hongkong, San Francisco, New York, Londýn, Berlín, Paříž, Istanbul, Moskva, Nové Dillí…“

„Moskva?“

„Ano.“

„Rád bych ty faxy viděl.“

Bankéř zavrtěl hlavou.

Švec vzdychl. „No tak… proč to musí jít po zlém? Herr Koenig, já vím, kde ty účty byly. U vaší pobočky v Ženevě. Nejste tak nevinní, jak se mi snažíte namluvit. Ukažte mi ty faxy, a když ne, pár lidí vás navštíví uprostřed noci a provedou s vámi totéž, co se přihodilo Herr Dorfmanovi.“

Koening nasucho polkl. „Myslím, že mohu udělat výjimku.“

„Výborně. Proč tvrdíte, že ty peníze nenajdete?“

„Právník mi oznámil, že ani jedna z těch bank, přes které dnes peníze šly, nevyhověla naší žádosti o poskytnutí informací.“

„Určitě existuje nějaký způsob.“

„Vyžádalo by si to léta soudních sporů, a dokonce i tak bychom měli štěstí, kdybychom dokázali vystopovat aspoň zlomek financí.“

„V tom případě asi musíte postupovat razantněji.“ Švecovi připadalo, že jeho slova měla opačný účinek, než bylo zamýšleno.

Koenig ztuhl. „Měl bych vás upozornit, že část představenstva se domnívá, že to jsou špinavé peníze.“

„Špinavé peníze?“ zeptal se Švec, jako kdyby podezření považoval za urážku.

„Proslýchá se, že Herr Dorfman býval před pádem berlínské zdi agentem východoněmecké Stasi.“

„Fámy jsou nepříjemná věc.“

„A také se proslýchá, že rovněž pracoval pro vaši GRU. Že jistým lidem pomáhal prát peníze.“

Švec se ušklíbl. Dorfman byl ve skutečnosti agentem KGB, nikoli GRU. „Kde jste to slyšel?“

„Od lidí, kteří takové věci vědí,“ odvětil Koenig vyhýbavě. „Chcete si s nimi promluvit?“

Švec měl náhle pocit, že ztrácí převahu. Potřeboval říct něco, co Koeniga vyvede z rovnováhy. „Vraťme se na chvíli k těm bankovním zákonům. Předpokládám, že stejné zákony mohou být využity k zamaskování obrovské neschopnosti vaší ženevské pobočky… nebo spíš toho, že kolegové z banky Herr Dorfmanovi pomohli k milionům dolarů, které mu nepatřily. Neříká se, že na většině bankovních krádeží se podílejí zaměstnanci?“

„Tohle je čirá, ničím nepodložená spekulace.“

„Stejně jako vaše fámy o tom, že Herr Dorfman byl agentem GRU.“ Šachmat.

Koenig se chvíli ošíval a potom nabídl: „Byl byste ochoten pohovořit s lidmi, kteří odpřisáhli, že Herr Dorfman byl špion?“

„Rozhodně,“ odpověděl Švec, třebaže nic takového neměl v úmyslu, „ale nejdřív bych se rád podíval na ty faxy. Hlavně na ten, který přišel z Moskvy.“

Koenig na něj chvíli obezřetně hleděl a pak řekl: „Nechám vám připravit jejich kopie. Dejte mi minutku.“ Než vyšel z místnosti, zamračeně se ohlédl přes rameno.

Švec během čekání přecházel sem a tam. Začínalo to vypadat na pořádnou šlamastyku. Jakmile se těmhle zlodějům v oblecích potvrdí, že Dorfman pracoval pro KGB, nebudou chtít vrátit ani jediný dolar. Němci nenáviděli Rusy skoro stejně jako Rusové Němce. Po pár minutách se Koenig vrátil. Tentokrát měl s sebou dva další muže a Švec pochopil, že hra je u konce. Koenig mu podal štos faxových zpráv. Nebylo v nich nic než číslo odesílatele a příjemce. Stejně dobře mohlo být na té vrchní napsáno „Polib si“. Pořád to však bylo lepší než nic.

41

CURYCH, ŠVÝCARSKO

Drinky si dali v knihovně, avšak Rapp měl spíš pocit, jako by se vrátil do studentských časů, byť se nenacházel v páchnoucím baru někde na severu New Yorku, ale v elegantním sídle na předměstí jednoho z nejexkluzivnějších měst na světě. Herr Ohlmeyer nebyl zastáncem míchání dobrého alkoholu s čímkoli jiným než s ledem, a tak byly destiláty podávány buď na ledu, nebo čisté. Rappovi se zalíbila láhev šestnáctileté skotské Lagavulin a chtěl ji s ledem. Ohlmeyer se v roli hostitele cítil jako ryba ve vodě a ocenil Rappovu volbu. Rapp převzal sklenku, usmál se a řekl: „Děkuji.“

Greta se zatím neobjevila, a tak měl Rapp příležitost dostihnout Hurleyho, který stál u velkého žulového krbu a hovořil s jedním ze dvou Ohlmeyerových synů. Rapp se k Hurleymu připlížil zezadu a poklepal mu na rameno. „Musíme si popovídat.“

Hurley řekl mladému Ohlmeyerovi německy něco, čemu Rapp nerozuměl, a když osaměli, obrátil se k Rappovi a zeptal se: „Co se děje?“ Rapp ukázal bradou k malé zvukotěsné pracovně. „Co to mělo znamenat?“

Hurley zatnul zuby jako vždycky, když o něčem nechtěl mluvit. Zdráhavé odpověděl: „To patří k dohodě. Ničeho se neboj. Prostě poslouchej Carla, ten ví, co dělá.“

„Ví o tom Irene nebo Spencer Tracy, ten člověk, kterého bych neměl znát?“ Tak Rapp označoval muže, s nímž se krátce setkal v sídle společnosti International Software Logistics, muže, který podle jeho předpokladů všechno řídil. Po této otázce Hurleymu začaly nabíhat žíly na krku, což Rappa přimělo o krok ustoupit. Bylo zcela zřejmé, že Hurley je těsně před výbuchem.

Hurley na sobě cítil pohled Ohlmeyera staršího a přinutil se zhluboka se nadechnout nosem a vydechnout ústy. Tento trik ho naučil Lewis. Pomáhal mu v soustředění. Ohlmeyer nesnášel výbuchy hněvu na veřejnosti. „Poslyš, hochu… tohle je drsná branže. Existují určité věci, o kterých vědět nepotřebují, a upřímně řečeno o nich nechci vědět ani já.“

Rapp se na okamžik zamyslel a potom se zeptal: „Můžu se kvůli tomu dostat do problémů?“

„Prakticky kvůli všemu, co děláme, se s někým můžeš dostat do problémů. Je důležité být opatrný. Nemusí o tom vědět nikdo jiný než Carl a jeho dva kluci.“

Rapp usrkl skotskou a chystal se k další otázce, ale rozmyslel si to. Darovanému koni na zuby nehleď.

Hurley by rád řekl víc, ale ten mládenec na všechno musí za pochodu přijít sám, stejně jako kdysi on. Napil se bourbonu a představil si, o kolik by to všechno bylo jednodušší, kdyby měl tenkrát někoho, kdo by mu pár věcí předvedl. Změnil názor a rozhodl se být sdílnější. „Hochu… jsi dobrý, a když to říkám já, tak to něco znamená. Moje práce je hledat chyby a snažit se tě je odnaučit. V určitém okamžiku… bez ohledu na to, jak dobrý jsi… bez ohledu na to, že děláš dobrou věc… dřív nebo později se dostaneš do nějakého obrovského průseru. Možná to bude tvoje chyba, i když pravděpodobnější je, že se nějaký idiot někde v kanceláři bude snažit udělat si jméno a postoupit o stupínek nahoru. Pověsí ti na záda terč, a věř mi, že i když budeš chtít zůstat a bojovat, musíš vzít nohy na ramena. Uteč a schovej se… drž se stranou… počkej, dokud se to nepřežene.“

„A co pak?“

„Buď se jednoho dne vrátíš do boje, nebo prostě nadobro zmizíš.“ Rapp se zamračil a Hurley přesně věděl, co se mu honí hlavou. „Moc se od sebe nelišíme, hochu. Představa, že člověk nadobro zmizí, nám nejde pod nos, ale je dobré mít na výběr. Nespěchej, zjisti, kdo po tobě jde, a pak jdi ty po něm.“

Rapp si tuto radu vštípil do paměti a rozhlédl se po nádherné knihovně. „Kdy odjíždíme?“

„Zítra ráno. Chtěl jsem vám to říct později.“

„Kam?“

„Tam, kde je nás zapotřebí.“

„Do Bejrútu?“ zašeptal Rapp.

„Jo.“ Hurley pozvedl sklenku. „I když pro tebe možná budu mít nejdřív jeden malý úkol.“

„Jaký úkol?“

„Možná se někomu dostaneme na stopu.“

„Komu?“

„To ještě nemůžu říct.“

„No tak!“

„Ne… nemá smysl dělat si přehnané naděje. Ráno přiletí Irene a předá nám instrukce. Když to potvrdí, pošlu tě na rychlou jednodenní cestu a pak se k nám připojíš v Bejrútu.“

„A co zprávy z Bejrútu?“

„Vypadají dobře… vážně dobře. Ti chlapi zpívají celý den jako ptáci.“

Strávili v knihovně ještě třicet minut. Ohlmeyer Rappovi a Richardsovi představil své syny. Starší se jmenoval August a mladší Robert a oba byli viceprezidenty banky a zasedali ve správní radě. Patriarcha rodiny mladíky ujistil, že jeho synům můžou důvěřovat, a Hurley to potvrdil. Ohlmeyer věděl, že druhý den odjíždějí, a tak navrhl, aby se ráno sešli co nejdříve, vypracovali protokoly a zajistili, že všichni pochopí detaily jeho jednotlivých legend.

42

Těsně před sedmou se přesunuli z knihovny do obývacího pokoje, který byl vyzdoben ve stylu francouzského baroka. Bílé vyřezávané květy, lístky a mušle na nábytku a římsách ostře kontrastovaly s přírodním dřevem v knihovně. Na jedné ze čtyř pohovek seděla Greta. Vedle ní byla starší paní, kterou Rapp odhadl na její babičku, a tedy manželku Carla Ohlmeyera.

Greta se na něj přes pokoj usmála. Rapp se na rozdíl od předchozí situace ovládal, a proto nasadil úsměv, došel k ní a pokýval hlavou. „Dobrý večer, dámy.“ Rapp natáhl ruku. Tentokrát byla suchá. „Greto, vypadáte báječně.“

„Děkuji vám, Mitchi… Chci říct Mikeu.“

Rapp se zasmál. „Jste dobrá.“

„Ráda bych vás seznámila se svou babičkou Elsou.“

Rapp jí podal ruku. „Velmi rád vás poznávám, Frau Ohlmeyer. Máte nádherný dům.“ Rapp měl dojem, že zaznamenal cosi zvláštního v jejích očích, když se usmála. Jistou nesoustředěnost. Také její stisk byl poněkud slabý a jeho napadlo, jestli není nemocná.

Vtom vedle Rappa stanul Herr Ohlmeyer. „Michaele, vidím, že s Gretou se už znáte.“

„Ano, narazili jsme na sebe odpoledne.“

„I s mou ženou.“ Položil jí ruku na rameno.

„Ano.“

Podíval se na vnučku a řekl: „Greta je naše pýcha a radost.“

„Chápu proč. Je velice bystrá.“

„Ano, a prozatím je to jediné moje vnouče, které projevilo nějaký zájem o bankovnictví.“

Během příštích pěti minut se Rapp dozvěděl rodinnou historii. Carl a Elsa měli dva chlapce a dvě dívky. Jedna dcera byla vdaná a žila v Londýně a druhá byla rozvedená a ve Španělsku. Manželky Augusta a Roberta si právě užívaly dovolenou u švagrové v její španělské vile. Měli celkem jedenáct vnoučat, z nichž Greta byla třetí nejstarší. Elsa nemluvila, jen se několikrát usmála. Richards, Hurley a dva bratři byli na druhé straně místnosti a nepochybně diskutovali o důležitějších tématech, ale Rapp si nestěžoval. Nacházet se v Gretině blízkosti stálo za to. Prohlížel si ji při sebemenší příležitosti. Místo vysokého ohonu měla vlasy vzadu sepnuté sponou, takže vypadala dospěleji než odpoledne. Na sobě měla tyrkysové modrou hedvábnou blůzu, černou sukni a šedé punčochy. Rappovi se zdálo, že Herr Ohlmeyer ho při civění na ni nejméně jednou přistihl, a neměl tušení, co si myslí Elsa. Ta se stále usmívala a v očích měla nepřítomný pohled.

Ohlmeyerovi mu naštěstí nekladli žádné osobní otázky ohledně rodiny, protože by jim musel lhát. Potom Herr Ohlmeyer rozhodl, že je čas jít k večeři. Nabídl manželce ruku, ale ještě než Elsa vstala, přivinula k sobě vnučku a něco jí pošeptala. Greta se zahihňala, zatímco její babička se odtáhla a věnovala Rappovi zvláštní úsměv, po němž vnučku opět stáhla k sobě. Zašeptala jí ještě pár vět a konečně uchopila manželovu ruku a zvedla se.

Elsa přikročila k Rappovi a k jeho překvapení zvedla dlaň a popleskala ho po tváři. Vřele se na něj usmála a beze slova odešla.

Rapp se obrátil ke Gretě. „Máte moc zajímavou babičku.“

Greta ho uchopila za paži, zavěsila se do něj a odváděla ho do jídelny, přičemž se nesnažila dohnat ostatní. „Babička Elsa je úžasná žena. Bohužel na tom není nejlíp.“

„Copak?“ zeptal se Rapp, na něhož měl Gretin dotek přímo magické účinky.

„Má Alzheimerovu chorobu.“

„To je mi líto.“

„Netrapte se tím. Tyhle věci se stávají. Takový je život.“

„Asi ano,“ řekl Rapp a obrátil se k ní. Hezky voněla a on chtěl zabořit obličej do jejích lesklých blonďatých vlasů.

„Netrápí se. Ještě před rokem vedla velice aktivní život. Teď bydlím tady a pracuji v bance. Díky tomu můžu být s ní… dokud si mě pamatuje.“

„To je hezké.“

„Večer si prohlížíme dopisy a fotky. Některé věci z rodinné historie ví jenom ona. Dědeček je skvělý člověk, ale stěží dá dohromady jména všech vnoučat.“

„Vás se to netýká. Můžu vám říct, že si vás nesmírně váží.“

„No… dělám u něj. Moje jméno by si pamatovat mohl.“

Když vcházeli do jídelny, Rapp řekl: „Vadilo by vám, kdybych se zeptal, co vám babička šeptala?“

Greta se nervózně zasmála, a než pustila jeho paži, opřela se mu hlavou o rameno. „Možná po pár drincích.“

Rapp ji poslušně jako štěně následoval vpravo podél dlouhého stolu. Vešlo by se k němu dvacet lidí, ale jich bylo jenom osm, a tak se shromáždili na jednom konci. Carl seděl v čele, Elsa po jeho levici a vedle ní Greta a Rapp. Hurley byl vpravo od Carla a další místa obsadili August, pak Richards a nakonec Robert.

Nalévalo se víno a již probíhající rozhovory pokračovaly a začínaly nové. Richards v jednu chvíli upoutal Rappovu pozornost tím, když závistivě pokýval hlavou a upřel oči na Gretu. Rapp se věnoval poněkud nudné konverzaci s Gretiným strýcem, který seděl naproti němu. Když Greta dopila sklenici vína, Rapp se k ní naklonil a zeptal se: „Teď už mi to můžete říct?“

Greta spustila ruku pod stůl a poplácala ho po stehně. „Po další sklenici, myslím.“ Zvedla sklenku do vzduchu a jeden ze sloužících jí dolil. „Jak se vzorný americký chlapec jako vy dostane k téhle špinavé práci?“

„Naverbují nás jako kohokoli jiného.“

„Takže jste sloužil v armádě?“

Rapp zavrtěl hlavou a usmál se. „Vystudoval jsem múzická umění a k tomu poezii.“

Greta se na okamžik zatvářila překvapeně a pak se vzpamatovala. „Děláte si ze mě legraci.“

„Ano, dělám.“

„Proč?“ zeptala se rozpustile.

„Protože víte, že nesmím mluvit o své minulosti… a rád si dělám legraci z lidí, kteří se mi líbí.“

„Takže se vám líbím?“ otázala se a souhlasně pokývala hlavou.

Nevěděl, proč se rozhodl to říci. Možná to bylo vínem, možná jeho čerstvě nabytou sebedůvěrou, že se konečně prosadil a stal se součástí něčeho významného, ale stejně to nevěděl. Naklonil se k ní, aby ho slyšela jen ona, a odvětil: „Nevím, co v sobě máte, ale od chvíle, kdy jsme se odpoledne viděli, skoro nedokážu myslet na nic jiného než na vás.“

Usmála se a tváře se jí sotva znatelně zardělý. „Jste jiný. Ne tak opatrný.“

Rapp se zasmál. „Nejspíš budu ten nejopatrnější člověk, kterého jste kdy poznala. Jenom ne s vámi, z nějakého důvodu.“

„To je dobře, nebo špatně?“

„Myslím, že dobře. Aspoň to tak cítím.“ Rapp se jí zadíval do modrých očí. Na rtech měla úsměv. Chtěl s ní promluvit úplně otevřeně, jenže vtom Herr Ohlmeyer zacinkal nožem na skleničku a vstal. Zvedl sklenku a začal pronášet přípitek. Rapp se natočil na židli, aby na něj viděl, a pravým kolenem se dostal jen pár centimetrů od Gretina stehna. Stáhla ruku pod stůl a nahmatala jeho koleno. V tu chvíli Rapp nevnímal ani slovo z Ohlmeyerových úst. Neslyšel ani přípitek, který poté pronesl Hurley.

Na řadu přišel hlavní chod. Bylo to dušené hovězí, podávané s houbami, bramborami, omáčkou a zeleninou, masovo-bramborové jídlo, jaká Rapp miloval. Pak nastal problém. Právě si do úst vložil sousto masa, když se k němu naklonila Greta a prozradila mu, co jí šeptala babička.

„Babička si myslí, že jste nesmírně přitažlivý. Řekla mi, že bych se s vámi měla vyspat.“

Rapp by situaci zvládl, kdyby nepokračovala dál, jenže to nebylo všechno. Zatímco se snažil maso spolknout, Greta se k němu přiblížila ještě jednou.

„Řekla, že jestli to neudělám, udělá to ona.“

Rapp strnul, vytřeštil oči a sousto mu uvízlo v krku. Vládu nad jícnem převzal pud sebezáchovy a maso vylétlo ven jako raketa. V Richardsově obličeji neskončilo jen díky Rappovým rychlým rukám. Záchvat, který začal jako kašel, skončil smíchem, při němž mu tekly slzy z očí. Greta ho několikrát praštila do zad a musela si ústa zakrýt ubrouskem, aby skryla pobavení sledem událostí, které uvedla do pohybu. Konverzace ustala a všichni obrátili zrak k mladé dvojici.

Greta je zachránila větou: „Omlouvám se.“ Osušila si oči. „Řekla jsem mu špatný vtip.“

Rapp se konečně vzpamatoval a zase se rozproudily rozhovory. Rapp si všiml Hurleyho varovného pohledu, ale jinak jejich flirtování zřejmě nikdo nezaznamenal. Krátce po dezertu Elsa poklepala Gretě na rameno a oznámila, že je unavená. Když obě ženy zamířily ke dveřím, všichni vstali a potom Ohlmeyer navrhl, aby se odebrali do knihovny. Hurley zmizel v malé zvukotěsné pracovně a nyní byla řada na Rappovi, aby konverzoval s dvojicí strýců. Ti mu dali soukromá čísla, na která mohl telefonovat, kdyby s nimi potřeboval mluvit. Rozhodně jim neměl volat přímo do kanceláře, zejména kdyby nastaly nějaké potíže. Rapp se neustále ohlížel a doufal, že spatří Gretu, ale nevrátila se. Asi po hodině bratři usoudili, že vyřídili všechny naléhavé záležitosti, a domluvili se s Rappem, že zbytek dokončí, až bude během několika příštích týdnů zase projíždět jejich městem.

Blížila se desátá, když bratři odešli. Rapp poděkoval Herr Ohlmeyerovi za zajímavý večer a vydal se nahoru s jedinou myšlenkou – na Gretu. Na chvíli se zastavil na chodbě před svým pokojem, rozhlížel se a doufal, že odněkud vyjde. Neměl ponětí, kde se nachází její pokoj, ale předpokládal, že toto křídlo je pro hosty a rodina bydlí na opačné straně domu. Po patnácti vteřinách si začal připadat jako hlupák, a tak to vzdal a otevřel dveře.

Svlékl si sako a kravatu a oboje přehodil přes opěradlo židle. Pustil vodu, začal si čistit zuby a rozepínal si bílou košili. Vrátil se do pokoje a položil košili na sako a kravatu, když vtom měl dojem, že zaslechl nějaký zvuk u dveří. Zastavil se a přál si, aby to byla Greta. Po několika vteřinách uslyšel vzdalující se kroky. Došel ke dveřím a chvíli poslouchal, než vyhlédl na chodbu. Byla prázdná. Zavřel dveře a opřel se o ně hlavou. Po téměř minutě dospěl k závěru, že se chová jako blázen. Otočil klíčem a pak zalezl do velké postele a toužil po tom, aby Greta byla s ním.

Zívl a promnul si oči. Byl přece jenom unavený. Převalil se, zhasl lampu na nočním stolku a přemýšlel nad zítřkem. Jeho pozornost zaujal jednodenní výlet, o kterém se tajuplně zmínil Hurley. Uvažoval, kdo bude cílem a zda sehrál nějakou roli v útoku na Pan Am 103. S uspokojivou představou, že toho člověka připraví o život, pomalu usínal, jenže vtom se ozvalo tiché klepání na dveře.

Rapp odhodil deku a pospíchal ke dveřím. Klepání zesílilo. Rapp otočil klíčem a pootevřel dveře. Spatřil Gretiny světlé vlasy a usmál se. Bez váhání se protáhla dovnitř, protože nechtěla, aby ji na chodbě někdo přistihl, zavřela za sebou a zamkla.

Rapp chtěl něco říci, ale přiložila mu prst ke rtům a druhou ruku na hruď. Tlačila ho zpátky k posteli a pak si stoupla na špičky a políbila ho na ústa. Rapp zareagoval přerývavým nadechnutím, přitáhl ji k sobě a chytil kolem pasu. Ruce se rozběhly a líbání bylo stále vášnivější a pak jí Rapp zaklonil hlavu a položil své čelo na její. Zadíval se jí do očí, ale než stačil promluvit, odstrčila ho pozadu na postel.

Díval se, jak si Greta rozevírá župan a nechává jej sklouznout na zem. Byla nahá. Natáhl k ní ruku a ona se pomalu natáhla na postel. Přivinul ji k sobě, líbal ji a přejel rukou po dokonalém, hladkém, nahém zadku. Ze rtů jí uniklo tiché spokojené zamručení, když se zlehka zakusoval do jejího ucha a dalších částí těla. Přitáhl ji k sobě, převzal kontrolu a dostal se nahoru. Sevřel její nádhernou tvář do dlaní a zahleděl se jí do očí. V tu chvíli neexistovalo nic než tady a teď. Neexistovalo žádné včera ani zítra. Celé roky se necítil takhle naživu.

43

BEJRÚT, LIBANON

Měli se setkat dvě hodiny po východu slunce. Sajjíd se Mugníji zeptal, proč právě dvě hodiny, a dozvěděl se, že zbabělí Američané útočí jedině za tmy a židovští psi tehdy, když jim slunce svítí do zad. Sajjíd viděl Židy útočit v kteroukoli denní hodinu, avšak nechtěl se s Mugníjou přít, aspoň ne v jeho současném rozpoložení.

Sajjíd shlédl na svoje morče ze CIA. Muž na tom nebyl dobře. Ani jeden nehet mu ještě nedorostl natolik, aby se dal uchopit kleštěmi, a tak agentovi musel do jednoho nehtového lůžka vyvrtat dírku, aby ho přiměl odpovědět na otázky. Muž místo toho omdlel. Pro podobné situace existovala jistá doporučení, avšak byla to pouze doporučení. U někoho úplně neznámého si člověk nemohl být jistý. V tomto směru měl Sajjíd ohledně Cumminse jisté pochybnosti. Vzhledem k hygienickým podmínkám bylo docela dobře možné, že vážně ochořel. Azíz al-Abúb ho učil, že subjekt může nemoci podlehnout natolik, že nervová soustava přestává fungovat. Jakmile k tomu dojde, jedinou možností je poskytnout mu péči, aby se zase uzdravil, a začít znovu.

Naneštěstí Mugníja a ostatní chtěli odpovědi, které prostě získat nemohl. Alespoň ne v Cumminsově hlavě. Nevěřili věčně intrikujícímu Ivanovovi, avšak stále tu byla hluboce zakořeněná nenávist vůči Američanům a Židům a oni chtěli vědět, jestli ten člověk má ponětí, kam zmizely jejich peníze. Kromě toho zde byl jeden fundamentální problém, který přehlédli, což se při kolektivním rozhodování stávalo. Jejich zaměření bylo příliš úzké a nahlíželi na situaci jako na bejrútskou pouliční bitvu. Zaútočit, stáhnout se, udržet pozice a bojovat – takový byl rozsah jejich vojenského repertoáru. V oboru špionáže musel Sajjíd analyzovat ve třech rozměrech a předvídat možné důsledky. Tenhle John Cummins nakonec padne do Ivanovových rukou, přinejmenším proto, že Ivanov byl zvyklý prosadit svou. Sajjíd musel být velice obezřetný, jaký typ otázek klade, a neustále mít na paměti, že subjekt o jeho dotazech někdy v budoucnu poví Ivanovovi.

Sajjíd musel zajatci nasadit antibiotika. Ostatní se mohli holedbat, že Cumminse nevydají, ale pro něj akce skončila. Už se nedozví nic nového a nehodlal se kvůli tomu ocitnout v samém centru bojů. Otřel si z řeznické zástěry skvrnku krve a přemýšlel, co ohlásí do Damašku. Budou chtít vyčerpávající zprávu o situaci, jenže oni nemusejí jednat se všemi těmihle šílenými Palestinci.

V tom tkvěl paradox Libanonu obecně a Bejrútu zvlášť. Palestinci měli být v Palestině, ne v Libanonu. Palestinci narušili rovnováhu, kterou Turci udržovali celá staletí. Když je Židé vyhnali, rozbili křehký mír a uvrhli tuhle zemi do občanské války. Nyní, po více než patnácti letech, občanská válka skončila a Palestincům narostl hřebínek. V relativním míru Damašek ztrácel přehled o tom, jak se znepřátelené frakce chovají. A právě Damašek si jen pomalu uvědomoval zřejmou skutečnost. Dítě dospělo, již se nedožadovalo názoru rodičů a tím méně jej potřebovalo. Sajjíd byl naštěstí spíše v roli strýčka – velmi nestranného strýčka. Dnes ráno určitě.

Sajjíd zaklepal na kovové dveře a počkal, až je strážce otevře. Vyšel do chodby a zavřel za sebou. Přejel pohledem po obou strážných a řekl: „Bude potřebovat lékařské ošetření. Vyřiďte to ostatním. Chci, aby s ním zacházeli jako s děckem. Už žádné kopání ani bití.“

Oba muži přikývli a Sajjíd vykročil chodbou, přičemž stále dumal, co má sdělit Damašku. Sotva se mohl podělit o události z posledních několika dnů. Švýcarské účty, zakládané s takovou opatrností, byly prázdné. Damašek na ně nijak nepřispěl, ale věděl o jejich existenci. Nevěděl však, že si Sajjíd se Šarífovou a Ivanovovou pomocí také jeden založil. Přivlastňoval si podíl z každé zbrojní dodávky do země výměnou za to, že se staral, aby různé syrské frakce nechávaly obchodníky na pokoji. Bylo třeba udržet Damašek co nejdéle ve stínu.

Zastavil se v malém vestibulu v prvním patře, obloženém pytli s pískem. Dveře byly úplně zablokované a okna od podlahy ke stropu se změnila v pouhé průzory, za něž se právě vešel muž s puškou. Kéž by ti otravní maronité odtáhli. Sajjíd vystoupal o patro výš a podél prodlužovacích kabelů a telefonních linek došel na provizorní velitelské stanoviště. Chodbu opět zaplnili ozbrojenci, ale tentokrát to Sajjída nerozčílilo. Potřeboval je k zastrašení křesťanů, aby neprovedli žádnou hloupost.

Žili tu v příšerné špíně. Původně neměli tekoucí vodu, elektřinu ani telefon. Muži vykonávali tělesnou potřebu v různých místnostech a koutech ve sklepě. Nebylo divu, že Cummins onemocněl. Elektrické a telefonní vedení bylo třeba natáhnout přes tři bloky s pomocí nejrůznějších nastavovaných kabelů.

Strážci ustoupili, aby mohl projít, a on vešel na velitelské stanoviště. Muži stáli kolem překližkové desky položené na dvěstělitrových barelech – Mugníja a Badredín z Islámského džihádu, Džalíl, tedy Sajjídův islámský protějšek, a Radí z Fatahu. Všem do jednoho přineslo spojenectví s tureckým obchodníkem se zbraněmi tučný zisk a teď byli zase chudáci.

„Zavřete dveře,“ nařídil Mugníja.

Sajjíd poslechl a připojil se k nim u provizorního stolu.

„Nuže?“ zeptal se Mugníja.

„Nic.“

„Nic?“ zopakoval Radí se zjevnými pochybami.

Sajjíd sjel ropuchu z Fatahu pohledem a řekl: „Slyšel jsem, že se na mém zajatci v posledních dnech vyřádili někteří vaši muži.“

„Na vašem zajatci?“ vykřikl Radí. „Je to můj zajatec!“

„Vaši muži zajatce kopali a týrali,“ pokračoval Sajjíd, „a vzhledem k mizerným hygienickým podmínkám, když vaši lidé kálí po celém sklepě jako smečka divokých psů, zajatec zřejmě onemocněl.“

Badredín se znechuceným výrazem řekl: „Opravdu… měl byste zavést určitou základní hygienu. Aspoň ať muži chodí na střechu. O zbytek se postará slunce.“

„Mají šplhat do šestého patra pokaždé, když potřebují na záchod?“ podivil se Radí.

„To stačí,“ zasáhl netrpělivý Mugníja. Přehlédl stůl z jedné strany na druhou a dal jasně najevo, že nemá náladu na banální rozmíšky. „Někdo nám ukradl miliony dolarů, a vy se chcete hádat kvůli tomu, kde mají muži srát?“

„Jenom jsem –“

„Ticho!“ zařval Mugníja. Se zaťatými pěstmi se otočil k Radimu. „Mám toho po krk… toho stěžování, věčných sporů a výstupů, a proč vlastně… k ničemu to nevede. Miliony jsou pryč. Šaríf je mrtvý, náš bankéř je mrtvý a ten mrchožrout Ivanov mluví o tom, že poprvé po letech přijede do Bejrútu. Jsem snad jediný, koho to trochu znervózňuje?“

„Řekl mi, že se Šarífovou vraždou nemá nic společného,“ poznamenal Sajjíd.

„A odkdy věříte něčemu, co vyšlo z ruských úst?“

„Nevěřím mu, ale opravdu to znělo, jako kdyby ho Šarífova vražda zaskočila.“

„Třeba Šarífa zabil někdo jiný a teprve pak Ivanova napadlo, že když je náš turecký přítel po smrti, naskytla se dokonalá příležitost ukrást všechny peníze.“

Sajjíd nad tím chvilku uvažoval. Bylo to možné. Ivanov už mnohokrát dokázal, že umí být bezohledný.

„A k tomu všemu se ti zatracení křesťané rozhodli předvádět svou sílu.“ Mugníja ostře zavrtěl hlavou. „Vůbec se mi to nelíbí. Děje se něco hodně špatného a my skoro nic nevíme.“

„Proč by Ivanov jezdil do Bejrútu?“ zeptal se Badredín.

„Kvůli půdě.“

Všechny oči se upřely na plukovníka Džalíla z íránských jednotek Quds. „Vysvětlete to,“ nařídil Mugníja.

„Tady v Bejrútu je spousta cenných pozemků a mnozí tvrdí, že až to všechno skončí, dají se tu vydělat obrovské peníze.“

„Proč nás tihle lidé nemůžou nechat na pokoji?“ posteskl si Mugníja, aniž očekával odpověď.

„Co Američané?“ zeptal se Radí. „Jednoho jejich agenta máme přímo tady v budově.“

„Poslali ho sem dojednat propuštění obchodníka, kterého jste unesl.“ Ze Sajjídova tónu bylo zřejmé, co si o tom myslí.

„Tuhle verzi máte od něj.“

Sajjíd se obrátil k Radimu. „Pochybujete o mé schopnosti dostat z lidí pravdu?“

„Nikdo z nás není dokonalý.“

„Takže podle vás nám ten Američan něco tají? Že sem přišel v rámci dokonalého amerického plánu na ovládnutí Bejrútu?“

„To jsem neřekl.“

„Řekl, s použitím mnoha slov.“ Sajjíd se ohlédl k vůdcům Islámského džihádu a pokračoval: „Nemáme dost informací, abychom odhalili, co se doopravdy děje. Zatím to může být cokoli, ale podle toho, co víme, musíme předpokládat, že Ivanov v tom hraje důležitou roli.“

„Tak co bychom měli dělat?“ zeptal se Badredín.

Sajjíd se na okamžik zamyslel a potom odpověděl: „Počkáme, až přijede do Bejrútu. Budeme mít oči a uši otevřené a snad něco zjistíme.“

Mugníja se škrábal ve vousech a uvažoval nad tím, co bylo řečeno. „Bejrút je naše pevnost. Obraťte se na naše lidi v docích a na letišti. Chci vědět o všem, co vypadá podezřele. Američané, Rusové, Židé… to je mi jedno.“

„A měli bychom upozornit spojence,“ dodal Íránec. „Všichni by měli být mimořádně opatrní, než vypátráme, co se děje.“

„Souhlasím,“ řekl Mugníja. „Nenápadně informujte naše lidi v Evropě. Především všechny, kteří mají jakoukoli spojitost se Šarífem. Povězte jim, že se obáváme… že se na nás někdo mohl zaměřit.“

Bylo to správné rozhodnutí, avšak Sajjíd potřeboval něco dodat. „O penězích se ale nezmiňujte. Aspoň prozatím.“ Jeden po druhém přikyvovali, což od nich očekával. Byli příliš hrdí na to, aby přiznali, že je někdo okradl o tak obrovskou sumu.

44

CURYCH, ŠVÝCARSKO

Gulfstream 450 přistál na Curyšském mezinárodním letišti a místo k celnici se vydal natankovat. Podle letového plánu mělo letadlo doplnit palivo a pokračovat do Kuvajtu. Cisterna už čekala, a zatímco jeden muž začal odvíjet hadici, druhý v modré kombinéze přistoupil k trupu letadla a otevřenou dlaní do něj třikrát z boku zabušil. O vteřinu později se otevřely dveře a spustily schůdky. Muž vyběhl nahoru a stiskl tlačítko, jímž schůdky vytáhl a dveře zavřel. Ujistil se, že průchod do pilotní kabiny je zavřený, a pokračoval do prostoru pro cestující.

Hurley si sundal baseballovou čepici a usadil se do jednoho ze dvou křesel naproti Irene Kennedyové. Mezi nimi byl stůl. „Dobré ráno.“ Hurley poklepal na silnou složku, která ležela před mladou protiteroristickou analytičkou. „Předpokládám, že tohle je pro mě.“

Kennedyová složku přitáhla blíž k sobě a řekla: „Než se k tomu dostaneme, musíme probrat pár věcí.“

„Dobře, ale vezmeme to rychle, protože musím dodržet rozvrh a potřebujeme tě dostat zpátky do vzduchu dřív, než se tu začnou motat celníci.“

Souhlasně pokývala hlavou a pak se zeptala: „Kolik dolarů nakonec zbylo?“

„Proč?“

„Víš moc dobře proč.“

„Aha… tohle.“ Hurley se rozhlédl po kabině, jako kdyby zpaměti sčítal částky. „Myslím, že to bude kolem…“ Na jedné ruce zvedl čtyři prsty a na druhé pět. „Zhruba, samozřejmě. Hodně se poztrácelo cestou. Poplatky a tak dále.“

„Víš to jistě?“ přeptala se Kennedyová, neboť byla přesvědčena, že jí lže.

„Irene, popravdě řečeno, nic ti do toho není. Je to mezi Tomem a mnou.“

„Thomas mě požádal, abych se tě zeptala osobně, protože jsi tak paranoidní, co se týče telefonování.“

„Moc dobře ví, proč nepoužívám telefony. Ze stejného důvodu jako on.“

„To je pravda… ale stejně to chce vědět.“

„Proč?“ zeptal se Hurley.

„Protože si myslí, že mu něco tajíš.“

Hurley se zasmál. Stansfield zatraceně dobře věděl, že mu Hurley nikdy nepředloží oficiální účetní zprávu. Aby zvládl veškerou špinavou práci, kterou na něj házeli, potřeboval mít k dispozici hromadu peněz. „Drahá neteři, myslím, že buď překrucuješ pravdu, nebo se snažíš blufovat. Tak jak to je?“

Kennedyová na něj zachmuřeně hleděla, nikterak nadšená z toho, že odhalil její záměr. „Od obojího trochu, předpokládám.“

„A proč chceš strkat svůj roztomilý nosík někam, kam nepatří?“

„Protože jednoho dne, ne moc brzy, doufám, ty a Thomas zemřete a někdo se bude muset vyznat v té zamotané síti, která po vás zůstane.“

„Kdyby se mi v nejbližších dnech něco stalo, vyřiď Thomasovi, ať navštíví našeho starého přítele z Berlína, který teď žije v Curychu. Ten bude mít odpovědi, které potřebujete.“

Když její bluf nevyšel, Kennedyová sáhla po složce ležící na křesle vedle ní. Na rozdíl od žlutohnědé složky na stole tahle byla šedá. Kennedyová ji položila před Hurleyho a otevřela, čímž odhalila černobílou fotografii muže vystupujícího z auta na neznámé městské ulici. „Je ti povědomý?“

Hurley se na snímek podíval a zalhal: „Ani ne.“

„To je Nikolaj Švec… Říká ti to jméno něco?“

„Něco málo. Mám v hlavě spoustu ruských jmen. Těžko v nich udržíš pořádek. Něco jako když člověk čte Vojnu a mír.“

„Jistě,“ odvětila Kennedyová, ale nevěřila mu ani slovo. „Zkusíš hádat, odkud ta fotka je?“

Hurley vrhl pohled na hodinky. „Na kvízy nemáme čas, mladá dámo, takže pojďme k věci.“

„Z Hamburku. Z jisté banky, která včera vyvolala velkou pozornost. Nemáš tušení, co tam mohl jeden z nejvyšších zástupců Michaila Ivanova zrovna včera chtít?“

Hurley zavrtěl hlavou.

„Vyhrožoval řediteli banky kvůli nějakým ztraceným penězům.“ Kennedyová v jeho tváři hledala náznak obeznámenosti se situací. „A jestli je tvoje odpověď pořád ne, ani se nebudu obtěžovat s přehráváním rozhovoru tvého starého kamaráda Ivanova s jedním teroristou, kterého hledáme.“

Hurley se zamračil. Nebyl zvyklý na to, aby z něj někdo tak mladý páčil vědomosti.

„Thomas mi řekl,“ pokračovala Kennedyová, „že i kdyby se ti o tom nechtělo mluvit, mám rozkaz přinutit tě k odpovědi.“

„K jaké odpovědi?“

„Kolik lidí jsi včera nasral, tedy kromě těch, o kterých víme?“

„Těch bude hodně.“ Hurley pokrčil rameny. „U některých účtů byla jména… ostatní jsou prostě čísla.“

„Takže ten původní odhad byl možná trochu podceněný?“

„Mluv k věci.“

„Zdá se, že jsi nasral někoho v Moskvě, a sám víš, jak se dokážou rozčílit. Hrajou dost tvrdě. Kdyby měli jenom tušení, že je to naše práce…“ Zavrtěla hlavou. „Měli bychom vážný problém.“

„Takže chceš, abych potvrdil něco, co nechceš slyšet?“

„Chci jenom fakta, abych se mohla vrátit a informovat Thomase. Potřebuje upozornit naše lidi na velvyslanectvích, kdyby jim hrozila odvetná opatření, a každého, kdo by se mohl ocitnout v Ivanovově hledáčku.“

Hurley tiše zaklel a nakonec řekl: „Ano, připravil jsem toho mizeru o nějaké peníze a s trochou štěstí to bude začátek jeho konce.“

Kennedyová informaci nijak nekomentovala a položila mezi ně nevelký kazetový přehrávač. „A teď… tenhle krátký rozhovor tě bude hodně zajímat.“

Kennedyová spustila přehrávání a špatně artikulující hlas Michaila Ivanova se zeptal: „Můj balíček… Je připravený? Nerozhodl jste se vyjednávat s Peršany, že ne?“

„Naše dohoda platí.“

Kennedyová přehrávání zastavila. „Poznáváš ten první hlas?“

Hurley přikývl. „Ivanov.“

„Správně. Co ten druhý?“

„Ne.“

„Plukovník Asef Sajjíd.“

Hurley užasl. „Proč si sakra volali na obyčejné lince?“

„Nevolali, ale tohle jsi neslyšel ode mě.“

„Tak jak ses k tomu dostala?“

„To nemůžu prozradit.“ Kennedyová přístroj opět pustila.

„Kdy můžu očekávat, že si ho vyzvednete? Předpokládám, že někoho pošlete.“

„Ano… i když přemýšlím o tom, že bych přijel sám… Navrhl jste mi to… je to tak?“

„Určitě.“

„Dobře. Za tři dny jsem tam. Možná dřív.“

Kennedyová zastavila kazetu. „Je toho víc. Nahrávky Ivanova a Sajjída a dalších. Zajímaly by tě všechny, ale Thomas nechce, abys je vozil do Bejrútu.“

„Rozumím. Nahráli jste Badredína nebo Mugníju?“

„Bohužel ne, ale máme pár dalších, kteří tě snad potěší.“ Kennedyová vytáhla z kufříku další desky a položila je před Hurleyho. „Tárik al Ismaíl.“

„To je pro mě rajská hudba. Ještě mi řekni, prosím tě, že jste toho hajzla identifikovali.“

„Máme ho přímo pod nosem, jen pár kilometrů odsud.“

„Kde?“

„Pracuje pro úřad OSN v Ženevě. Přidělili ho do Kanceláře pro koordinaci humanitárních záležitostí, no věřil bys tomu? Trochu zhubl, ostříhal si vlasy a vousy a místo kontaktních čoček nosí brýle. Člověk nad tou proměnou žasne.“ Kennedyová Hurleymu přisunula starý snímek z doby, kdy Tárik al Ismaíl ještě řídil operace libyjské výzvědné služby, a novou fotografii. „Odvedli výbornou práci.“

„Je to vážně on?“

„Podle fotky na devadesát procent a podle hlasové identifikace na devětadevadesát. A volal kvůli penězům, které se mu ztratily z účtu. Kdybychom se nezaměřili na ty banky, nejspíš bychom ho nikdy neodhalili.“

Hurley si vzpomněl na rozhovor z předešlého večera a zamračil se. „Takže chceš, abych za ním poslal Rappa?“

„Nejen já. Ismaíl je na Thomasově seznamu hodně nahoře.“

„Já nevím, Irene,“ řekl Hurley váhavě. „Ismaíl může kousat. Není to žádný vypasený obchodník se zbraněmi. Je to opravdový zabiják.“

„Za ideálních podmínek by vás za ním Thomas vyslal všechny tři, ale takový luxus si teď nemůžeme dovolit.“

„Proč? Odložíme o pár dní cestu do Bejrútu.“

Kennedyová jako krupiér v Las Vegas odsunula šedou složku na stranu a položila doprostřed stolu žlutohnědé desky. „Vzpomínáš si, jak se Ivanov ptal, jestli je jeho balíček připravený?“ o.

„Zajímal se, jestli Sajjíd místo toho nezačne vyjednávat s Peršany…“

„Jasně.“

„Pamatuješ si, co udělali Buckleymu?“

„Pamatuju – myslím na to pořád. Nedávno jsem o něm vyprávěl Mitchovi a Bobbymu Richardsovi.“

„Myslíme si, že ten balíček, o kterém mluvili, je Zobák.“

Všechno se zastavilo. Hurley se dobrých deset vteřin ani nepohnul. Zobák, jehož znal skoro dvacet let, měl v hlavě dlouhý seznam akcí, na kterých se podílel. Po rychlém zhodnocení možných škod se Hurley zaklonil a od plic zaklel. Než Cummins odjel do Damašku, pracoval v Moskvě. Kdyby se ho zmocnili Rusové, mohli by z něj vytáhnout údaje o těch nejcitlivějších operacích. Zavrtěl hlavou, aby překonal šok, a řekl: „To nemůžeme dopustit.“

„Thomas souhlasí. Má zdroj, podle kterého je Zobák pořád naživu. Vychrtlý a potlučený, ale živý.“

„Do prdele.“

„Proto chce, abyste se s Richardsem co nejdřív přesunuli do Bejrútu. Jak jsme se dohodli včera, Rapp se k vám přidá zítra nebo pozítří. Vy se mezitím začnete rozhlížet. Když nic nezjistíte během osmačtyřiceti hodin, Thomas chce, abys využil část nových fondů při vyjednávání o Zobákově propuštění. Pochopitelně velice diskrétně.“

„Samozřejmě.“ Hurley stále uvažoval o škodách. „Co zajištění?“

„Slíbil, že zařídí tým SOG, ale nechce je do země posílat, dokud nebudete mít v ruce něco solidního.“

„Rozumím.“ Zkratka SOG označovala Skupinu zvláštních operací. Bylo možné, že je Hurley bude znát osobně. „Vzdušné krytí?“

„Když ho budete potřebovat, obstará vám ho. Je to ale poslední možnost.“

Než Hurley stihl odpovědět, ozvalo se klepání na bok letadla a on si uvědomil, že je čas jít. Kennedyová mu podala obě složky. „Tyhle jsou pro tebe. A tahle,“ pokračovala a přisunula mu třetí, „je pro Mitche. Vyřiď mu, ať ji zničí, než se dostane k Ismaílovi.“

„Jistě.“ Hurley se zvedl. „Ještě něco?“

Kennedyová se k němu přesunula do uličky. Nechtěla, aby odešel, ale byl to dobrý voják, takže ho nemělo smysl zastavovat. S kdysi krásným městem na východním pobřeží Středozemního moře je pojil velký společný zármutek.

Hurley poznal, že má o něj strach, a věděl proč. Pevně ji objal a řekl: „Neboj se. Všechno dobře dopadne.“

„Určitě,“ řekla, ačkoli tomu příliš nevěřila, a měla slzy na krajíčku. „V Bejrútu je pořád dost nebezpečno.“ Nechtěla se před ním sesypat. Už pro něj nebylo cesty zpátky. Nezbývalo než ho podporovat. Políbila ho tedy na tvář a dodala: „Buď opatrný.“

45

ŽENEVA, ŠVÝCARSKO

Když bylo po všem, Rapp by přísahal, že cítil, jak se mu kulka otírá o levý spánek. Tak blízko zasvištěla. Zachránil ho jenom zvláštní pohyb, který Libyjec udělal, když tasil pistoli. Úhybný manévr muži nevyšel. Ohlédl se přes levé rameno trochu příliš dramaticky a pak se vrhl doleva a vytáhl zbraň, přičemž mu dlouhý plášť zavlál jako toreadorova muleta. Rapp na fintu neskočil také kvůli tomu starému paprikovi Stanovi Hurleymu. Poprvé pocítil opravdový vděk za to, jak ho Hurley proháněl. Celý ten zatraceně metodický a ubíjející výcvik se vyplatil ve zlomku vteřiny, kdy Ismaíl tasil pistoli a obrátil se proti Rappovi.

Skutečnost, že Rapp nechtěl zabít nesprávného člověka, rovněž přispěla k nepříjemné situaci, že se nyní kryl za švýcarskou poštovní schránkou, do jejíž kovové krabice se znepokojivou frekvencí narážely střely neznámé ráže. A znovu měl pochopitelně pravdu Hurley. Ten řekl, že přestřelku lze vyhrát dvěma způsoby. Člověk buď vystřelí první ránu, nebo se schová a šetří municí. Hurley je stavěl do situací natolik podobných této, že teď bylo skoro uklidňující slyšet, jak protivník bezhlavě pálí jednu ránu za druhou do kovového obdélníku, který už padesát let odolával změnám ročních období.

Ve virginských lesích si člověk musel najít nějaký kryt, zatímco Hurley po něm pálil ostrými. A nestřílel bezpečně někam za obzor. S oblibou zasahoval věci blízko rekrutů. Ne kameny či něco tvrdého, od čeho by se kulka mohla smrtelně odrazit, ale měkké věci jako hlínu, pytle s pískem nebo dřevo. Smyslem těchto lekcí bylo vytvořit představu, jaké to je, když po vás někdo střílí, aby na to hlava byla připravená, až půjde do tuhého. Navíc se rekruti naučili počítat nejen střely, které vypálili oni sami, ale i ty protivníkovy. Zprvu to bylo o nervy, ale časem si člověk zvykl, jako na většinu věcí v životě.

Rapp si dřepl, přitiskl záda ke schránce a počítal rány, kterých zatím bylo osm. Čekal na nevyhnutelné ztišení uprostřed bouře. Byl tu však jeden problém. Na rozdíl od Rappových zbraní nebyla Libyjcova pistole opatřena tlumičem. Osm hlučných výstřelů otřáslo městem, které se pyšní jedním z nejnižších počtů vražd v přepočtu na obyvatele v celém industrializovaném světě. To už rovnou mohli střílet z děla.

Rapp nemohl tušit, kolik zásobníků navíc Libyjec má, ale určitě neměl dvaasedmdesát nábojů jako Rapp. Pustil rukojeť beretty, kterou měl ještě v pouzdře, a zmáčkl velké šedé tlačítko na digitálkách Timex. Jak ho naučil Hurley, měl hodinky nastavené do režimu stopek. Průměrná reakční doba policie v takhle velkém městě je zhruba tři minuty, a to za předpokladu, že hlídka nebude náhodou někde poblíž. Existují pravidla, která se dají přizpůsobit, a pravidla, která se nesmějí porušit, a zákaz zabití policisty patřil k neporušitelným. Hurley jim řekl: „Jestli zabijete poldu, zabiju vás dřív, než to udělají oni.“

Prvních osm výstřelů padlo v rychlém sledu. Podle zvuku to mohla být ráže 9 mm nebo maximálně .40. Rapp neslyšel, kde skončila první kulka poté, co minula jeho hlavu, ale druhá roztříštila okénko na straně spolujezdce bílého BMW, které parkovalo o pár metrů dál a nyní houkalo a pípalo jako vůz s Touretteovým syndromem. Dalších šest zasáhlo schránku. To nebyl chytrý tah, pokud ovšem muž neměl druhou pistoli a nepřibližoval se k němu. To Rapp považoval za nepravděpodobné. Ismaíl byl vyděšený a na útěku, což samo o sobě Rappa zneklidňovalo.

Cesta z Curychu byla snadná. Zvládl ji pod tři hodiny včetně krátké zastávky, kdy zatelefonoval do vzkazové schránky a ujistil se, že cíl je na místě, kde pracuje. Informace ve složce hovořily jasnou řečí. Zpravodajská služba monitorovala jeho telefonáty z práce, věděla, kde bydlí, a znala značku a model jeho auta. Hurley Rappovi dodal konkrétní instrukce. Měl se na Ismaíla přilepit po práci a sledovat ho do bytu.

Pokud Ismaíl půjde ven třeba na večerní procházku a naskytne se příležitost, zlikviduj ho. Když ne, počkej do rána a zastřel ho, až bude nasedat do auta. Rapp se instrukcemi řídil do písmene, a když Ismaíl v deset nula devět večer vyšel z bytu, sledoval ho zpoza rohu a pak se ho vydal pěšky pronásledovat.

O jeden blok dál si Rapp povšiml, že Ismaíl má přes levé rameno sportovní tašku. Jeho mozek se rozběhl na plné obrátky. Přemýšlel, jestli je normální, aby člověk za studeného zimního večera opouštěl byt v době, kdy by měl uléhat do postele. Lidé samozřejmě mohli chodit ven po desáté, ale rozhodně to nebylo obvyklé. Zejména v úterý večer. Když se přidá příruční zavazadlo, může vzniknout dojem, že člověk někam prchá. Právě nad tím Rapp uvažoval, když Ismaíl předvedl toreadorský manévr. Napadlo ho, že kdyby Ismaíla na další křižovatce dostihl, mohl by ho střelit zezadu do hlavy a do půlnoci by byl ve Francii.

Protože nedbal na Hurleyho varování, nyní se krčil za poštovní schránkou, počítal výstřely a přemýšlel, jestli má Ismaíl jednu nebo dvě pistole. Po další ráně do schránky následovala dvouvteřinová pauza. Rapp z krytu vysunul ruku v rukavici a zkoušel zamířit. Zase ji stáhl, když kolem neškodně prosvištěla desátá kulka. Odrazila se od dlážděného chodníku a odlétla ulicí. Rapp měl dojem, že zaslechl cvaknutí závěru v otevřené pozici, ale nebyl si jistý. O zlomek vteřiny později uslyšel dusot kroků utíkajícího člověka. Přišla rozhodující chvíle. Ismaíl buď dobíjel, nebo prchal.

Rapp vytáhl berettu s tlumičem z podpažního pouzdra a prosmýkl se mezi dvěma vozy parkujícími nalevo od něj. V přikrčení se podíval nad střechami aut. Zahlédl Libyjce, jak na nejbližší křižovatce zahýbá doleva. Rapp se usmál. Jen utíkej, pomyslel si. Čím větší bude vzdálenost mezi námi a místem, kde zaznělo těch deset ran, tím líp.

Rapp se širokým obloukem vřítil do zatáčky a snažil se být na opačné straně parkujících aut než Ismaíl. Byli na Rive Gauche neboli levém břehu a Libyjec prchal ke Rhôně. Opustili čistě rezidenční čtvrť a dostali se do ulice s obytnými domy i obchody. Obchody měly zavřeno a chodník byl naštěstí liduprázdný. Rapp zůstal na vozovce a sprintoval ze všech sil. Ženeva, vklíněná mezi dva horské hřbety a jezero na jedné straně, byla ještě stěsnanější než jiná evropská města. Na ulicích se sotva minula dvě malá auta. Americké SUV by vůbec neprojelo.

Ismaíl byl dobrých třicet metrů před Rappem. Na takovou vzdálenost nebylo snadné střílet ani ze stoje, natož v běhu a na pohyblivý terč. Rapp držel pistoli u boku. Dlouhý černý plášť, černé kalhoty, černé boty a černá zbraň. Všechno v černé. Nic viditelného. Každým krokem se k Ismaílovi přibližoval a držel se nízko, takže mu hlava sotva vyčnívala nad střechami vozidel. A pak ho Ismaíl spatřil, když Rapp přebíhal mezi dvěma auty. Bylo mezi nimi nejvýš pětadvacet metrů. Spíš něco přes dvacet. Buď ten člověk běžel hodně pomalu, nebo Rapp velice rychle, nebo pravděpodobně obojí.

Když byli dvacet metrů do sebe a Rapp pořád zkracoval vzdálenost, navázali oční kontakt. Rapp zvedl pistoli ke střelbě, ale než stačil zamířit, Ismaíl strhl tašku z ramene a pak se rozpoutalo peklo. Taška explodovala a temnou ulicí se rozletěly červenooranžové plameny. Rapp zabrzdil a schoval se za hezký kousek německé oceli. Vzhledem k obsahu příručního zavazadla už nemělo smysl počítat rány. Podle kadence střelby Rapp odhadl, že v tašce se skrývá samopal Uzi nebo MAC-10. Pro nezasvěcené je jedna zbraň jako druhá, ale Rapp věděl, že stejně důležitá jako kadence je ráže. Protože mercedes střely bez problémů zastavil, Rapp usoudil, že Libyjec pálí se samopalu Uzi ráže 9 mm. Kdyby měl MAC-10 ráže .45, kulky by pronikly karosérií a rachotily by v interiéru vozu.

Rapp se v dešti skla z roztříštěných oken podíval na hodinky. Dokázal si představit, že Ismaíl střílí ze samopalu a zároveň ustupuje. Uzi mohl mít zásobník na dvacet, dvaatřicet nebo čtyřicet nábojů. Poslední možnost byla nepravděpodobná, protože by se zásobník nevešel do tašky, a dvacet nábojů už by Libyjec vystřílel. Zbývala tedy varianta s dvaatřiceti náboji. A jakmile Rapp uslyší cvaknutí, bude po všem. Ismaíl nestihne vytáhnout zbraň z tašky a nabít, než k němu Rapp doběhne.

Střelba ustala a vystřídalo ji houkání, pípání a jekot pěti blikajících aut. Rapp se zbraní v ruce vyběhl z úkrytu a držel prst na spoušti. Ismaíl zmizel. Rapp ho zahlédl o něco dál, vyrazil za ním a opět se držel na vozovce, aby se mohl schovat za vozidla. Hodiny v jeho hlavě měřily ubíhající čas a on se snažil využít své výhody. Opět se přiblížil na dvacet metrů. Ismaíl se podíval přes rameno, zvedl tašku a vypálil další dávku. Rapp se skrčil za auto, ale hnal se dál. Nebyl si jistý, jestli to byla dávka o čtyřech nebo pěti výstřelech, ale už skončila a Ismaíl pokračoval v běhu. Rapp si pomyslel, že Libyjci buď došly, nebo za chvilku dojdou náboje, a utíkal vzpřímeně, neboť mu teď záleželo víc na rychlosti než na krytí.

Ismaíl dorazil na křižovatku a zabočil doleva. Rapp opět zahnul velkým obloukem, a když se vynořil zpoza rohu, spatřil scénu, která ho nepotěšila. Ismaíl držel levou rukou pod krkem jakousi ženu. Rapp se na ni ani nepodíval. Nechtěl se na ni podívat. Stará, mladá, silná, hubená, na tom vůbec nezáleželo. Pravou ruku měl Ismaíl pořád ve sportovní tašce a držel samopal, v němž mohly, ale nemusely zbýt náboje. Ismaíl začal křičet, aby Rapp odhodil zbraň, nebo ženu zabije. Rapp zkracoval vzdálenost, jak ho to naučili. Ruku s pistolí zvedl před obličej a srovnal do jedné přímky s levým okem, které bylo propojeno s mozkem, odpočítávajícím vteřiny a nabádajícím, aby to už ukončil a okamžitě odsud zmizel.

Žena zaječela a Rapp si teprve teď všiml, že má na vodítku psíka, který štěká a snaží se Ismaíla kousnout do nohy. Rapp nepochyboval, že Ismaíl ženu zabije, jenže čeho by tím dosáhl? Pokud mu zbyly nějaké náboje, měl by zbraň obrátit proti Rappovi a srazit ho k zemi dávkou do hrudi. Kdyby střelil ženu, sám by přišel o život a on zemřít nechtěl, jak dokázal během poslední půlminuty. Mohl by uniknout, jedině kdyby zlikvidoval pronásledovatele. Ze ženy si udělal výborný štít. Stačilo by jen zvednout tašku a vypálit. Rapp se zastavil šest metrů daleko a usoudil, že když mu Ismaíl nemíří na hruď, blufuje.

Nakonec v Rappův prospěch rozhodl psík. Ismaíl se rozumně snažil zvětšit vzdálenost mezi nimi a ustoupil. Protože se však neobtěžoval podívat dolů, nevěděl, že je štěkající pes dvakrát oběhl a vodítko vytvořilo smyčku kolem Libyjcových kotníků. Ismaíl zakopl a zavrávoral doleva, aby získal rovnováhu. Na kratičký okamžik Rappovi odhalil jednu stranu hlavy. Rapp stál jen šest metrů daleko. Stačilo jednou stisknout spoušť a byl konec.

46

BEJRÚT, LIBANON

Hurley vstoupil na střechu, v ruce láhev whisky Jack Daniel’s, a hlavou mu vířily vzpomínky. Hotel stál ve čtvrti Burdž Hamúd. Vedli jej Arméni, a proto se Hurley rozhodl přenocovat právě tady. Arméni byli jednou z mála skupin, jimž se během občanské války podařilo zůstat neutrální. Padlo několik výstřelů mezi Armény a jejich maronitskými sousedy, ale boje se nerozpoutaly.

Byl to zvláštní den – setkání s Kennedyovou, pak instruktáž s Rappem, než ho vyslal do akce, a analýza zachycených informací. Nic člověka nepopudí víc, než když ho někdo připraví o jmění. Ozývaly se hlasy, které již léta neslyšeli. Do Bejrútu směřovala řada potenciálních cílů. Než se však mohli pustit do akce, museli splynout s prostředím.

V Curychu vzal Hurley Richardse do second handu a nakoupili nepadnoucí obleky a košile, okopané boty a pár odřených zavazadel. Hurley si částečně zešedivěl vlasy a oba se přestali holit. Odletěli do Paříže a potom do Bejrútu, dva nenápadní muži v moři cestujících.

Na místo dorazili v době, kdy na opačném konci Středozemního moře zapadalo slunce, a cítili směs očekávání, hněvu a zlých předtuch. Právě takový vliv měl Bejrút na Hurleyho. Pobýval tu před občanskou válkou, kdy v rušném městě žili vedle sebe křesťané a muslimové, chodili do společnosti, vychovávali děti, užívali si života a většinou spolu dobře vycházeli. Potom OOP zahájila radikalizaci chudinských čtvrtí a dožadovala se vlivu na chod událostí. Maronité se s přivandrovalci nehodlali dělit o vliv a frontové linie byly narýsovány. Nikdo, dokonce ani Hurley, neočekával natolik vážné neshody, že město postihne patnáctiletá občanská válka, ale stalo se. Více než půl milionu lidí uprchlo, 250 000 zahynulo, stovky tisíc utrpěly zranění nebo byly zmrzačeny a, hospodářství a převážná část centra ležely v troskách. Naprostá zkáza obrovského města otřásla vírou i těch největších optimistů.

Na letišti objevili několik náznaků, že se věci ubírají správným směrem. Část terminálu, která byla vážně poškozena při izraelském ostřelování v roce 1982, byla stržena a nyní probíhala rekonstrukce. Hurley a Richards se s ostatními cestujícími plahočili po kovových schodech. Zástup obklopili unavení a znudění libanonští ozbrojenci a nasměrovali jej k celnici. Když tu byl Hurley naposledy, veškerou kontrolu obstarával jediný tělnatý byrokrat, který měl svůj kovový stolek přímo na letištní ploše. Jeho úkolem nebylo zajistit pohraniční kontrolu, ale spíš vybrat úplatky potřebné ke vstupu do země. Mezitím se celníci přesunuli do budovy, kde plakáty vypovídaly o ambiciózních plánech rekonstrukce.

Zařadili se do fronty a snažili se rovněž vypadat unaveně a znuděně. Richards prošel bez problémů. Odevzdal v hotovosti částku, které říkali poplatek, ačkoli šlo vlastně o úplatek, který neskončil ve státní pokladně. Hurley musel celníkovi zodpovědět několik otázek, které však nebyly nijak znepokojivé. Hurley měl pocit, že jeden z nadřízených, stojící za trojicí řadových celníků, se na něj zadíval trochu déle, než bylo nutné, ale přece jenom to patřilo k jeho práci. Muž nijak nezasáhl ani se za nimi nevydal k výdeji kufrů.

Vzali si zavazadla a znovu se postavili do řady. Tentokrát je oba čekala prohlídka. Když venku došli ke stanovišti taxíků, Hurley jejich dispečerovi podstrčil dvacet dolarů a arabsky mu řekl, že si chce vůz vybrat sám. Bez zvláštního důvodu se rozhodl pro čtvrté auto v řadě. Odjeli k renovovanému hotelu Intercontinental, vešli dovnitř a koupili si drink. Tam také Hurley přesvědčil barmana, aby mu prodal láhev whisky. Potom nasedli do dalšího taxíku, objeli centrum města plné obchodníků a nechali se vysadit tři bloky od hotelu Mar Yousif Inn.

Hurley by raději nechal připravit bezpečný dům, ale na to nebylo dost času. Alespoň pokud chtěl spolupracovat s někým, komu mohl bezvýhradně důvěřovat. Kromě toho neměl věci plně pod kontrolou. Vybudovat novou operační základnu není nikdy snadné a ještě obtížnější to je ve městě, jímž se neustále přesouvají bojové linie.

Hurley přejel pohledem po obzoru. Odpřisáhnout by to nemohl, ale měl dojem, že vidí víc světel než před pár lety. Třeba došlo k určitému pokroku. Uslyšel hlasy a obešel přístřešek, který zakrýval vrchol schodiště. Několik zaměstnanců hotelu sedělo na plastových židlích kolem skládacího stolku. Zamávali mu. Hurley se na ně usmál a odebral se na opačný konec. V Bejrútu podobně jako v jiných přeplněných městech obyvatelé využívali střechy k tomu, aby si ulevili od klaustrofobních pocitů uzavřenosti. V rohu, kam Hurley zamířil, byla další plastová židle, avšak jemu se nechtělo sedět. Zadíval se přes střechy na sever k moři. Na severozápadním obzoru rozeznal tlumenou záři Kypru. Na jihu svítilo letiště a přistávala poslední dnešní letadla.

Pomalu se dostavovaly nepříjemné vzpomínky. Hurley pevně sevřel láhev, zvedl ji ke rtům, dlouze se napil a doufal, že je utopí. Po minutě si zapálil cigaretu a snažil se upamatovat, kdy byl ve městě naposledy. Návštěvu před dvěma lety nepočítal, neboť netrvala ani den. Sotva stihl vyhledat některé svoje staré kontakty. Město v něm probouzelo tolik vzpomínek. Pár dobrých, spoustu špatných.

Zase se napil, jenže tentokrát se účinek nedostavil. Jeho pohled zabloudil na západ, kde stávalo staré velvyslanectví. Toho dne byl právě zde – tedy ve čtvrti Burdž Hamud. Ráno se sešel na kávu s jedním ze svých kontaktů, jistým Levonem Petrosjanem, arménským zločineckým bossem, který za občanské války udržoval věci v chodu. Staral se, aby ve čtvrti byla elektřina, voda a jídlo, kromě toho měl pod palcem veškerý hazard a prostituci a přišel si na slušné peníze na výpalném. Po schůzce se Hurley rozhodl vzít bláznivého Arména za slovo a vyzkoušet jeho zboží. Proto byl v posteli se dvěma ženami z turecké části Arménské vysočiny, když místností otřásla exploze.

Jeho nejhorší obavy se naplnily, když se vyškrábal na střechu, přičemž si stále přidržoval kalhoty. V roce 1983 byly výbuchy stále běžnější, jenže tahle bomba byla mnohem silnější než minometné střely nebo raketové granáty. Oblak prachu a kouře se zvedal dost blízko na to, aby Hurley poznal, že terčem útoku bylo velvyslanectví. Neměl však jasno o rozsahu škod. Hurley pospíchal zpátky do pokoje, posbíral zbytek svých věcí a seběhl na ulici, kde jeho řidič dřímal za volantem firemního džípu. Hurley ho odstrčil na sedadlo spolujezdce, nastartoval a vyrazil po ulici.

Když dojel na místo a vzhlédl k sedmipodlažní budově, sevřelo se mu hrdlo. Přední vchod zmizel. Napříč všemi patry zela díra. Obrovská rána mezi hlavní části budovy a jedním křídlem. Střecha kupodivu zůstala převážně netknutá. Hurley si vzpomněl, že ji zesílili kvůli veškerému telekomunikačnímu vybavení, které na ni umístili. Když se usadil prach, z budovy začali vycházet první přeživší. V tu chvíli pro Hurleyho ještě žila naděje.

Trvalo dva dny, než si naplno uvědomili rozsah škod. Tou dobou již Hurleyho prvotní naděje úplně zmizela. Zemřel jeden z jeho nejlepších přátel, otec Irene Kennedyové, a dvaašedesát dalších lidí. Jak bylo pro libanonskou občanskou válku typické, zahynuli především místní, avšak pokud šlo o americký personál, největší ztráty utrpěla CIA. Zemřelo osm zaměstnanců agentury a Blízkovýchodní sekce byla rozvrácena.

Zhodnotit škody přímo na místě přispěchal Stansfield, který v té době pracoval pro zástupce ředitele operací. Hurley trpěl nesmírným pocitem viny. Chtěl odstoupit z funkce, ale Stansfield o tom nechtěl ani slyšet. Nezajímalo ho, že Hurley zmeškal schůzku na velvyslanectví v jednu hodinu. Nad načasováním mohli jen spekulovat. Měl Islámský džihád štěstí, nebo získal tajnou informaci, že se v té době na ambasádě sejdou vysocí představitelé z Langley? Objevily se názory, že Hurleymu se vlastně velice hodilo, že na jednání nedorazil. Dostal se do hledáčku velení, ale Stansfield se za něj postavil.

Jeho agent měl schůzku s Arménem Petrosjanem, která trvala déle, než se předpokládalo. Nic víc ostatní vědět nepotřebovali. Skutečnost, že když dodávka narazila do brány, užíval si v posteli se dvěma šlapkami, byla nepodstatná. Už tak ztratili spoustu dobrých lidí a bylo zbytečné přijít o dalšího kvůli jeho nectnostem – o nichž navíc Stansfield dobře věděl.

Hurley si uvědomoval, že Stansfield ma pravdu, ale to neznamenalo, že může jednoduše přehlížet, co se stalo. Několik příštích měsíců byl z operačního hlediska k ničemu. Stansfield dostával zprávy o tom, že v rozličných částech města, známých jako relativně klidné, jsou nalézáni mrtví muslimové, a to zcela nahodile a v různých denních dobách. Jeden muž byl zastřelen, když si na terase četl noviny, dalšího někdo uškrtil na veřejných záchodcích, jiný byl zabit, když vycházel z nočního podniku. Všichni tři nějak souviseli s Islámským džihádem. Stansfield Hurleyho odvolal do Washingtonu, zeptal se ho, jestli o vraždách něco neví, a k jeho úžasu se k nim Hurley přiznal.

Stansfield nemohl dopustit, aby jeden z jeho nejstarších přátel a nejlepších agentů zbrkle zabíjel podle vlastního uvážení, i když jeho cíle byly do jisté míry legitimní. Jak Hurley zdůraznil, Islámský džihád vyhlásil válku Spojeným státům a on se do té války pouze zapojil. V jeho uvažování byla jistá logika, avšak Langley si nemohlo dovolit další malér před novináři a politiky. Řešení bylo nasnadě. Začínalo být horko kolem hranice mezi Afghánistánem a Pákistánem a Hurley znal Rusy lépe než kdokoli jiný. A tak ho Stansfield poslal do Péšávaru pomáhat s výcvikem a vyzbrojováním mudžahedínů.

A teď, po téměř deseti letech, se kruh uzavřel. Zase tady v líhni náboženských fanatiků, neochvějně přesvědčených, že oni a jenom oni vědí, co si Bůh přeje. Hurley se řadu let pokoušel upozornit Langley, že příští velké potíže nastanou s touhle islamistickou chátrou. Zažil obě fronty na vlastní kůži, Bejrút i Afghánistán, a vedle Afghánců vypadali lidé z tohoto města jako břídilové. V každé kultuře, která nutí ženy zahalovat se od hlavy k patě a zakazuje dovézt jedinou kapku alkoholu, ačkoli sama vyváží opium do celého světa, je nutně cosi zvráceného. K Hurleyho zásadám patřilo nevěřit nikomu, kdo nepije. V Afghánistánu nepil nikdo, z čehož mu vstávaly hrůzou vlasy na hlavě.

Hurley si přihnul z láhve a vyklepal další cigaretu. Zapálil si, vydechl kouř do středomořského vánku a uvažoval, co přinese další den. Do zítřka by měl být vybavený a zásobený bezpečný dům a brzy odpoledne bude připraven i zajišťovací tým. Zhodnotí informace, které obdrží od člověka z agentury, a pokud nebudou stačit, zatelefonuje Petrosjanovi. Hurley slyšel, že Arménovi ve čtvrti patří přes tisíc bytů. To mu musí zajišťovat značný příjem, ale člověku jako Petrosjan se vždycky hodí víc peněz, tedy něčeho, čeho měl Hurley konečně spoustu.

Nedostávalo se mu však času. Jestliže chtěli zachránit Zobáka, museli pracovat rychle. Někdy rychlá práce poskytne výhodu, jenže člověk musí kombinovat víc věcí dohromady a oni už týden byli v jednom kole. Šaríf, Dorfman a teď Ismaíl. Pár dní však ještě rozhodně zvládnou.

Hurley se zadíval na láhev whisky z Tennessee a napadlo ho, jestli se do Bejrútu nevrátil zemřít. Vzpomínal, kolikrát už ošálil smrt, na všechny muže, které za ta leta zabil, a na všechna božstva, skutečná nebo smyšlená, která při tom naštval. Pokud byla na někom řada, pak na něm. Zvedl oči k nebi a řekl: „Neserte bohy.“ Nalil si do krku whisky a usmál se. Byla-li řada na něm, budiž.

47

NÁMĚSTÍ MUČEDNÍKŮ, BEJRÚT

Slunce zapadalo těsně po páté večer a vycházelo krátce po šesté ráno. Vzhledem k omezeným dodávkám elektřiny do budovy a chybějícím žaluziím nebylo po západu slunce příliš co dělat, a tak šel Sajjíd brzy spát. Věrný Samír někde sehnal matraci a lucernu a připravil mu pokoj v pátém patře, daleko od ostatních mužů a od hluku. Sajjíd krátce zkontroloval oba vězně, aby se ujistil, že jsou dodržována jeho nařízení. Obchodník na tom byl mnohem lépe než špion. Sajjíd ke Cumminsovi přivedl lékaře a prognóza nebyla dobrá. Doktor se obával, že mu kvůli bití, špatné stravě a nehygienickým podmínkám selhávají játra.

Tato informace Sajjída rozrušila. Už několik týdnů strážné vyzýval, ať zajatce netýrají. Strážci však ve své tuposti stále nedokázali pochopit, že mrtví muži pro ně nebudou mít žádnou cenu. Když se k tomu přidalo napětí po zmizení peněz a z Ivanovova chystaného příjezdu do města, Sajjíd začínal ztrácet trpělivost. Nechal muže nastoupit ve sklepě a řekl jim, že popraví prvního, který se na zajatce odváží vztáhnout ruku. Když jeden imbecil zvedl oči v sloup, Sajjíd mu okamžitě přitiskl hlaveň pistole na čelo. Ostatním to konečně došlo.

Sajjíd na lůžku přemýšlel, jestli se muži vzbouří, nebo se budou řídit jeho rozkazy. Také tohle přispívalo k jeho celkovému neklidu. Nespal klidně. Pronásledovaly a mučily ho sny, živé a bizarní. Utíkal. Musel být někde na pláži, protože bez ohledu na to, jak moc se snažil běžet rychle, sotva se vlekl, neboť se mu nohy bořily do hlubokého písku. Byla tak hustá mlha, že dohlédl jen na konec vlastní ruky. Nad hlavou mu přelétala proudová letadla a shazovala bomby, které s ohlušujícím rámusem vybuchovaly kdesi v dálce. Mlhou nad mořem pronikaly ostré záblesky a vlhkost ve vzduchu tlumila zvuky. Proč běžel směrem k bombám? Před čím prchal? S trhnutím se probudil, srdce mu tlouklo až v krku a byl zalitý potem.

Sajjíd se rozhlédl po kanceláři, kde se rozhodl strávit noc. Od rozbitého okna se rozlévalo měkké měsíční světlo. V koutě, kam Samír zametl sklo a suť, byla hromada odpadků. Všechno sebrali zloději. Vzali nábytek, a dokonce strhli i koberce, takže zůstala jen holá betonová podlaha se stopami lepidla, které koberce drželo. Budova působila depresivně. Všichni ti géniové z Damašku by měli zkusit přečkat v takovém domě jednu noc.

Sajjíd se rozhodl jít na vzduch. Zatahal se za košili, ale nerozepnul ji. Vyšel dvě schodiště na střechu a polohlasně pozdravil dva muže, kteří tam drželi hlídku. Na opačné straně ulice panoval klid. Sajjíd si zapálil cigaretu a přemýšlel, co chystá Ivanov. Ten člověk měl pořád něco za lubem. Kdyby si mohl vybrat, zda zbohatne poctivě, nebo bohatství někomu ukradne, Ivanov by se podle Sajjídova názoru rozhodl pro krádež. Byl to v jádru zloděj. Rozhodně nebylo přehnané podezřívat ho, že nejprve nechal zabít Šarífa, a když se zbavil Turka, zavraždil ještě Dorfmana a všechno si nechal pro sebe.

Sajjíd vzdychl. Přál by si pár dní přeskočit. Kéž by už měl tenhle zmatek za sebou a mohl se na několik týdnů vrátit do Damašku. Jeho dvě dcery dospěly, provdaly se a měly s ním jen málo společného, což bylo dobře. Jejich manželé ho příliš nezajímali. Kromě toho byl během jejich dospívání pořád pryč, takže mezi nimi nevzniklo opravdové pouto. Se ženou skoro nemluvili. Ženy v jeho životě ho domů netáhly. Toužil po civilizaci. Po tekoucí vodě, fungujících záchodech a spaní v čisté posteli beze strachu, že mu na hlavu spadne tuna oceli a výbušnin. Právě tohle potřeboval. Videorekordér a hromadu filmů a spánek. Potřeboval dobít energii.

Kdyby mohl utéct, utekl by. Zmizel by z tohohle příšerného města a pustil by ho z hlavy. Mnohokrát o tom uvažoval, když jeho účet u Herr Dorfmana tučněl. Za rok či dva mohl mít vystaráno. Vrátil by se do Damašku, odešel by na penzi a peníze uložené ve Švýcarsku by investoval v Bejrútu, až se situace uklidní. Mohl by si žít jako zámožný šejk. Všechny ty roky dřiny přišly vniveč během jediného okamžiku. Bylo to téměř nesnesitelné.

Dokouřil cigaretu a vzhlédl ke hvězdám. Nerad trčel v jednom domě, zejména v tak primitivních podmínkách. Jídlo bylo odporné a dostávali ho málo, hrozilo šíření nemocí a nemohl spát. A když se nevyspí, bude chybovat. Nechtěl se vracet do depresivní místnosti se špinavou matrací, ale musel, alespoň aby zavřel oči a odpočinul si.

Pomalu sešel po schodech a zamířil do temného pokoje. Svlékl si košili, položil ji na podlahu a pak si lehl na ušmudlanou matraci a snažil se nevnímat zápach. Jádrem problému byly peníze a byl to větší problém, než si kdokoli z nich uvědomoval. Všichni bědovali nad ztrátou osobního jmění, jenže opravdová katastrofa přijde ve chvíli, kdy nebudou moci zaplatit svým lidem.

Několik duševně nevyrovnaných radikálů bude bojovat zadarmo, ale většina pěšáků jednoduše odejde. Dostávali peníze každý týden v hotovosti a výplatním dnem byl čtvrtek. Tento týden peníze na mzdy ještě nějak seženou, ale pak budou na mizině. Příští týden mají předat měsíční úplatky policistům, politikům, úředníkům a špionům v táborech protivníků. Pro peníze se natáhnou stovky, ne-li tisíce rukou, a za všemi je třeba vidět rodiny čekající na jídlo. Jestli se situace rychle nevyřeší, přijde pohroma. Přiženou se maronité a další skupiny a zaberou území, které tolik let dobývali a kvůli němuž padly tisíce mužů.

Všechno, pro co bojovali, se rozpadne. Sajjíd to bude muset oznámit Damašku, přičemž samozřejmě vynechá svou osobní ztrátu. Nejspíš by ho potrestali přeložením do Jarmúku, bezútěšného tábora palestinských uprchlíků na damašském předměstí, který se jen hemžil příslušníky tohoto podnikavého kmene, hledajícího stálý domov. Sajjíd zaslechl z chodby kroky a pak hlasy. Znělo to, jako kdyby ti lidé postupovali od jedné místnosti ke druhé. Podíval se k otevřeným dveřím a spatřil světlo baterky. Sáhl po pistoli a posadil se.

„Je někde tady nahoře,“ pronesl hlas na chodbě.

„Kdo je to?“ zeptal se Sajjíd.

„To jsem já. Všude vás hledám.“

Sajjíd poznal Radího a sklopil zbraň. „Jsem tady.“

Radí se zjevil ve dveřích. Za ním stáli další tři muži. „Asefe, neuvěříte, jakou zprávu vám přináším.“ Radí tleskl rukama.

Sajjíd hledal hodinky, ale nemohl je najít. „Kolik je hodin?“

„Skoro dvě. Musíte vstát. Mám ohromující zprávu.“

Sajjíd vzdychl. Skoro se skutálel z matrace, když šátral po hodinkách. Našel je, připevnil si je na zápěstí a sáhl pro košili. „Tak ať je dobrá. Musím se vyspat.“

„Nebudete zklamaný.“

Sajjídovi bylo bídně. Potřeboval vodu, kávu a jídlo, přesně v tomto pořadí, a pak by snad mohl jasně uvažovat. Pokynul Radimu, ať se pustí do vyprávění.

Radí poslal své muže pryč a polohlasně se zeptal: „Pamatujete si na toho Američana, který si říkal Bill Sherman?“

Jestli si na něj pamatuje? Ten člověk údajně zabil Sajjídova předchůdce, když jednoho jarního rána snídal. „Jistě.“

„Moji špioni na letišti… jeden z nich tvrdí, že Shermana dnes večer viděl.“

„Na letišti?“

„Ano. Ještě s jedním mužem vystoupil z letadla z Paříže.“

Sajjíd váhal. Občas se proslýchalo, že se Sherman vrátil do města. Vlastně se o Shermanovi mluvilo pokaždé, když byl někdo zavrazden. „Jak si můžete být tak jistý? Řadu let ho nikdo neviděl.“

„Můj člověk tvrdí, že zestárnul. Vlasy mu zešedivěly, ale ty oči –“ Radí ukázal na svoje „– říká, že ty oči jsou stejné. Oči ďábla. Prý si ho pamatuje jako odporného člověka se spoustou neřestí.“

Sajjíd cítil, že má nezvykle suché rty. Sáhl pro džbánek vody, který mu Samír nechal v koutě, a napil se. Proč by Američané po tolika letech posílali Shermana do Bejrútu? Nejlogičtější odpověď se nacházela ve sklepě budovy. Chtěli zpátky svého agenta. Jenže proč poslali zabijáka jako Sherman? Ten muž byl posel smrti, ne vyjednavač. Sajjíd se obrátil k Radimu a zeptal se: „Nezjistil ten váš špion náhodou, kam měl namířeno?“

Radí se samolibým úsměvem odpověděl: „Včera po naší schůzce jsem vydal rozkazy. Nařídil jsem, aby všichni pátrali po čemkoli podezřelém. Moji lidé odvádějí dobrou práci. Sledovali ho i s tím druhým mužem do Intercontinentalu.“

„A dál?“

„V baru si dali drink, Sherman si od barmana koupil láhev Jack Daniel’s a pak nastoupili do taxíku, jednoho z našich. Nechali se vysadit před jedním hotelem na ulici Daoura. Když taxikář odjel, šli tři bloky pěšky do jiného hotelu.“

„Do kterého?“

„Mar Yousif Inn.“

„Tam teď je?“

„Ano. Pronajali si dva pokoje na jednu noc. Zrovna jsem mluvil s ředitelem. Pořád tam jsou.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Sajjíd skepticky. „Bill Sherman, kterého si pamatuji, by se nikdy nenechal sledovat“

„Moji lidé jsou dobří. Vycvičili jsme je v používání vysílaček. Mají na letišti svůj systém. Když vidí někoho, kdo by mohl být výnosný cíl, sledují ho a dají mi vědět. Potom toho člověka sebereme. Pár mých lidí už tam jede. Je tu jenom jedna komplikace.“

„Jaká?“

„Ten hotel je v Burdž Hamúdu.“

Sajjíd se potřeboval probudit. Normálně by tak hloupou otázku nepoložil. Sherman, na kterého si pamatoval, byl jedna ruka s Armény. Bylo třeba postupovat opatrně. „Jestli se v Burdž Hamúdu strhne přestřelka, možná odtamtud nevyjdeme živí.“

Radí neodporoval. „Můžeme počkat a sledovat ho. Když vytáhne paty z Burdž Hamúdu, sebereme ho.“

Měli štěstí, že se o něm vůbec dozvěděli. S člověkem jako Sherman jim štěstí nikdy dlouho nevydrželo. Dřív nebo později si jich všiml a pak zabil toho, koho sledoval, a zase zmizel. „Řekněte svým mužům, ať počkají.“

Radimu se zjevně ulevilo. „A co dál?“

„Policejní náčelník mi dluží laskavost. Oni v Burdž Hamúdu můžou zasáhnout, aniž způsobí větší potíže.“

Tentokrát Radí zavrtěl hlavou. „Na to bych nespoléhal.“

„Za normálních okolností byste měl pravdu, ale existuji jisté věci, o kterých nevíte. Tomu policejnímu náčelníkovi dluží laskavost několik vlivných Arménů. Pokud tam nevtrhneme my a nepůjdeme po někom z nich, nic nám nehrozí.“

„Jestli padne jediný výstřel…“ Radí se při té představě zachvěl.

Sajjíd větu dokončil za něj. „Mohla by vybuchnout celá čtvrť.“ Taková byla bejrútská realita. Město se neustále nacházelo jen jednu přestřelku od toho, aby se vrátilo k chaosu a občanské válce.

48

Když došel do poloviny posledního schodiště, které vedlo do nevelké vstupní haly, Hurley si všiml muže, který seděl v křesle zády ke dveřím. Nejspíš o nic nešlo, ale Hurley přežil tolik let díky tomu, že si všímal maličkostí. Pokud se jich nashromáždilo víc, zpravidla vedly k problémům. V hale byl gauč a tři křesla. Muž seděl ve vzdálenějším křesle nalevo od Hurleyho – pro tohle křeslo by se rozhodl, kdyby měl pozorovat hosty scházející z pokojů. Hurley muže sledoval, když kráčel po podlaze s červenými dlaždicemi. Muž pomalu zavřel oči a pokračoval v dřímání. Hurley nešel rovnou ven, ale zastavil se u recepčního pultu. Za pultem nikdo nestál. Nakoukl otevřenými dveřmi do malé kanceláře, ale nikoho neviděl, zato slyšel televizi. Když se ohlédl přes rameno, viděl, že silný muž v křesle se ani nepohnul. Měl zavřené oči a zřejmě si dával šlofíka. Hurley ho vyškrtl ze seznamu.

Telefonní automat byl za mužem ve starobylém klaustrofobním výklenku. Hurley se rozhodl, že raději půjde ven a obhlédne situaci. U východu se zastavil a podíval se, jestli na ulici neokounějí ostří hoši. Kdyby nějaké viděl, vrátil by se do pokoje, vzal by Richardse a vyšli by na střechu. Odtamtud by se mohli přesunout o dvě budovy na obě strany přeskakováním z jedné střechy na druhou a pak by unikli po schodišti některého ze sousedních obytných domů. Chodník před hotelem byl prázdný, a tak vyšel ven, vyklepl camelku a zapálil si. Nenápadně se rozhlédl po celé délce bloku. Napočítal osm aut, která viděl předešlého večera, a jedno nové, ale byl to jen malý dvoudveřový hatchback. Nic, čím by se musel znepokojovat.

Doprava, nebo doleva? Bylo zvláštní, jak často se rozhodoval mezi dvěma možnostmi – jako kdyby si házel mincí. Vybral si levou stranu. Ulice mírně stoupala, což vůbec nebylo podstatné, a on si pamatoval, ze včera večer tím směrem viděl malé tržiště a před ním telefonní automat. Zahodil nedopalek na ulici mezi pestrou směs odpadků a vykročil. Blížila se osmá hodina a na ulici nebylo rušno. Vlastně byla skoro prázdna. Hurley spatřil na další křižovatce dvě auta, přejíždějící zprava doleva, a pak přes ulici muže s kufříkem. Nedokázal si vzpomenout, jestli je tak pomalé tempo pro Bejrút v tuto hodinu normální nebo nezvyklé. Kazde město má jiný rytmus. Některá již od sedmi kypí životem, ale středomořská bývají o něco pomalejší. Zejména když přestála tolik utrpení jako tohle.

Před tržištěm stál chlapec. Hurley ho odhadl na osm let. Když se Hurley přiblížil, chlapec zvedl ruku s novinami a začal povykovat. Hurley se na něj usmál. Bylo jedno, kde se právě nacházel; musel obdivovat kluka, který ráno vstává a jde prodávat. Sáhl do kapsy pro peníze, a právě když mezi prsty ucítil náprsní tašku, spustil v jeho hlavě varovný zvonek. Zaznamenal pohyb vlevo na tržišti, ozvaly se motory dvou nebo tří aut a pak odněkud zazněly kroky. Hurley se rozhlédl nalevo, pak napravo a potom si všiml, že roztomilý klučina pustil obchod z hlavy a klidí se pryč.

Od tržiště se přiblížili dva vysocí statní chlapíci v uniformách a zastavili se těsně mimo jeho dosah. Skřípěly pneumatiky a kvílely motory a ze tří stran se přihnala auta. Hurley se obrátil a chtěl utíkat nazpátek do hotelu, jenže po chodníku k němu utíkali další dva muži. Jeden měl na vodíku velkého německého ovčáka. To je novinka, pomyslel si Hurley, protože policejního psa ve městě ještě neviděl. Během necelých pěti vteřin ho obklopilo deset mužů a tři sedany. Čtyři muži měli policejní uniformy a dva byli v civilu. Civilisté vytasili pistole. Byli to bud příslušnici nějaké milice, nebo detektivové, nebo v nejhorším případě důstojníci syrské výzvědné služby. Uniformovaní policisté třímali dřevěné obušky.

Zajímavé, napadlo Hurleyho. Ani jeden se na něj nepokusil vztáhnout ruku. Hurley zvažoval možnost a pomalu sáhl pro cigarety. I kdyby měl pistoli, z téhle kaše by se zřejmě nevystřílel. Všichni vypadali nervózně, což o něčem vypovídalo. Někdo jim dal školení. Řekl jim, aby si udržovali odstup, což v této části světa nepatřilo ke standardnímu operačnímu postupu. Normálně by ho nejprve zbili a teprve pak kladli otázky.

Hurley si klidnou rukou neurochirurga zapálil cigaretu. Arabsky muže pozdravil a zeptal se: „Copak máme za problém?“

„Dobré ráno,“ pozdravil usmívající se muž v třídílném obleku, který se objevil za kordonem. „Konečně jsme se vás dočkali, pane Shermane.“ Krátce pohlédl na dvojici za Hurleym a kývl na ně.

Hurley se obrátil a první ránu odrazil levou rukou, zápěstí na zápěstí, a pak muže udeřil dlaní do nosu. Z ruky mu vytrhl obušek a sehnul se právě včas, aby unikl ráně od druhého svalnatce. Ten promáchl a odhalil žebra, a tak ho do nich Hurley praštil obuškem a poslal ho k zemi. Ještě se stačil obrátit, než přišly údery do hlavy a přes záda. Klesl na jedno koleno a vzápětí už ležel na zemi a ze všech stran dopadaly obušky a kopance. Když ho přemohli, Hurley ležel zkrvavený na chodníku a doufal, že Richards měl dost času uniknout.

49

Rapp uvolnil spojku drobného stříbrného Renaultu Clio a zkrátil mezeru mezi sebou a dalším autem čekajícím na průjezd kontrolním stanovištěm před samotným Bejrútem. Bylo to už třetí stanoviště od syrské hranice. Malý motor o objemu 1,2 litru byl výkonný asi jako ten v tátově staré sekačce John Deere. Kdyby Rapp musel prchat před místními orgány, byla by to krátká honička. Stál v řadě už patnáct minut a posouval se vždy o několik desítek centimetrů. Auto nemělo klimatizaci, a tak si muset stočit okénka.

Rapp pleskal dlaněmi do volantu v rytmu jakési příšerné techno hudby, kterou si vybral na letišti. Název alba zněl Euroodpad a Rapp s ním souhlasil. Raději by si pustil U2 nebo možná Boba Segera, ale chtěl působit jako Francouz, ne jako americký zabiják na safari. Nyní už byl třetí v řadě a vyklonil se z okénka, aby líp viděl na dospívajícího mladíka s útočnou puškou AK-47. Rapp neměl tušení, ke které frakci chlapec patří, ale připadal mu docela klidný. První dvě kontrolní stanoviště patřila syrské armádě a teprve kolem hlavního města vládu přebíraly milice.

Po cestě si zavolal z telefonního automatu na benzinové pumpě a zkontroloval situaci. Strojový hlas mu oznámil, že jeho pokoj je připravený, a sdělil mu adresu. Rapp si ji zapsal, za jízdy vryl do paměti a pak papírek zmuchlal a vyhodil z okna. Ze složky věděl, kde ho čekají kontroly. Každá ho měla přijít na pět až dvacet dolarů. Ať zprávu sestavoval kdokoli, zatím měl pravdu.

Rada se pohnula dopředu a Rapp zívl. Přece jen se dostavila únava.

Když projektilem s dutou špičkou udělal Ismaílovi díru do hlavy, dal se na ústup, přičemž neustále mířil na ženu, která strnula zděšením. Nechtěl ji střelit a neměl strach, že by ona mohla střelit jeho. Držel zbraň zdviženou proto, že si tak zakrýval tvář a bránil ženě v tom, aby si ho prohlédla. Lidé se většinou nedívají rádi do hlavně nabité zbraně. Když žena konečně sklopila oči k muži, jenž ji před pár okamžiky ohrožoval na životě, Rapp se otočil a utekl.

Nezahnul za roh, protože se nechtěl vracet k ulici, kde Ismaíl střílel ze samopalu Uzi. Polovina bloku nejspíš kouká z oken a někteří telefonují na policii. Dva bloky tedy sprintoval rovně a pistoli držel u boku. Potom odbočil ostře doprava a zastavil se. Dech měl zrychlený, ale pod kontrolou. Uložil zbraň do pouzdra a rozhlédl se po místě, kde si obrátí plášť. Asi pět metrů napravo byl vchod, který nabízel jisté krytí. Rapp se přikrčil do stínu, stáhl si kabát a otočil jej naruby. Brýle s černou obroučkou odhodil na zem, vlasy si uhladil dozadu a pak v khaki svrchníku vykročil na ulici. Zamířil zpátky k rohu, zpoza kterého před chvíli vyběhl. Z dálky zřetelně slyšel vřeštění policejní sirény.

Rapp klidně přešel ulici a podíval se doleva. Rozeznával obrys ženy. Připojili se k ní tři nebo čtyři další lidé. Rapp předstíral, že si jich nevšiml. Když prošel křižovatku, zrychlil tempo, ale ne natolik, aby přitáhl pozornost. Vypadal jako muž na svižné procházce. Rhôna tekla jen blok a půl před ním. S každým krokem sílilo kvílení sirén, ale Rapp zůstával v klidu. Nejprve ohledají tělo, potom je budou zajímat škody způsobené Libyjcovým samopalem a teprve pak budou shánět nějakého podezřelého.

Rapp došel k řece, která v tom místě byla poměrně široká. Odbočil doprava, rozhlédl se po délce bloku, jestli se nikdo nedívá, a zasunul levou ruku do záhybů pláště a uchopil berettu, kterou zabil Ismaíla. Počkal, až dojde do stínu mezi dvěma lampami, a pak pistoli vytáhl. Nenápadným pohybem ji hodil nejméně pět metrů daleko do ledové vody a pokračoval v chůzi. O blok dál musel učinit první velké rozhodnutí. Na opačné straně, půldruhého kilometru daleko, se nacházelo Ženevské mezinárodní letiště. Kdyby si pospíšil, mohl stihnout poslední let do Paříže.

Letiště ho však znervózňovala. Všude byly kamery a policisté, a když se chtěl člověk dostat do letadla, musel si koupit letenku a ukázat pas, čímž zanechal stopu. Legendy musely být promyšlené a neprůstřelné, ne šité horkou jehlou na poslední chvíli. Vydal se tedy ke svému autu z půjčovny a opakoval si, co řekne policistům, pokud ho zastaví. Naštěstí k tomu nedošlo. Čtvrť se začínala hemžit muži zákona, ale všichni se stahovali k místu činu. Rapp nespatřil ani jediný policejní vůz, který by jel opačným směrem a hledal podezřelé. Když usedl za volant půjčeného auta, podíval se na hodinky. Od chvíle, kdy se schoval za poštovní schránku, uplynuly čtyři minuty a sedmatřicet vteřin. To nebylo špatné.

S autem měl řadu možností. Podle původního plánu měl přejet francouzskou hranici a pokračovat do Lyonu, ale přechod byl natolik blízko, že by celníci mohli mít jeho popis. Neexistoval sice žádný spolehlivý důkaz, který by ho spojoval s Ismaílovou smrtí, ale proč pokoušet osud?

Rapp si nebyl jistý, jestli by se před přechodem dokázal uklidnit. Začínalo mu docházet, co se právě odehrálo. Nepodlamovala se mu kolena ani ho nepostihla závrať. Byl prostě rozjetý a cítil se zhruba jako po vstřelení vítězné branky v zápase, jen o něco líp. Pustil hudbu a zamířil zpátky do Curychu. Myslel na Gretu, ale na tu nezbude čas. Musel odletět prvním letadlem do Paříže nebo Istanbulu a pak do Damašku.

Do Curychu přijel před čtvrtou, odstavil auto u půjčovny a zkusil se alespoň dvě hodiny prospat, než v šest otevřou. Nedařilo se mu však usnout, a tak ležel na sklopeném opěradle, přehrával si v hlavě vteřinu po vteřině události s Ismaílem a analyzoval je. Odhalil všechny chyby a prozkoumal alternativy, ale jak říkával jeho středoškolský trenér: „Výhra je výhra. Nikoho nezajímá, jestli je šeredná.“

V podstatě to tak bylo. Rapp zvítězil a Ismaíl prohrál. Když vycházelo slunce, Rapp vyhlédl ven z betonové parkovací budovy a uvědomil si, že jednoho dne možná bude na Ismaílově místě. Převážnou část rána pak věnoval úvahám, jak neskončit podobně jako důstojník libyjské zpravodajské služby. Z Curychu do Istanbulu, pak do Damašku a nakonec na rozpálené prašné cestě do Bejrútu hrál sám se sebou šachy. Co měl Ismaíl udělat a jak by reagoval on, kdyby se Ismaíl zachoval nějak jinak? Nyní ho dostihla únava. Rapp dlouze zívl a pak mu chlapec pokynul, ať přijede ke stanovišti. Rapp ho francouzský pozdravil. Určitě mu nebylo víc než šestnáct. Rapp se usmál, dál vyklepával rytmus techna a soustředěně žvýkal.

„Účel cesty?“ zeptal se chlapec bez jakéhokoli nadšení, což se dalo očekávat od někoho, kdo tráví celý den na slunci, dýchá výfukové plyny a opakuje pořád dokola jednu otázku.

„Obchod.“

„S čím?“

„Se softwarem.“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Co je to?“

„Počítačové věci.“ Rapp sáhl pro lesklou barevnou brožurku, kterou si objednal od jedné francouzské firmy. Ukázal ji chlapci, kterého už rozhovor nudil.

„Líbí se mi vaše hudba.“

„Vážně?“ zeptal se překvapeně Rapp. „Jste tady každý den?“

Chlapec přikývl.

Rapp obhlédl jeho zaprášenou budku a pak natáhl ruku a vysunul kazetu z přehrávače. Zasunul ji do obalu a řekl: „Už ji poslouchám týden. Tady máte. Vyzvednu si ji, až za pár dní pojedu zpátky.“

Chlapec byl nadšený a sklonil pušku. „Díky… pro vás… dneska poloviční cena.“ Ukázal Rappovi pět prstů.

Rapp mu zaplatil, usmál se, zařadil rychlost a jeho autíčko pokračovalo v jízdě. Nalézt bezpečný dům mu trvalo dalších dvacet minut. Vzhledem k Hurleyho vyprávění ho překvapilo, že už cestou nenarazil na žádné ozbrojence. Přesně podle výcviku nejprve projel ulicí a skoro se na budovu nepodíval. Ačkoli netoužil po ničem jiném než po spánku, pravidla, která mu zachrání život, měl vrytá tak hluboko, že jel dál a pak se obloukem vrátil, přičemž obhlédl blok ze všech stran.

Byl to jeden čtyřpatrový obytný dům mezi tří, čtyř a pětipatrovými. Rapp byl tak unavený, že se nezabýval jinými architektonickými zvláštnostmi než předním a zadním vchodem. Zaparkoval auto, vzal tašku a vešel do budovy. Neměl pistoli, aspoň prozatím, a tak mu zbývala jediná věc. Vydat se po schodech nahoru. Kdyby to byla past, hodil by po útočnicích tašku a pak by si lehl a zdříml by si. Ve čtvrtém patře na něj nikdo nečíhal. Troje dveře byly nalevo a troje napravo. Do jejich bezpečného bytu vedly dvoje vzdálenější na pravé straně. Nebo si to alespoň myslel. Sáhl nahoru na jejich rámy, ale nic nenahmatal. Zkusil tedy dveře na opačné straně, a když našel dva klíče, vzpomněl si, že měl do budovy vejít zadním vchodem.

To ho trochu probralo. To a myšlenka, že se jednoho dne může octnout na Ismaílově místě. Řekl si, že musí zpomalit a nic neuspěchat. Podíval se na hodinky. Byly dvě jedenáct odpoledne. Nespal víc než den a předtím si zdříml jen na pár hodin. Otevřel dveře, vešel, zavřel za sebou a zamkl. Ačkoli se mu klížily oči, vytáhl gumový klínek a zasunul jej pod dveře. Nezdržoval se s prohlížením bytu a šel rovnou do ložnice a otevřel skříň. Na podlaze ležel kufr, který nápadně připomínal ten v Istanbulu. Položil jej na postel, odklopil víko a objevil tři pistole Beretta 92F s tlumiči a náhradními zásobníky. Byl to stejný kufřík.

Rapp jednu zbraň nabil a uložil kufřík zpátky na místo. Z posledních sil si svlékl boxerky a vlezl do manželské postele. Zasunul pistoli po polštář a zamyslel se, co je to asi za člověka, který jezdi z jednoho města do druhého, a připravuje jim pracovní nástroje. Setká se někdy s tím tajemným mužem nebo ženou? Nejspíš ne. Jak zdůrazňoval Hurley, nepotřebovali vědět víc, než bylo pro jejich úkol nutné, a zpravidla toho nebylo mnoho. Rapp usínal, ačkoli věděl, že zřejmě co nevidět dorazí Hurley a Richards. Každá minuta spánku byla lepší než nic.

50

Pytel, který mu navlékli na hlavu, hnilobně zapáchal – výkaly, zvratky, hleny a krev, to všechno se mísilo s potem všech mužů, kteří jej měli na hlavě před ním. A nebyl to pot z fyzické námahy, ale pot páchnoucí strachem, přímý útok na jeho čich, určený k tomu, aby poslušně následoval člověka, který ho provede dveřmi a začne klást otázky. Hurley neměl ponětí, kde je, věděl jen, že v nějakém sklepě. Když ho vytáhli z kufru auta, vlekli ho do jakési budovy a pak dolů po schodech.

Toho rána byl už ve druhém autě. Když ho policisté mlátili, vyslovil jméno, o němž si myslel, že by mohlo pomoci. „Levon Petrosjan! Jsem přítel Levona Petrosjana!“

Údery a kopání skoro okamžitě ustaly a pak se kdosi z mužů zeptal, co říkal. Hurley poznal, že to je tělnatý člověk ve třídílném obleku, i když ho neviděl. Muž nařídil, ať mu nasadí želízka a uloží ho na zadní sedadlo jednoho z aut. Nezacházeli s ním jako v rukavičkách, jenže to Hurley ani neočekával, takže to nebylo tak hrozné. Ve voze mu nasadili první kápi. Vlastně to mohlo být horší. Potřebovala vyprat, ale aspoň nesmrděla jako kbelík sraček.

V autě odpočítával vteřiny a snažil se něco zjistit ze zvuků za oknem. Kovová pouta se mu zařezávala do kůže. Zakroutil zápěstími a zkusil se z nich vyvléknout, ale nepodařilo se mu to. Po sedmadvaceti vteřinách se dveře auta otevřely. Hurley si nebyl jistý, ale měl dojem, že dva muži nastoupili na přední sedadla a jeden k němu na zadní. Cítil, jak se mu něco zarývá do žeber.

„Ani hnout, nebo tě zabiju.“

Hurley nevěděl, jestli předmět na jeho boku je pistole nebo obušek. „Polib si.“ Věc pronikla ještě hlouběji.

„Takhle byste s policistou neměl mluvit.“

Hlas přicházel zepředu. Byl to ten starší cvalík. „S policistou,“ zopakoval Hurley pohrdavě. „Jestli jste poldové, tak za co jste mě zatkli?“

„Za napadení policisty. Jeden z mých lidí má zlomený nos.“

„Myslíte toho, který mě chtěl praštit zezadu do hlavy obuškem? Mám návrh. Nechte si ty kecy a já si nechám svoje.“

„Napadení policisty je velice vážná věc.“

„Jasně… to únos taky, takže co kdybyste zastavili a nechali mě jít, a já vám slibuju, že na vaši hlavu nikdo nevypíše odměnu.“

„Vy mi vyhrožujete?“

„Jenom vám říkám, jak to je. Nemám ve zvyku zabíjet poldy… tedy pokud nejsou zkorumpovaní.“

Hurley se zlomil v pase, když mu člověk sedící vedle zasadil ostrou ránu předmětem, který držel. Jakmile se vzpamatoval, řekl: „Nemůžu se dočkat, až to budu vyprávět Petrosjanovi… Ze všeho nejdřív –“ obrátil se vedle, jako kdyby muže na zadním sedadle viděl „– ti seberu ten klacek a nacpu ti ho do zadku. Ale to se ti možná bude líbit, viď?“

Tentokrát ránu očekával, a tak rychle zvedl paže a zachytil předmět mezi pravý biceps a předloktí. Potom zaklonil hlavu a vyrazil jí zhruba proti hlavě druhého muže. Srazili se čelo na čelo, jako dvě kulečníkové koule. Ozvalo se hlasité křupnutí. Hurley se navzdory bolesti rozchechtal, kopal kolem sebe nohama a házel sebou.

V tu chvíli se rozhodli zastavit a přemístit ho do kufru. Nedlouho poté, možná za deset minut, zastavili znovu, vytáhli ho ven a svlékli ho donaha. Hurley to snášel bez jediné připomínky. Měl nepříjemné tušení, jak to celé skončí, a vyhlídky byly každopádně pochmurné. Nevzdával se však naděje, že Richards unikl. Bez otálení ho nacpali do kufru jiného auta a vyrazili. Jeli po hrbolaté cestě a vůz byl určitě starší, protože do kufru pronikalo tolik výfukových plynů, až si Hurley začal myslet, že se udusí. Napadlo ho, že by možná byla ta nejlepší možnost.

Usnout a zemřít na otravu oxidem uhelnatým. Přeskočil by veškeré ponižování a všechna tajemství by si vzal s sebou.

Naneštěstí přežil a oni ho odtáhli do vlhkého sklepa, který páchl jako latrína. Sundali mu kápi, kterou dostal od policistů, a přehodili přes hlavu smrdutý pytel. Hurley se opatrně nadechoval ústy a soustředil se. Pozvracet se do pytle by bylo mimořádně nepříjemné, jenže ho nejspíš čekalo to nejodpornější ponižování, jaké si člověk dokáže představit, tak proč si s tím lámat hlavu?

Hurley věděl, že mysl se po překročení určité hranice prostě otevře a všechna tajemství uniknou ven. Říká se, že nakonec podlehnou všichni, jenže Hurley se nepovažoval za jen tak někoho. Byl mazaný a nebezpečný chlapík, který možná udělal chybný krok, ale pořád se víceméně ovládal. Usmál se pod páchnoucím pytlem, když si představil, jakou výzvu má před sebou. Procházel dlouhý a odporný seznam věcí, které mu provedou. Rozhodl se, že jim nedá nic zadarmo, a pokud bude mít štěstí, záměrně nebo nedopatřením ho zabijí. A na tohle vítězství by bez váhání přistoupil.

Hurley seděl ve sklepě nejméně hodinu. Nudil se, protože věděl, o co jim jde, a chtěl mít tuhle fázi za sebou. Izolace patří ke standardním technikám výslechu a mučení, a třebaže u většiny lidí funguje, v Hurleyho případě byla zbytečná přinejmenším kvůli tomu, že neměl moc rád lidi. Občas v průběhu let potkal někoho, kdo ho dokázal zaujmout, ale ostatní ho většinou buď nudili, nebo mu šli na nervy.

Za dveřmi se ozvaly zvuky. Kroky a slova, kterým však nerozuměl, a potom se dveře otevřely. Hurley zkusil spočítat, kolik různých kroků uslyší. Odhadl, že vstoupili tři nebo čtyři muži. Postavili se kolem něj. Někdo k němu přistoupil zezadu a Hurley sebou málem cukl. Muž mu z hlavy strhl pytel. Hurley několikrát zamrkal a rozhlédl se po místnosti. Ze stropu visela průmyslová lampa a ke dveřím se od ní táhl hnědý prodlužovací kabel. Hurley se podíval po třech mužích, které viděl. Dva mu byli povědomí.

„Pánové, tohle musí být nedorozumění,“ pronesl Hurley nenuceně. „Myslel jsem, že válečný stav v Bejrútu už skončil.“

Dva muži před Hurleym si vyměnili krátké úsměvy. Starší řekl: „Pane Shermane, na tuhle chvíli jsem se dlouho těšil.“

„Já taky, Sajjíde.“

„Takže vy víte, kdo jsem?“ zeptal se Sajjíd a zvedl obočí.

„Jistě. Jste šéf GSD tady v Bejrútu.“

„A vy, pane Shermane, jste zabiják CIA.“

Hurley se zatvářil, jako kdyby nad tím musel chvíli přemyslet, a pak přikývl a odpověděl: „To by souhlasilo. Živím se tím, že zabíjím lidi, jako jste vy. Vlastně jsem zabil vašeho šéfa Hišáma.“

Sajjíd pokýval hlavou. Tohle bude velice zajímavé. „Je opravdu škoda, že jste tenkrát odpoledne nebyl na ambasádě. Během plánovaní operace jsme doufali, že tam budete.“

„Jasně… byla to vážně škoda. Ale snažil jsem se to v dalších letech vynahradit tím, že jsem zabil co nejvíc vašich sráčů.“

Sajjíd se vlídně usmál. „Zdá se, že vaše zabijácké dny skončily.“

„Možná.“ Hurley se rozhlédl po místnosti. „Asi to se mnou nevypadá dobře, ale já se vždycky těším na něco nového.“

„V téhle situaci nemůžete vyhrát a vy to víte.“

„Obávám se, že nevím. Jak vidíte, jsem magor. Nemám to v hlavě v pořádku a vás kretény nenávidím víc, než lpím na životě, takže to budete mít zatraceně těžké.“

„Víte, pane Shermane, vaše předstíraná odvaha je tak americká… tak hollywoodská.“

Hurley při slově hollywoodská zamrkal, jako kdyby ho mrzelo, že ho s tímto městem spojují. „Není na ní nic předstíraného, Sajjide. Až do posledního dechu vám budu srát na hlavu. Uslyšíte ode mě tolik dezinformací, že nebudete vědět, čemu máte věřit. Než to skončí, budete zabíjet vlastní lidi. V noci neusnete, a když ano, bude se vám zdát o zrádcích za každým rohem. O špionech ve vlastním táboře. Zničí vás to.“

„Jo.“ Hurley svoje přesvědčení zdůraznil pokýváním hlavou. „Probádáme spolu moji zvrácenou mysl a věřte mi, že vás to poznamená.“

Sajjíd se zasmál. Už to začínalo. „Dobře. Myslím, že bychom se měli vydat na cestu. Co říkáte?“

„Rozhodně! Čím dřív, tím líp… to je moje motto.“

„Proč jste se rozhodl vrátit se po tolika letech do Bejrútu.“

„Vy víte, proč jsem tady.“

„Předpokládejme, že neznám vaše pohnutky“

Hurley se usmál. „Máte něco, co chci.“

„A co by to mělo být?“

O tomhle Hurley přemýšlel, když měl na hlavě páchnoucí kápi. Pozítří se má objevit Ivanov a bude šílet. Všichni budou šílet, protože jim Hurley vyprázdnil bankovní konta. Jenom doufal, že nechytli Richardse, a pokud ano, bude dost duchapřítomný na to, aby se nezmiňoval o Hamburku. Potřeboval vzbudit dojem, že jejich domněnky jsou správné, a o penězích se vůbec nezmiňovat. „Přijel jsem dojednat propuštění Johna Cumminse.“

„A proč bych vám ho měl dávat?“

Hurley zaklonil hlavu a zvedl oči ke stropu. „Tak se nad tím zamyslíme. Když mi ho vrátíte, nezabiju vás.“

Zasmáli se všichni včetně Hurleyho.

Vtom se Sajjíd zarazil a lusk prsty. Obrátil se k jednomu ze svých lidí a ukázal ke dveřím. Muž vyšel ven a po několika vteřinách se vrátil s malým pojízdným stolkem z nerezové oceli. Sajjíd stolek převzal a zaparkoval jej vedle subjektu. Usmál se na Hurleyho, vzal kleště a zacvakal jimi.

„Manikúra?“ zeptal se Hurley.

„Říkám tomu Dvacet otázek.“

„Vy jste tak chytrý, Sajjíde,“ řekl Hurley hlasem plným posměšného obdivu. Jako v nějaké televizní soutěži. „Nemůžu se dočkat, až začneme.“

„Dobře. Pro začátek chci vaše skutečné jméno.“

„John Smith,“ pronesl Hurley s kamennou tváří.

„John Smith,“ zopakoval Sajjíd. „To je vaše skutečné jméno?“

„Samozřejme, že ne, vy idiote. John Smith… No tak, jdeme na to. První nehet pryč. Vyhráváte. Já prohrávám. Pojďte.“

Sajjíd v obličeji subjektu hledal známky stresu. Nikdy neměl zajatce, který by sám požádal o vytržení nehtu. Však on se za chvíli bude chovat jinak. Sajjíd se rozhodl pro levý ukazovák a zaryl kleště do lůžka. „Poslední možnost. Vaše jméno?“

„Neměňte pravidla. To je pro subjekty velice matoucí. Říkal jste Dvacet otázek. První jsem zkazil, takže jdeme na to,“ řekl Hurley s úsměvem.

Sajjíd sevřel nehet do kleští a začal jim kolébat.

„To je ono,“ zvolal Hurley. „Začíná to tady žít.“

Sajjíd pořádně zatáhl a vytrhl celý nehet ven.

„Svatá Matko boží…“ Hurley spustil dlouho sérii kleteb a pak se rozesmál. „Sakra, to štípe. Jestli člověka neprobudí tohle, tak už nic. Výborně!“ Rozchechtal se tak, že se už nedokázal ovládat. Otřásal se natolik prudce, že mu do očí vhrkly slzy. „Nemůžu se dočkat dalšího. Tohle je fakt paráda.“

Sajjíd se nenechal odradit. „Vaše jméno?“

„Bill Donovan.“

„Opravdu?“

„Ne.“

„Poslyšte, pane Shermane, co by vám udělalo, kdybyste nám prozradil svoje křestní jméno?“

„V tuhle chvíli zřejmě nic, jenže já mám ve zvyku dělat si prdel z lidí, jako jste vy.“

„Položím tu otázku znova,“ pronesl Sajjíd klidně. „Jak se doopravdy jmenujete?“

„Ulysses S. Grant.“

„Lžete?“

„Samozřejmě, idiote. Neznáte dějiny?“

Sajjíd se přesunul ke druhému nehtu. Zaklínil pod něj kleště, udělal si místo na pevné sevření a podíval se Hurleymu do očí. Nepotěšilo ho, co v nich spatřil. Byl v nich divoký pohled šílence.

„No tak. Do toho,“ povzbuzoval ho Hurley. „Na co čekáte? Nezačínáte se mnou měknout, že ne?“

Cosi Sajjídovi našeptávalo, že by toho měl nechat a vrátit se, teprve až bude schopen udržet situaci pod kontrolou. Byli tu však jeho muži, a proto musel vytrhnout druhý nehet a pak toho šílence nechat chvíli smažit ve vlastní šťávě. Možná by mohl zkusit elektrický proud. Uchopil pevně nehet a vyškubl jej.

Hurley znova zavyl a pak se šíleně rozchechtal. Řev přešel v hýkání a potom v nezvladatelný smích. Oči se mu zalily slzami, když volal: „Ještě osmnáct! Jupí!“

Sajjíd odložil kleště na vozík. „Přesně tak. Necháme vás chvilku odpočinout, než se dostaneme k těm zbývajícím.“ Zamířil ke dveřím.

Hurley se obrátil ke druhému muži, který stál před ním. „Jste to vy, Abú… Abú Radí? Léta jsem vás neviděl. Slyšel jsem, že teď máte vlastní teroristickou skupinu… Fatah. To se podívejme… je z vás dospělej chlap,“ řekl obdivně.

Radí se usmál a zavrtěl hlavou. Očividně Američana pokládal za blázna.

Hurley naklonil hlavu do strany, jako kdyby se snažil vybavit si nějakou zasutou vzpomínku. „Vsadím se, že jste měřil něco kolem metru, když jsem šoustal vaši matku. Vyprávěl jste přátelům, že byla šlapka?“ Hurley otočil hlavu ke zbývajícím dvěma mužům. „Jeho máma kouřila líp než všechny ostatní děvky a věřte mi, že jsem jich pár poznal.“

Úsměv na Radího tváři pohasl. Ohnal se pěstí a praštil Hurleyho přes ústa. Zajatcova hlava odlétla dozadu, a než Radí stačil zasadit další ránu, zezadu ho chytil Sajjíd.

„Ne,“ nařídil. „Nenechte se vyprovokovat.“

Hurley se oklepal z rány a nasadil úsměv. Přišel o jeden z prostředních horních řezáků a ústní dutina se mu zalévala krví. „Podívejte!“ zavolal a předvedl mezeru v chrupu. „Podívejte, vyrazil jste mi zub.“ Radí a Sajjíd na okamžik přestali zápolit a právě v tu chvíli Hurley vyplivl krev společně s uvolněným zubem. Většina skončila v Radího obličeji. S rukama svázanýma za zády a nohama připoutanýma k židli začal Hurley poskakovat dopředu a po centimetrech se blížil ke dvojici, přičemž cenil zuby a štěkal jako pes.

51

MOSKVA, RUSKO

Bylo skoro poledne a Ivanov stále ležel v posteli. Tvrdil, že se necítí dobře. Stěžoval si na sníh, mráz a tíživě šedé moskevské nebe. Pochopitelně to nijak nesouviselo s vodkou, vínem a těžkými jídly, která včera konzumoval ještě dlouho po půlnoci. Švec by ho nejraději probral k životu tím, že by ho vyhodil do studené závěje. Mladý Rus depresím nerozuměl. Nechápal, jak to lidé mohou nechat dojít tak daleko, že nevstanou z postele, a nedokázal si představit, že pití a spánek mohou člověka přivést do stavu, v němž se téměř nedokáže pohnout. A pak klesá na mysli. Přestaňte pít, vylezte z postele a zacvičte si. Dejte životu smysl. Není to tak těžké.

Švec pochodoval z jednoho konce předpokoje na druhý a vrhal pohledy na Alexeje, který představoval polovinu šéfova oblíbeného dua tělesných strážců. Nacházeli se v rohovém apartmá v nejvyšším patře hotelu Balčug. Podíval se velkým oknem přes zamrzlou řeku Moskvu na Kreml, Rudé náměstí a chrám Vasila Blaženého. Švec nikdy nepochopil, proč bolševici chrám nezničili. Byli přece proti carovi a proti náboženství, tak proč tenhle kostel nechali stát, zatímco tolik dalších zbourali? Odpovědí možná byly jejich vlastní pochyby nad tím, co dělají. Lid jim pomohl vystoupat vzhůru a uchopit moc, jenže lid je pěkně houževnatá šelma na zkrocení. Podle Švecova mínění se pravděpodobně obávali, že by způsobili další revoluci.

Po obvodu okna přibývalo námrazy. Venku bylo minus dvacet a vítr hnal bílá oblaka sněhu, jenže co na tom? Takhle vypadá únor v Moskvě.

Jen slaboch se nechá ovlivňovat počasím. Švec dlouze vydechl a zamlžené okno během několika vteřin zamrzlo. Ivanov se ho chystal strhnout dolů, stáhnout s sebou jako blázen, který se v březnu vydá na tající led na Moskvě. Časy vyhnanství v sibiřských pracovních táborech a poprav u zdi v Lubjance už pominuly, ale vláda rozhodně nebyla spravedlivá. Nový režim jen víc dbal na to, jaký dělá dojem. Stále je mohli zmlátit do bezvědomí, donutit k podpisu falešného přiznání ke zločinům proti státu nebo k čemukoli jinému, co je zrovna napadne. Potom je odvezou do lesů a zastřelí, daleko od naslouchajících uší i novinářů.

Ivanov se pochopitelně pokusí zachránit si vodkou nasáklou kůži. Měl to v povaze. Obviní všechny kolem sebe, a protože Švec byl první na ráně a jako jediný kromě Ivanova se někdy setkal s Herr Dorfmanem, obětní beránek byl nasnadě. Švec pocítil nezvyklý strach a dostavilo se nutkání uprchnout. Přecházel po předpokoji a snažil se uklidnit, ale nedařilo se mu to. Myšlenka na útěk se před jeho očima změnila v jakousi blikající dopravní výstrahu, že most je mimo provoz. Odbočte, nebo se zřítíte.

Měl však ženu a dva syny – ne že by je příliš vídal nebo skutečně miloval, hlavně ji. Chlapci byli moc malí na to, aby si mohl vytvořit názor. Zato soužití s manželkou považoval za chybu. Ztloustla a zlenivěla a on se s ní snažil trávit co nejméně času. Dokázal by bez nich žít, jenže byl by schopen žít sám se sebou, kdyby se jim něco stalo? Tím si nebyl jistý, a tak tuto možnost odsunul stranou. Dalším problémem byl nový začátek. Coby Ivanovovův zástupce měl namířeno do nejvyšších pater SVR a stejně jako šéf toho mohl v blízké budoucnosti využít k osobnímu obohacení.

Toho se nechtěl vzdát bez boje, jenže fámy se už rozběhly a příští týden je již nebudou moci popřít. Musel buď utéct, nebo se obrátit proti Ivanovovi, zajít na ústředí SVR a požádat o osobní přijetí u ředitele Primakova. Ihned dospěl k názoru, že by to bylo daleko riskantnější než útěk. Bylo snadné namluvit sám sobě, že po správném činu následuje odměna, ale SVR se zas tolik nelišila od staré KGB. Odměny se získávaly díky intrikám, spiknutím a ničení politických a profesních protivníků, nikoli díky správným činům. Kdyby zaútočil na Ivanova, nepřišla by odměna, nýbrž trest. Nikoli hned, ale za nějaký čas. Odklidili by ho. Nikdo by ho nechtěl mít na očích, protože by jim připomínal jejich chyby.

O Federální službě kontrarozvědky vůbec neuvažoval. FSK by uvítala příležitost pustit se do nabubřelé sesterské agentury, zejména pokud by to znamenalo svržení někoho tak vysoce postaveného jako Ivanov, jenže Švec nechtěl být do konce života považován za zrádce. Mezi muži, kteří se obrátili proti bezpečnostní službě, bylo mimořádně vysoké procento sebevražd.

Švec byl založením pragmatik, avšak tahle nečinnost mohla vést jedině ke katastrofě. Bylo třeba něco podniknout. Odvrátil se od okna a podíval se na Alexeje, osobního strážce se širokým krkem: „Alexeji, důvěřujete mi?“

Bodyguard zvedl hlavu a pohlédl na Švece. Pokrčil rameny, jako by mu otázka nestála za odpověď.

„Víte, co se děje s naším šéfem?“

Další pokrčení.

„Víte, že má potíže, viďte?“

Tentokrát Alexej přikývl.

„Má obrovské potíže a nechce si to přiznat. Raději se opíjí a nechává ukolébávat nadějí, že problém prostě zmizí. Jenže ten problém nezmizí. Vlastně se jenom zhoršuje.“ Švec byl v pokušení prozradit, co se děje, ale tak daleko zatím zajít nemohl. „Potřebuji vaši pomoc, Alexeji. Potřebuji ho vytáhnout z postele a uvést do střízlivého stavu, ve kterém se dokáže bránit. Rozumíte tomu?“

„Ano.“

„Dobře,“ řekl Švec, spokojený, že někam pokročili. „Takže na mě nestřílejte ani mi nelamte krk, ale jdu dovnitř a probudím ho.“

Alexej sešpulil rty a přemýšlel. „Řekl, že nikdo. Včetně vás.“

„Máte za úkol chránit ho, je to tak? Kdyby si dal k hlavě pistoli, snažil byste se zakročit?“

„Ano.“

„A právě tohle se teď děje. Tím, že se opíjí a celý den vyspává, se zabije stejně spolehlivě, jako kdyby si ke spánku přiložil pistoli a zmáčkl spoušť. Musíte mi pomoct ho zachránit.“

„Co mám udělat?“

„Nic. Jenom tady seďte… a neubližujte mi.“ Švec nečekal na odpověď. Přešel ke dveřím do ložnice, dvakrát zaklepal a otevřel. Postel byla široká a změť polštářů, přikrývek a dvou prostitutek na ní ve slabém osvětlení poněkud nepřehledná, a tak Švec došel k oknu a prudce roztáhl těžké sametové závěsy. Do místnosti proniklo šedé světlo a Švec uslyšel Ivanovovo úpění. Obrátil se k posteli, ale mužskou hlavu stále neviděl.

„Pane,“ řekl Švec, „přišel za vámi ředitel Primakov.“

Pod dekami se cosi pohnulo. Jedna z dívek vykřikla, když se Ivanov pustil do prohledávání hromady, přičemž narážel na lokty a kolena. Uprostřed postele se objevil rudý obličej. „Cože?“ zeptal se zděšeně. „To nemyslíte vážně.“

„Ne, nemyslím, ale jestli nevstanete a nezačnete tuhle situaci nějak řešit, objeví se dřív, než si myslíte. Nebo chcete radši počkat, až si pro vás přijde ředitel Baranikov a hoši z FSK?“

Ivanov schoval hlavu pod přikrývku. „Běžte pryč.“

„Nikam nepůjdu. Už se zašíváte tři dny. Potřebujeme dát dohromady nějaký plán, nebo jsme vyřízení.“

„Nejenom vyřízení… Jsme v prdeli.“

„Nebuďte jak malé děcko.“

„Dejte si pozor, jak se mnou mluvíte, Nikolaji, nebo vás nechám vytáhnout z téhle postele a vyhodit z okna.“

„Což není k zahození v porovnání s tím, čeho bych se dočkal od FSK. Jenže na to, abyste mě vyhodil z okna, bohužel nemáte sílu ani kuráž, takže to vypadá, že mě budou mučit ve sklepě Lubjanky.“ Rozhlédl se po posteli, ale nezaznamenal žádný pohyb ani odpověď. „Prosím vás, šéfe! Udělejte něco… cokoli. Braňte se. Řekněte řediteli Primakovovi, že ty peníze zmizely.“

„Vy jste se zbláznil. Čekalo by mě vyšetřování, ve kterém bych nemohl obstát.“

„Tak to hoďte na ty špinavé Palestince. Víte, jak je Primakov nenávidí. Řekněte mu, že zabili Šarífa kvůli nevydařenému obchodu a sebrali všechny peníze. Hoďte to na Američany, Brity, Francouze, Němce… to je mi jedno. Hlavně někoho obviňte a začněte to vyšetřovat. To, co děláte…“

„Co jste to říkal?“ zeptal se Ivanov, když zase vykoukl.

„Abyste někoho obvinil a začal to vyšetřovat.“

„Ještě dřív… na začátku.“

„Abyste obvinil Araby.“

„Máte pravdu… Primakov je nesnáší. Jenže ty peníze… co s tím?“

Švece malé vítězství potěšilo. Teď potřeboval zaseknout háček. „V tomhle směru mám taky pár nápadů.“ Vykročil k dvojitým dveřím. „Navrhuji, abyste vstal a osprchoval se. Objednám vám výjimečně pozdní snídani. O vašich financích si můžeme promluvit nad vejci a kávou.“

52

BEJRÚT, LIBANON

Rapp byl v boxerkách, držel pistoli, díval se ke dveřím bytu a rozhodoval se, co podnikne. Byla tma a on neměl ponětí, jak dlouho spal. Ať se do bytu snažil dostat kdokoli, vylomil zámek. Rapp zvedl pistoli a zamířil. Nebo ten člověk mohl mít klíč. Rapp spustil prst ze spouště. Třeba to je zvědavá domácí nebo ho testuje Hurley. Ne, to určitě ne. V rámci výcviku by něco takového jistě zkoušet mohl, jenže teď byli uprostřed náročné akce. Rapp by ho docela dobře mohl zastřelit.

Rapp zůstal na chodbě, která vedla k pokojům, aby se mohl krýt za zdí. Dveře se začaly otevírat a pak se zastavily. Gumový klínek pod nimi odvedl svou práci. Dveře byly jen pootevřené a Rapp slyšel, že za nimi kdosi šeptá, jako kdyby se obracel k někdo dalšímu. Potom se však anglicky ozvalo: „Hej…, otevřete.“

Potíž byla částečně v tom, že nevěděl, jak dlouho spal, a tedy ani kolik je hodin. Probudilo ho tiché klepání, potom zaskřípěl kov o kov a nyní na něj někdo hovořil, a to stále hlasitěji.

„Hej, pitomče… Otevřete ty zatracené dveře. Máme velký problém.“

Rappovi neuniklo použití první osoby množného čísla. Jestliže to nebyl Hurley ani Richards, situace byla ještě záhadnější.

„Vím, že tam jste. Otevřete ty pitomé dveře, ať je nemusím vyrazit.“

Rapp po špičkách bosých nohou tiše přešel chodbou. Mezera ve dveřích se zvětšila o dalších pár centimetrů. „Kdo je to?“

„Zlatovláska, kdo asi? Byli jsme prozrazeni. Otevřete dveře. Musím vás odsud dostat.“

Rappovi se rozbušilo srdce. Zlatovláska… prozrazeni… Co se to sakra děje? „Jaké je heslo?“ Rapp uslyšel zaklení doprdele a potom táhlý povzdech.

„Já do té vaší party nepatřím. Žádné heslo neznám.“ Následovala odmlka a pak: „Ve skříni v ložnici je kožený kufřík a v něm několik šikovných věcí. Jednu berettu s tlumičem teď asi zrovna držíte. Já jsem ten člověk, který je tam dal.“

Rapp svraštil čelo. „Byl jste před týdnem v Istanbulu?“

Po další pauze muž odpověděl: „Jo… to jste byl vy?“

„Pěkný malý byt u zahrady s východem do zadní uličky.“

„Kufřík byl v šatníku.“

„A na něm polštář a deka,“ dodal Rapp.

„Přesně tak.“

„Musím zavřít a pak vás pustím dovnitř.“

„Dobře.“

Rapp zatlačil do dveří a odkopl zarážku stranou. S pistolí v pravé ruce otevřel dveře, ustoupil a sevřel zbraň oběma rukama. Muž vešel a zavřel za sebou. Na sobě měl hnědé kalhoty, hnědou košili a hnědou baseballovou čepici. Kde už Rapp tuhle výstroj viděl?

Návštěvník na podlahu položil krabici a zvedl ruce. „Kdybych byl terorista, vyhodil bych celý dům do vzduchu.“

Rapp se na něj dál díval přes mířidla beretty a řekl: „Ještě pár otázek. Co se stalo?“

„Vědí o vás. Dostal jsem z Washingtonu rozkaz zajít pro vás.“

„Od koho?“

„Od Irene.“

Rapp sklopil zbraň. „Proč?“

„Pojďte za mnou,“ vyzval ho muž, zvedl krabici a zamířil do ložnice. „Stana a toho druhého sebrali dneska ráno v hotelu.“

„Dneska ráno?“ zeptal se Rapp zmateně. „Kolik je hodin?“

„Skoro šest třicet. Sbalili je policajti a potom je předali těm hajzlům z Islámského džihádu.“

Rapp se zarazil. „Zopakujte to.“

„Nezastavujte se, chlapče. Možná už jsou na cestě a určitě by bylo lepší povídat si někde jinde, až dorazí.“ Otevřel krabici a vytáhl stejné oblečení, jako měl sám. „Tady máte… oblečte si to. Já posbírám vaše krámy.“ Hodil šaty na postel, přešel ke skříni a vytáhl Rappův kufr i odřený kufřík.

Rappův mozek se o překot snažil zpracovat nové informace. „Ale…“ Muž se k němu obrátil a v očích měl znepokojený pohled. „Žádné ale,“ sykl. „Žádné otázky, prostě nic. Musíme odsud vypadnout, a to hned.“ Rapp přikývl a začal se oblékat. Neznámý měl pochopitelně pravdu. Rapp vklouzl do uniformy a svoje oblečení nacpal do kufru, zatímco neznámý otíral kliky. Za necelé dvě minuty vyšli ze dveří a chystali se vykročit na ulici. Neznámý šel první a nejprve se pozorně rozhlédl na obě strany, než Rappovi pokynul, aby ho následoval. Hodili kufr a prázdnou krabici dozadu do obyčejné bílé dodávky a odjeli. Rapp zavadil pohledem o své auto z půjčovny a málem něco řekl, ale pak si to rozmyslel. Měli vážnější problémy.

53

Mugníja odmítl přijet na náměstí Mučedníků, a tak se museli vypravit za ním. Sajjíd mu to sotva mohl vyčítat. Sam se těšil, až patová situace skončí a on se zbaví rukojmích. Byli na něm závislí jako kojenci na matce. Přesto se docela těšil na práci, kterou měl před sebou. Dolování informací z Billa Shermana považoval za experiment, k jakému se člověk nachomýtne jednou za život. Američan ho fascinoval a zároveň děsil. Sajjíd se podílel na skoro stovce výslechů, ale nikdy ani zdaleka nezažil to co dnes. S druhým mužem, tím mladším, to bylo poměrně jednoduché. Stačilo pár ran pěstí a kopanců a jeden vytržený nehet, a začal mluvit. Prozradil jméno. Vlastně nejedno. Možná byla obě smyšlená, ale to teď Sajjída netrápilo.

Podstatné bylo, že velká a mocná Amerika zase neuspěla. Snažili se zasahovat do záležitostí maličkého Bejrútu a Sajjíd je v té jejich hře znovu porazil. A opět je to zabolelo. Cumminse považoval za slušný úlovek, ale Bill Sherman byl studnice tajemství. Tajemství, za která Moskva ráda zaplatí.

Sešli se ve sklepě bistra na bulváru Generála de Gaulla – na západní straně města, jen jeden blok od moře. Občanská válka se řídila stejnými principy jako každá jiná, jen v menším měřítku. Dva bloky po obou stranách Zelené linie doslova ležely v troskách, budovy byly rozmetány dělostřeleckými granáty a střelami z minometů. Téměř všechny domy nesly stopy po ručních palných zbraních, ale za Zelenou linií bylo možné narazit na ulici, kterou válka zcela zničila, a přece jeden dům zůstal nedotčený. Že jedna budova stojí, zatímco šest až osm na obě strany se zřítilo, to zkrátka nedávalo smysl, jenže ve válce je nezpochybnitelnou skutečností, že někteří muži a některé domy jako by kolem sebe měli neviditelný štít. Dál od Zelené linie válku mnohem lépe přečkaly celé čtvrtě, v nichž zbloudilé střely zničily jen pár domů. Mugníja si oblíbil domy, které měly štěstí. Vrýval si je do paměti a využíval je pro ty nejdůležitější schůzky.

Tato restaurace patřila ke šťastným budovám. Sajjída zpočátku popuzovala všechna bezpečnostní opatření navíc. Museli se dopravit na tři různá místa, přesednout do jiných aut a teprve poté se vydali k bistru. Mugníja byl z celé skupiny zdaleka nejparanoidnější. Nalezli ho v zadní místnosti s Badredínem. Talíře hummusu, akawi, pražených ořechů, kibbehu, baba ghanúše a kořeněných ryb už byly připravené. Po několika posledních dnech se Sajjíd stěží ovládal. Pustil se do jídla, chlebovou plackou nabíral hummus a přidal olivy a sýr.

Mugníja se zájmem sledoval, jak Sajjíd hoduje a Radí pije vodu. Slyšel o příšerných podmínkách na náměstí Mučedníků. Většinu života prožil ve veliké bídě, a proto si dokázal představit, co všechno bojovníci musejí snášet. A maronity nenáviděl stejně jako ostatní nepřátelské frakce a dost možná ještě víc. Trápila ho však otázka amerických zajatců. Ti by mohli přitáhnout příliš mnoho pozornosti. Američané je budou hledat, a když se jim to podaří, srovnají se zemí budovu i se všemi uvnitř.

„Radí, proč nejíte?“ zajímal se Mugníja.

„Nemám hlad.“

Mugníja poznal, že Radího něco trápí, avšak nehodlal se zabývat problémy druhých. Zamáčkl cigaretu a zeptal se: „Víme jistě, že to je stejný Bill Sherman, který unikl při útoku na velvyslanectví ve třiaosmdesátém?“

Sajjíd přikývl a spláchl baba ghanúš sklenicí vody. „Je to on.“

„A dozvěděl jste se od něj dnes něco?“

„Měli bychom ho zabít,“ ozval se Radí. „Je to sám ďábel. Neměli bychom podruhé pokoušet osud. Stačí slovo, a dnes večer ho zabiju.“

Mugníja neměl tušení, co přimělo k tak dramatickému prohlášení člověka, který s oblibou vyjednával o životech rukojmích. Obrátil se k Sajjídovi. „A co si myslíte vy?“

„Pan Sherman je zajímavý člověk. Profesionální lhář a provokatér, to jistě, ale taky nesmírně cenný zdroj informací.“

„Ten chlap je prokletí nás všech,“ namítl Radí. „Říkám vám, že bychom se měli zbavit jeho lží a ještě dnes ho zabít.“

Sajjíd usoudil, že by bylo lepší změnit téma, a zeptal se: „Kde je plukovní Džalíl?“

„Dneska s námi nebude.“ Mugníja se otočil k Badredínovi a vyměnili si významné pohledy.

Sajjíd pochopil, že něco připravují, a vůbec mu nevadilo, že z toho Íránce vynechali. Všiml si, že se Mugníja začíná tvářit pochmurně. Již věděl, že v téhle náladě má sklony k násilí. Mugníja jako sultán z patnáctého století občas ve chvilkovém rozmaru požadoval, aby někomu oddělili hlavu od těla. Ve skupině neexistovala žádná stanovená hierarchie, avšak věci měly svůj přirozený řád. Mugníja seděl na vrcholu z jednoduchého důvodu, že byl nejkrutější mezi muži, jimž násilí nebylo cizí.

Sajjíd se naučil, že důležité je pečlivě promýšlet odpovědi, když má Mugníja výjimečně špatnou náladu. „O čem budeme hovořit, Mustafo?“

Než se dozvěděl odpověď, potřetí se ozval Radí: „Myslím, že bychom ho měli zabít“ Ani se nerozhlédl po ostatních. Z jeho hlasu se záhadně vytratil obvyklý mladistvý zápal. „Podle mě je to samotný šajtan. Měli bychom ho v noci vyvést na náměstí a rozříznout mu břicho. Ať umírá pomalu. Může výt ty svoje lži na měsíc. Ať je varováním pro Američany a všechny ostatní, kteří chtějí do Bejrútu posílat svoje zabijáky.“

Sajjíd zadržel dech. Očima těkal sem a tam mezi nadutcem a lvem. Radí nebyl hluboce nábožensky založený a jeho prohlášení, že zajatec je ďábel, jistě přimělo dvojici z Islámského džihádu k zamyšlení, avšak Mugníja nestrpěl, když ho někdo přerušil.

„Asefe?“ obrátil se Mugníja k Sajjídovi.

Sajjíd se rychle nadechl a odvětil: „Asi bych nezašel tak daleko, abych toho muže označil za Satana, ale na druhé straně má v sobě pan Bill Sherman nepochybně jakési zlo.“ Podíval se na Radího a dodal: „Chápu, proč to Abú považuje za dobrý nápad, ale obávám se, že bychom zničili velice cenné zboží.“

Mugníja se chápavě usmál. Byl stejného názoru.

„Než rozhodneme o něčem tak přízemním,“ ozval se Badredín klidným hlasem, „musíme se poradit o několika věcech. Například o našich financích.“

Mugníja zvedl ruku a řekl: „K tomu se hned dostaneme, ale nejdřív chci mluvit o Shermanovi… Proč se po tolika letech vrátil?“

Sajjíd se napřímil. „Tvrdí, že nás přijel zabít, ale není rozumné příliš věřit čemukoli, co vychází z jeho úst.“ Pohlédl na Radího a povzbudivě na něj kývl. Nebylo třeba opakovat, co Sherman prohlásil o matce mladého muže. „Jeho společník je ale pravdomluvnější a ten říká, že přijeli vyjednávat o propuštění agenta Cumminse.“

Radí se škrábal na oteklých kloubech. „Já nevěřím ani jednomu.“

„Podle vás tady nejsou kvůli jednání o propuštění agenta Cumminse?“ zajímal se Mugníja.

„Nevěřím ničemu, co vyjde z jejich úst.“

Sajjíd viděl, že Mugníjova pověstná vznětlivost začíná bublat. „Rozumíte termínu nezamýšlené důsledky?“

Mladší vůdce Fatahu pokrčil rameny, jako kdyby mu to bylo jedno.

„Co takhle štěstí… nebo smůla?“

Tentokrát Radí přikývl.

„Dobře, vysvětlím vám, proč vás začínám mít dost. Před šesti měsíci jste se rozhodl unést amerického obchodníka, který, jak se ukázalo, není ničím víc. Není to špion. Unesl jste ho, aniž jste nás požádal o souhlas. Klidně jsem vás kvůli tomu mohl nechat zastřelit. Tento únos zahájil sérii událostí. Byl sem poslán agent Cummins, aby dojednal propuštění toho obchodníka. Rozhodl jste se unést taky Cumminse, místo abyste se dohodl na výkupném a ukončil to. Naštěstí nebo bohužel jsme zjistili, že pan Cummins je agent CIA.“

„Proč bohužel?“ podivil se Radí.

Mugníja se naklonil dozadu a chytil se opěrek křesla, skoro jako kdyby se snažil ovládnout. „Mám dnes večer poněkud špatnou náladu, takže bych doporučoval, abyste mě přerušoval co nejméně, Abú, nebo bych mohl vybuchnout a zakroutit vám tím hubeným krkem.“ Na chvíli se odmlčel, a když bylo zřejmé, že ho mladší muž chápe, pokračoval: „Kde jsem skončil? Aha, ukázalo se, že pan Cummins není ten, za koho se vydává. Ve skutečnosti je americký špion. A teď, když nám zbývá pár dní do předání Cumminse Rusům, se tu objeví nechvalně známý Bill Sherman a další lokaj CIA. Zatím se v tom vyznáte?“

Radí přikývl.

„Tohle všechno začalo jednou událostí. Vaším únosem toho obchodníka. Říká se tomu nezamýšlené důsledky. Kolik nezamýšlených důsledků ještě chcete přivolat? Jsou ve městě nebo na cestě do města další Američané? Dožijeme se my čtyři konce týdne? Tohle jsou otázky, na které nebudeme znát odpovědi, dokud se věci nějak nevyvinou. Máte srdce na pravém místě a jste dychtivý, ale musíte se naučit, že vaše činy mají následky. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Ano.“

„Bohužel se teď zdá, že se Američané poučili z té chyby, že nás tenkrát nechali odeslat bývalého šéfa zastoupení do Teheránu, kde jsme ho mohli důkladně vyslechnout a pak rozložit jejich špionážní sít. Tentokrát zřejmě chtějí svého člověka zpátky. Jenom je překvapivé, že se o to nepokusili dřív, ale když teď máme legendárního pana Shermana, myslím, že sázky jsou mnohem výš.“

„Jak vysoko?“ zeptal se Radí a snažil se neznít konfrontačně.

„Pan Sherman je zvlášť odporný člověk, který v hlavě určitě nosí spoustu odporných tajemství. CIA o ta tajemství nebude chtít přijít, a proto se ho taky pokusí získat nazpátek.“

„Takže,“ zasáhl do výkladu Badredín, „musíme jednat rychle a opatrně, abychom se všech těch Američanů zbavili.“

„A teď do toho vstupuje ten Rus.“ Mugníja se podíval na Sajjída. „Asefe, kdy se vám naposledy ozval?“

Sajjíd si otřel koutky úst. „Včera. Dneska jsem se mu nemohl dovolat.“

„Zmínil se o Dorfmanovi a prázdných účtech?“

„Ne“

Mugníja a Badredín na sebe pohlédli a pokývali hlavami. Promluvil Badredín: „Nepřipadá vám mlčení o tomto tématu trochu zvláštní?“

„Připadá.“

„Jsou tři možnosti.“ Badredín zvedl jeden prst. „Za prvé, Rus nemá tušení, že náš bankéř byl v neděli zavražděn ve svém domě a že následujícího dne zmizely miliony dolarů z účtů, které nám pomáhal zakládat. Uvěřil někdo na vteřinu tomu, že Rus o ničem neví?“ Jakmile tuto možnost všichni zavrhli, Badredín přešel ke druhé. „Rus ve své chamtivosti zabil Dorfmana a všechny peníze sebral sám.“

Mugníja zvedl dva prsty a řekl: „Já jsem pro druhou možnost.“

„A co ta třetí?“ zeptal se Sajjíd.

„Dorfmana zavraždil a peníze ukradl někdo neznámý. Jediný problém s touhle teorií spočívá v tom, že Dorfman byl ohledně klientů velmi tajnůstkářský. Scházela mu jakákoli společenská obratnost. Měl rád jenom svoje psy.“

„A přece… nějaký nepřítel to mohl odhalit.“ Sajjíd se snažil ponechat tuto alternativu otevřenou.

„Na něco se vás zeptám,“ začal Mugníja a naklonil se dopředu, „napadá vás někdo, koho znáte a kdo je proslulý tím, že podvodem připravuje lidi o peníze?“

„Nechci Ivanova bránit, ale myslím, že potřebujeme víc důkazů, než ho prohlásíme za zloděje.“

„Neodpověděl jste mi.“

Sajjíd pokýval hlavou. „Máte pravdu. Michail Ivanov není zrovna nejčestnější člověk, kterého znám.“

„A nezapomínejme na tu drobnou rozepři, kterou měl s naším tureckým přítelem,“ dodal Badredín.

Právě Sajjíd jim sdělil informaci, k níž přišel v Damašku. Velkoobchodník se zbraněmi Hamdí Šaríf, se kterým spolupracovali skoro deset let, se s Ivanovem údajně pohádal kvůli nějakému kšeftu. O měsíc později byl Šaríf zavražděn na lavičce v parku před svým domem. Sajjíd se na to zeptal Ivanova, ale ten samozřejmě popřel, že s tím má něco společného.

Mugníja položil širokou chlupatou ruku na stůl. Poklepal na něj tlustým prstem a řekl: „Moskva je doupě zlodějů. Všechny jsem vás už před lety varoval. Po převratu se to tam zvrhlo v hromadnou rvačku a ti nejbrutálnější si prostě berou, co chtějí.“

S tím Sajjíd nemohl polemizovat. „Tak co uděláme?“

„Říkáte, že ten Rus dorazí v pátek?“

„Ano.“

„Dobře. Uspořádáme menší dražbu.“

Poslední slovo jako by probudilo Radího. „Jakou dražbu?“

„Takovou, na které prodáme americké špiony tomu, kdo nabídne nejvíc.“

„Kdo bude přihazovat?“ zajímal se Sajjíd.

„O to se nestarejte,“ varoval ho Mugníja. „Jenom přiveďte Rusa, a já zařídím zbytek.“

„A co Damašek? Musím ohlásit, že se ztratily peníze.“

Mugníja zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Dejte mi pár dní a pak jim řekněte, co chcete.“

54

Rapp vykročil do horkého odpoledního slunce a podíval se přes okraj verandy. Na úzkou ulici, která se vinula do kopce, se stěží vešlo jedno auto. Její dolní konec, vzdálený asi sto metrů, blokoval pickup Toyota. Všechny domy na nízkém pahorku měly ploché střechy. Na šňůrách se ve vánku třepotaly košile, kalhoty a další oblečení. Na malém dvorku pod ním parkovala tři vozidla, oddělená jen desítkami centimetrů. Po straně se táhla třímetrová zeď s ostnatým drátem na vrcholu. Rapp se podíval doprava a spatřil stoh zelených laminátových beden. Podle šablony byl na nich vyveden řetězec černých čísel a písmen, kterým nerozuměl, a potom několik dalších, kterým ano.

Každá bedna obsahovala několik protitankových zbraní M72 LAW. Vedle ležela krabice s náboji do granátometu M203, který se opíral o zeď. Na zdi visela zalaminovaná, rukou načrtnutá mapa se vzdálenostmi a nadmořskou výškou jistých terénních bodů až půldruhého kilometru daleko. Rapp uvažoval, k čemu to všechno slouží, když vtom uslyšel hlas muže, který ho předešlého večera odvedl z bezpečného domu.

„Říkáme tomu lóže… teď už ne, ale když byla válka v plném proudu, člověk mohl sedět tady nahoře a sledovat, jak se situace vyvíjí.“

Rapp se otočil a viděl, že Rob Ridley pije kolu z červené plechovky. „Lóže?“

Ridley došel na kraj verandy, ukázal k moři a pak přejel rukou na druhou stranu města. „Vidíš tu velkou hnusnou jizvu od severu k jihu?“

„Jasně.“

„To je ta známá Zelená linie. Sedávali jsme tady a pozorovali boje jako fotbalový zápas. Proto jsme tomu říkali lóže.“

Rapp pokynul k bednám výzbroje americké armády. „Vypadá to, že jste se jenom nekoukali.“

„Tyhle věci jsou tu spíš kvůli sebeobraně, i když jsme mívali problémy s nepřátelskými odstřelovači. Tohle je nezaznamenaná kapitola téhle malé války… odstřelovači. Většinu ztrát mají na svědomí oni. Tenkrát jsme zjistili, že se nepřítel dostává moc blízko.“ Ridley máchl rukou k vrcholku kopce. „Stříleli sem každý den. Udělali jsme bariéry z pytlů s pískem, a když pak zabili jednoho našeho člověka, požádali jsme o pár ostrých hochů z Fort Braggu. Po pěti dnech dva přijeli.“ Ridley ukázal na mapu na zdi. „Tohle namalovali oni. Za šest dní měli jednatřicet potvrzených zabití a problém se v podstatě vyřešil. Jako když si pozveš deratizátora.“ Zasmál se a dodal: „Tohle je tajné, takže to nikomu neříkej.“

„Jak dlouho už tady máme svoje lidi?“

„Na to se budeš muset zeptat Stana. Já jsem ještě sloužil u námořní pěchoty, když kasárna vyletěla do povětří.“ Ridley pokynul k jihu. „Zrovna tamhle. Já jsem přišel v osmaosmdesátém. Od té doby se tu střídaly týmy odstřelovačů. Jezdili sem rádi. Vlastně tady poprvé v praxi vyzkoušeli Barret M82 ráže .50. Jeden sundal chlapa na sedm tisíc stop.“

„To je přes dva kilometry.“

„Dva celé jedna a nějaké drobné.“ Ridley se zadíval k Zelené linii. „Zvláštní sorta, tihle odstřelovači. Většinou jsou dost nenápadní… uzavření do sebe, ale tu noc se strašně ožrali a svlíkali donaha. Mám za to, že sedm tisíc stop je vstupenka do nějakého hodně exkluzivního klubu. Každopádně bych řekl, že jsme tady od pětaosmdesátého.“

„Myslel jsem, že jsme se stáhli,“ poznamenal Rapp.

„Langley se nikdy nestahuje… nebo úplně výjimečně. Sakra, díky téhle nenápadné základně tady nedošlo k úplné katastrofě. Věděli jsme přesně, co Damašek chystá. Pomáhali jsme vyhazovat do vzduchu zásobovací kolony a likvidovali jsme každého, kdo se zatoulal moc daleko od svého domácího hřiště. Dokonce jsme místní naučili využívat nepřímou palbu a druhá strana o nás taky věděla. Proto na nás poslala svoje odstřelovače.“

„Takže sídlíš tady?“ zeptal se Rapp a pomyslel si, že to nedává smysl.

„Ne.“ Ridley zavrtěl hlavou. „Už přes rok ne. Je tu moc velký klid.“

„Co přesně děláš pro Langley?“

„Tak různě. Dalo by se říct, že nemám stálé místo.“

Rapp neměl ponětí, co to znamená, a usoudil, že od Ridleyho se nic dalšího nedozví. Zívl. Měl převrácený denní režim. Po překotném útěku z bytu mu Ridley objasnil některé skutečnosti. Problém nebyl jenom v tom, že Hurley a Richards padli do zajetí, ale také v nedostatku podrobností, které se Ridleymu donesly. Rapp se od něj snažil zjistit, co Langley podnikne pro jejich nalezení. Ridley musel připustit, že nic moc. Dorazí malý šestičlenný tým SOG a probíhá shromažďování zpravodajských informací, které pomohou při záchraně.

Ridley ještě dlouho po půlnoci hovořil se svými zdroji, avšak jejich verze si vesměs odporovaly. Nakonec ve čtyři ráno poslal Rappa do postele a řekl mu, ať si odpočine. Vysvětlil mu, že už pár únosů řešil a že pokrok bývá pomalý, obzvlášť v prvních dnech. Rapp nemohl usnout. Stále si představoval, čím Hurley a Richards procházejí. Během výcviku strávil dva dny připoutaný k židli. Občas někdo přišel a vrazil mu pár facek. Dokonce mu dávali slabé elektrické šoky z malé autobaterie. Nebylo na tom nic příjemného a Hurley je upozornil, že skutečnost bude nesrovnatelně horší, padnou-li do rukou sadisty nebo zkušeného vyšetřovatele. Usnul až o východu slunce.

„Poslyš, já vím, jak ti je.“

Rapp se podíval stranou. Ridley byl o pár centimetrů menší a zhruba o deset let starší. Rapp nedokázal rozpoznat, jestli je optimista nebo pesimista. Zdálo se, že volně přechází mezi těmito dvěma polohami.

„Znám Stana šest let. Udělal bych všechno, abych toho chlapa zachránil. Ale než vůbec začneme o čemkoli uvažovat, potřebujeme spolehlivé informace.“

Kdyby se Rappa během výcviku někdo zeptal, jestli by za Stana Hurleyho položil život, vysmál by se mu, ale teď si nebyl tak jistý. „Máš představu, kde jsou?“

Ridley ukázal na východ. „Na druhé straně té velké hnusné jizvy. Na indiánském území.“

„Chodíš tam někdy?“

Ridley se nervózně zasmál. „Snažím se tomu vyhnout.“

„Takže tam chodíš?“

„Občas. Už to není tak hrozné, jako když byly boje v plném proudu.“ Zadíval se Rappovi do tváře a snažil se odhadnout jeho myšlenky. „Ale pro cizince, jako jsi ty, je tam pořád pěkně nebezpečno.“

Rapp přikývl, ačkoli pořádně neposlouchal. „Takže není moc dobrý nápad vypravit se tam a začít se ptát.“

„To by byla ta nejhloupější věc, kterou můžeš udělat, chlapče.“ Ridley viděl, že ho nováček nevnímá. Chytil ho za paži. „Znám ten dům u jezera v jižní Virginii. Viděl jsem, jak Stan nabírá drsňáky, pracuje na nich a vyhazuje sraby, a proto předpokládám, že když jsi prošel jeho výběrem, něco v sobě máš. Je to tak?“

Rapp se díval na Ridleyho sevření, dokud jeho ruku nepustil. „Kam tím míříš?“

„Je mi jedno, jak jsi dobrý. Vypravit se na indiánské území by byla sebevražedná mise. Nakonec bychom hledali tři lidi místo dvou.“

„No… Nerad jen tak vysedávám, takže by měl někdo přijít s nějakým plánem, a to rychle.“

Jejich pozornost upoutalo trojí zahoukání klaksonu auta na úpatí kopce, kde kolem zátarasu právě projížděla kolona tří vozů.

„Konečně,“ řekl Ridley.

„Kdo je to?“

„Jeden místní, který se v tomhle pekle vyzná jako nikdo.“

55

MOSKVA, RUSKO

Švec se neklidně podíval na hodinky. Byli tu už přes hodinu a jeho obavy se prohlubovaly s každou další odtikávající vteřinou. Především se nerad zdržoval v čekárně před kanceláří ředitele Primakova v nejvyšším patře ústředí SVR. Každá výprava do těchto výšin byla zkouškou nervů, avšak vzhledem k událostem posledních dnů měl Švec strach, že by budovu mohl opustit v poutech. Pochyboval, že Primakov ví o ztracených penězích nebo o kupících se chybách. SVR byla složitá organizace řídící tisíce operací a Ivanov býval považován za odvážného člověka, který ví, kdy jít tvrdě na věc a kdy se usmívat, což v letech mezi Stalinovými prudkými změnami nálad a rozpadem SSSR bohatě stačilo. Nyní to nebylo tak jisté.

Přišla nová doba. Vypukl boj o peníze. Vynořili se oligarchové a vezli se na vlně decentralizace, ale nikoli bez problémů. Venkovani byli stále nespokojenější s tím, co viděli jako bezuzdnou chamtivost a korupci, a jediná věc, které se každý Moskvan bál ještě víc než tyranů jako Stalin, byl hněv davu. Dav se podobal jakémusi starověkému bohu, který vyžaduje pravidelné oběti. Muži ve vedení si to uvědomovali, a aby dav uspokojili a zabránili mu vyjít do ulic, vždy našli několik těl a předhodili mu je. Pár veřejných poprav k uklidnění lůzy bohatě stačilo.

Právě takový byl Švecův plán. Jakmile předešlého odpoledne do Ivanova vpravil trochu skutečného jídla, pustil se do přípravy jejich strategie. Ta bude postavena na Primakovově nedůvěře vůči Islámskému džihádu a jeho sesterským organizacím. Obviní je z krádeže peněz z vraždy bankéře. Jakmile se Ivanovův nevyzpytatelný mozek rozběhl, připadl na myšlenku připsat jim také zabití Hamdího Šarífa. Švec zavahal. Náležel k nové generaci. Ivanov patřil k té staré, jejiz heslo znělo:

Když už lžeš, lži pořádně.

Rozhodující bylo, zda dostanou agenta. Zdroje uvnitř CIA jim potvrdily, že Mark Cummins doopravdy existuje a před odvelením do Damašku pracoval v Moskvě. Jestliže Ivanov přiveze někoho takového, Primakov snad bude ochoten zapomenout na chybějící finance. Potíž však byla s penězi, které bylo třeba vyplatit Palestincům. Ivanov musí přesvědčit Primakova, aby mu poskytl prostředky nezbytné k uskutečnění transakce.

A potom ráno zavolal Sajjíd a začalo to být ještě zajímavější. Oznámil, že má další dva Američany, kteří dostali za úkol vykoupit agenta Cumminse na svobodu. Jeden byl obyčejný pěšák, zato druhého považovali za životní úlovek. Na další dotazy Sajjíd odpověděl, že podrobnosti může sdělit až při osobním rozhovoru v Bejrútu. O Dorfmanovi a chybějících penězích se ani nezmínil.

Skutečnost, že Sajjíd nemluvil o zmizelých financích, Ivanova přiměla k novému zamyšlení nad problémem. Co když z něj už Islámský džihád a Fatah nemají strach? Co když považují Rusko za příliš rozvrácené, než aby mu věnovali pozornost? V posledních letech došlo k mnoha ostrým konfliktům mezi různými palestinskými frakcemi a Sajjíd patřil k lidem, kteří nejvíc vydělali na dodávkách zbraní všem stranám. Co když se ten gangster Mugníja rozhodl, že si prostě vezme, co chce? Ze zabije Dorfmana, ukradne peníze, upevní svou pozici a ukáže Ivanovovi dlouhý nos.

Při této myšlence Ivanov sáhl po vodce, ale Švec ho zarazil. Za necelou hodinu ho čekala schůzka s Primakovem a potřeboval být střízlivý. Také Švec již měl v situaci jasno. Proč by jinak Sajjíd nemluvil o ztracených penězích? Kdyby zmizely také jeho finance, dožadoval by se odpovědí. Jediné logické vysvětlení jeho mlčení bylo, že peníze sami ukradli a nyní čekali, až téma otevře Ivanov.

Ivanov musel předpokládat, že od Dorfmana získali také všechny citlivé informace. O všech různých účtech a o tom, jak Ivanov ošidil svou vládu o miliony dolarů za dodávky zbraní, když působil jako prostředník při jednání se Sajjídem. Tyto informace by Ivanova rovněž mohly stát krk. Měl svázané ruce, alespoň prozatím. Proto musel poslechnout Ivanova. Přistupte na jejich hru. Jeďte do Bejrútu, podívejte se těm lhářům do očí a pak se jich zeptejte, kde jsou peníze. Ukažte jim svou sílu, aby je ani nenapadlo vás okrádat.

Ivanovovi se ta myšlenka zamlouvala. Když vcházel do Primakovovy kanceláře, obrátil se a řekl Švecovi, ať počká venku. Švec dobře věděl, že jeho šéf je zákeřný had. Zatímco se neklidně díval na hodinky a minuty ubíhaly, napadlo ho, co má Ivanov za lubem. Právě teď za těmi dveřmi házel vinu za zmizení peněz na něj. Nejspíš už někomu nařídil, aby vytvořil falešnou stopu vedoucí od Švece k Dorfmanovi. Kdyby pak došlo k nejhoršímu, Ivanov mohl vycouvat a hodit všechno na svého nešikovného zástupce Švece. Švec nevěděl, jestli ho zneklidňuje tato možnost, nebo to, že na ni nepřišel dřív. Mohl Ivanova nechat v posteli, vypravit se za Primakovem sám a zkusit štěstí.

Když se dveře konečně otevřely, Ivanov měl ve tváři lhostejný výraz. Ani nezpomalil a zamířil k výtahu. Když procházel kolem svého zástupce, luskl na něj, ať ho následuje. Švec vyskočil, zapnul si sako a vyrazil za ním.

Jakmile byli ve výtahu, zeptal se: „Tak co?“

„Šlo to dobře. Chápe, co je třeba udělat.“

Švec se chystal položit další otázku, ale Ivanov stroze zavrtěl hlavou, jako by naznačoval, že tohle místo se pro hovory nehodí. Když za necelou minutu vstoupili do Ivanovovy pracovny, náměstek ředitele Odboru S se ihned vydal pro vodku. Tentokrát mu Švec nebránil. Bylo odpoledne a on považoval za vítězství, že šéf zůstal tak dlouho střízlivý. Počkal, až se Ivanov napije.

Když Ivanov vypadal dostatečně uvolněně, Švec se zeptal: „Co říkal?“ Ivanov si popotáhl kravatu. „Vidí to stejně jako my. Ví, jací ti palestinští hadráři doopravdy jsou.“

Švec byl zvyklý na šéfovy rasistické narážky, a tak jim nevěnoval pozornost. Také věděl, že je šéf obecně paranoidní, o dnešku nemluvě. Obával se, že mu odposlouchávají kancelář. „Tak jaký je plán?“

„Zítra odlétáme.“

„Sami?“ otázal se Švec zděšeně.

„Ne.“ Ivanov se široce usmál. „Ředitel byl poměrně velkorysý. Posílá s námi pár mužů z útvaru Specnaz. Celou jednu elitní jednotku Vympel.“

Švec si nebyl jistý, jestli je to dobrá, nebo špatná zpráva. Tyto jednotky se kromě jiného zabývaly vraždami a sabotážemi. „Proč Vympel?“

„Protože nám svěří peníze.“

„Kolik?“

Ivanov se usmál a zvedl pět prstů.

„Vážně?“ Překvapení ve Švecové tváři se nedalo přehlédnout.

„Nebuďte tak vyjevený. Nepochybuji, že budou falešné. Nejspíš je zrovna tisknou.“

Švec slyšel fámy, že si stará KGB podle potřeby sama tiskla franky, německé marky, libry a dolary. „Poznají to?“

„Když to nepoznají Američani, jak by to mohli poznat Palestinci?“

Švec tak klidný nebyl, ale nic neřekl.

„Netvařte se tak nervózně.“ Ivanov k němu došel a položil mu ruku kolem ramen. „Pověděl jsem mu, jak moc jste pro mě užitečný. Až se vrátíme s těmi záhadnými Američany, určitě vás čeká povýšení.“

Švec se usmál, i když jeho pocity nesdílel. Ve skutečnosti bylo pravděpodobnější, že ho zavřou do špinavé vlhké cely.

56

BEJRÚT, LIBANON

Ridley vysvětlil Rappovi, že podle zásad špionáže je velmi pochybné dát si schůzku se zdrojem v bezpečném domě, jenže u tohoto konkrétního zdroje udělali výjimku. Důvod byl celkem prostý. Ten dům zdroji patřil. Levon Petrosjan měl pleť jako někdo, kdo se narodil severněji, ale žil v tomto sluncem rozpáleném městě už dost dlouho na to, aby se mu pokožka pokryla vráskami a získala vzhled permanentního opálení. Bílé vlasy mu ustoupily skoro k temeni a měl nejméně dvacet kilo nadváhy. Zadýchaně vstoupil do domu, ze rtů mu visela cigareta a jeho čtyři osobní strážci se pohybovali ve dvojicích, dva před ním a dva za ním. Bodyguardi byli mladí, urostlí a ve formě. Dva vypadali jako místní a dva měli severní pleť jako Petrosjan.

Petrosjan došel k Ridleymu, chytil ho za ramena, políbil ho na obě tváře a potom se mu zadíval do očí a začal hovořit, aniž ho pustil. Jeho obličej vypadal jako z kamene. Oči ani nemrkly. Pohybovaly se jen rty. Po prudkém jednostranném výlevu Armén Ridleyho znovu objal a pak upřel oči na Rappa. Pustil Ridleyho a zeptal se: „To je on?“

Ridley přikývl.

Petrosjan si Rappa prohlédl a pak oznámil: „Musím vám potřást rukou.“

Mluvil dokonalou angličtinou, avšak se silným ruským přízvukem. Rapp neviděl jediný důvod, proč by mu tenhle člověk měl potřásat rukou, ale z jakéhosi zdvořilostního reflexu natáhl pravici.

Hlasem, který slyšeli jen oni dva, Petrosjan pronesl: „Nenáviděl jsem to turecké prase Hamdího Šarífa skoro dvacet let. Chci vám poděkovat za to, že jste prostřelil jeho černé srdce. Když jsem se o jeho smrti dozvěděl, plakal jsem radostí.“

Rappovi se mírně zrychlil tep. Odkud ten chlap sakra ví, že zabil Šarífa? Rapp naklonil hlavu doleva, aby dobře viděl na Ridleyho. Ten pokrčil rameny, jako kdyby se omlouval. Tolik k diskrétnosti.

„S Billem mě to moc mrzí.“

Rapp si musel připomenout, že pro tyhle lidi se Stan Hurley jmenuje Bill Sherman. „Děkuji vám. Zjistil jste nějaké informace, které by nám mohly pomoct?“

Petrosjan udělal obličej, jako kdyby sám sebe zklamal. „Nevím, jestli vám to pomůže, ale možná ano. Potvrdilo se, že vašeho přítele zadržela dnes ráno před jeho hotelem policie. Dokonce to byl policejní šéf, to prase Gábir Haddád.“

„Haddád není špatný člověk,“ informoval Rappa Ridley. „Jenom strašně úplatný. Občas pracuje pro nás.“

„Pracuje pro každého, kdo má dost peněz,“ poznamenal Petrosjan.

„Levone, dáte si něco k pití?“

„Ne, díky. Mám dneska žaludek jako na vodě.“

„K tomu Haddádovi,“ řekl Rapp, „kdo mu dal rozkaz?“

„Vsadil bych se, že to byli vaši přátelé z Islámského džihádu, ale jistě to budu vědět později. Dneska jdu s Haddádem na večeři.“

„Byl to váš nápad, nebo jeho?“ zajímal se Ridley.

„Jeho… Bojí se, že mě urazil, což se samozřejmě stalo. Ví, že nemůže jen tak vpadnout do mé čtvrti a sbírat moje přátele. Měl jste mi oznámit, že Bill přijede. Tomuhle všemu by se dalo zabránit.“

„Já vím… už jsem vám říkal, že mě to mrzí. Hodlal se za vámi dneska zastavit. Nechtěl, aby se vědělo, že je zpátky.“

„A jak se mu to vyplatilo?“

„Já vím… a hlavně buďte s Haddádem opatrný. Nemůžeme si dovolit vás ztratit.“

„Vždycky jsem opatrný. Restauraci vyberu já a postarám se o zablokování ulice. Věřte mi… nervózní by měl být spíš on.“

„Z toho mám právě strach. Co když je v nějaké zoufalé situaci?“

„Ten je v zoufalé situaci pořád. Uvědomuje si, že ráno udělal chybu. Když bude mít strach a já toho jeho strachu využiju, vypáčím z něj všechno, co ví.“

„Máte představu, kam ho odvezli?“ zeptal se Rapp.

„To je oříšek, viďte? Kam ho odvezli?“ Petrosjan se šoural po kamenné podlaze ven na verandu. „Bejrút není malé město. Není jako váš New York nebo Chicago, ale malý není. Přišli jste na to, jak ho našli?“

„Ne,“ odpověděl Ridley. „Přiletěl včera večer něco po deváté. Nic jiného nevíme.“

„Mluvil jsem s lidmi z hotelu a jsem přesvědčen, že nevěděli, kdo to je. Musel si ho všimnout někdo na letišti. Nějaký pamětník. V určitých kruzích zanechal velký dojem a veškerou špinavou práci na letišti dělají tyhle palestinské krysy. Zavazadla a doplňování paliva… úklid letadel a terminálu. Mají to jako vlastní malý syndikát,“ vyprávěl Petrosjan pohrdavě. „Slyšel jsem, že na únosech se podílejí i někteří taxikáři.“

„Mohli Haddáda vydírat?“ zeptal si Ridley.

„Ne,“ odpověděl Petrosjan a odklepl dlouhý popel na auta dole. „Musel v tom mít prsty někdo mnohem výš postavený. Tipoval bych to na stejné lidi, kteří sebrali vašeho prvního chlapa… toho Zobáka… Říkáte mu tak?“

„Ano. Myslíte Islámský džihád?“

„Správně… s pomocí pár dalších.“

„Ještě něco?“

„Drobnosti.“ Petrosjan se odmlčel a chvíli si hryzal ret. „Slyšeli jste o té situaci na náměstí Mučedníků?“

„Včera jsem něco zaslechl, ale ne moc.“

„Je to zvláštní,“ pokračoval Petrosjan a díval se do dálky.

„O čem to mluvíte?“ zajímal se Rapp.

Ridley ukázal k severu. „Sleduj tu jizvu k moři… o blok dál vidíš otevřené prostranství. To je náměstí Mučedníků.“

„Před válkou to bývalo krásné místo. Plné života,“ poznamenal Petrosjan smutně.

„Za války se tam odehrávaly nejprudší boje,“ dodal Ridley. „Z domů zůstaly prázdné skořápky.“

„A když je teď příměří, některé skupiny si vzaly do hlavy, že se zmocní území, dokud to jde. Maronité se do toho pustili na začatku týdne a obsazují budovy na východní straně náměstí. Muslimové výzvu přijali a začali svoje lidi přesouvat do jednoho domu na západní straně.“

Rapp se díval k prázdnému prostoru. Odhadl, že je asi tři kilometry daleko. „Znamená to, že se schyluje k boji?“

„Částečně bych si přál, aby se navzájem pozabíjeli, a my ostatní jsme se z toho mohli oklepat a začít tam, kde jsme skončili, než vypukl tenhle zmatek, ale vím, že to není řešení. Potřebujeme udržet mír.“

„A jak situace na náměstí Mučedníků souvisí s naším problémem?“

„Možná nesouvisí, ale je tu otázka lidských zdrojů.“

„Lidských zdrojů?“ zeptal se Rapp nechápavě.

„Tyhle skupiny jsou jako jakékoli jiné organizace. Mají omezené zdroje. Musejí odvážet odpadky, vybírat daně, obsadit silniční kontroly, potrestat ty, kteří se neumějí chovat… těch věcí je spousta. A podstatné je, že když musejí držet západní stranu náměstí Mučedníků, budou slabí na jiných místech.“

Rapp uvažoval, jaká výhoda by z toho pro něj mohla vyplynout. Jak se slunce sunulo po odpoledním nebi, zmocňoval se ho pocit, že svou příležitost promarní. Pokud nezačnou jednat a nepodniknou ihned něco smělého, Richardse a Hurleyho potká stejný osud jako Billa Buckleyho.

57

Hurley ztratil přehled o čase. Po trhání nehtů ho nechali o samotě. Zhasli světla a zavřeli dveře. Seděl na židli a ruce měl izolepou přilepené k opěrkám a kotníky k jejím předním nohám. Kromě toho mu hrudník a ramena připoutali k opěradlu. Pod vrstvami široké stříbrné pásky vypadal jako mumie. Poprvé po několika hodinách se pokusil utřídit všechno, co viděl, řekl a slyšel. Abú Radí byl přesně takový, jak Hurley očekával – nedůtklivý nervózní chlapec v mužském těle. Bude-li mít štěstí, podaří se mu ho vyprovokovat k tomu, aby ho zabil. To byla jeho první priorita. Musí ho rozzuřit natolik, aby se Radí vzepřel rozkazům ostatních. Pak by Hurley zemřel v boji. Usínal s myšlenkou na vlastní smrt. Byl by to krásný konec, kdyby to dokázal. Kdyby vnutil svou vůli svobodnému člověku. Kdyby mu způsobil takovou duševní bolest, že by se Radí dopustil něčeho, co by sám považoval za špatné.

Tato představa vyvolala na jeho nateklých rtech úsměv, potom nechal bradu klesnout na prsa a usnul. Po nějaké době se probudil. Mohla uplynout hodina, tři hodiny nebo půl dne, ale co na tom záleželo? Zápach v místnosti byl odporný, avšak daleko snesitelnější než v kápi. Potřeboval na záchod, a tak potřebu vykonal přímo na místě. Moč stékala po židli na betonovou podlahu. Trochu se tím uvolnil, jenže ho začínalo silně štípat v prstech, a proto začal mluvit s Bohem, aby nemyslel na bolest.

Hurley si nedělal iluze o svém nároku na svatořečení. Poměrně přesně věděl, kam půjde, až to skončí, a opravdu věřil, že je něco nahoře a něco dole. Viděl v životě tolik ohavností, že ani na vteřinu nezapochyboval, že existuje dobro a zlo. S jeho místem v tomto uspořádání to bylo trochu složitější. K jeho oblíbeným rčením patřilo, že do boje s bídáky nelze vyslat oddíl skautů. Dobří lidé potřebovali chlapy jako Hurley, ačkoli by si to těžko přiznávali. Třeba se nad ním Bůh slituje. Anebo ne.

Hurley sklonil hlavu a žádal odpuštění za nevinné, které během let zabil, ale dál zajít nehodlal. Za parchanty se omlouvat nebude. Potom zase usnul. Probudil ho křik nějakého muže. Okamžitě poznal, že to je Richards. Hurley si mohl jen představovat, co mu dělají. Výkřiky sílily a slábly jako vlny tříštící se o skály. Pouštěli do něj elektrický proud, aniž mu kladli otázky. Prostě se ho snažili zlomit. Naslouchat bolesti vlastních mužů patřilo k tomu nejtěžšímu.

Hurley znovu sklonil hlavu a žádal Boha o sílu k zabití těch mužů. Celé se to opakovalo čtyřikrát nebo pětkrát. Snažil se nezabývat časem. Když byl vzhůru, připravoval se na to, co ho čeká. Z téměř nekonečného počtu příšerných možností se jedné zvlášť děsil, a když se dveře konečně otevřely, zdálo se, že věznitelé přečetli jeho myšlenky.

Vešel muž, zapojil kabel lampy do zásuvky a potom ve dveřích stanul zakrvácený a zbitý Richards. Dva strážci stáli vedle něj a podpírali ho. Zápěstí měl svázaná před sebou lepicí páskou. Rudé podlitiny na prsou naznačovaly, co mu dělali, jenže to nebylo všechno. Richards měl potlučený a oteklý obličej – jedno oko úplně zmizelo.

Do místnosti vstoupil Sajjíd a za ním muž se židlí podobnou té, na níž seděl Hurley. Sajjíd muži ukázal, kam ji má postavit, a potom se obrátil k Hurleymu: „Jak se dnes cítíte?“

„Báječně!“ odpověděl Hurley nadšeně. „Vážně se hodně snažíte, aby se u vás lidi cítili pohodlně.“

„Ano.“ Sajjíd se usmál. „Vy byste se ve své zemi jistě chovali stejně pohostinně k nám.“

„O trochu líp,“ řekl Hurley a předvedl novou mezeru mezi zuby. „Vždyť víte, jak jsme my Američani soutěživí. Nedoletěli jsme na Měsíc díky tomu, že bychom nutili ženské chodit celý den v prostěradlech a vyhazovali se do vzduchu.“

„Všichni víme, že to byl podvod.“

„To každopádně,“ souhlasil Hurley ochotně, když Richardse usazovali na druhou židli. Jeden muž vytáhl nůž, aby Richardsovi přeřízl pásku na zápěstích. Hurley ten nůž chtěl a arabsky se zeptal: „Kde je můj kamarád Radí? Už vám jeho máma někdy vykouřila?“ A potom se pustil do veskrze urážlivého popisu sexuálních praktik, které s Radího matkou absolvoval.

Sajjíd by to nikdy neuznal, ale Američanovy vypravěčské schopnosti byly nepřekonatelné. Popis byl natolik podrobný, že Sajjída dokonce na okamžik napadlo, jestli to nemůže být pravda.

Hurley si všiml nejistého výrazu ve tvářích dvou pomahačů a dodal: „Vy vážně nevíte, že Radího máma je děvka? Měli byste ji někdy vyzkoušet. S věkem už ji má trochu volnější… není tak pružná jako dřív, jestli mi rozumíte.“ Hurley zamrkal, jako kdyby si výborně rozuměli.

„To stačí,“ řekl Sajjíd. Rozkázal mužům, aby Richardsovi připoutali zápěstí k židli. Když skončili, nařídil, ať počkají venku.

Hurley se na ně usmál, počkal, až budou ve dveřích, a pak zavolal: „Nezapomeňte se Radího přeptat na mámu. Nejšpinavější čubka, jakou jsem kdy viděl.“

Dveře se s cvaknutím zavřely. Sajjíd založil ruce v bok a podrážděně si povzdechl.

„Je to pravda,“ řekl Hurley a důrazně pokýval hlavou. „Ta ženská je sexuální mašina. Měla by platit ona mně.“

Ačkoli měl Sajjíd podle pravidel tyto poznámky přehlížet, cítil, že potřebuje něco poznamenat. „Jste velice zajímavý člověk, pane Shermane. Musíte si být sám sebou hodně nejistý.“

„Proč si to myslíte, plukovníku?“

„Je to vidět na první pohled. Opravdu vám to musím vysvětlovat?“

„Protože jsem se od posledně nenaučil číst myšlenky, navrhuju, abyste to vyklopil.“

„Bojíte se, že nevydržíte moje metody, a tak se snažíte rozzuřit mého kolegu do té míry, že vás zabije.“

Hurley se zatvářil popleteně. „Plukovníku, vy mě přeceňujete. Tak chytrej nejsem. Jsem jenom nadrženej mizera, co spal s hromadou prostitutek… a jedna z nich náhodou byla Radího máma.“

Sajjíd se zasmál. „Jste pozoruhodný člověk.“

„Co mám udělat, abyste mě brali vážně? Budu vám lhát o spoustě věcí, ale to s Radího mámou myslím smrtelně vážně a nic proti ní nemám, je skvělá. A člověk navíc nemůže ženské vyčítat, když se snaží nějak vydělat na chleba. Nemyslíte?“

Sajjíd se nad tím na vteřinu zamyslel a pak jen zavrtěl hlavou. Přišel čas znovu konat. Dotlačil svůj vozík a přehlédl nástroje. Když byl připraven, rozdrtil jakousi čichací sůl a strčil ji druhému Američanovi pod nos. Obrátil se ke staršímu muži a řekl: „Váš přítel pan Richards byl tak laskav, že nám prozradil své jméno.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Ano… uvidíme, jestli vám dokážeme osvěžit paměť. Uděláme to takhle.“ Sajjíd zvedl nůžky na plech a pokračoval: „Položím vám otázku. Když odmítnete odpovědět nebo zalžete, ustřihnu mu jeden prst.“

„Fajn.“ Hurley se napřímil, jak mu to páska dovolovala. „Chci vidět, jak mu ustřihnete prst. Do toho… začněte.“

„Pane Shermane, jak se doopravdy jmenujete?“

„Dělejte, ustřihněte mu prst. Ustřihněte mu zápěstí… to by byla fakt nádhera.“

Richards se probral a v očích měl zděšení. „Sakra, co je?“

Sajjíd řekl: „On už nám vaše jméno prozradil, ale já ho chci slyšet od vás.“

„Dobře… William Tecumseh Sherman. Stačí? Můžeme jít domů?“

„Ne. To není vaše jméno.“

„Tohle snad musím vědět já.“

„Poslední možnost.“ Sajjíd přiložil nůžky k prvnímu kloubu na Richardsově levé ruce.

„William Tecumseh Sherman.“

„Špatná odpověď.“ Sajjíd stlačil dvě červená držadla k sobě, ozvalo se křupnutí a malíček spadl na špinavou podlahu. Richards ječel a Sajjíd s nůžkami přešel k Hurleyho malíku. „Teď vy,“ zařval. „Jméno?“

Hurley mezitím odvrátil hlavu, jako kdyby se na to nemohl dívat. Začal pohybovat rty a mumlal jméno.

„Nahlas… neslyším vás.“

Hurley zvolna obrátil hlavu, podíval se Sajjídovi do očí a pak sklopil zrak ke svému malíčku. Vzdálenost zhruba odpovídala. Předstíral, že se během mumlání rozplakal, a když se Sajjíd sklonil a přiblížil k němu ucho, Hurley vyrazil vpřed a trhl hlavou doprava. Zachytil horní třetinu Sajjídova ucha mezi zuby a pak vší silou a s vrčením trhal, drtil, žvýkal a házel hlavou.

Sajjíd vykřikl, vyprostil se a volnou rukou si zakryl krvavé ucho. Odvrávoral dozadu a potom se podíval na subjekt. To, co spatřil, ho zděsilo. Billu Shermanovi visel z úst kus jeho ucha. Šílený Američan se na něj usmál a pak ucho začal přežvykovat, přičemž chroupalo jako bramborový lupínek.

58

Rapp se podíval přes město. Přišla noc a jizva známá jako Zelená linie se změnila v širokou děsivou řeku, černý pás tmy, který město roztínal v půli. O dva bloky dál na obě strany se však objevily známky života. Budovy se rozjasnily obyvateli, dostavil se pouliční ruch, klaksony troubily a slabé motory kvílely ve vysokých otáčkách – běžné obrazy a zvuky velkoměsta. Ne však v tom zničeném koridoru. Za poslední hodinu spatřil jen dvě auta, která se odvážila do země nikoho. Zdálo se, že příměří bylo jako obvykle dosaženo pouze oddělením nepřátelských stran. Rapp nedohlédl do ulic, které v severní části spojovaly východ se západem, a bylo pravděpodobné, že tam projíždí víc vozidel, ale ani to nezměnilo celkový obrázek. Město bylo roztrženo vedví.

Problém, jak jej viděl Rapp, byl v podstatě zeměpisný. On se nacházel na jedné straně a oni na druhé – přičemž zájmeno oni označovalo Hurleyho a Richardse. Mohl je zachránit jedině tak, že se tam vypraví, avšak Ridley mu vysvětlil, že by to bylo velmi špatné rozhodnutí. Kdyby se vydal na druhou stranu, určitě by ho zajali, mučili a nakonec zabili.

Rapp Ridleymu odpověděl: „Tím vlastně přiznáváš, že Stana a Boba čeká mučení a smrt.“

„Nic takového nepřiznávám.“

„To určitě,“ poznamenal Rapp, přemožen pocitem marnosti.

Ridley odsekl: „Vím, že jsi naše nové zázračné dítě, takže to asi nechápeš, ale dějí se věci, které jste na školení nebrali.“

„Jaké třeba?“

„Věci, o kterých zelenáči nemají ani páru.“ Ridley si uvědomil, že udělal chybu, a pokusil se prohlášení zmírnit slovy: „Poslyš, já ta pravidla nevymýšlím. Existují jisté protokoly, kterými se musím řídit. Langley mi říká, s kým se můžu podělit o informace. Když nejsi na seznamu, nic s tím nenadělám.“

„Například s Petrosjanem. Předpokládám, že tohle jsi s nimi probral. Prozradil jsi cizímu státnímu příslušníkovi, že Šarífa jsem zabil já.“ Rapp zaznamenal, že se Ridley odvrací. „Děláš si ze mě srandu? Irene by rozhodně neschválila, abys mu vyprávěl zrovna tohle.“

Ridley vzdychl. „Petrosjana teď potřebujeme, a protože nedůvěřuje neznámým lidem, musel jsem mu poskytnout nějakou informaci, která ho potěší. Nenáviděl Hamdího Šarífa víc než kohokoli jiného na téhle planetě. Vzniklo to hned na začátku občanské války. Oba obchodovali se zbraněmi a dohodli se, že je nebudou prodávat Fatahu. Petrosjan tady žil a měl pocit, že vyzbrojení Fatahu by jenom prodloužilo boje. Asi půl roku po vypuknutí války zjistil, že Šaríf dohodu porušil a obchoduje s radikálními Palestinci. Petrosjan měl pravdu. Boje se protáhly, město bylo zničeno, zahynuly tisíce lidí navíc a Šaríf nesmírně zbohatl. Petrosjan se zapřísáhl, že ho zabije, jenže Šaríf už nikdy do města nevkročil.“

„Fajn… takže jsi využil ke svému prospěchu věc, kterou jsem udělal já, což znamená, že mi něco dlužíš. Zasloužím si vědět, co se tady děje, hergot.“ Rapp viděl, že se nad tím Ridley zamýšlí, a tak pokračoval. „Docela dobře jsem v zajetí mohl skončit já. Měl bych vědět, co Langley dělá pro jejich záchranu.“

„Pracují na několika úrovních. Zachycují signály, tlačí, kde můžou, žádají protislužby…“

„Co tím chceš sakra říct?“

„Je to složité, to chci říct, a kromě toho Stan, tvůj kamarád Bobby a ty oficiálně neexistujete. Jak by sis představoval jednání s ministerstvem zahraničí… Promiňte,“ pronesl fistulí, „v Bejrútu unesli nám dva tajné agenty, které vlastně nemáme. Můžete nám pomoct dostat je zpátky?“

„Kecy.“

„Kecy… jak tomu mám rozumět?“

„Rozuměj tomu tak, že jsou to kecy. Jestli si myslíš, že naše problémy vyřeší ministerstvo zahraničí, jestli si v Langley myslí, že to vyřeší oni, tak jsme v prdeli.“

„Netvrdím, že spoléháme jenom na ně. Říkám, že to je komplikované. Krucinál, co ti mám povídat? Jsi nováček.“

„Nováček, co má dost rozumu na to, aby poznal kecy,“ zvolal Rapp. „Dobře víš, co musíme udělat… jenom to nechceš říct, protože ty –“ ukázal na Ridleyho „– ani ta parta srabů v Langley nemáte dost kuráže, abyste do toho šli.“

„Prosím, pouč mě, zázračné dítě. Co musíme udělat?“

„To, co udělali Rusové.“

„Co udělali Rusové?“ zopakoval se Ridley posměšně.

„Jo… v polovině osmdesátých let… když jim unesli čtyři diplomaty.“

Ridley přimhouřil oči. „Kde jsi o tom slyšel?“

„Od Stana.“

„Panebože,“ utrousil Ridley, očividně nespokojený, že Hurley ten příběh Rappovi vyprávěl.

„Jedna palestinská frakce unesla dva diplomaty a dva chlapy od KGB. Jeden z nich byl shodou okolností šéf zastoupení KGB tady v Bejrútu. Rusové věděli, co se po únosu stalo šéfovi zastoupení CIA, protože Íráncům platili za informace, které z něj vytáhli. Nechtěli, aby došlo k vyzrazení všech jejich operací, a tak vyslali společnou jednotku Specnazu a ranařů z KGB a ta začala dělat dusno.“

Ridley zavrtěl hlavou. „Tohle není řešení.“

„Vážně… protože ten příběh zřejmě znáš, pověz mi, jak to dopadlo?“

Ridley zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Jednoho z těch chlapů zabili a tři pustili,“ řekl Rapp. „A kolik Rusů bylo od té doby uneseno?“

„Žádný,“ přiznal neochotně Ridley.

„To je pravda, a kolik Američanů?“

Ridley pokrčil rameny. „Pár jich bylo.“

„Takže co z toho vyplývá?“

„Nejsme Rusové.“

„Co je to za odpověď?“

„Poslyš… já vím, že tě to štve. Taky mě to štve, ale tohle jde mimo nás. Je tu hodně opravdu důležitých osob, které chtějí, aby příměří vydrželo. Nedovolí nám střílet lidi, jako to dělali Rusové.“

„A Palestinci dál můžou unášet naše lidi?“ Rapp dopřál Ridleymu čas na odpověď, ale nedočkal se. „Jak jsem řekl… jsou to kecy.“

Od rozhovoru uplynuly už tři hodiny. Od té doby na sebe Rapp a Ridley nepromluvili. Rapp svůj vztek nasměroval do prohlížení map západního Bejrútu a pročítání zpravodajských hlášení a snažil se vymyslet, jak zabránit další katastrofě ve stylu předešlých vyjednávání o rukojmích. Každý, kdo si neuvědomoval, kam to celé vede, se buď nechtěl poučit z minulosti, nebo si nedokázal dát dvě a dvě dohromady. Z frustrace se zrodilo pochopení, co by to všechno znamenalo pro jeho vlastní budoucnost.

Několik let nepřemýšlel prakticky o ničem jiném než o pomstě, a když pak prošel výcvikem a mohl se do ní pustit, celé to náhle mělo skončit. Hurley a Richards nevyhnutelně vyzradí všechno, co o něm vědí. Jeho kariéra se uzavře. Hromadila se v něm zlost, a jak se díval přes město, cítil, že se víc a víc vzdaluje lidem, kteří ve Washingtonu tahají za nitky. Jejich polovičatá opatření a váhavost ho znechucovaly. Bylo to tak, jak mu cestou z Hamburku na jih řekl Hurley. „V osmdesátých letech jsme prostě změkli a dali jsme těm hajzlům moc prostoru.“ Washington se z toho zřejmě nepoučil.

Na verandu za ním přišel Ridley. Nesl dvě plechovky piva. Jednu postavil před Rappa a z druhé se napil.

Rapp se na pivo podíval a řekl: „Nemám náladu.“

„Drž hubu a pij. A poslouchej zase ty mě. Trochu jsem přemýšlel. Nedopadne to dobře. Cummins je na tom bídně… Stan… ten má plnou hlavu informací… viděl za ta léta spoustu věcí.“ Ridley se otřásl při pomyšlení, co všechno padne do rukou nepřítele. „Ani se nechci pouštět do odhadu škod.“ Odmlčel se, napil se piva a zavrtěl hlavou. „Někdo musí něco udělat a ty nejspíš budeš ten typ šílence, co se dobrovolně přihlásí na takovouhle misi, i když to vlastně není mise. Oficiálně o ní nikdo neví. Já se dneska večer opiju tak, že nebudu vědět o světě. A až se ráno probudím a ty tady nebudeš, zavolám do Langley a řeknu jim, žes zmizel bez povolení.“

„A kde budu?“ zeptal se Rapp.

„Zhruba za hodinu přijede Petrosjan. Domluvili jsme, že tě převeze na druhou stranu. Tam se tě neujme nikdo menší než policejní náčelník.“

To Rappa překvapilo. „Ten hajzl, co sbalil Stana?“

„Přesně ten.“

„Můžu mu věřit?“

„Rozhodně.“

„Proč?“

„Protože tentokrát dal Petrosjanovi slovo, že se ti nic nestane.“

„A to na mě má udělat dojem?“

„Mělo by. Náčelník tě vysadí v jenom hotýlku pár bloků od náměstí Nadžma a pak už v tom budeš sám. Radím ti, abys rozhodil trochu peněz a řekl recepčnímu v hotelu a pouličním prodavačům, že bys rád mluvil s plukovníkem Asefem Sajjídem. Budou tvrdit, že o něm nikdy neslyšeli, ale všichni vědí, kdo to je. Povědí mu, že ho hledáš, a on pro tebe ještě ten den někoho pošle. Pak se to může vyvinout dvěma způsoby.“ Ridley se napil a utřídil si myšlenky. „Buď se s tebou posadí ke stolu a začnete vyjednávat a pro tenhle případ Petrosjan slíbil finance až do výše jednoho milionu dolarů.“

„To je vtip.“

„Není. Rád dává najevo vděčnost a kromě toho jsi nedávno odstranil jednoho z jeho hlavních konkurentů. Spadne mu do klína pár kontraktů.“

„A kdyby peníze nestačily…“

Ridley ho přerušil mávnutím ruky. „Zkusím sehnat další.“

„Z Langley?“

„Snad, ale možností je víc. Uvidíme, jestli něco vyjde.“

Rapp si vzpomněl na peníze, které Hurley převedl ze švýcarských účtů. Málem o nich řekl Ridleymu, ale pak se rozhodl, že prozatím pomlčí. „To je první varianta. Co ta druhá?“

„Zavřou tě do cely, budou tě mučit a nakonec tě zabijou.“

„Jenže jsem nováček, tak jakou škodu bych jim mohl způsobit?“ Nebyla to otázka, ale spíš zamyšlení.

„Asi tak. Pěšec za střelce.“ Ridley pokrčil rameny. „Když budeš mít štěstí, třeba jich pár vezmeš s sebou.“ Ridley dopil pivo a pohlédl k západu. „Ještě jedna věc. To historka o Rusech.“

„Jasně.“

„Stan ti ji nevyprávěl celou. Ti Rusové… vyvraždili dvě rodiny… včetně žen a dětí. Zatracení řezníci.“ Ridley zakroutil hlavou, jak se snažil zbavit špatných vzpomínek. „My nejsme Rusové. Nezabíjíme ženy a děti. Aspoň ne úmyslně. Na to nikdy nezapomínej.“

59

Sajjíd vzal malé zrcátko, natočil hlavu doprava, zkontroloval obvaz a opatrně nadzvedl jeho okraj. Do místnosti pronikalo ranní slunce a poskytovalo mu dostatek světla. Doktor tvrdil, že pokroucený kus chrupavky a kůže nelze přišít nazpátek, avšak Sajjíd měl podezření, že ten člověk jen není dostatečně obeznámen s nedávným vývojem medicíny. Až to celé skončí, což snad bude brzy, vypraví se do Paříže a zjistí, zda by s pahýlem, který teď měl místo ucha, něco nedokázali plastičtí chirurgové.

Pomůže mu, když si nechá narůst vlasy, avšak nechtěl prožít zbytek svých dnů s připomínkou na čas strávený s Billem Shermanem. To bylo stále jediné jméno, pod kterým ho znal. Druhý muž, pan Richards, mu řekl, že šéfovo pravé jméno nezná. Jestli je to pravda, to Sajjíd mohl zjistit až po několika dalších výsleších, ale podle posledních příkazů k nim zřejmě nedostane příležitost.

Jedna věc byla jistá, totiž že nemá smysl diskutovat o příčetnosti pana Shermana. Za celých dvacet let v oboru Sajjíd nepoznal nikoho, kdo by měl tak blízko ke zvířeti. Ten člověk byl zcela jistě duševně vyšinutý. Jak jinak lze vysvětlit, že někomu ukousne ucho a pak ho žvýká? Při této čerstvé vzpomínce se Sajjíd otřásl. Nikdy se mu nestalo nic tak podivného. Bolest byla strašná, v prvním okamžiku trýznivá, ale časem ustoupila. Avšak pohled na člověka, který přežvykuje jeho ucho, se mu vryl na paměti. Ten obraz se mu nelíbil a stále víc se nemohl dočkat, až přijde ten den a on skončí s Billem Shermanem nebo jak se vlastně jmenuje.

Sajjíd si dopnul čistou bílou košili, kterou mu obstaral Alí, a oblékl si tmavé sako. Z chodby uslyšel kroky, a když se obrátil, spatřil v otevřených dveřích Radího.

„Chtěl jste se mnou mluvit?“

„Ano. Jak se mají naši sousedé odnaproti?“

„Nic nového. Odhadujeme, že tam je mezi třiceti a padesáti muži.“

„A kolik je nás?“

„Dvaatřicet.“

Sajjíd pokýval hlavou a usoudil, že to je dost na zvládnutí případných problémů. Změnil téma a zeptal se: „Slyšel jste o tom novém Američanovi? O tom, co bydlí ve Stinném cedru?“

Radí přikývl. „Dva moji lidé ho od rána sledují.“ Zvedl vysílačku. „Pravidelně podávají hlášení. Podle nich je to blázen.“

„Blázen?“ zopakoval Sajjíd, jemuž takový popis připadal zvláštní.

„Chodí po ulicích, ptá se obchodníků na ty unesené Američany a mluví o vás. Rozdává peníze a říká lidem, kde bydlí. Tvrdí, že přišel vyjednávat o jejich propuštění.“

Sajjída nepřekvapilo, že padlo jeho jméno. Náčelník Haddád ho o všem informoval. Nedivil se ani tomu, že do jejich věcí strká nos Petrosjan. Od chvíle, kdy náčelníka poslal do Burdž Hamúdu zadržet Američany, Sajjíd očekával, že přijde nějaká odplata. Proto musel Haddádovi vyplatit tak obrovskou sumu.

Sajjíd poznal, že Radího něco trápí, a proto se zeptal: „Co se stalo?“

„Mám strach, aby se ho nezmocnila nějaká jiná frakce. Vlastně by mě překvapilo, kdyby na ulici vydržel do oběda, a jestli ho unese někdo jiný…“ Nasadil mrzutý výraz a zamlaskal.

„Zkomplikovalo by to naše vyjednávání.“

„Ano.“

Sajjíd od Haddáda sdělil, že nový Američan je mladý, nezkušený a značně nervózní. Radí měl pravdu. Kdyby ho zadržela jiná frakce, zřejmě by se ho pokusili vykoupit, což by situaci ještě víc zkomplikovalo, zejména pokud by chtěli transakci dokončit ještě dnes. Pak tu byla ještě jedna okolnost, nad kterou se zamýšlel, ale nechtěl o ní mluvit s ostatními. Jestliže to Američané mysleli s vyjednáváním vážně, pravděpodobně by přistoupili na vyšší cenu, než vůbec doufal. Nepředpokládal, že Mugníja a Badredín schválí vydání mužů americké vládě, avšak za pokus to stálo. Bylo rozumné zahrnout do rovnice tuto novou proměnnou a počkat, co Američané nabídnou. „Tak ho uneste vy, ale buďte hodně opatrní. Víte, jak záludní Američané někdy jsou. Nejdřív ho někam odvezte a svlékněte ho. Přesvědčte se, že na sobě nemá žádné sledovací zařízení. Potom ho přiveďte sem a ukažte mu toho vzteklého psa ve sklepě… Uvidíme, jestli to s tou nabídkou myslí vážně.“

„Nepřemýšlíte snad o tom, že bychom je vrátili Američanům?“

Možná ano, ale Sajjíd nehodlal prozrazovat své plány. Amerika je bohatá země. Třeba by mohla nahradit zmizelé finance a ještě něco přidat. Sajjíd by se vrátil na cestu k blahobytu. Protože věděl, jak silně Radí Američany nesnáší, musel si Sajjíd tyto úvahy nechat pro sebe. „Ne, to nepřemýšlím, ale zajímalo by mě, jestli by Američané nemohli vyhnat cenu o něco výš.“

Radí se na něj chvíli díval a potom řekl: „Měli byste mi dovolit ho zabít. Zbavili bychom se pokušení.“

Můžu Radimu věřit, pokud jde o zajatce? zeptal se Sajjíd znovu sám sebe. Bylo by hezké, kdyby dokázal přesvědčit Mugníju, aby na situaci dohlédl, jenže ten se chtěl účastnit vyjednávání na letišti. Sajjíd chápal kolegův hněv, ale nerozuměl jeho urputnosti. Ten člověk prostě nechápal, co je dnes v sázce. Zřejmě za to do značné míry mohlo jeho mládí. Mohl se stáhnout zpátky do táborů Sabra a Šatila a žít z černého trhu a peněz, které vyždímá ze zbídačených uprchlíků. Čekalo ho ještě mnoho let a mnoho nových příležitostí ke zbohatnutí a navíc se ze ztráty peněz nemusel zodpovídat Damašku. Nic z toho se však neprojevilo v jeho uvažování. Byl zaslepený nenávistí. Sajjíd by za normálních okolností Radího potrestal nebo ponížil, ale ne teď. Potřebovali přečkat dnešek, a pak se věci vrátí do starých kolejí. Sajjíd se rozhodl pro vyzrálejší přístup. Nechtěl se s Radím dohadovat, a proto řekl: „Chápu váš hněv, ale vy se přeci dokážete ovládnout, Abú.“

Radí zavrtěl hlavou. „To si nemyslím. Moje srdce je plné nenávisti vůči tomu muži. Nebudu moci spát, dokud ho nezabiju.“

„To je pochopitelné, ale musíte čerpat útěchu z toho, že ho čeká tisíc smrtí z rukou toho, kdo si ho dneska koupí. Zakusí víc bolesti, než si vůbec dokážeme představit.“

„To pro mě nic neznamená. Musím ho zlikvidovat vlastnoručně.“ Sajjíd připadl na kompromis, na který by sám nikdy nepřistoupil, ale Radimu by snad mohl stačit k tomu, aby nezničil jejich naděje na doplnění pokladnic. „Slibuji vám, Abú, že ať ho dnes koupí kdokoli, předání se uskuteční jedině za podmínky, že až druhá strana s panem Shermanem skončí, dostane se vám pocty zabít ho.“ Sajjíd sledoval, jak Palestincova mysl plná nenávisti tento návrh zpracovává. Bylo zřejmé, že mu Radí není úplně nakloněn. „A budete s ním moci strávit nějaký čas ještě dneska, abyste mu udělil pořádnou lekci, než odjede.“

Na Radího rtech se objevil náznak úsměvu. „To bych moc rád.“

„Dobře,“ řekl Sajjíd a položil mu ruku na rameno. „Teď běžte sebrat toho druhého Američana a dejte pozor, ať vás nikdo nesleduje. Přivezte ho sem, zjistíme, co nám poví, a potom vám dám chvilku, abyste si mohl vylít frustraci na panu Shermanovi.“

60

Rapp seděl na kraji postele v hotelovém pokoji a poklepával nohou. Bylo deset nula devět dopoledne a jemu se nedařilo zklidnit zjitřené nervy. S sebou měl jen malou tašku, kterou mu pomohl zabalit Ridley. Po večeři s policejním náčelníkem se Petrosjan vrátil do bezpečného domu a společně prošli plán. Petrosjan nepředpokládal, že Rapp uspěje, ale souhlasil, že nedělat nic je ještě horší možnost. A tak krátce před půlnocí Rapp přestoupil z Petrosjanova obrněného sedanu do čtyřdveřového peugeotu šéfa bejrútské policie. Zpočátku z toho nebyl nijak nadšený, ale když mu Petrosjan vysvětlil, že náčelník chce odčinit svůj včerejší nedostatek soudnosti, nechal se uchlácholit. Petrosjan také připomněl, že náčelník poví těm správným lidem, že dorazil další člověk od CIA a chce vyjednávat o propuštění kolegů.

Přes kontrolní stanoviště projeli bez problémů, ačkoli Rapp musel přemáhat nutkání svinského policejního šéfa i oba jeho muže zastřelit. Byl by to nepřehlédnutelný signál, ale rozhodně špatný z hlediska konečných záměrů. A kromě toho Rapp musel hrát svou roli, a tak s tím, jak se blížili k hotelu, začal klást jednu úzkostlivou a paranoidní otázku za druhou. Náčelník se hosta snažil všemožně uklidnit, avšak Rapp se do úlohy beznadějně nervózního zoufalce vžil lépe, než vůbec doufal.

K hotelu Stinný cedr dojeli dvacet minut po půlnoci. Ridley hotel vybral náhodně kvůli poloze přímo uprostřed indiánského území. Všichni tři muži Rappa doprovodili do vstupní haly. Policejní náčelník požádal o soukromou rozmluvu s recepčním a oba zmizeli za zavřenými dveřmi malé kanceláře za recepcí. Jeho podřízení kouřili u dveří jednu cigaretu za druhou, zatímco Rapp stál u pultu a snažil se vypadat co nejúzkostněji, což nebylo snadné vzhledem k tomu, že by nejraději rozrazil dveře a praštil proradného náčelníka pažbou pistole.

Po pěti minutách se náčelník Haddád vrátil, uhladil si knír a ujistil Rappa, že všechno je zařízeno. Menší podlézavý recepční přikyvoval a ubezpečoval Rappa, že všechno bude v pořádku. Rapp nabyl dojmu, že všechno v pořádku nebude a že oba muži chtějí získat peníze tím, že ho vydají Islámskému džihádu, ale právě to bylo účelem tohoto šíleného cvičení. A tak Rapp dál nejistě šoupal nohama a škrábal se na krku, jako kdyby byl strachem bez sebe.

Ukázal ke dveřím a zeptal se: „Nemohl by tu jeden z vašich lidí zůstat přes noc?“

„To bohužel nepůjde. Kromě toho, tady budete v bezpečí.“

Rapp se zatvářil ještě neklidněji, avšak ve skutečnosti se naprosto ničeho nebál. Mohl se v klidu vyspat a ráno se pustit do shromažďování informací. Představa, že by se policejní náčelník neobrátil na ty, kterým dodal Hurleyho, byla směšná, ale Rapp si dál hrál na hlupáka.

Výtah nefungoval, a tak Rapp vyšel po schodech do třetího patra. Zavřel a zamkl dveře a do úzké štěrbiny pod nimi zasunul gumový klínek. Poté rozhrnul závěsy, aby se podíval, zda se dá uniknout oknem. Byl dobrých osm metrů nad ulicí. Ridley mu kromě jiného sbalil devítimetrové lano. Jeden konec Rapp přivázal k nohám postele a druhý volně spustil z okna. Potom vytáhl berettu s tlumičem a vysílačku Motorola. Pistoli položil na noční stolek a zmáčkl knoflík na vysílačce.

Po několika vteřinách se z přístroje ozval Ridleyho hlas. Rapp mu oznámil, že se dostal do hotelu a už je na pokoji. Vysílačky nebyly bezpečné, a tak museli mluvit neurčitě a stručně. Rapp potvrdil, že se ohlásí v osm a poté každé dvě hodiny. Kdyby jakékoli hlášení vynechal, Ridley bude předpokládat, že Rapp navázal kontakt. Poté se může jen dohadovat, jak se situace vyvinula. Rapp si vyčistil zuby a oblečený si lehl na postel. Nečekal, že usne, ale pokud ano, tím líp.

Ležel ve tmě s očima zavřenýma a procházel všechny možnosti. Vnitřním zrakem viděl události, které přijdou, a jestliže chtěl mít šanci vyváznout z nich živý, musel zachovat klid a chopit se příležitosti, pokud se naskytne. Až se naskytne, opravil se. Řekl to sám Petrosjan. Fatah a Islámský džihád během příměří oslabily. Řadoví bojovníci odcházeli ze služby a hledali si práci. Bylo velmi pravděpodobné, že udělají nějakou chybu. Záleželo jen na Rappovi, jestli ji rozpozná a podnikne odvážný krok.

Nakonec Rapp usnul. Neměl ponětí v kolik a na jak dlouho, ale stačilo to k dobití energie. Ve smluvenou hodinu se ohlásil Ridleymu, a protože nechtěl ztratit rozvahu, vyšel z hotelu a vydal se rovnou k ulici Maarad, vzdálené několik bloků. Prodavači již byli ve Stáncích a nabízeli výrobky všeho druhu a potraviny. Rapp přecházel z jedné strany ulice na druhou, mluvil anglicky a záměrně kazil svou francouzštinu, když ji musel použít. Dál si hrál na pitomce. Téměř všichni se od něj odvraceli, jakmile se zmínil o plukovníkovi Sajjídovi. Jeden muž byl však sdílnější. Prodával elektroniku, malá rádia, kazetové přehrávače a vysílačky jako Rappova Motorola.

Rapp vstoupil do jeho nevelkého stánku a pozdravil. Vyměnili si pár zdvořilostí a potom se Rapp otázal: „Víte něco o těch dvou Američanech, které před pár dny unesli?“

Muž ukázal na dvě vysílačky a nahlas se zeptal: „Která se vám líbí víc?“ A mnohem tišším hlasem dodal. „Ano, vím o těch dvou Američanech.“ Pak natáhl ruku pro peníze.

Rapp z balíčku oddělil sedm stodolarovek. Muž bankovky uložil do kapsy a sáhl po malém rádiovém budíku. Začal vysvětlovat jeho různé funkce. Během jejich vychvalování opět ztišil hlas a řekl: „Povídá se, že ty Američany drží ve sklepě jednoho starého domu na západní straně náměstí Mučedníků.“

Než se Rapp stačil zeptat na cokoli dalšího, muž nacpal budík do tašky a poslal ho pryč. V tu chvíli si Rapp všiml dvou mužů s přísnými výrazy a nápadnými boulemi pod bundami. Hned se vrátil do hotelu. Chtěl informaci ohlásit, než ho unesou. Když došel na ulici, kde jeho hotel stál, odbočil doleva, což byl špatný směr. Po dvou krocích sehrál scénku, jako by si uvědomil, že udělal chybu, znovu se obrátil doleva a zjistil, že muži stojí o půl bloku dál a pozorují ho. Rapp šel dál, jako by si jich nevšiml. Neuniklo mu, že se vůbec nesnaží skrývat.

Svižně urazil další blok, a když vešel do hotelu, všiml si za pultem nového recepčního, který si ho měřil velice nespokojeným pohledem. Nejspíš měl pocit, že kvůli Rappově přítomnosti by hotel mohl vyletět do povětří. Když Rapp stoupal po schodech, uvědomil si, že to recepčnímu sotva může zazlívat. Ten člověk se jistě cítil jako majitel saloonu ze starých westernů, když jdou padouši po krku novému šerifovi.

V pokoji se posadil na postel, aby si utřídil různé informace podle důležitosti. Opravdu závažná byla jedině ta od prodejce elektroniky, jenže i ta mohla být bezcenná. Byla to fáma, nebo skutečnost? Rapp věděl, že to nezjistí, pokud si s tím mužem nebude moci promluvit. Znepokojovali ho ti dva, kteří ho sledovali. Co když jsou teď na cestě k jeho pokoji a chystají se vykopnout dveře a odtáhnout ho pryč?

Zmáčkl tlačítko na vysílačce a řekl: „Curly, tady je Moe, přepínám.“ Používat přezdívky legendární komické skupiny Tři panáci byl Ridleyho nápad.

„Jsem tady, Moe. Co se děje?“

„Zrovna jsem se vrátil z trhu. Do hotelu mě sledovali dva chlápci.“

„Na tom není nic divného. Jak to šlo na trhu?“

„Připadal jsem si jako malomocný… přesně jak jsi říkal.“

„Jasně… špatná část města. Gringa tam neviděli už dlouho. Určitě na tobě mohli oči nechat.“

„Zachytil jsem jednu informaci.“ Rapp se odmlčel a snažil se vymyslet, jak ji předat, aniž by na otevřeném kanálu vyzradil příliš mnoho. „Vzpomínáš si, jak včera večer náš arménský přítel mluvil o otázce lidských zdrojů?“

Ridley po krátké pauze odpověděl: „Ano… vzpomínám si.“

„Zmínil se o místní patové situaci… zabírání území… něčem jako situace u O.K. Corralu.“

„Rozumím.“

„Narazil jsem na jednoho prodavače… opatrného chlapíka. Ten mi řekl, že jedna ze stran, které se připravují na přestřelku, má něco ve sklepě.“

„Myslím, že chápu. Můžeš mi o něm říct něco víc?“

„Prodává elektroniku. Kazeťáky, vysílačky, budíky a podobně.“

Ridley požádal o popis muže a Rapp mu jej poskytl. Potom Ridley řekl: „Předám informace Arménovi a uvidíme, jestli něco neslyšel. Ještě něco?“

„Ne,“ odpověděl Rapp, přešel k oknu a odtáhl závěs. Dva muži, kteří ho sledovali, stáli na protější straně ulice. „Ti chlapi, o kterých jsem mluvil, se rozhodli tábořit před hotelem.“

„To se dalo čekat. Pořád do toho chceš jít?“

Rapp si před chvíli položil tutéž otázku. Ale jak říkal jeho lakrosový trenér na střední škole, člověk nemůže skórovat, pokud nevystřelí. „Pořád,“ potvrdil do malé vysílačky. „Jestli se neohlásím v poledne, budu bud po smrti, nebo uprostřed vyjednávání.“

„Doufám, že to druhé.“

„Rozumím. Konec.“ Rapp vytáhl svou khaki bundu a šel se do koupelny opláchnout studenou vodou. Otřel si obličej ručníkem a podíval se na sebe do zaprášeného popraskaného zrcadla. Pozorně si rozlámaný obraz prohlédl; husté tmavé vlasy, rašící vousy, kůže opálená dobronzova a oči tak tmavé, že byly skoro černé. Mohl by se procházet mezi nepřáteli, aniž by vzbudil větší pozornost, jenže to by se mohlo změnit, pokud něco neudělá. Zlehka se poplácal po vlasech a pak ukazovákem zajel hlouběji. Kousek kovu skoro necítil. Ridley vzal ohebné pětatřiceticentimetrové ostří z pásové pily a uřízl z něj osm centimetrů. Ostří z černého kovu bylo silné tři milimetry a široké necelý centimetr a dalo se ukrýt do jeho husté černé kštice.

Rapp si stále dokola opakoval Ridleyho slova: „Z hlášení víme, že tyhle akce probíhají podle určitého vzorce. Obvykle to začíná tím, že tě praští zezadu do hlavy, ale ne vždycky. Potom tě naloží na zadní sedadlo nebo do kufru auta, někam odvezou a svlíknou donaha a potom ještě jednou nebo dvakrát převezou. Je celkem pravděpodobné, že nebudeš ve stejné budově jako oni. I když… můžeš být jen o dvě místnosti vedle a nedozvíš se to, dokud se neosvobodíš.“

Rapp se díval na svůj obraz a uvažoval nad vlastní příčetností. „Sakra, zbláznil ses?“ Nepamatoval si, že by někdy před zrcadlem mluvil nahlas sám se sebou. Možná opilý, ale střízlivý nikdy. V tu chvíli mu všechno proběhlo před očima. Mohl se vytratit zadním východem a vrátit se na druhou stranu města. Jak mu včera večer řekl Ridley: „Jestli dostaneš strach, nikdo tě neodsoudí.“ Pochopitelně jen on sám. Rapp to v sobě nechtěl nést po zbytek života. Nebylo by to jako dopustit se v bitvě chyby. Tohle by bylo jako vědomě uprchnout z bitevního pole. A ne jenom utéct, ale navíc opustit dva spolubojovníky a odsoudit je k záhubě. Rapp se znal natolik dobře, aby věděl, že podobné selhání by ho pronásledovalo až do smrti.

Odstoupil od zrcadla, než ztratí odvahu. Znova vyhlédl z okna. Muži tam pořád hlídkovali a možná se k nim přidali další dva, kteří postávali na konci bloku. Rapp obrátil oči k pistoli, kterou měl na nočním stolku. Ridley mu doporučil, aby ji v rámci role nechal na pokoji, ale Rappovi se tento nápad nezamlouval. Raději by z hotelu odešel nahý než beze zbraně. Mohl ji vysvětlit jako bezpečnostní opatření. Všichni po městě nosili pistole, tak proč ne on? Pak se museli domluvit ještě na vysílačce. Rapp se rozhodl, že si ji vezme. Kdyby ho neunesli hned, mohl by Ridleymu sdělit nějaké novinky. Z preventivních důvodů změnil kanál a vypnul ji.

Rychle napsal vzkaz a nechal jej na malém stolku v rohu, pak si oblékl sportovní bundu a zkontroloval kapsy. Všechno bylo na místě. Vzadu bundu nadzdvihl, zasunul za pás kalhot berettu, sebral sluneční brýle, mapu a tlustou ruličku peněz a zamířil ke dveřím. Na zlomek vteřiny zaváhal a potom si řekl, že nesmí přemýšlet.

„Radši to schytám v akci,“ zamumlal, když zavíral dveře. Jestli tohle malé martyrium přežije, musí se zeptat Lewise, jestli je samomluva příznakem, že člověk přichází o rozum.

Rapp rychle sešel čtvery schody do vstupní haly. Za recepčním pultem stál nový člověk a vypadal zatraceně nervózně, což podle Rappa znamenalo, že s ním někdo hovořil. Je to tady. Jdeme na věc. Rapp vyšel předními dveřmi do prudkého slunečního světla, zastínil si hlavu mapou a rozhlédl se na obě strany. Oči měl schované za tmavými brýlemi, a tak mohl předstírat, že dvojici z Islámského džihádu nevidí. Zabořil obličej do mapy, obrátil se doprava a vydal se na východ, jako kdyby se vracel k tržišti.

Než ušel půl bloku, jeho nervová soustava začala vysílat varovné signály do mozku, každý o něco naléhavější než ten předešlý. Znovu oslovil sám sebe, avšak tentokrát to způsobil jeho mozek. Vědomá, vnímající a vyšší část osobnosti mluvila k té hluboce zakořeněné a pudové, jako když žokej hovoří k plnokrevníkovi, když ho odvádějí do startovního boxu. Klid, opakoval si stále dokola. Musel vynaložit veškeré sebeovládání, aby překonal svůj výcvik a miliony let základních instinktů přežití, které se otiskly do lidského mozku jako kód. Na opačné straně ulice před ním parkovalo známé černé auto. Ráno to auto bylo prázdné. Rapp si nevšímal člověka za volantem a odbočil do úzké postranní uličky. Jen třicet kroků před ním stál před obchodem drsně vypadající muž. Levou nohu měl nataženou a pevně spočívala na chodníku, zatímco pravou pokrčil a podrážku přiložil ke stěně. Rozložitým trupem se opíral o dům a dlouze potahoval z cigarety. Bylo na něm cosi neurčitě povědomého, od zaprášených černých kalhot po bílou košili k obleku, v podpaží propocenou. Rapp zauvažoval, jestli ho neviděl na fotografiích, které mu ukázal Ridley.

Jinak byla ulice prázdná. Ti, kteří přežili krvavou občanskou válku, dokázali vycítit problémy a moudře se rozhodli zůstat doma, dokud neskončí ranní show. Rapp slyšel muže za sebou a jejich kroky po chodníku zrychlovaly. Vtom zavyl motor auta a pronásledovatelé ještě přidali. Rapp cítil, jak se k němu každým krokem zezadu přibližují. Jeho mozek stále rychleji procházel možné vývoje událostí a hledal únikovou cestu před hrozící katastrofou a Rapp každou z nich zamítal, protože potřeboval udržovat kurz jako vyšinutý kapitán lodi, která se plnou rychlostí blíží k mělčině.

Byli na dosah. Rapp je cítil. Obr už zahodil cigaretu a odtáhl se od stěny. Usmál se na Rappa a vytáhl z kapsy kožený obušek. V tu chvíli si Rapp uvědomil, kdo ten muž je. V předstíraném překvapení upustil mapu a obrátil se na útěk. Dva muži byli přesně tam, kde je očekával, s vytasenými pistolemi, z nichž jedna Rappovi mířila na hlavu a druhá na hruď.

Sedan smykem zastavil těsně po jeho pravici a vzápětí se otevřel kufr a přední dveře na straně spolujezdce. Rapp věděl, co bude následovat. Zavřel oči a zaťal zuby, když ho obušek praštil zezadu do hlavy. Zavrávoral a sluneční brýle mu spadly na chodník. Skácel se do náručí pistolníků. Přestal ovládat nohy a muži bojovali s jeho váhou. Cítil, jak se mu silákovy paže ovíjejí kolem prsou a s trhnutím ho zvedají. Zpoza pásu kalhot mu vytáhli devítimilimetrovou berettu a dovlekli ho ke kufru.

V něm tvrdě přistál hlavou napřed. Zbytek těla naskládali za ní a pak kufr s prásknutím zavřeli.

Motor zaburácel a zadní pneumatiky se zakously do vrstvy písku a popela, než narazily na asfalt. Rapp odlétl dozadu, jak vozidlo vyrazilo vpřed. Zvolna otevřel oči, a jak předpokládal, viděl kolem sebe jen tmu. Hlava ho po úderu trochu bolela, ale nebylo to tak hrozné. V jeho tváři však nebyl strach ani v mysli pochybnost. Jen úsměv na rtech, když si vzpomněl na svého kamaráda z dětství Cala Berkleyho a jeho zvířecího miláčka, hroznýše jménem Buckeye. Když se za horkých letních měsíců nudili, chodili ke Calovi a sledovali, jak Buckeye dostává potkany. Jednou se Cal vrátil domů ze školy a našel v teráriu mrtvého hroznýše s dírou v boku a živého bílého potkana celého od krve. Buckeye podle všeho zlenivěl a spolkl hlodavce, který ještě nebyl mrtvý. Potkan si pak prohryzal cestu ven.

Rapp se musel usmát při myšlence, že těm hajzlům provede totéž. Bude to buď nejbáječnější úspěch v jeho životě, nebo jeho konec. Z jeho úvah se vytratil strach a pochybnosti. Nebylo cesty zpět. Už nemohl lomit rukama. Musel klamat a jednat. Hra začala. Posouval se trávicím traktem obludy. Otázka zněla, zda se z něj dokáže prokousat.

61

Tupolev Tu-154 společnosti Aeroflot obdržel povolení k přistání na jediné otevřené ranveji bejrútského mezinárodního letiště. Ivanovovi se vrátila bojovná nálada. Pro tenhle malý výlet získal Primakovovu podporu. Palestinští psi si mysleli, že mají všechno pod kontrolou, ale Ivanov byl jako obvykle tři kroky před nimi. Vyčítal si jen jedinou chybu v celém tom zmatku. Proč jako první nepřipadl na myšlenku zabít Dorfmana? Všechny peníze teď mohly být jeho. Jak mohl propást takovou příležitost? Ivanov předpokládal, že byl slepý z nutnosti. Talentovaný bankéř, který ví, jak obejít zákony a schovat peníze, byl v jeho světě absolutně nepostradatelný. Nyní se musel vypořádat ještě s jedním problémem. Kde najde dalšího člověka s takovými schopnostmi? Jakmile doručí Američany Primakovovi, musí odletět do Hamburku. Pohovoří s Dorfmanovým šéfem Herr Koenigem a přinutí ho zjednat nápravu.

S tímto nápadem přišel Švec. Koenig musí schválit několik půjček pro krycí společnosti, které byly napsány na Ivanova a řízeny ze Švýcarska. Tyto půjčky nikdy nebudou splaceny. Švec vysvětlil, že banka takové velikosti odepisuje ročně přes sto milionů dolarů ve špatných půjčkách. Pokud to dobře dopadne, mohl by Herr Koeniga připravit každý rok o pár milionů. Ivanovovi se otevíral nový výhled plný možností. Stejný postup mohl uplatnit s několika novými bankéři v Moskvě. Za pár let by měl všechny peníze zpátky a ještě něco navrch. Ten Švec je chytrý chlapec. Možná až příliš.

Ivanov se díval, jak Švec vychází z pilotní kabiny a zavírá dveře. Když jeho zástupce usedl na druhou stranu uličky vedle něj, Ivanov zaznamenal obtížně skrývané pohrdání, s nímž Švec pohlédl na jeho sklenku vodky.

„Za necelou minutu budeme na zemi,“ oznámil Švec, zatímco si zapínal pás.

„Dobře. Nemůžu se dočkat, až to skončí a vrátíme se do Moskvy.“

Švec zauvažoval, jaký člověk si může přát, aby někde nebyl, ještě než tam dorazí.

Ivanov se podíval z okénka a zeptal se: „Myslíte, že bychom mohli přesvědčit Herr Koeniga, aby se příští týden vypravil do Moskvy?“

„Pochybuji,“ odpověděl Švec a zavrtěl hlavou.

„Tak to zkuste, a když nebude chtít, zaletím já za ním. Ale jako vždycky bych to nejdřív rád zkusil civilizovaným způsobem. Jako když dva obchodníci zkoumají příležitost.“

„V některých zemích se tomu říká vydírání.“

Ivanov do sebe obrátil skleničku a zamračil se na Švece.

Švec pochopil, že rozmrzelý Ivanov je pryč a vrátil se ten bezohledný. „Promiňte.“

Ivanov neodpovídal. V uplynulém roce si všímal, že zástupce je stále neuctivější, ale v posledním týdnu byl opravdu drzý. Možná je načase ho vystřídat. Jenže kým? Atraktivních míst v soukromém sektoru přibývalo raketovým tempem a SVR si již nemohla vybírat ty nejnadanější. Ivanov se rozhodl, že se zástupce nevzdá tak snadno. Pár pořádných lekcí by mu mělo srazit hřebínek, a když to nevyjde, možná ho nechá zastřelit. Propustit ho by bylo bláhové. Švec věděl příliš mnoho o jeho tajemstvích.

Letadlo přistálo na poměrně krátké dráze a prudce zabrzdilo. Když pojíždělo do vyhrazeného prostoru, Švec se naklonil a zeptal se: „Jaký máme plán, pokud nabídka přesáhne pět milionů dolarů?“

Ivanov se zasmál. „Nepřesáhne.“

„Jak to můžete vědět?“

„Protože jsem chytřejší než ti psi.“

To Švece zaujalo. „Co chystáte, pane?“

„Řekněme jenom, že jsem zavolal několika přátelům z Teheránu a Bagdádu.“

„A?“

„Shodli jsme se, že by bylo nerozumné platit za něco, co jim jsem ochoten dát zadarmo.“

Švec zaváhal. „Víte jistě, že jim můžete věřit?“

Tupolev zastavil před starým rezavým hangárem. Vrata byla otevřená a dírami ve střeše dovnitř pronikaly sluneční paprsky. Sajjíd vykročil ze stínu a zamával směrem k letadlu. „Jsou dvě věci, které musíte o Blízkém východě pochopit. Za prvé, všichni nenávidí Židy. Za druhé, pro Palestince nemají nic než opovržení.“

62

Nemohlo uběhnout víc než pět minut. Kufr se otevřel a oni se do něj pustili. Rapp nevěděl, kolik jich je, ale víc než dva a méně než pět. Bill ho pěstmi a nakonec ho vyvlekli z auta a hodili na podlahu. Rapp se snažil údery co nejúčinněji blokovat, ale přicházely z příliš mnoha směrů a jeho cílem navíc nebylo předvést, jak umí bojovat, ale působit jako trouba. Proto začal ječet a prosil je, ať přestanou. Kopání ustalo, avšak jenom proto, že ho začali svlékat.

Když skončili, Rapp ležel na tvrdé prašné podlaze a skuhral. Zdálo se, že jsou v nějaké vybombardované budově. Veškeré jeho oblečení a věci naházeli do kufru, odkud ho právě vytáhli. Řidič nastartoval, sešlápl plyn k podlaze a zasypal Rappa sprškou kamínků. Čtyři muži stojící kolem něj se rozesmáli.

Přistoupil k nim pátý muž. Rapp v něm poznal toho, který se na ulici opíral o zeď. Byl to vysoký představitel Fatahu. „Proč tohle děláte? Byl jsem pověřen vládou, abych s vámi vyjednával.“

Radí k němu přidřepl. Vytáhl Rappovu berettu. „K čemu při vyjednávání potřebuješ tohle?“

Rapp pokrčil rameny. „Tohle město je nebezpečné… Já nevím.“

Radí mu vrazil facku. „Myslím, že lžeš.“

„Promiňte.“

„Drž hubu!“

„Ale ty peníze…“

Radí ho znovu praštil a Rapp začal fňukat.

„Jsem jenom poslíček.“

„A co můžeš nabídnout?“

„Peníze. Hromadu peněz.“

„Kolik?“

„Milion dolarů.“

Radí se rozchechtal. „Myslím, že vás to bude stát mnohem víc.“

„Mám sehnat další?“ zeptal se Rapp s nadějí.

„A možná tě s ostatními prodáme Rusům.“

„Můžu sehnat peníze.“

„Na peníze kašlu. A za tebe bychom navíc asi moc nedostali.“ Ostatní přikyvovali a smáli se. Vtom si Radí začal zajatce pozorně prohlížet. Musel mít nízkou hodnost. „Proč na jednání o výkupném poslali tebe?“

Rapp pokrčil rameny a neodpověděl.

Radí ho udeřil a jeden muž ho kopl do nohou a zařval: „Odpověz.“

„Přihlásil jsem se dobrovolně. Nebijte mě, prosím.“

„Proč by se někdo hlásil dobrovolně do něčeho takového?“

Rapp něco zamumlal směrem k podlaze.

„Mluv nahlas!“

„Řekl jsem, že jeden z nich je můj příbuzný.“

„Příbuzný? Kdo?“

„Stan Hurley.“

„Mezi rukojmími nemáme žádného Stana Hurleyho.“

„Ale máte. Ve skutečnosti se jmenuje Hurley. Asi ho znáte jako Billa Shermana. Proto jsem se přihlásil. Neubližujte mi, prosím,“ naléhal Rapp. „Nic proti vám nemám, jenom jsem chtěl, aby se ti muži dostali na svobodu. Slibuju, že už vás nebudeme otravovat.“

„Jak jsi s tím Stanem Hurleym příbuzný?“

„Je to můj táta.“

Radí ani nevěřil, jaké štěstí se na něj usmálo. Možná nebude moci zabít Billa Shermana, ale o jeho synovi Sajjíd nic neví. Radí vstal. „Jdeme,“ oznámil svým lidem. „Spoutejte mu zápěstí a hoďte ho do kufru.“

Když mu omotávali zápěstí lepicí páskou, Rapp byl co nejodevzdanější. Napočítal deset vrstev pásky a všiml si, že se neobtěžovali se svazováním kotníků.

„Můžete díky mě zbohatnout,“ žadonil Rapp, když ho strkali do jiného auta. Potom kufr zabouchli a vyrazili. Rapp neměl tušení, kam mají namířeno, a proto nebyla asi dvacetiminutová projížďka městem nutná. Těsně před zastavením se však ocitli v mnohem tišším prostředí. Skoro jako kdyby byli na venkově. Když se kufr otevřel, Rapp zamžoural do slunečního světla. Zahlédl budovu, která vypadala, jako kdyby byla určena k demolici. Dva muži ho drsně vytáhli ven. Rapp stanul bosýma nohama na drsné zemi a pochopil, že jsou v nějaké zadní uličce. Domy po obou stranách nesly stopy po ostřelování a neměly okna. O dva bloky dál Rapp spatřil záblesk modré. Než stačil zaznamenat cokoli dalšího, zahnali ho do budovy a potom po schodech dolů. Okamžitě na něj zaútočil ostrý zápach kanalizace. Rapp skoro začal dávit a tentokrát to nepatřilo k roli.

Chodba byla tři metry široká s místnostmi po obou stranách. Dveře scházely, až na tři místnosti napravo ve střední části chodby. Rapp spatřil dva strážce se šátky přes obličej. Byli to první ozbrojenci, kteří se snažili nějak maskovat, jenže potom si Rapp uvědomil, že je to kvůli smradu. Muži, kteří ho vedli, zavolali dopředu na strážce, ať otevřou první dveře. Strážci ze závory sejmuli visací zámek a otevřeli dveře dokořán. Rappovi se zdálo, že kdyby se pořádně rozběhl, mohl by závoru urazit.

„Prosím,“ ozval se Rapp naříkavě. „Jsem jen analytik. Tohle nezvládnu. Prosím, vraťte mi oblečení a nechte mě zavolat do Washingtonu. Seženu vám peníze.“

Postrčili ho do cely jako hadrovou panenku. Skácel se na podlahu a prosil, ať ho vyslechnou. Dveře se zavřely a obklopila ho temnota. Rapp začal naříkat, nejprve tiše a pak trochu hlasitěji. Z nějakého důvodu byl zápach v cele slabší než na chodbě, skoro jako by ji nedávno vyčistili. Vybavil si uličku za domem a vzpomněl si na pruh modré barvy, vzdálený jen pár bloků. To muselo být moře a vybombardované budovy odpovídaly popisu náměstí Mučedníků. Prodavač měl zřejmě pravdu. Rapp se převalil na bok a sáhl si do hustých vlasů. To, že mu nenasadili kápi, nevěstilo nic dobrého. Našel krátké ostří a sevřel jeden konec mezi zuby. Nasadil ostří na kraj pásky a začal pomalu pohybovat rukama sem a tam.

63

Ze zádě ruského letadla se vysunuly schůdky a Sajjíd sledoval, jak po nich sestupují vojáci v černých pracovních uniformách. Napočítal jich třicet. Všichni byli těžce vyzbrojení. Ruské zvláštní jednotky. Sajjíd pochopil, že to má být demonstrace síly a zároveň urážka.

Zvedl ke rtům vysílačku a řekl: „Měl jste pravdu.“

Ozval se Mugníjův hlas: „Kolik mužů?“

„Třicet příslušníků Specnazu. Důkladně vyzbrojených.“

Následovala dlouhá pauza a pak: „Budu tam za pět minut.“

Sajjíd si vysílačku připnul k opasku a díval se, jak se elitní ruští vojáci rozmisťují do formace. Nakonec se objevil Švec a po něm Ivanov. Oba byli v oblecích a citlivé moskevské oči si chránili slunečními brýlemi. Když přišli blíž, Ivanov zavolal na Sajjída. Velký Rus rozpřáhl ruce a posledních deset kroků ušel s výrazem, jako kdyby mu bylo líto, že se tak dlouho neviděli.

Sajjíd nechtěl být špatný hostitel, a tak rovněž roztáhl paže a navzdory zlým předtuchám Ivanova s úsměvem objal. Třebaže tomu člověku nevěřil, byl mu čímsi sympatický.

„Asefe, příteli, jak se máte?“ Ivanov Syřana téměř zvedl do vzduchu.

„Dobře. Děkuji, že jste přijel.“

Ivanov důstojníka syrské výzvědné služby odstrčil a podržel na délku paže. „Co se vám stalo s uchem?“

Sajjíd se dotkl obvazu a odpověděl: „To nic. Jenom malá nehoda.“

„Jinak je všechno v pořádku?“

„Ano.“

Ivanov se přes obroučku slunečních brýlí rozhlédl po hangáru a okolí – děravá střecha, dopravní letadlo jen s jedním křídlem a další bez motorů. „Vidím, že se Bejrút moc nezměnil.“

„Pořád se to zlepšuje.“ Sajjíd ukázal ke stavebnímu vybavení u hlavního terminálu. „Mysleli jsme, že pro tuhle schůzku by bylo lepší soukromí.“ Pokynul rukou k hangáru a dodal: „Slibuji, že nebudete litovat námahy.“

„Ano, ale co je tohle za nesmysl? Musím o informace soutěžit, jako když se draží dobytek?“

Vydali se do stínu. Sajjíd se držel scénáře, který dostal od Mugníji. „Ano… kdyby to bylo na mně, pozvali bychom jenom vás. Ale mluví do toho ještě jiní.“

„Mugníja?“ zeptal se Ivanov.

„Ano.“

„Varoval jsem vás. Má slabost pro ty náboženské fanatiky z Íránu a oba víme, že ti trvalý mír pro Bejrút nikdy nezajistí.“

„Já vím… já vím,“ souhlasil Sajjíd a ve vratech hangáru Ivanova poplácal po paži, „ale moje možnosti jsou omezené.“

„A stojíte věrně na naší straně. Nemyslete si, že jsem si toho nevšiml.“ Ivanov si sundal sluneční brýle. „A teď, kde jsou ti Američané, kteří nás tak zajímají?“

Sajjíd ukázal doleva. Ve stinném výklenku, vedle rezavého vraku nákladního auta, seděl na židli muž s černou kápí na hlavě.

„Myslel jsem, že budou tři.“

„Jsou tři,“ přisvědčil Sajjíd. „Řekl bych, že tenhle je tu jenom na ukázku.“

Ivanov byl nespokojený. „Přiletěl jsem z takové dálky, a vy se mnou hrajete nějakou hru. To se mi nezamlouvá, Asefe.“

„Není to hra,“ zalhal Sajjíd. „Bezpečnost je velice důležitá. Jeden z těch Američanů je tak velká ryba, že musíme být mimořádně opatrní.“

„Jak se jmenuje?“

„To zatím nemůžu prozradit.“

„Proč?“

„Musíme počkat na ostatní.“

Ivanov se rozhlédl po prázdném prostoru. Švec a velitel Specnazu se rozumně zastavili asi pět metrů od nich, aby jim poskytli soukromí. Kde jsou zástupci Íránu a Iráku? Obrátil se zpátky k Sajjídovi a zeptal se ho na to.

„Budou tady každou chvíli.“

Ivanov se podíval na hodinky a zaklel. Instinkty mu napovídaly, že se tu děje ještě něco. „Tohle se mi nelíbí. Nelíbí se mi to ani trochu. Přiletěl jsem včas. V Moskvě mám na práci důležité věci.“

„Promiňte, Michaile.“

„To nestačí.“ Ivanov přistoupil blíž a zadíval se Sajjídovi do očí. „Když jste v Moskvě, chovám se k vám jako ke králi. A když přiletím já sem, sejdeme se tady.“ Máchnutím ruky obsáhl celou zchátralou budovu.

„Michaile, mrzí mě to. Nemáme takové možnosti jako vy.“

„A tohle byste si měl zapamatovat. Takovéhle zacházení si nezasloužím.“

„Mrzí mě to,“ mohl jen zopakovat Sajjíd.

„Jestli vás to mrzí, tak přestaňte s touhle hrou a povězte mi, kdo je ta velká ryba. A pokud nepřestanete, začnu ji hrát s vámi. Třeba sednu do letadla a vrátím se do Moskvy. Můžete tu svoji aukci odbýt beze mě.“

„Michaile, mrzí –“

„Už to neříkejte. Pokud vás to opravdu mrzí, prozradíte mi, kdo je ten záhadný Američan. Jestli ne, mám té hry dost a odcházím.“

Mugníja mu kladl na srdce, aby tuto informaci nevyzrazoval, dokud nepřijde, avšak Sajjída jeho paranoia už poněkud unavovala. Nedůvěřoval Ivanovovi, ale nechápal, jakou škodu by mohl napáchat tím, že mu poví o Billu Shermanovi. „Napovím vám, ale až se tu objeví Mugníja, musíte dělat, že nic nevíte.“ Obrátil se a řekl: „Pojďte za mnou.“ Došli ke skládacímu stolku a Sajjíd pokračoval: „O tom Američanovi se vypráví, že podílel na těch nejcitlivějších operacích CIA. Včetně operací proti vaší zemi.“ Na stole byly tři složky. Sajjíd jednu vybral a podal ji Ivanovovi.

Na tenhle okamžik se Ivanov připravoval celých čtyřiadvacet hodin. Očekával, že toho člověka spatří osobně, ale takhle pro něj možná bude jednodušší nedat najevo rozechvění. Otevřel desky, spočinul zrakem na fotografii amerického špiona a málem zalapal po dechu. Ovládl se a naklonil hlavu do strany, jako kdyby se tvář pokoušel někam zařadit, ačkoli věděl naprosto přesně, kdo ten muž je. Potkal Stana Hurleyho kdysi dávno v Berlíně. Hurley mu působil takové potíže, že Ivanov jednoho večera poslal dva své nejlepší muže, aby ho zabili. Nevrátili se. Druhý den jejich těla plula ve Sprévě. O další den později Hurley bez okolků napochodoval do Ivanovovy kanceláře a přiložil mu pistoli k hlavě. Vysvětlil mu pravidla, která Ivanov sice znal, ale nedodržoval. Předpokládalo se, že Američané a Rusové se nebudou zabíjet mezi sebou. Patřilo to ke zmírnění napětí, o které se na začátku sedmdesátých let zasloužili Nixon a Brežněv. Potom mu Američan ucpal ústa roubíkem, zavázal mu oči, svázal ho a vykradl jeho kartotéku.

Když Hurley skončil, trochu Ivanovovi povolil provaz na zápěstích a pošeptal mu do ucha: „Za pár minut by ses z toho měl vykroutit. Tou dobou už budu pryč a ty máš dvě možnosti. Buď ztropíš povyk a pokusíš se mě chytit. Jestli to uděláš, tvoji šéfové a všichni v Moskvě se dozvědí, žes za bílého dne nechal nějakého Američana přijít do své pracovny, svázat tě a ukrást ti dokumenty. Bude to ostuda pro celou KGB a oba víme, jak si KGB libuje v ostudách. Druhá možnost… doufám, že jsi dost chytrý na to, abys na ni přišel sám.“

Ivanov byl dost chytrý a nikdy o incidentu nikomu neřekl. Odkašlal si a otočil se k Sajjídovi. „Už jsem o něm slyšel. Co dalšího mi o něm můžete říct?“

Sajjíd usoudil, že bude nejlepší nevykládat zatím všechny karty na stůl. Odpovědět, že Američan je ten nejhouževnatější a nejšílenější člověk, kterého kdy poznal, by pro jednání nebylo dobré. Naštěstí ho zachránil zvuk blížících se vozidel.

64

Hurley visel za zápěstí na háku. Nohy měl jen pár centimetrů nad zemí. Ramena ho bolela jako nikdy v životě. Byl to trest za to, že kousl Sajjída. Také se rozhodli zalepit mu ústa, jenže tím podle jeho názoru chtěli spíš umlčet nadávky, nikoli zabránit dalšímu pokousání. Jediným potěšitelným výsledkem bylo, že ho nechali o samotě. Viset za zápěstí kousek nad podlahou příjemné nebylo, ale rozhodně tomu dal přednost před vytrháváním nehtů a elektrickými šoky.

Ode dveří se ozval hluk. O vteřinu později někdo otevřel a rozsvítil. Hurley několikrát zamrkal a potom spatřil Radího. Vůdce Fatahu k němu došel a foukl mu do obličeje kouř z cigarety. Hurley kouř vdechl a napadlo ho, že by se možná omluvil za všechny ošklivé věci, které napovídal o Radího matce, kdyby mu ten člověk nabídl taky jednu.

Radí zvedl ruku a strhl Američanovi lepicí pásku ze rtů. „Mám pro tebe překvapení.“

„Dneska vyzkoušíme gumovou hadici?“

„Ne, něco mnohem lepšího.“

„Výborně,“ řekl Hurley s předstíraným nadšením. „Nemůžu se dočkat. Moment… ty řeči o vaší matce –“

Než stačil větu dokončit, Radí ho praštil pěstí do břicha. „Už mám těch lží dost. Zažiješ bolest, jakou sis nikdy nedokázal představit.“

„Dobře,“ zakašlal Hurley. „Doufám, že mě zabijete, protože Mugníja za to zabije vás. Nic by mě nepotěšilo tak jako vědomí, že vás vezmu s sebou.“

„Neboj. Nezabiju tě,“ odvětil Radí s úsměvem. „Ale zabiju tvého syna.“

Hurley se zasmál. „Co to sakra melete?“

Radí se obrátil ke svým lidem. „Přiveďte ho.“

„Mého syna?“ zeptal se Hurley. „Buď vám přeskočilo, nebo myslíte některého ze svých nevlastních bratrů, které vaše matka měla se mnou.“

„Jistě… jen povídejte. Za chvíli poznáme, jaký jste tvrďák.“

Vešli dva muži, podpírající ze stran Rappa v podpaží. Rapp se šoural mezi nimi, snažil se nezaostávat a bez ustání blábolil o penězích, které jim může sehnat.

Jakmile spatřil Hurleyho, vykřikl: „Tati! Neboj, dostaneme se z toho. Washington zaplatí za tvoje propuštění.“

Hurley se na Rappa zadíval a řekl: „O čem to mluvíš, krucinál? Zbláznil ses?“

Konečně se Radí bavil. „To je nádhera. Máš pravdu. Nemůžu tě zabít, ale můžu zabít tvého syna. Prvotřídní průšvih po americku.“ Radí luskl a ukázal na podlahu. „Položte ho sem.“ Muži Rappa hodili na podlahu k jeho nohám. „Zvládnu ho sám,“ řekl Radí a vytáhl zpoza kalhot berettu s tlumičem. „Otci podržte hlavu a dohlédněte na to, aby měl otevřené oči.“

Muži odstoupili od Rappa a přemístili se k Hurleymu. Chytli ho za hlavu, zabořili palce do kůže těsně pod jeho obočím a zatáhli.

„Ať se dívá,“ nařídil Radí a popadl Rappa za vlasy. „Sem.“

„Proč to děláte?“ kvílel panicky Rapp. „Naše vláda vám zaplatí.“

Radí se k němu sklonil a odpověděl: „Zaplatí za něj, ty idiote. Ty žádnou cenu nemáš.“ Narovnal se a obrátil se k Hurleymu. „Nechceš si vymyslet ještě nějakou pitomost o mojí matce?“

Hurley neodpověděl.

„Jak může člověk s tak obrovským, i když zvráceným talentem zplodit takhle hloupé dítě?“

Rapp zvedl oči a urážky poslouchal jen napůl. Soustředil se na krásnou devítimilimetrovou berettu s tlumičem. Radí s ní mával sem a tam, střídavě k Hurleyho obličeji a Rappově hlavě. Rapp ji sledoval jako tenisovou výměnu. Radí držel prst na spoušti a červená tečka nad jeho palcem Rappovi napovídala, že zbraň je odjištěná a připravená ke střelbě.

Radí se s urážkami dostával do varu a právě říkal cosi o Rappově matce, tedy o ženě, která podle jeho předpokladů spala s Hurleym. Palestinec přiložil pistoli Hurleymu pod nos a nařídil mu, aby prosil o synův život. Když Hurley promluvil, zbraň se začala pomalým obloukem vracet k Rappovi.

Rapp vyrazil. Už v cele skoro úplně přeřezal pásku kolem svých zápěstí. Ačkoli si nebyl jistý, jestli teď páska povolí, zvedl obě ruce proti hlavni pistole. Sevřel ocel oběma dlaněmi, ještě než se obrátila proti němu. Narovnával se a směroval zbraň vzhůru, aby případná zbloudilá střela nezasáhla Hurleyho do prsou. Jakmile stál, natočil se doleva a přetáhl zbraň na druhou stranu hlavy, takže Radimu začal páčit ruku. Palestinec se z pozice nemohl vymanit, pokud by nepustil pistoli. Rapp mu zasadil úder kolenem do obličeje a první kulka se neškodně zaryla do tvárnicové zdi.

Radimu se zatočila hlava a Rapp se zmocnil zbraně. Ihned Radího praštil těžkou kovovou pažbou do čela. Palestinec se svezl na podlahu. Rapp se pokoušel přetrhnout zbytek lepicí pásky, ale zatím držela. Potom se konečně probrali Radího muži. Hurley si uvědomil, že by některý z nich mohl přivolat pomoc, a tak začal z plných plic křičet, jako kdyby ho mučili. Rapp o krok ustoupil kvůli lepšímu úhlu a znovu napnul zápěstí, ale protože pásku nepřetrhl, vyhodil pistoli do vzduchu a sevřel její rukojeť oběma dlaněmi. Muž nalevo od něj nebyl ani půldruhého metru daleko, když vyšly dvě rány a obě ho zasáhly do hrudníku. Muž padl Rappovi k nohám.

Rapp zbraň obrátil ke druhému muži, který byl v polovině cesty od Hurleyho ke dveřím. Bylo jasné, že k nim nestihne doběhnout, a tak se zastavil a zvedl ruce do vzduchu.

„Zastřel ho,“ rozkázal Hurley chraplavě.

Rapp stiskl spoušť a strefil muže do čela.

„Spusť mě dolů… rychle,“ sykl Hurley.

„Co s ním?“ zeptal se Rapp a ukázal pistolí na Radího, který nejevil známky života.

„Nejdřív mě dostaň na zem.“

Rapp cestou ke stěně přerval zbytek pásky a potom rozvázal lano na provizorní kladce. Hurley z nevelké výšky dopadl na nohy. Na vteřinu zavrávoral a pak získal rovnováhu.

„Dej mi tu pistoli,“ nařídil Rappovi, „a prohledej toho, kterého jsi zastřelil jako druhého. V kapse na pravém stehně by měl mít nůž.“ Rapp předal Hurleymu zbraň a odebral se hledat nůž.

Hurley došel k Radimu, který začínal pohybovat rukama, jako kdyby se probíral z hlubokého spánku. Hurley mu dupl na břicho, až Palestinci lezly oči z důlků. Sklonil se a přitiskl mu ústí tlumiče na hruď. Zachytil jeho pohled a řekl: „Měl jsi mě zabít, když jsi měl příležitost, ty sráči.“ Potom stiskl spoušť.

65

Dva sedany zajely do hangáru a třetí zastavil těsně před ním. Všechny dveře se otevřely zhruba současně a z aut vystoupilo dvanáct dobře vyzbrojených mužů, kteří se rozestoupili do půlkruhu u vrat, čímž prakticky oddělili Ivanova od jeho doprovodu z jednotek Specnaz.

Ivanov se nesmírně zklamaně podíval na jejich velitele.

Se sebevědomým úsměvem se blížil Mugníja. S odstupem několika kroků ho následovali čtyři bodyguardi. „Michaile, vítejte v Bejrútu.“

„Tomuhle těžko můžu říkat přivítání.“

„Budete mě muset omluvit, ale nemám dnes dobrou náladu.“

„Proč?“

„Protože jsem právě zjistil, že zase intrikujete za mými zády.“

„O čem to mluvíte?“

„Můžu vám oznámit, že naši iráčtí a íránští přátelé nedorazí.“

„Proč?“ zeptal se Sajjíd, kterého ta zpráva znepokojila.

„Protože jsem se doslechl, že Michail s nimi uzavřel dohodu. Je to tak, Michaile?“

Ivanov se zasmál, jako kdyby to byla bezvýznamná malichernost.

Mugníja se obrátil k Sajjídovi a pokračoval: „Stanovil strop na pět milionů. Ostatní měli odstoupit a nechat ho vyhrát.“

„Co jste s nimi udělal?“ zajímal se Sajjíd.

„Prozatím jsou mými hosty. Později rozhodnu, jestli je zabijeme.“

Ivanov tleskl a znovu se zasmál. Ukázalo se, že Mugníja je daleko chytřejší, než si myslel. „Přelstil jste mě, Imáde. To se moc často nestává. Mám odletět, nebo si promluvíme o obchodu? Třeba dojednáme nějaké podmínky?“

„Nebudu s vámi jednat. Stanovím cenu a vy ji zaplatíte.“

„Vážně?“ podivil se Ivanov. „A co když nebudu chtít zaplatit?“

„Tak budeme mít velký problém.“

Ivanov přikyvoval, jako kdyby ho hra bavila.

„Ale než se k tomu dostaneme, potřebuji, abyste vrátil všechny peníze, které jste převedl z našich švýcarských kont.“

„Peníze, které jsem převedl!“ Ivanov vytřeštil oči. „Nic takového jsem neudělal.“

„Já myslím, že ano.“

„To já chci svoje peníze zpátky od vás“

„Vaše peníze?“

„Ano, moje peníze.“ Ivanov zbrunátněl. „Peníze, které jste vzal. Nedošlo vám, že vás hned začnu podezřívat? Neměl jste rád Šarífa. Pořád jste si stěžoval na jeho ceny. Říkal jste, že je krysa a zrádce, když od vás chce takové přemrštěné sumy.“

„Já jsem Šarífa nezabil,“ namítl Mugníja rozhodně.

„A proč bych vám měl věřit?“

„Protože jsem čestný muž. Někdo, kdo bojuje za věc, ve kterou věří… ne zloděj jako vy.“

„Čestný muž! To je výborné. Zrovna vy mluvíte o cti. Imád Mugníja, únosce civilních letadel a profesorů, člověk, který ostřeluje celé čtvrti plné žen a dětí. Vy mi vyprávíte o cti. To je k smíchu.“ Poslední slovo Ivanov doslova plivl na muže, jenž ho nařkl.

Mugníja sáhl pro pistoli, ale velitel Specnazu byl rychlejší a přiložil hlaveň svého makarova Mugníjovi ke spánku. Najednou měli všichni zbraně. Cvakali závěry a natahovali kohoutky.

„Nechte toho!“ zařval Sajjíd. „Nechali jste se oslepit vzájemným pohrdáním.“

„A vy jste blázen,“ opáčil Mugníja.

Sajjíd k němu přistoupil a hlasem, který mohl slyšet jen Mugníja, řekl: „A vy jste na mizině. Jak chcete příští a přespříští týden zaplatit všem mužům? Ovládejte se a tuhle věc nechte na mně.“ Obrátil se k ostatním a řekl: „Všichni schovejte pistole.“ Zamával rukama a dvakrát výzvu zopakoval, až zbraně buď skončily v pouzdrech, nebo byly obráceny bezpečným směrem.

„Vím, že Imád žádné peníze neukradl, a myslím, že to neudělal ani Michail.“

„Jak to můžete vědět?“ zeptal se Mugníja hněvivě.

„Zamyslete se. Proč by sem dneska chodil, kdyby nás okradl?“

Zatímco Mugníja přemítal nad otázkou, dopředu vykročil Švec. „Můžu vás ujistit, že můj šéf nemá s těmi zmizelými financemi nic společného. Minulý týden jsem byl v Hamburku za Herr Dorfmanem. Ztratilo se přes padesát milionů dolarů. Zdá se, že to nepostihlo jenom nás.“ Švec nechtěl přijít o život, a proto rychle dodal: „Prověřujeme několik verzí, přičemž podle jedné peníze ukradla organizovaná zločinecká skupina z Prahy.“

„A já vám můžu slíbit,“ přidal se Ivanov, „že až ty lidi najdeme, dostanete peníze zpátky a my potrestáme ty, kteří to udělali.“

„Děkuji vám,“ řekl Sajjíd. „Teď musíme dojednat něco velice důležitého. Máme tři Američany. Johna Cumminse, který čtyři roky sloužil v Moskvě a poslední čtyři roky v Damašku, dalšího poměrně mladého muže jménem Robert Richards a neblaze proslulého Billa Shermana.“ Sajjíd zvedl ze stolku desky, podal je Ivanovovi a poskytl mu chvíli na prohlédnutí fotografií. „Kolik je vaše vláda ochotna za tyto tři muže zaplatit?“

Ivanov si mimoděk olízl rty. Kořist jako Stan Hurley by mu prakticky zaručila ředitelskou funkci. Primakov zestárl a postrádal brutální zvířecí instinkt, nezbytný k řízení SVR. Ivanov by mohl řídit výslechy a rozhodovat, které informace předá dál. Představa, že by držel toho hajzla Hurleyho ve sklepě nějakého bezpečného zařízení jako exotické zvíře, byla až neskutečná. Připomněl si, že teprve vyjednávají, a jeho fondy nejsou bezedné. „Jsem přesvědčen, že naše vláda vám za ty tři zaplatí pět milionů dolarů.“

„To je málo,“ ozval se Mugníja, než se ostatní mohli nad nabídkou zamyslet.

Začalo smlouvání a Ivanov částku zvýšil o tři miliony. Na pár minut se jednání zadrhlo, neboť Mugníja prohlašoval, že se nespokojí s méně než šestnácti miliony. Ivanov i Sajjíd se mu pokoušeli vysvětlit, že problém ukradených peněz a hodnota amerických špionů spolu nijak nesouvisejí. Ivanov přihodil na deset milionů a hrozil, že odejde, když vtom Mugníja snížil požadavek na čtrnáct. O půl minuty později se dohodli na dvanácti a všichni si oddechli, nejhlasitěji Sajjíd.

Byli však teprve v polovině cesty. Mugníja chtěl celou sumu dřív, než muže vydá, a Ivanov nehodlal vyplatit ani cent, dokud neuvidí Stana Hurleyho.

Sajjíd do patové situace zasáhl otázkou: „Potřebujete si zavolat do Moskvy, viďte?“

„Ano.“

„Co kdybych mezitím přivezl zajatce? Nejsou daleko. Vy zařídíte převod peněz, a až se vrátím, dokončíme transakci.“

Ivanov, který chtěl z toho příšerného místa co nejrychleji zmizet, se chopil šance na uspíšení svého odjezdu. „To je skvělý nápad.“ Obrátil se ke Švecovi a řekl: „Nikolaji, jeďte s Asefem a přivezte zajatce sem.“

To poslední, co Švec chtěl, bylo opustit relativní bezpečí hangáru a vydat se centra Bejrútu. Málem navrhl, jestli by s sebou nemohl vzít pár příslušníků jednotek Specnaz, ale věděl, že by mu to nedovolili. Vydal se tedy za Sajjídem a jeho lidmi k autu a přemýšlel, jak dlouho ještě vydrží pracovat pro Ivanova.

66

Rapp objevil nůž, vylovil jej z mužových kalhot a přešel místnost. Vzal si od Hurleyho nazpátek pistoli, zastrčil ji do podpaží a pustil se do řezání pásky na šéfových zápěstích.

Jakmile měl Hurley volné ruce, řekl: „Dej mi tu pistoli.“

Rapp mu podal nůž. „Sežeňte si vlastní.“

Hurley zavrčel a sáhl po noži.

„Dva jsou na chodbě.“ Rapp táhl jedno tělo ke stěně za dveřmi. „Já otevřu a vy se pokuste napodobit Radího hlas. Přivolejte je sem a já je zastřelím.“

Když byla těla odklizena z dohledu, Rapp položil dlaň na kliku. Hurley stál za ním. Rapp kývl hlavou a prudce pootevřel dveře. Hurley zamumlal něco o nepořádku a přikázal strážným, ať se dostaví. Bohužel přišel jenom jeden. Rapp ho střelil zezadu do hlavy, když muž otevíral dveře dokořán, a okamžitě se s připravenou zbraní vydal za druhým. Sotva vyšel z místnosti, ústí tlumiče se ocitlo jen třicet centimetrů od strážcova obličeje. Rapp stiskl spoušť, a když ho trefil zepředu do nosu, do chodby explodovala růžová mlha. Překročil tělo a rozhlédl se doleva a doprava. Chodba byla prázdná.

Rapp strážce odtáhl do cely. Hurley mezitím prvnímu stačil stáhnout kalhoty, košili a boty. Rapp stejně naložil s druhým a řekl Hurleymu, aby si vzal také mužův šátek. Když objevil vysílačku, zeptal se šéfa: „Víte, kde jsme?“

„Ne.“

„Já možná ano. Co Bobby a Cummins?“

„Bobby by měl být tady, ale Cumminse myslím odvezli na letiště. Chtějí nás prodat v dražbě.“

„Hned Bobbyho najdeme, ale nejdřív musím zavolat Ridleymu.“ Rapp navolil patřičnou frekvenci a zmáčkl tlačítko. Ozvalo se jenom praskání.

„Tady dole je špatný příjem,“ řekl Hurley. „Musíme vylézt ze sklepa.“

„Dobře…“ Rapp se rozhlédl po místnost. „Předpokládám, že Bobby bude taky nahý.“

„Jasně… Vezmeme mu nějaké oblečení.“

Rapp sbíral další věci a Hurley objevil dvě brašny na munici s osmi zásobníky do AK-47. Když měli všechno, zakryli si tváře šátky a Rapp vykoukl do chodby. Byla stále prázdná, a tak vyšli ven, zavřeli za sebou a zamkli. Na vedlejších dveřích visel zámek a Rapp jej ustřelil pistolí. Hurley dveře otevřel a strnul. Na háku uprostřed místnosti visel Richards s provazem kolem krku.

„Parchanti.“ Na nic jiného se Hurley nezmohl.

Rappa napadlo, že by mohl zkontrolovat tep, ale Richards byl bílý jako křída. Zemřel před několika hodinami. „Vezmeme ho s sebou?“

„Ne.“ Hurley zavrtěl hlavou.

Rapp zavřel dveře Richardsovy cely a řekl si, že nad tímhle se zamyslí později. Rozběhli se chodbou, avšak když se blížili ke schodům, uslyšeli hlasy. Hurley začal gestikulovat, ale Rapp mávl rukou a odtlačil ho od schodiště.

Zašeptal Hurleymu do ucha: „Mám nápad.“ Podal mu vysílačku. „Zkuste ještě jednou Ridleyho. Povězte mu, že si myslím, že jsme na náměstí Mučedníků. Doběhnu k hlavnímu vchodu a uvidím, jestli by se nedalo něco podniknout.“

„Co máš v plánu?“

„Vy počkejte tady. Jestli mám pravdu, asi za půl minuty se tady rozpoutá slušná přestřelka. Pak utečeme.“ Rapp ukázal na vysílačku. „Zavolejte Ridleymu. Hned jsem zpátky.“

Rapp utíkal po chodbě a pět metrů před schody do přední části budovy zpomalil. Zastavil se a chvíli poslouchal, ale nic neslyšel. Potom zaslechl vrznutí boty o podlahu a vzdálený hlas. Nepoznal, jestli zvuky přicházejí z přízemí nebo odněkud výš. Napadlo ho, že se vrátí k Hurleymu. Mohl by pistolí s tlumičem zastřelit hlídku vzadu a pak se pokusit proběhnout celou budovou. Byl tu však jeden zásadní problém. Nacházeli se na špatné straně města a stáli proti značné převaze. Potřebovali zaujmout pozornost nepřátel něčím jiným, pokud se odsud chtěli dostat.

„Plnou parou vpřed,“ zavelel sám sobě a vyrazil po schodech, v levé ruce pistoli a v pravé AK-47 od jednoho strážce. Z poloviny schodiště již viděl do malého vestibulu, přibližně pět krát pět metrů. Spatřil dvě hlavy a potom třetí. Přední vchod byl obložený pytli s pískem, stejně jako dvě okna po stranách, ačkoli v těch zůstaly mezi pytli střílny – a právě ty Rapp hledal.

Když dorazil na odpočívadlo, viděl, že další dva muži leží na podlaze. Jeden člověk stál a vyhlížel mezerou mezi pytli na ulici, dva seděli na skládacích stoličkách a hráli nějakou deskovou hru. Rapp zamířil přímo ke stojícímu ozbrojenci. Kráčel uvolněným tempem a začal kroutit hlavou, jako by jim chtěl vylíčit, jak příšerné to dole je. Jeden z nich si začal arabsky stěžovat. Rapp měl dojem, že říká cosi o hodinkách a o záchodu. Zasmál se a zvedl berettu s tlumičem. Začínal s osmnácti náboji a nyní jich měl dvanáct.

Nejprve zastřelil stojícího muže, ze tří metrů přímo do levého oka. Pak přišla na řadu dvojice nad deskovou hrou – první to schytal zezadu do hlavy a druhý do otevřených úst. Rapp byl stále v pohybu. Také tohle se naučil od Hurleyho. Když jsi ve výhodě, přibližuj se k nepříteli. Dřímající muže zastřelil ze vzdálenosti dvou a půl metru. První byl mrtvý okamžitě, zato druhého nezasáhl úplně čistě, takže musel jeho utrpení ukončit ještě jednou ranou.

Zbývalo šest nábojů. Rapp se podíval doleva. Chodba byla zabarikádovaná polámaným kancelářským nábytkem. Schodiště nahoru bylo prázdné. Přistoupil ke zhruba třiceticentimetrové mezeře mezi pytli a vyhlédl ven. Asi šedesát metrů daleko skutečně spatřil další podobnou budovu. Musel být na náměstí Mučedníků. Pověsil si AK-47 na pravé rameno, berettu zasunul za kalhoty a sáhl po stejné útočné pušce mrtvé hlídky. Pevně ji sevřel, přepnul na automatickou střelbu a zamířil na protější budovu. Nechtěl tam nikoho zabít, ale potřeboval přitáhnout pozornost, a tak si vybral stanoviště v prvním patře a vypálil. Kulky roztříštily odpolední klid a narážely nejprve do pytlů s pískem a potom do stěny. Rapp vyprázdnil celý zásobník a pak zbraň odhodil.

Bez otálení se přesunul ke střílně na druhé straně dveří a zamířil druhou AK-47. Tentokrát krátkými dávkami pokropil celé průčelí. Když mu v zásobníku zbývalo asi dvacet nábojů, dostavila se bouřlivá odezva. Rapp se rozběhl dolů po schodech a slyšel, že kulky zasahují budovu a výstřely práskají na obou stranách.

Hurley stál na opačném konci chodby a čekal na něj. „Hergot, cos to provedl?“

„Pořádně jsem namíchnul Washington a nám jsem získal trochu času.“ Rapp se podíval nad schody. Muži zmizeli. „Pojďte. Vypadneme odsud.“

Utíkali po schodech nahoru, a když dorazili na odpočívadlo, vyřítil se proti nim mohutný chlapík v zelené uniformě a nařídil jim, aby šli podpořit kolegy pálící v horních patrech. Hurley ukázal puškou k zadnímu východu, a když se tím směrem muž obrátil, obratně mu probodl krční tepnu. Z rány vytryskla krev a stékala mu po prstech.

Hurley vyběhl za Rappem ze dveří právě ve chvíli, kdy mezi dvěma hromadami suti zastavil sedan. Z předních sedadel vyskočili dva muži, křičeli a ptali se, co se děje. Rapp je kvůli střelbě neslyšel, a protože na něj nemířili, nechtěl je hned zabít. Potřeboval jenom jejich auto. Ze zadních dveří vystoupili další dva, běloch a středovýchodní typ. Oba mu byli jaksi povědomí, takže ho napadlo, jestli je neviděl na fotografiích, které mu ukazoval Ridley.

„Veselé Vánoce, hajzlové,“ řekl Hurley a zastřelil oba muže vpředu.

Rapp zvedl berettu a namířil na bělocha nalevo.

Hurley zvolal: „Toho komouše nezabíjej. Omrač ho a nacpi ho do kufru. Toho druhého si beru já.“

Rapp a Hurley se s připravenými zbraněmi se řítili k dvojici.

Hurley praštil Sajjída pažbou pušky do spánku. Když Syřan klesl na kolena, Hurley řekl: „Sajjíde, kamaráde, nemůžu se dočkat, až si s tebou zahraju Dvacet otázek.“

EPILOG

CURYCH, ŠVÝCARSKO O ČTYŘI DNY POZDĚJI

Thomas Stansfield seděl na lavičce v parku a díval se k Rietbergovu muzeu. Miloval Curych – jezero, jedinečné místo, krásné hory, ale především bezpečí, které město nabízelo člověku jeho profese. Městu a malé zemi, v níž leželo, se podařilo zůstat stranou druhé světové války, která zuřila ve všech směrech hned za hranicí. A posléze se stalo útočištěm bojovníků studené války, jako byli Stansfield a muž, s nímž se měl setkat, místem, kde mohli polevit v pozornosti, ne úplně, ale dost na to, aby si trochu užili života, a občas se setkávat tváří v tvář a diskutovat o oboustranně výhodných příležitostech nebo, třeba v tomto případě, uzavírat důležité dohody.

Stansfield viděl, jak do parku vjíždějí dva černé sedany, a pohlédl na hodinky. Schůzka začne na čas, což bylo příjemné překvapení. Jeho protějšek proslul nedochvilností. Stansfield se díval, jak sedany zastavují deset metrů za dvěma vozidly, ve kterých přijel jeho doprovod. Všechny podrobnosti byly dohodnuty předem, aby ani jedna strana neměla důvod k nervozitě. Z prvního vozu vystoupili dva muži v tmavých pláštích a slunečních brýlích. Vypadali jako východoevropská obdoba dvojice chlapíků, kteří uctivě postávali deset metrů za zástupcem ředitele operací CIA.

Ze druhého vozu se vynořil člověk s nápadně velkýma ušima a oteklýma očima a zapínal si modré dvouřadé sako. Přistoupil k němu jeden podřízený s vlněným kabátem, ale on ho mávnutím ruky poslal pryč, což u Stansfielda vyvolalo náznak úsměvu. Stansfield strávil šest let v Moskvě. Rusovi muselo pět stupňů v Curychu připadat v tuto roční dobu jako léto. Jevgenij Primakov pokynul svým lidem, aby zůstali u automobilu, a vydal se k lavičce.

Stansfield nevstal a Primakov to ani neočekával. Nepodali si ruce. Jejich povolání se točilo kolem toho, že se snažili prohlédnout léčky druhých.

„Přivezl jste mého člověka?“ zeptal se Stansfield.

„Ano. Vy jste přivezl toho mého?“

„To nebylo součástí dohody.“

„Ale mělo být,“ zachraptěl Primakov.

„Byl by s tím menší problém, Jevgeniji.“

„Jaký?“

Stansfield se obrátil obličejem k němu. „Můj člověk se chce vrátit do Ameriky. Váš člověk se do Ruska vracet nechce.“ Stansfield zavrtěl hlavou. „Co z toho vyvozujete?“

„Jak to můžu vědět? Nedovolil jste mi s ním mluvit.“

Stansfield ze saka vytáhl žlutohnědou obálku. „To hlavní jsem vám řekl po telefonu. Jeho šéf, jeden z vašich náměstků, ukradl přes dvacet milionů dolarů matičce Rusi a jejím váženým občanům. Tyto peníze jsou v současné době na různých účtech po celém světě. Jak myslíte, že byste se zástupcem Švecem naložili, kdybych vám ho vydal?“

Primakov neodpověděl.

„Jevgeniji, uvědomujete si, že jsem s tím mohl jít do Bílého domu? Ve vhodnou chvíli by o tom pohovořili s vaším prezidentem a na vás by padlo stejné podezření jako na toho mizeru Ivanova.“

Primakov se nedokázal přimět k poděkování, a tak se zeptal: „Proč takové ohledy?“

„Protože nemám rád, když moje lidi někdo unáší a dělá na nich pokusy. Přivezl jste pana Cumminse?“

„Ano.“ Primakov sáhl po obálce.

„Ne, dokud neuvidíme svého člověka.“

Primakov pokynul svým mužům a ti otevřeli zadní dveře prvního auta. Cummins s pomocí bodyguarda vystoupil. Byl neuvěřitelně vyzáblý, ale by to on. Stansfield se ohlédl přes rameno a luskl. Jeden z jeho osobních strážců vyrazil pomoci s předáním.

„Tu obálku.“

Stansfield ji podal Primakovovi a ten ji okamžitě roztrhl. Prolistoval něco přes dvacet stran a zeptal se: „A jak mám vědět, že to celé není vymyšlené?“

„Zkontrolujte si to. Jsou tam všechny přístupové kódy. Peníze jsou pořád na účtech, ačkoli jsem uvažoval o tom, že bych je vynaložil na některé naše méně oficiální programy.“

Primakov nad tím chvíli přemýšlel. Nakonec se přemohl a řekl: „Děkuji.“

„Nemáte zač,“ odvětil Stansfield a zvedl se. „Prokažte mi laskavost, Jevgeniji. Budeme se držet starých pravidel. Já se ani nedotknu vašich lidí a vy se nedotknete těch mých.“

Stansfield odcházel, následován zbylým bodyguardem v těsném závěsu. Zastavil se u prvního sedanu, aby se podíval na Zobáka, a pak nastoupil na zadní sedadlo druhého. Osobní strážce zavřel dveře, obešel vůz a rovněž nasedl dozadu. Jakmile vyjeli z parku, sundal si sluneční brýle a zeptal se: „Skočil na to, pane?“

Stansfield se podíval na Mitche Rappa a odpověděl: „Stoprocentně.“

Rapp vyhlédl z okénka a napadlo ho, že Hurley opět dostál své pověsti největšího parchanta v branži. Jen ďábelsky geniální mozek mohl připadnout na myšlenku vrátit Ivanovovy peníze na jeho účty a nechat ho potopit Švecem. „Takže co s Ivanovem bude?“

Stansfield sklopil zrak a narovnal si kravatu. „Myslím, že Michaila Ivanova v příštích několika měsících čeká důkladné vyšetřování partou ostrých hochů ze SVR.“

„A co pak?“

„Ty peníze nebude moct zapřít, že ne?“

„Ne.“

Stansfield pokýval hlavou. „Jste chytrý mládenec. Zbytek si domyslete.“

„Nemohlo to potkat nikoho příjemnějšího.“ Rapp pokrčil rameny, jako kdyby mu to bylo jedno. „Co Sajjíd?“

„Na některé věci se radši neptejte.“

Rapp se zamračil. Nelíbilo se mu zůstat neinformovaný.

„Poslyšte,“ začal Stansfield, „chlápka jako Sajjíd propustit nemůžu. Hned by se vrátil a mučil naše lidi.“ Stansfield zavrtěl hlavou. „Ten chlap dostane, co si zaslouží.“

„Pane, snad víte, že kašlu na to, co se mu stane.“

„Dobře.“

„Co Švec?“

„Švecovi nic nehrozí, pokud bude spolupracovat. Za pár let mu dám pokoj a nechám ho začít nový život.“

Chvíli jeli mlčky a nakonec se Rapp zeptal: „Pane, proč jste chtěl, abych tu byl s vámi? Dělat vám osobního strážce není zrovna moje odbornost.“

Stansfield předpokládal, že mu nováček tenhle dotaz položí. Nasadil úsměv a opáčil: „Myslíte si, že Stan Hurley je parchant?“

„Ten největší, kterého znám, pane.“

Stansfield se zasmál. „A taky už víte, že druhé moc nechválí?“

Rapp přikývl.

„No, vyprávěl mi o vás ohromné věci, když jste se vrátili z Bejrútu. Ridley taky. Irene do mě hučela skoro dva roky, že to ve vás je, a podle mě jste nám všem minulý týden dokázal, že měla pravdu.“

„Děkuji, pane.“

„Takže jsem se na vás asi chtěl podívat zblízka… a dokázat vám, že navzdory tomu, co jste si asi myslel v Bejrútu, udělám cokoli, abych svoje lidi dostal zpátky.“

Rapp kývl hlavou. Předpokládal, že se Ridley zmínil o jeho sžíravé kritice. „Teď už to vím, pane.“

„Dobře. Myslím, že teď byste si měl vzít týden volna. Zasloužíte si ho. Nezajímá mě, kam pojedete, pokud to bude na západ odsud. Za sedm dní se ohlaste Stanovi. Mám něco dalšího, na čem chci, abyste vy dva pracovali.“

Rapp byl v pokušení zeptat se, ale pak usoudil, že o tom nechce přemýšlet, až se bude snažit dobít energii.

„Máte představu, kam pojedete?“ zeptal se Stansfield. „Pro případ, že bychom se s vámi potřebovali spojit?“

Rapp se rozhlédl po zasněžených vrcholech hor a vzpomněl si na Gretu.

S úsměvem odpověděl: „Myslím, že zůstanu přímo tady v Curychu.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai