Převzetí moci

Vince Flynn

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Jedno rušné ráno ve Washingtonu se vznešeně chladný Bílý dům plný toulajících se turistů a čile spěchajících vládních úředníků otřese pod krupobitím kulek střelných zbraní. Skupina teroristů vykoupí vstup do sídla amerického prezidenta divokým masakrem a zanechá za sebou desítky zavražděných nevinných lidí. Díky rychlému zásahu Tajné služby je prezident včas odveden do bezpečí, nicméně teroristé se zmocní téměř stovky rukojmích. Do akce vstupuje Mitch Rapp, špičkový protiteroristický agent CIA, který bezprostředně odhalí, že spiknutí nepřichází zvenčí.

VINCE FLYNN

Převzetí

moci

Přeložil

Vít Herynek

Vydalo nakladatelství BB art v roce 2000

Copyright 1997 by Vince Flynn

Z anglického originálu TransfEr of Power

(William Morrow and Company, New York)

přeložil (c) Vít Herynek

odborná revize Robert Ježdík

Redakce textu: Zdeněk Nádvorník

Grafická úprava: Bohumil Fencl

Sazba: Studio PROXIMA, s.r.o., Velehradská 19, 130 00 Praha 3

Jazyková korektura: BABYKA, Kukelská 927., 198 00 Praha 9

Tisk: CENTA, s.r.o., Vídeňská 113, 639 00 Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7257-182-6

S ohledem na Tajnou službu a bezpečnost prezidenta

byly některé skutečnosti týkající se prostorového

uspořádání Bílého domu a taktiky Tajné služby

pozměněny nebo vynechány.

1

Washington, D. C.

Jemná mlha padala ze ztemnělé jarní oblohy, když černá limuzína odbočovala z E Street. Obrněné auto se proplétalo železobetonovými zátarasy a z jeho rychlosti bylo patrné, že má naspěch. Když limuzína odbočila na West Executive Drive, na chvíli zpomalila. Sotva se otevřela těžká černá vrata, rychle vyrazila vpřed. S cáknutím projela několik louží a zprudka zastavila před vstupem do Západního křídla Bílého domu.

Okamžitě se otevřely zadní dveře a doktorka Irene Kennedyová vystoupila z auta. Prošla pod dlouhou špinavě bílou markýzou, která trčela z budovy až k obrubníku, a chvilku vyčkala, aby jí její šéf stačil.

Thomas Stansfield pomalu vystoupil z limuzíny a zapnul si sako svého šedočerného obleku. Ve svých sedmdesáti devíti letech Stansfield ztělesňoval ideál zpravodajského pracovníka. Svou kariéru zahájil za druhé světové války v Úřadu strategických služeb, předchůdci CIA.

Stansfield patřil k rekrutům „divokého“ Billa Donovana, ke kterým se dal před šedesáti lety. Byla to jiná válka, vedená jinými způsoby.

Stansfield zbyl nakonec jediný. Všichni už jsou pryč, v důchodu nebo mrtví, a nebude to trvat dlouho a i on předá otěže moci bující a vždy připravené zpravodajské služby někomu dalšímu.

CIA se během jeho působení změnila. Přesněji, zmírnily se hrozby a CIA byla přinucena se jim přizpůsobovat. Staré dobré nehybné dny se světem dvou supervelmocí už jsou dávno pryč. Nahradily je malé místní střety a neustále rostoucí hrozba terorizmu. Toto děsilo Stansfielda, který už se se svou kariérou pomalu loučil. Hrozba, že jediný člověk s biologickou, chemickou nebo jadernou všeničící zbraní otřese Amerikou, se stávala stále více reálnou.

Stansfield vzhlédl na mlhu líně padající z večerní oblohy. Na tváři mu přistála sprška vody a ředitel CIA, šedovlasý muž, zamrkal. Něco jej trápilo a stále to neuměl přesně pojmenovat. Naposledy se ohlédl po tmavnoucím nebi a poté vešel pod markýzu.

Doktorka Kennedyová pokračovala skrz dvojité dveře, kde měli své místo službu konající strážní Tajné služby a zamířila dlouhou chodbou vpřed. Byla nyní v přízemí Západního křídla. Prezidentská kancelář se nachází o patro výš, ale ani toto nebylo místo, kde by se mohli potkat, a tak Irene Kennedyová pospíchala dál, zatímco Stansfield ji následoval svým obvyklým tempem.

Vpravo na konci chodby stál důstojník amerického námořnictva v nažehlené černé uniformě s pevně sepjatýma rukama.

„Dobrý večer, doktorko Kennedyová. Vše je připraveno. Generálové a pan prezident na vás čekají.“ Důstojník strážní služby sloužící u Operačního střediska Bílého domu pokynul rukou směrem doleva.

„Děkuji vám, kapitáne Hicksi,“ odpověděla paní Kennedyová, když kráčela za námořním důstojníkem.

Sešli po několika schodech, zabočili doprava a přišli k bezpečnostním dveřím střeženým kamerou. Po levé straně visela černozlatá deska s nápisem „Operační středisko Bílého domu: Omezený přístup“.

Elektronický zámek na dveřích zabzučel a Kennedyová zatlačením dveře otevřela. Vstoupila a zabočila doleva, do nového konferenčního sálu Operačního střediska. Ředitel Stansfield ji následoval a kapitán Hicks za nimi zavřel zvukotěsné dveře.

Prezident Robert Hayes byl oblečený ve smokingu. Stál na vzdáleném konci místnosti a pozorně naslouchal dvěma mužům před sebou.

První z nich, generál Flood, byl předsedou Sboru náčelníků. Měřil 193 centimetrů a vážil téměř 120 kilogramů. Druhý muž, generál Campbell, byl o patnáct centimetrů menší než jeho nadřízený a měl o 45 kilogramů méně. Campbell byl náčelníkem Velitelství zvláštních operačních jednotek amerických ozbrojených sil. Dříve než nastoupil do své poslední funkce, s hrdostí velel proslulé 82. výsadkové divizi a 18. výsadkovému sboru.

Prezident Hayes byl v úřadu teprve pět měsíců a jeho vztahy s Pentagonem a CIA byly dosud na dobré úrovni. Než byl Robert Xavier Hayes zvolen prezidentem, pracoval ve státní správě jako kongresman i senátor. Do nejvyššího úřadu v zemi byl tento demokrat z Ohia zvolen především díky tomu, že jeho osobní život nebyl zatížen žádnými aférami a byl považován za člověka, který je schopen zlepšit neustále se prohlubující propast mezi Demokratickou a Republikánskou stranou. V minulosti byl úřad zatížen řadou skandálů, takže Američané nyní v drtivé většině sáhli po člověku, jehož osobní život mohl uspět v zatěžkávací zkoušce tisku. Hayes byl šťastně ženatý a měl tři děti, nyní přibližně třicetileté. Všem se podařilo zůstat stranou titulních stránek bulvárních plátků a žily poměrně běžným životem.

Doktorka Kennedyová si odložila aktovku na židli stojící na konci dlouhého stolu a řekla: „Až se všichni posadíme, můžeme začít.“ Cítila se příliš uspěchaná. Události utíkaly šíleným tempem.

Ředitel Stansfield pozdravil oba generály a prezidenta. Nikdo z nich nebyl ve výřečné náladě. Prezident obešel stůl a na opačném konci se posadil do svého křesla s vysokým opěradlem potaženým kůží. Všechny čtyři stěny místnosti byly obložené tmavým dřevem s výjimkou čtverce přímo za prezidentem. Uprostřed bílé části stěny byla umístěna kruhová pečeť prezidenta Spojených států.

Oba generálové se posadili po pravici prezidenta a ředitel Stansfield po jeho levici. Kennedyová každému z nich podala desky zapečetěné červenou páskou a označené nápisem Přísně tajné.

„Než si připravím ostatní materiály, v klidu si prohlédněte tyto složky.“ Kennedyová si rukou shrnula vlasy, které jí sahaly po ramena, za uši. Po chvíli přehrabování v aktovce našla disketu a vsunula ji do mechaniky počítače pod stupínkem. Asi za minutu byla ředitelka Protiteroristického centra CIA připravena začít.

Na velké obrazovce po pravici Kennedyové se objevila mapa Perského zálivu.

„Pane prezidente,“ začala, „před čtyřmi dny jsme nasadili jednoho z našich lidí v íránském městě Bandar Abbas. Náš člověk zpracoval získané informace, a zjistil, že šejk Fara Harut se pravděpodobně nachází ve městě.“ Kennedyová stiskla tlačítko a na obrazovce se místo mapy objevila zrnitá černobílá fotografie vousatého muže v turbanu.

„Fara Harut, kterého vidíte na této fotografii z roku 1983, je náboženský vůdce militantní islámské skupiny Hizballáh. Má velmi silné vazby na náboženské konzervativce v Iránu.“ Kennedyová krátce pohlédla směrem k prezidentovi a dodala: „Možná, že jste si všiml zmínky o tomto muži ve svodce.“ Kennedyová měla na mysli denní prezidentskou svodku, informační výtah CIA vypracovávaný pro prezidenta každé ráno.

Prezident přikývl. „Vybavuji si to jméno.“

Kennedyová opět stiskla tlačítko a na obrazovce se objevila další fotografie. Nyní na ní byl mnohem mladší, hladce oholený muž příjemného vzhledu. „Toto je Rafique Aziz. Fotografie je z konce sedmdesátých let, kdy Aziz získal diplom elektroinženýra na Americké univerzitě v Bejrútu.“

Prezident váhavě přikývl a řekl: „Tohoto muže znám určitě.“

Kennedyová přikývla. „Ano, ale možná nejste seznámen s posledním vývojem.“ Doktorka ukázala na obrazovku v přední části sálu a na sérii fotografií se objevily spálené autobusy a bizarní, zkrvavená těla. „Všechny tyto bombové útoky mají spojitost s fundamentalistickou palestinskou skupinou Hamas. Hamas nedávno ve snaze zastavit mírový proces na Blízkém východě své útoky zintenzívnil. Hizballáh a Hamas mezi sebou dosud spolupracovaly jen velmi málo.“

Kennedyová pohlédla přes dlouhý stůl a dodala: „Tedy, až donedávna. Aziz a Harut hledali cestu, jak pokračovat v boji, když se v Bejrútu situace uklidnila. Příležitost se naskytla poté, co Izrael zavraždil vůdce Hamasu Yehya Ayyashe v roce 1996. Hamas se stal ještě militantnějším a zesílil úsilí, aby vytlačil Izrael ze Západního břehu a z pásma Gazy. V poslední době Židé zaznamenali výrazně vyšší technickou úroveň bomb Hamasu i lepší taktiku. Jsme přesvědčeni, že odpovědnost za to nese právě Rafique Aziz.“ Kennedyová se na chvíli odmlčela, než sdělila šokující zprávu: „Ještě ke všemu jsme se dozvěděli, že Saddám Husajn nabídl finanční podporu některým akcím skupiny.“

Prezident Hayes potřásl hlavou a zamračil se.

„A bude hůř,“ pokračovala Kennedyová. „Se Saddámem uzavřeli dohodu, že prostředky, které on vloží, budou použity k útokům proti Spojeným státům na jejich domácí půdě.“ Poslední slova Kennedyová zdůraznila.

Po této informaci Hayes pozdvihl levé obočí. „Odkud to víme?“

Kennedyová pohlédla na Stansfielda a ředitel CIA odpověděl:

„NSA zachytila část rozhovorů, informaci pak prověřilo několik našich zahraničních spojek.“

„To je prostě skvělé.“ Hayes potřásl hlavou. S obavami pohlédl na Kennedyovou a zeptal se: „Co ještě?“

„Před dvěma dny nás náš člověk v Íránu informoval, jakou má Harut pravděpodobně identitu, dnes v podvečer ji potvrdil jako jistou.“

Prezident si založil ruce na prsa. „Můžeme se spolehnout, že ten chlápek zjistil skutečně pravého?“

„Ano, pane prezidente,“ odpověděla sebejistě Kennedyová.

Hayes se podíval na mapu Iránu a pak se obrátil zpět ke Kennedyové.

„Předpokládám, že byste nerušila můj večerní program jenom proto, abyste mi řekla, že jste toho chlapíka možná našli.“

„Máte pravdu, pane prezidente. Na tuto příležitost jsme čekali dlouhou dobu. Jestliže ji propásneme, podruhé už šanci mít nemusíme.“

Kennedyová se odmlčela, aby se ujistila, že prezident pochopil, jak vážně to myslí. „Generál Campbell a já jsme sestavili plán, jak Haruta zajmout.“ Kennedyová ukázala na hlavní obrazovce mapu Perského zálivu s půltuctem značek a kývla směrem ke generálovi Campbellovi.

Generál vstal a s prkenným držením těla napochodoval do přední části sálu. V pozoru před pódiem spustil: „Pane prezidente, Harut, stejně jako Saddám, nikdy nezůstává na jednom místě déle než tři nebo čtyři noci v kuse. Za posledních deset let je to poprvé, kdy jsme byli schopni vystopovat, kde se nachází, a být na místě připraveni něco podniknout.“ Campbell ukázal na mapu. „Dva vrtulníky z Prvního zvláštního operačního křídla opustily Saúdskou Arábii a spojily se s USS Independence, která hlídkuje v Perském zálivu.“ Generál poklepal na místo na mapě, které označovalo místo letadlové lodě s jaderným pohonem. „A zde“ – posunul prst přes Perský záliv na místo těsně u íránského pobřeží s modrou značkou ve tvaru doutníku – „máme USS Honolulu. Jak jste si jistě všiml, nenachází se již v mezinárodních vodách. Právě teď je asi tři kilometry od pobřeží a čeká na rozkaz vyložit svůj náklad.“

Zatímco Campbell pokračoval ve svém výkladu, prezident Hayes se cítil, jako by opouštěl své vlastní tělo. Po léta se mu zdálo o takové chvíli a obával se jí. Pomyšlení na rozkaz americkým ozbrojeným silám jít do bitvy postrádá půvab i kouzlo, slávu a uspokojení. Lidé budou dnes v noci umírat na jeho rozkaz. Lidé nepřítele určitě, možná však i jeho vlastní.

Prezident se opět soustředěně zaposlouchal do generálova výkladu a pokusil se vše objektivně zvážit. Hayes vystudoval historii a věděl, že je bláznovství nikdy nepoužít síly. Jestliže nebude jednat dnes v noci, v budoucnu může jeho pasivita stát životy amerických občanů.

Terorismu je potřeba se postavit. Toto rozhodnutí nemůže odkládat.

Perský záliv, 3:16 ráno místního času

V íránském přímořském městě Bandar Abbas se po prašné ulici šoural starší muž. Na sobě měl špinavě bílou djellabu, jednoduchý hábit, který spadal od ramen až po kotníky. Hnědý turban zakrýval jeho hlavu i tvář. Na nohou měl obnošené kožené sandály. Od Perského zálivu foukal vítr a noční oblohu zakrývaly husté mraky.

Vetchý stařec si za chůze cosi mumlal v rodném jazyce farsi. Jako tolik věcí v životě i vzhled může mást. Otrhaný turban a djellaba skrývaly pětaosmdesát kilogramů pevných a silných svalů. Jednatřicetiletý Američan Mitch Rapp se tento týden ani nesprchoval. Jeho temně bronzovou pokožku pokrývala vrstva špíny a na šedo obarvené pruhy v černých vlasech a vousech způsobily, že vypadal dvakrát tak starý.

Dopoledne a brzká odpoledne Američan prospal v malém bytě.

Poté až do večera procházel ulice s hnědou plátěnou taškou a sbíral vyhozené plechovky a lahve. S ohnutými zády a plachým vystupováním předstíral vandráka. Jeho oči a mysl však byly ve střehu. Prohlížel domovní vchody a okna, naslouchal rozhovorům – a čekal na rozhodující znamení. Před dvěma dny objevil klíč, na který čekal. Rapp hledal muže, muže, kterého chtěl zabít.

Honba za ním jej vedla do nejdrsnějších a nejšpinavějších měst Středního východu, severní Afriky a Evropy. On sám byl při svých výpravách postřelen, pobodán, pronásledován. Na každém kroku cesty za svou obětí musel stát mimo její dosah. Před šesti měsíci v Paříži měl Rapp jednou v noci příležitost a propásl ji. Chvilka zaváhání, pitomá nerozhodnost, a Rafique Aziz jen o vlásek unikl. Tisíckrát Rapp přísahal, že se to již nikdy nestane. Příště kohoutek zmáčkne – ať bude stát v cestě nevinný náhodný kolemjdoucí či nikoliv.

Tuto noc Rapp opět zachytil stopu. Zatímco se blížil k domu, který objevil před dvěma dny, pozorně prohlížel vršky střech a okna, zda někde nespatří znamení prozrazující stráže, kterých si při svých předchozích návštěvách nevšiml. Vůně slaného vzduchu mísící se se zápachem otevřené kanalizace zostřovaly jeho smysly. Byl na půdě nepřítele, kráčel přímo do lví jámy. Ulice, po kterých šel, patřily Hizballáhu, jedné z militantních islámských skupin, které zezdola ovládaly politiku Středního východu. Teroristická skupina během džihádu – svaté války – zavraždila tisíce lidí. Tato čtvrť ve špinavém přímořském městě Bandar Abbas byla jejich pevností. Rapp se ve svém zaměstnání brzy naučil, že domov je místem, kde jsou jeho nepřátelé nejzranitelnější, kde se cítí bezpečně a poleví v pozornosti.

Tuto noc vstoupí do jejich domu – neohlášen a nepozván.

Rapp si upravil turban, aby skryl vše s výjimkou očí. Potom zabočil za roh a šouravým krokem člověka dvakrát tak starého pokračoval v chůzi. O několik dveří dál seděl muž na skládací židli, na klíně držel samopal AK-47.

Rapp si pro sebe cosi mumlal ve farsi, záměrně se snažil upoutat pozornost strážce. Strážce jej uslyšel přicházet a otočil zbraň ve směru hluku. Blábolící tulák se vynořil ze stínu, strážce se uvolnil a odložil samopal opět na klín. Byl to jen bláznivý noční návštěvník, jen další zbytečný vandrák. Když se Rapp přiblížil ke strážci, odkryl si ústa.

Usmíval se a ukázal uměle zkažené zuby. Pozdravil ozbrojenou hlídku, když ji šouravým krokem míjel. Chlap jako hora přikývl a opět se pohodlně usadil ve své židli, hlavu opřenou o zeď domu.

Rapp pokračoval dolů ulicí. Jeho pozorné oči si všímaly všeho. Zaznamenal každé okno a každý domovní vstup. Díval se za dveřní rámy a za záclony, do stínů. Kdyby šlo o léčku, skrývali by se právě zde.

Rapp zatočil do ještě užší ulice. O dvacet metrů dál se Američan ponořil do uličky, kterou tu vystavěli dávno předtím, než byla vynalezena auta. Průchod připomínal tunel, byl jen metr dvacet široký a zahalený temnotou. Rapp zvolnil krok a u výklenku po levé straně se zastavil a zavřel oči. Odložil plátěnou tašku s lahvemi a plechovkami a pozorně se zaposlouchal. Pevně zavřel oči, aby si rychleji zvykl na téměř naprostou tmu.

Bílý dům, Operační středisko

Generál Campbell uzavřel svůj přehled informací a stál na vzdáleném konci místnosti spolu s Kennedyovou. Během posledních dvaceti čtyř hodin pracovali téměř nepřetržitě, aby bylo na místě vše připraveno, a nyní poněkud bezmocně hleděli na prezidenta, který zvažoval pro a proti celé akce. Po minutě ticha se prezident Hayes obrátil na ředitele Stansfielda s dotazem: „Kdo je ten muž, kterého máme připraveného na místě?“

Ředitel Stansfield zavřel tištěný přehled akce a položil jej před sebe na stůl. „Je jedním z našich nejlepších. Mluví plynně třemi jazyky nepočítaje v to angličtinu a dalšímu půl tuctu nářečí rozumí natolik dobře, aby se protloukl.“

„Je Američan?“

„Ano.“

Prezident Hayes pomalu pokýval hlavou a pak položil klíčovou otázku: „Místo abychom se pokoušeli zajmout Haruta…“ Prezident se odmlčel a pokusil se formulovat co nejtaktněji to, nač myslel. „Proč by ten náš člověk –“ Prezident pohlédl na Kennedyovou. „Jak se jmenuje?“

„Jeho krycí jméno je Železný muž.“

„Proč by tedy Železný muž nemohl… Haruta odstranit?“ Prezident se opatrně s nervozitou rozhlédl po místnosti, neboť si byl vědom, že právě navrhl cosi nezákonného.

„Přemýšleli jsme o této možnosti, pane prezidente, ale je zde jeden problém, o kterém jsme ještě nediskutovali.“ Kennedyová se podívala na svého šéfa.

Stansfield se opřel ve své židli a dal si nohu přes nohu. Přestal si hladit tvář a řekl: „Nedávno jsme získali určité informace,“ pronesl klidně, „které přímo s touto operací souvisí. Včera mi telefonovali kolegové ze zahraničních služeb. Informovali mě, že Hamas plánuje teroristický útok, jehož cílem je Washington. Kdy a kde není jisté, ale máme zdroj, který tuto tajnou informaci může potvrdit.“

Hayes potřásl hlavou a v duchu zaklel. „Odkud máte tuto informaci?“

„Naši izraelští přátelé mi ji sdělili před několika týdny, dnes ráno ji potvrdili Britové.“

„Upřesněte to, prosím.“ Hayes zatočil ukazováčkem ve vzduchu.

„Asi před měsícem Židé zajali při prohlídkách na Západním břehu Jordánu velitele Hamasu. Při výslechu udělal několik narážek na útok, který je plánován zde ve Washingtonu. Židé z něj nebyli schopni dostat o této akci více, než že muž, který stojí v pozadí této operace, není nikdo jiný, než Rafique Aziz.“

Prezident Hayes se otočil na své židli a podíval se na menší obrazovku s živými obrazy masakru po jednom z Azizových bombových útoků na autobus v Izraeli. Při pouhém pomyšleni, že by se totéž mohlo stát ve Washingtonu, D.C., se prezidentovi krev vařila v žilách.

„Předložené informace,“ pokračoval Stansfield, „doplňují hlášení NSA, podle kterého Saddám nabídl finančně zaštítit jakýkoliv teroristický útok na území Spojených států.“

Prezident Hayes se podíval na ředitele CIA a vstal ze své židle. Stále si připomínal, že musí zůstat klidný. Saddám zůstal trnem v patě Ameriky, který nebylo možné vytáhnout. Nastal čas rázně se s ním vypořádat.

Se sarkasmem, který z jeho hlasu přímo čišel, prezident pronesl:

„To je prostě skvělé.“

Jediné, na co mohl Hayes myslet, byla představa teroristického šílenství Středního východu v ulicích Ameriky. Věděl, že není možné mu zabránit jinak, než začít proti němu bojovat jako první.

Irene Kennedyová naslouchala dílem rozhovoru mezi dvěma generály, dílem svému šéfovi a dílem prezidentovi. V té chvíli myslela na Mitche Rappa. Rapp byl její rekrut a velmi si ho oblíbila. Nebyl mezi nimi žádný intimní vztah, šlo spíš o pevné pouto mezi dvěma lidmi, kteří společně dostali pořádně zabrat.

Kennedyová strávila více než polovinu mládí na Blízkém východě, spolu s otcem se stěhovala z jedné ambasády na druhou. Jako dceři zaměstnance ministerstva zahraničí jí na tom nepřipadalo nic neobvyklého, protože většina jejích přátel prošla podobnou zkušeností. Po pravdě řečeno, Kennedyová Střední východ v době svého dětství milovala.

Naneštěstí se svět krásných vzpomínek zcela zhroutil v dubnu 1983, kdy bomba umístěná v autě zničila budovu amerického velvyslanectví v Bejrútu. Výbuch zabil otce Kennedyové a její život se navždycky změnil.

Zloba, kterou cítila, když se z tragédie vzpamatovala, vedla její kroky do služeb CIA. V Langley netrvalo dlouho, než se pro Kennedyovou rozhodli. Strávila během dospívání na Středním východě dvanáct let, měla doktorát z arabistiky a měla motivaci. Byla vybrána pro boj proti terorismu od samého počátku. Nyní, o šestnáct let později, stála v čele protiteroristického centra.

Toto však byla jen část příběhu Kennedyové – část, která byla předložena výborům pro legislativu. V rámci druhého zaměstnání byla Kennedyová zodpovědná za tým Orion, jednu z nejutajenějších organizací uvnitř CIA. O existenci této skupiny věděla pouze hrstka lidí a tak tomu mělo být navždy. Muselo to tak být. Skupinu vytvořil ředitel Stansfield jako odpověď na další teroristický čin – zničení letadla společnosti PanAm na lince 103 nad skotským městečkem Lockerbie v prosinci 1988. Irene Kennedyová dostala plnou moc a instrukce k vybudování skupiny s jediným úkolem – pronásledovat a zabít teroristy. Jak jednou pravil ředitel Stansfield: „Určití lidé zde ve Washingtonu rozhodli, že je čas přejít do ofenzívy.“ Kdo byli tito lidé, se Kennedyová nikdy neptala. A po pravdě řečeno, nikdy to ani vědět nechtěla. Věděla pouze, že souhlasí se strategií a byla ochotná riskovat vše, co by jí dopomohlo ke splnění cíle. Toto riziko bylo skutečné a zdaleka ne zanedbatelné. Kdyby se nevhodní lidé v Kapitolu nebo v justici dozvěděli o týmu Orion, trvali by na vyšetření celé záležitosti a hlava Kennedyové by jistě padla jako první.

Je pravda, že Američané by nikdy nebyli schopni strávit husarské kousky Mitche Rappa a týmu Orion. Všichni politikové, kteří by se účastnili kongresového vyšetřování, by zapomněli, že jde ve skutečnosti o válku. O týmu by se hovořilo jako o skupině gaunerů, kteří naprosto ignorují ústavu. Člověk jako Rapp, který právě v tuto chvíli nasazuje svůj život na frontové linii, by byl zaživa sněden golfovými liberály a konzervativními oportunisty, kteří jen hledí udělat si jméno.

Kennedyová cítila tíhu zodpovědnosti za Rappa. Byla to ona, kdo jej v zimě 1988 našel na Syracuské univerzitě. Rapp nehledal CIA – jako ona po otcově smrti – CIA si našla jeho. Třicet pět studentů ze Syracuse zmizelo pri letu PanAm číslo 103. Jedním z nich byla milenka Mitche Rappa ze střední školy. Irene Kennedyová využila touhy po pomstě zmučeného Rappa a on skočil po této příležitosti bez sebemenšího zaváhání. Nyní, o deset let později, z něj udělali pravděpodobně nejúčinnějšího zabijáka v moderní éře agentury.

Prezident Hayes už slyšel dost. Dlouho zvažoval všechny možnosti.

Pokud k akci nesvolí, bude jeho rozhodnutí nakonec stát životy Američanů. Ano, mohl by dnes v noci ztratit nějaké muže, ale tito lidé museli s rizikem počítat, když se agentuře upsali. Jestliže od akce dá ruce pryč, může to stát životy obyčejných lidí. Hayes věděl, co musí udělat.

Přesto se ještě zeptal: „Pane generále Campbelle, co si myslíte vy, že bychom měli dělat?“

Upjatým vojenským tónem Campbell odpověděl: „Myslím, že tuto příležitost nesmíme propást, pane prezidente.“

„Předpokládám, paní doktorko Kennedyová, že i vy si myslíte, že bychom do toho měli jít?“ zeptal se Hayes.

„Ano, pane prezidente.“

„Thomasi?“ Hayes se podíval na ředitele CIA.

Stansfield vteřinku mlčel a pak přikývl.

Prezident se nakonec obrátil na generála Flooda. „Jacku, jaký je váš názor?“

Generál obrovskýma rukama uhodil do stolu. „Myslím, že bychom ho měli dostat.“

Zatímco prezident Hayes přemýšlel o možných rizikách, zašilhal na mapu Íránu na velké obrazovce. Po dvaceti vteřinách ticha pronesl:

„Máte můj souhlas.“

Sotva větu dořekl, Kennedyová a Campbell byli u svých telefonů, aby dali akci zelenou a rozdali rozkazy zainteresovaným osobám.

Stansfield poslal přes stůl dva listy papíru. Byly totožné. Jeden byl pro něj, druhý pro agendu prezidenta. Hayes si vyndal z náprsní kapsy pero a oba papíry podepsal. Poněkud uhlazený dokument byl prezidentským rozhodnutím vyžadovaným zákonem. Kdykoliv prezident schvaluje jakoukoliv tajnou misi, musí souhlas vlastnoručně podepsat.

Tyto prosté dokumenty byly zdrojem mnoha polemik ve Washingtonu už dlouhá léta.

„Kdy plánujete informovat výbory?“ zeptal se prezident Hayes.

Ze zákona musel být o zamýšlené akci před jejím začátkem informován předseda a člen parlamentní menšiny ve výborech pro dohled nad tajnými službami kongresu i senátu. Nicméně toto mohl být velký problém, hrozila zde obvinění a občas pro ně byly i dobré důvody.

Stansfield uložil podepsanou kopii do desek a prohlásil: „Všichni zainteresovaní pánové jsou naštěstí dnes večer zaměstnáni. Dám vědět jejich poradcům, že s nimi potřebuji zhruba za hodinu hovořit. Jestli vše proběhne dobře, nebudou schopni dostat se do Langley dřív, než naši lidé bezpečně dokončí svou práci.“

„Dobrá.“ Prezident Hayes se vztyčil a zapnul si manžetové knoflíčky. „Budu se svou ženou na společenské akci v Kennedyové centru. Odkud budete sledovat misi?“

„Z Langley,“ odpověděl Stansfield.

„Průběžně mě informujte, a hodně štěstí.“ S těmito slovy prezident opustil místnost.

2

Hormuzská úžina, Perský záliv

Vítr bičoval temný povrch vody, zatímco vzduté vrstvy mraků pospíchaly oblohou sem a tam. Mraky ve vyšší vrstvě letěly na severozápad, směrem nad otevřené moře Perského zálivu, zatímco nižší vrstvy směřovaly k pevnině od ostrovů v Hormuzské úžině, tam, kde se rozkládala starověká Persie a kde leží dnešní Írán. Tu a tam mezerou mezi mraky vykoukl měsíc. Skučící vítr přinesl dešťové přeháňky.

Nebyla to noc vhodná k projížďce po moři.

Na mělčině, mezi půl druhého metru vysokými vlnami, náhle hladinu proťal jako zlověstná žraločí ploutev vysoký stožár. Bílá pěna zůstávala za úzkým předmětem, který mířil na jih. Zatímco se stožár zvedal do plné výšky tří metrů, pozorně zkoumal noční oblohu.

Tenký pruhovaný objekt byla podpůrná elektronická anténa určená k detekci radarového záření. O pár vteřin později se ke stožáru připojil ještě jeden. Druhý stožár zkoumal horizont na všech stranách, plných 360 stupňů. Poté se oba stožáry ponořily stejně rychle, jako se objevily.

Pod rozbouřenou mořskou hladinou se k íránskému pobřeží tiše kradl velmi drahý stroj. Jen jeho posádka věděla, že právě vypustil svůj smrtonosný náklad. Zatímco se útočná ponorka třídy 688 otočila směrem k mezinárodním vodám, na hladině se vynořily dvě hlavy, brzy se k ním připojily další dvě. Vlny kolem nich rostly a zase klesaly, zatímco se muži shromáždili v kruhu. Jeden z nich zápasil s černým vakem. Uvolnil popruh, který jej držel pohromadě a poté zatáhl za šňůru. Malý nafukovací člun IBS se začal rozbalovat a plnit vzduchem.

O necelou minutu později byl již zcela nafouknutý, dva muži začali připevňovat na jeho záď motor, zatímco třetí chystal palivový vak. Rozbouřené moře házelo lodí ve všech směrech, ale muži vytrvale pracovali dál.

Sotva byl motor zajištěn, zbylí dva muži vyšplhali do člunu. Jejich mokrý oděv je činil proti tmavé gumě téměř neviditelnými. Na třikrát napumpovali motor a na druhé zatažení chytil. Muž na zádi otočil rukojetí plynu a člun uháněl šikmo přes vlny.

Korvetní kapitán Dan Harris se držel jednoho z popruhů na přídi člunu a pomocí kompasu na zápěstí kontroloval směr. Poté pohlédl na displej navigačního zařízení GPS. Malý přijímač GPS, který měl také na zápěstí hned vedle kompasu, využívá ke stanovení polohy s přesností na čtyři metry celkem osmnáct družic kroužících ve vesmíru tisíc kilometrů nad zemským povrchem. Ponorka vylodila Harrise a jeho muže jen třicet metrů od místa, kde si přál. Na zarostlé tváři se mu objevil úsměv, námořníci na ponorce předvedli svou profesionalitu. Byli opravdovými profesionály každým coulem.

Když člun zabořil příď do vzduté vlny, svalnatý velitel uchopil popruh o něco pevněji. Dan Harris, absolvent námořní akademie v Annapolis, ročník 1981, byl poněkud výjimečný. Byl kulturně založený a zároveň neotesaný, temperamentní a přitom chladný, rozzlobený a zároveň klidný, citově založený a logicky uvažující, milosrdný a bezcitný – byl zkrátka vždy takový, jak situace vyžadovala. Hodně se naučil a vypozoroval od svých předchůdců – námořních válečných velitelů. Americké námořnictvo je obrovskou institucí byrokratů, a jestliže chcete vést oddíl podle svého, musíte strávit neuvěřitelně mnoho času bojem s individualitami admirálů vydávajících rozkazy.

Kapitán Dan Harris tuto cestu zvládl perfektně, proto mohl nyní velet této akci, zatímco jeho kolegové sedí za svými psacími stoly v Little Creek a v Coronado.

Do malého gumového člunu udeřila vlna, spousta studené slané vody se obloukem rozstříkla a zmáchala pět vousatých členů Týmu 6, protiteroristické jednotky SEAL amerického námořnictva. Harris si setřel vodu z tváře, jeho cop se za ním mihl sem a tam. Pět mužů razících si cestu vlnami uprostřed bouřlivé noci bylo známo mezi kolegy z tajných operací jako dlouhovlasí ze SEALu. Směli porušovat pravidla týkající se vzhledu a délky vlasů právě kvůli výpravám tohoto druhu. U svého útvaru byli nejlepšími střelci, proto byli nasazováni v nejtajnějších a často nejnáročnějších misích.

Muži měli mnoho společného. Na první pohled si každý všiml jejich temných rysů. Patřili k nejlepším ze všech, a proto si je korvetní kapitán Harris osobně na tuto výpravu vybral. Jsou vybaveni velmi nalehko a nesmí si dovolit udělat sebemenší chybu.

Bandar Abbas, Írán

Velká vlna udeřila do pláže a rozprášila do vzduchu slanou vodu.

Mitch Rapp si upravil turban a setřel si vodní tříšť z tváře. Hleděl podél pobřeží na obě strany, aby se ujistil, že je opravdu sám. Kráčel směrem k molu na severu. Občas se zastavil, sebral plechovku od nápoje a hodil ji do svého plátěného pytle. Pak se zase shrbeně šoural dál. Když došel až k dřevěnému molu, podlezl pod něj a zkontroloval i druhou stranu. Poté se vrátil zpět a prolezl k místu, kde se molo dotýkalo stoupající pláže, aby zkontroloval malé úkryty v místech, kde byla dřevěná konstrukce přikotvená k betonovým základům. Během následujících deseti minut Rapp metodicky kontroloval každou součást konstrukce, aby se ujistil, že tam nikdo není. Vybral místo přistání a byl odpovědný za to, že tam nečeká žádné nepříjemné překvapení.

Zatímco vítr hvízdal změtí dřevěných pilířů a tyčí, které nesly molo, Rapp pohlédl na hodinky. Zatím vše probíhalo podle plánu.

Této chvíli obětoval téměř deset let svého života a nehodlal o tuto příležitost přijít.

Perský záliv

Letadlová loď na jaderný pohon USS Independence si razila cestu rozbouřenými vodami. Spolu s dvanácti loděmi a dvěma ponorkami hlídkovala v severní části zálivu již dvacet tři dny. Pozdě večer minulého dne dostala flotila rozkaz přemístit se na jihovýchod, zpět směrem k Hormuzské úžině.

Jen tři hodiny předtím, pod rouškou tmy, na velké šedé letadlové lodi přistály dva vrtulníky amerických vzdušných sil. Oba žlutohnědé vrtulníky s tmavohnědými pruhy nyní seděly uprostřed lodi.

Patřily 1. křídlu zvláštních operací – jednotka byla zodpovědná za dopravu amerických přepadových oddílů na nejnepřístupnější místa na zemi a zase zpět. První, větší vrtulník byl MH-53J Pave Low. Cena stroje, který je považován za technologicky nejvyspělejší vojenský vrtulník na světě, se blíží čtyřiceti miliónům dolarů. Posádku tohoto velkého a složitého stroje tvoří šest osob. Svým navigačním systémem předčí nejvyspělejší stíhací bombardéry v americké výzbroji.

Pave Low byl vybaven rozšířeným navigačním systémem ENS. Pomocí dvaceti oddělených systémů, mezi které náleží dopplerovská navigace, automatické směrové vyhledávače, výškové indikátory, GPS a řada dalších navigačních systémů, ENS po celou dobu letu piloty informuje, kde se nacházejí.

Systém umožnil vycvičeným letcům 1. křídla zvláštních operací létat stovky kilometrů v úrovni vrcholků stromů, za nejhorších povětrnostních podmínek a přistávat přesně na cíl jen v několikavteřinových odchylkách od stanovené doby. Přitom právě vteřiny v akcích oddílů zvláštních operací mohou rozhodovat o úspěchu či neúspěchu, nebo dokonce o životě a smrti. Jen mimořádní letci zvládnou ovládání tohoto velikého a složitého vrtulníku a vzdušné síly svěřují pilotování těchto technologických zázraků jen nejschopnějším pilotům.

Druhý vrtulník byl co do velikostí jen dvoutřetinový MD-5300.

Pave Hawk byl vybaven omezenou verzí ENS z Pave Low. Menší, zato však mnohem pohyblivější stroj, dnešní noci poskytne mužům v akci palebné krytí a podporu svými kulomety. Piloti a posádky uvnitř obou strojů metodicky kontrolují své předletové a kontrolní seznamy.

Nesmí si dovolit žádnou chybu. I ta sebemenší může mít za následek smrt a kdyby k ní došlo nad pevninou, bude z akce navíc mezinárodní incident.

Íránské pobřeží

Korvetní kapitán Dan Harris sledoval dalekohledem s nočním viděním obzor a marně se snažil najít místo přistání. Ačkoliv byli jen pár set metrů od břehu, téměř nic neviděl. Člun sebou házel na rozbouřeném moři sem a tam, takže bylo nemožné udržet dalekohled v klidu.

Sotva dostal pobřeží do zorného úhlu, člun sebou škubl a on opět hleděl na bok vlny tři metry před sebou.

Harris uložil dalekohled do vodotěsného vaku a vsunul pravou ruku za krk svého potápěčského obleku. Velitel vytáhl sluchátko od vysílačky Motorola MX300 a přidržel je u levého ucha. Přes hlomoz vln a větru zakřičel: „Železný muži, zde Vousatá pětka. Slyšíš mě? Přepínám.“ Harrisův hrdelní mikrofon slova zachytil a vyslal je do éteru.

Do sluchátka se vrátila praskavá odpověď. „Vousatá pětko, zde Železný muž. Slyším tě hlasitě a dobře. Přepínám.“

Harris se otočil zády k větru a doufal, že bude slyšet lépe. „Jsme na místě, Železný muži. Jak vypadá náš výchozí bod?“

„Vše je bezpečné.“

„Rozumím. Uvidíme se za pět minut.“ Harris levou rukou zatáhl za límec potápěčského obleku a nacpal za něj sluchátka. Obrátil se ke svým mužům a zakřičel: „Vezměte si svou výstroj, jdeme na to.“

Všichni si zkontrolovali své batohy, nasadili si ploutve a potápěčské brýle. Poté, co každý dal vztyčeným palcem najevo, že je připraven, Harris vydal rozkaz skočit přes palubu. Jakmile byli ve vodě, vytasili bajonety a proděravěli boky gumového člunu. Ztuchlý vzduch vyrazil ven. Během deseti vteřin začal těžký motor táhnout vyfouknuté plavidlo pod hladinu a dál až na dno moře.

Z lodě bylo molo sotva vidět a hledat ho z vody bylo zcela zbytečné.

Každý si vzal k ruce svůj kompas. Poté Harris nařídil nejlepšímu plavci, aby ostatní vedl. Pět mužů plavalo v těsné formaci a hlídali si čelo. Po několika minutách náročného plavání se přiblížili k molu. Obeplavali konstrukci z jižní strany a seřadili se, aby vyčkali na vlnu. Jako jeden muž všech pět zachytilo vlnu pod břichem. Jeden po druhém pak jemně přistáli na pláži a jako ještěři se rychle odplazili podél mokrého písku, až se bezpečně dostali z dohledu pod molo.

Bez rozkazu všichni muži zaujali obrannou pozici – z vodotěsných batohů vytasili samopaly Heckler&Koch ráže 10 mm a připravili se ke střelbě. Na vrtané hlavně byly připevněny tlusté, černé tlumiče založené na vodní technologii, díky kterým byly zbraně mimořádně tiché.

Dva z mužů se odplížili na severní stranu, dva zůstali na jižní a Harris se přesunul doprostřed. Všichni zůstali přesně na hranici příboje.

Vlny neustále bušily do pláže – bouřlivý hlomoz se jako ozvěna odrážel od změti výztuh mola. Příboj pospíchal vzhůru po pláži a na chvíli zakryl celého Harrise s výjimkou hlavy a zbraně. Zpěněná voda opět ustupovala a za pár vteřin ji nahradila další vlna. Harris obhlížel levou stranu řasami porostlé konstrukce a studoval dřevěný labyrint před sebou. Rámus příboje a skučící vítr znemožňoval cokoliv slyšet. Jak se Harris rozhlížel po bludišti dřevěných podpěr, člen SEALu uslyšel slabé zahvízdání. Následovalo druhé a pak třetí. Poté se asi 10 metrů od nich objevil muž v bílém plášti, vystoupil zpoza jednoho z pilířů a zamával. Harris stále mířil tlustým tlumičem svého samopalu na mužovu hlavu.

Mitch Rapp přistoupil s rozpaženýma rukama a otevřenými dlaněmi blíž. Dostatečně nahlas, aby byl slyšet i přes bouřící příboj, pronesl:

„Chlapec Danny.“

Harris na chvíli spustil oči z Rappa a rozhlédl se napravo a nalevo.

Poté se vztyčil na jedno koleno a řekl: „Rád tě vidím, Mitchi.“

Rapp byl jedním z mála lidí ve zpravodajství, kterým Harris věřil. Jeho důvěra se opírala o dvě skutečnosti. První bylo, že Rapp, stejně jako Harris a jeho SEAL, nasazoval svůj život přímo v terénu. Druhá – Harris viděl Rappa v akci, věděl, že je výkonný, smrtelně výkonný.

„Nemáme příliš času na rozhlížení kolem, pojď se svými muži se mnou, převléknete se a zmizíme odtud.“

Harris se postavil a zapískal, poté vyzval své muže, aby je následovali.

Rapp vedl pět členů SEALu do úkrytu pod molem, tam, kde se molo potkává se silnicí. Zatímco se převlékali, Rapp držel hlídku.

Všichni si stáhli mokrý neoprénový oděv z rukou i nohou. Poté si z batohů vyndali djellaby, sandály a turbany a převlékli se. Za několik minut byli hotovi a připraveni odejít.

Rapp držel skupinu v těsné formaci. Pracoval se všemi členy SEALu během předchozích akcí a jednotlivě je pozdravil. Harris si s sebou vzal opravdu čtyři nejlepší. Po Rappově pravé ruce byl Mick Reavers, mohutný muž vážící zhruba 110 kilogramů. Vedle něj byli Tony Clark a Jordan Rostein, oba střední postavy, experti přes trhaviny.

Oba byli výbornými plavci, absolvovali Školu základů podvodních demolic, nazývanou v SEALu BUDS. A nakonec malý Charlie Wicker, známý mezi přáteli prostě jako Hezoun. Měřil jen 167 centimetrů a vážil méně než 70 kilogramů.

Co mu však scházelo ve velikostí, dohnal v nadání. Wicker uměl šplhat, plížit se a střílet lépe než kdokoliv jiný v týmu SEAL nebo v Delta Force.

Byl pravděpodobně nejlepší ostřelovač ve službě a získal díky tomu velký respekt.

Ostatní vojáci měli sklon si ostřelovače předcházet. Asi jim pud sebezáchovy říkal, že není dobré dostat se do křížku s někým, kdo vás může zastřelit na vzdálenost jednoho tisíce metrů.

Během doby, po kterou byl Harris se svými muži na palubě Honolulu, dostávali neustále aktualizované zpravodajské informace. Díky zprávám Rappa z pevniny a satelitním snímkům s vysokým rozlišením města Bandar Abbas, byl Harris se svými muži schopen sladit plány s Rappem dříve, než opustili loď.

Rapp, který klečel na jednom koleni, pohlédl na ostatních pět vousatých Američanů a zeptal se: „Máte ještě nějaké dotazy, než vyrazíme?“

Všichni odpověděli jen zavrtěním hlavy. Rapp přikývl a dodal:

„Dobrá. Harry, spusťme to.“

Harris sáhl po mikrofonu a oznámil: „Bravo šest, zde Vousatá pětka. Jak jste na tom? Přepínám.“

Několik vteřin ve sluchátkách jen praskalo a pak přišla odpověď:

„Vousatá pětko, zde Bravo šest. Jsme připraveni. Přepínám.“

„Kolik je čas ETA pro vyzdvižení? Přepínám.“

„Třicet dvě minuty. Opakuji třicet dvě minuty. Přepínám.“

Harris pohlédl na své muže a Rappa, všichni konverzaci slyšeli ve svých sluchátkách. „Začněte odpočítávat okamžik vyzdvižení podle mne. Přepínám.“

„Rozumím.“

Všech šest mužů sedících pod temným molem si seřídilo digitální náramkové hodinky. Harris odpočítal přesně: „Tři, dva, jedna, teď.“

Harris stiskl tlačítko na hodinkách a řekl: „Uvidíme vás za třicet dvě minuty, Bravo šest.“

Harris se obrátil doleva a pronesl: „Hezoune, ty vyjdeš na silnici jako první.“ Potom ukázal palcem a dodal: „Jdi.“

Šlachovitý ostřelovač se vztyčil a opustil skupinu bez jediného slova. Po dvou minutách se z úkrytu vydali Tony a Jordan, nakonec zpod spleti dřevěné konstrukce vylezli Rapp, Harris a Reavers.

3

Perský záliv

Skloněné rotory vrtulníků Pave Low a Pave Hawk na palubě americké letadlové lodi Independence se začaly pomalu otáčet. Během půl minuty se ohnuté dlouhé listy narovnaly. Rotory rozevlály košile mužstva na palubě, které uklízelo palivové hadice a připravovalo vrtulníky ke startu. Další skupina námořníků vylezla zpod vrtulníků s pouštním maskováním a odstranila jasně žluté kovové klíny. Tři členové posádky mezitím kontrolovali výzbroj na zádi Pave Low. Zpod poklopů na levé i pravé straně se ježily dva kulomety ráže 7,62 milimetrů, třetí byl zavěšen vedle nákladové rampy. Dva piloti, velitel a tři členové posádky již měli přes letecké přilby nasazené brýle pro noční vidění. Stejná kontrola probíhala i o dvacet metrů vedle, v menším Pave Hawk. Dva střelci u dveří již zaujali svá místa a jejich kulomety mířily ven z otevřených boků – kombinace jejich leteckých přileb a neohrabaných brýlí pro noční vidění jim dodávala zlověstného vzhledu moderních technologických bojovníků.

Pilot Pave Low vydal rozkaz ke startu, o vteřinu později se stroj jako veliký pták zvedl tři metry nad černou, žíhanou palubu letadlové lodi.

Pave Low se okamžitě přesunul na přistávací stranu pohybující se lodi a sklonil nos směrem k vlnám. Pave Hawk napodobil manévr a zařadil se do formace padesát metrů po levém boku Pave Low. Oba vrtulníky vyrazily na východ k pobřeží Iránu. Letěly těsně nad hladinou, aby je radary nemohly zachytit, a digitální displej v kabinách odpočítával čas.

Bandar Abbas, Írán

Když zabočili do úzké uličky, udeřil je do tváře prudký poryv větru a připlácl jejich volně splývající šaty na jejich těla jako uvolněnou plachtu na stěžeň. Rapp sklonil hlavu a mhouřil oči, zatímco prach a písek pokrýval jeho tvář. Větrem hnané mraky naštěstí zaplnily celou noční oblohu a zakrývaly měsíc. Tři ozbrojení Američané s Rappem v čele kráčeli špinavými ulicemi. Rapp byl vyzbrojen jen lehce – měl pouze nůž a pistoli Beretta ráže 9 mm s tlumičem. Dva muži ze skupiny měli své samopaly připravené v záhybech plášťů. Ke svému cíli kráčeli oklikou. Když dorazili do uličky jen několik bloků vzdálené od svého cíle, kapitán Harris zavolal ostatní muže SEALu, aby mu podali hlášení, zatímco Rapp využil času a kontroloval situaci vrtulníků.

Vše pokračovalo podle plánu. Nyní mohli jen sedět a čekat. Rapp pohlédl úzkým průchodem a zkontroloval oba vstupy. Byli dobře ukrytí. Harris poklepal Rappovi na rameno a strčil mu před tvář své hodinky. Podle digitálního odpočítávání zbývalo ještě deset minut a čtyřicet jedna vteřina do příletu vrtulníků.

Harris se zeptal: „Kdy začneme?“

Rapp zvedl tři prsty a Harris přikývl.

Rapp se opřel o štukovou zeď zavřel oči a soustředil se na svůj dech. Začal si představovat, co přijde. Jak odláká stráž. Co lze očekávat, až se dostane na konec schodiště. Myslel si, že ví, kolik lidí uvnitř bude, ale nikdy si tím nemůže být jistý. Proto tu byl Harris se svými lidmi. Během dne si Rapp ihned všiml, že téměř každý muž v okolí nosí pistoli nebo pušku. Koneckonců, nacházel se na domácí půdě Hizballáhu. Když na to pomyslel, cítil tlak na hrudníku a nervy měl napjaté. Připomínal si, že trocha strachu je pro dobro věci.

V čase T minus 4 minuty si Harris opět vyžádal zprávu o průběhu akce, všichni se přihlásili podle svých čísel.

Harris dal vztyčeným palcem Rappovi znamení a ten schoval ramínko mikrofonu. „Hezoune, kryj mě, až půjdu dolů ulicí, ale střílej jen v případě, že se to nepovede.“

Šlachovitý příslušník SEALu si vybral třípatrový dům z nepálených cihel stojící na vršku nízkého kopce, v ulici, ve které stála i budova, na kterou se chystali zaútočit. Oba domy dělila vzdálenost pouhých čtyř bloků. Hezoun hbitě vyšplhal po okapu a zaujal pozici na ploché střeše. Podložil hrudník a lokty pěnovou gumou a hledáčkem upraveným pro noční vidění sledoval ulici pod sebou. Vedle pravé tváře měl připravenou ostřelovací pušku Galii izraelské výroby se zásobníkem na dvacet nábojů. SEAL sice měl přesnější pušky, ale žádná z nich nebyla tak solidní a skladná. Se skládací opěrkou a dvojnožkou byla zbraň pro tuto misi ideální.

Wicker poslouchal Rappa ve svých sluchátkách a posunul zaměřovací kříž zeleného hledáčku tak, aby střed zaměřil na levý spánek strážce sedícího před Harutovým domem. „Vše v pořádku, Železný muži. Zdá se, že strážce se stěží udrží vzhůru. Mimo něj je ulice celá tvá.“

„Vše v pořádku,“ zašeptal Rapp. Zkontroloval hodinky, nadechl se a pohlédl na Harrise. „Dej mi deset vteřin náskok, pak vyraž za mnou.“

Harris přikývl a Rapp zmizel za rohem.

Na okraji ploché střechy byla asi patnáct centimetrů široká římsa.

Wicker vše propočítal. Vítr foukal rychlostí necelých čtyřiceti kilometrů za hodinu a možná by mohl způsobit nějaké problémy, ale cíl byl vzdálený jen necelých dvě stě metrů. Pro Wickera to bylo blízko.

Wicker zahlédl, jak se Rapp objevil na opačném konci ulice, jeden blok od stráže. Ostřelovač si olízl rty a pomalu se nadechl.

Rapp hlasitě šoupal nohama, aby na sebe upozornil spící stráž dříve, než bude příliš blízko. Mohl by muže polekat. Se shrbeným držením těla a svěšenou hlavou si Rapp cosi mumlal v jazyce farsi, zatímco jeho oči kontrolovaly ulici.

Když se přiblížil, strážný pohlédl v jeho směru a vsedě se trochu narovnal. Zvedl hlaveň samopalu, ale pak, když poznal potřeštěného starce, nechal zbraň opět ležet na svém klíně.

Situace se vyvíjela dobře, bez ohrožení, stejně jako tucetkrát během posledních tří nocí. Jak se Rapp šoural dolů ulicí, stále si cosi mumlal, blábolil a klopýtal. Když byl od strážného asi sedm metrů daleko, pozdravil ho a ani mu nedal příležitost odpovědět a začal hovořit o počasí.

Rapp si rychle všiml, jak je obrovitý muž na židli usazen. Nohy měl natažené dopředu, těžiště vzadu. V této pozici nemohl rychle vyskočit na nohy.

Na první pohled se zdálo, že jej Rapp mine. Nedal najevo ani známku zpomalení, dokud nebyl přímo před stráží. Přiblížil se ještě víc, jako by se chtěl na něco zeptat. Pohlédl do očí Íránce a ukázal levou rukou dolů ulicí. Ve stejný okamžik jeho pravá ruka jemně, sotva postřehnutelné, vklouzla pod plášť. Rapp uchopil svůj matně černý nůž za rukojeť z tvrdé gumy, vytasil zbraň a vykročil.

Jedním plynulým pohybem rozťala ostrá čepel nože krk strážného těsně pod dolní čelistí. Rapp levou rukou zakryl mužova ústa a pravou rukou vedl nůž vzhůru k mozku. Pak, s rychlým otočením rukojeti, přeťal mozkový kmen a strážcovo pevné tělo v křeči náhle zvláčnělo. Rapp opřel mrtvého muže o zeď a vytáhl zkrvavený nůž. Rozhlédl se na obě strany, otřel nůž o hnědý plášť strážce a ránu zakryl jeho turbanem.

Potichu se vkradl do chodby a přikrčil se. Úzké dřevěné schodiště vedlo do bytu v prvním patře. Přesně tak, jak očekával, neexistovala možnost, jak se dostat po starých rozvrzaných schodech, aniž by se prozradil. Rapp prohledal schody vedoucí do patra, zda se na nich nenachází nastražené dráty a uložil svůj nůž. Z koženého pouzdra na stehně pod djellaba vytáhl svou devítimilimetrovou berettu s tlumičem.

O pár vteřin později se k němu připojili Harris a Reavers.

Rapp se narovnal a pokynul jim, aby ho následovali. K překvapení obou příslušníků SEALu nahlas zakašlal a zatímco stoupal po schodech, stěžoval si ve farsi na chladný noční vzduch. Oba muži jej těsně následovali, MP-10 měli připravené ke střelbě. Rapp vyšplhal nahoru na odpočívadlo a ujistil se, že Harris a Reavers jsou za ním. Pak ustoupil o krok dozadu, zdvihl pravou nohu a prudce skočil dopředu. Kopnutím rozštípl rám a dveře vyrazil. Vběhl do místnosti s berettou v ruce a rozhlédl se zprava doleva.

Dva muži u kuchyňského stolu zvedli ospalé oči od rozehrané partie beckgammonu. Než mohli sáhnout po svých zbraních, Rapp vystřelil.

Tlumič dvakrát zakašlal a poslal kulku oběma mužům přímo do čela. Když se těla skácela z židlí, Rapp se rozeběhl napříč místností a rozrazil otrhaný závěs, který sloužil jako dveře do ložnice.

Skočil do kotoulu na zem, vztyčil se na jedno koleno a hledal svůj cíl.

Proud světla z kuchyně proťal po úhlopříčce ložnici. Rapp v proudu světla uviděl pohybující se paži a vystřelil.

Fara Harut rychle sáhl po své pistoli, ale než ji stihl uchopit, kulka prolétla jeho pravým zápěstím, ihned ho rozdrtila a s trhnutím pohyb ruky zastavila. Starší muž se zkroutil bolestí a chytil se za zraněnou ruku. Chtěl zavolat o pomoc, ale než to stihl, slova mu v ústech ztuhla.

Mitch Rapp napumpovaný adrenalinem provedl ze svého místa na podlaze výpad a zadním koncem pažby beretty udeřil Íránce do spánku. Omráčený a krvácející Harut se zvrátil dozadu.

Rapp zaslechl Harrise, jak za ním volá „všude klid“, totéž ohlásil Reavers z kuchyně. Levou rukou vytáhl Rapp zpod svého pláště injekční stříkačku a pomocí zubů stáhl ochranný plastový kryt. Jehlu zabodl do Harutova krku a stiskl píst. Sedativum ho udrží bez vědomí po následující dvě hodiny.

Rapp opatrně nasadil plastový obal zpět na stříkačku a schoval ji pod pláštěm. Poté začal prohledávat místnost, jestli snad nenajde nějaké dokumenty, které by mohly být užitečné. V nočním stolku nalezl pistoli. Zvedl kohoutek, vyprázdnil komoru a zahodil zbraň do vzdáleného rohu místnosti.

Harris se postavil k oknu ložnice s připravenou MP-10. Do vysílačky řekl: „Podejte mi situační zprávy podle čísel.“ Obrátil se k Rappovi a poznamenal: „Skvělá práce, Mitchi. Jsem rád, že jsme se mohli podívat.“

„Ještě jsme se odtud nedostali, Harry,“ pronesl Rapp, zatímco prohledával místnost.

Harris sledoval ulici a poslouchal zprávy svých mužů. Když skončili, řekl: „Dobrá. Jordane a Tony, zvedněte zadky. Hezoune, stále mě informuj, co se děje venku. Jdeme na střechu.“

Když se Harris vrátil do kuchyně, ukázal na žebřík u zdi a řekl:

„Reaversi, jdi na střechu a vyzkoušej stroboskop… a zkontroluj, jestli nejsou na střešním poklopu nějaké dráty, než ho otevřeš.“

Reavers vyšplhal po krátkém žebříku a prohlédl okraje čtvercového poklopu vedoucího na plochou střechu. Když se ujistil, že není zajištěn žádnými nástrahami, otevřel jej a vylezl na střechu.

Harris mezitím otevřel zadní dveře, právě včas, aby přivítal dva muže, kteří stoupali po rozvrzaných schodech z ulice. Ukázal na začátek a konec schodiště a řekl: „Nastražte tam nálož.“

Pak se otočil a vrátil se do ložnice: „Bravo šest, tady je Vousatá pětka. Jsme připraveni k odletu. Kde jste? Přepínám.“

Záhy přišla odpověď z vrtulníků. „Jsme vzdáleni sedmdesát dvě vteřiny. Opakuji, sedmdesát dvě vteřiny. Přepínám.“

Harris si zkontroloval hodinky. Byli posunutí o padesát pět vteřin vzhledem k plánovanému času vyzvednutí. „Hezoune, co se děje venku?“

Wicker o blok dál leštil prstem spoušť své pušky, zatímco dalekohledem prohledával temnou ulici. „Zatím je vše v klidu.“

Mezitím Rapp v ložnici věnoval pozornost zvracejícímu Harutovi.

Harris vešel vstupními dveřmi. „Mitchi, pojďme. Vrtulník je už na cestě.“

„Rozumím.“ Rapp si nacpal balík dokumentů za opasek a přehodil si Haru ta přes rameno. Dvakrát si starce nadhodil, než ho měl ve správné poloze. Pak zamířil k žebříku. Když začal šplhat nahoru, zaslechl ve sluchátkách první známky problémů.

4

Bandar Abbas, Írán

Wicker ze svého postavení nad ulicí hlídal a sám pro sebe si v duchu broukal melodii Boba Marleye. Mělce a hladce dýchal, zatímco hleděl skrz zelený hledáček vybavený nočním viděním. Náhle se otevřely dveře bytu v přízemí a objevil se v nich muž ve spodním prádle s AK-47 v rukou.

„Harry,“ oznámil ostřelovač do mikrofonu, „máte návštěvu. Chlápek z přízemního bytu právě vyšel ven.“

Wicker sledoval muže, jak došel ke zhroucenému strážci, uchopil jej za rameno a zatřásl. Mrtvý strážce se svalil z židle na zem a muž rychle uskočil a uchopil samopal do polohy ke střelbě.

Wicker nemusel přemýšlet – od okamžiku, kdy muž vylezl ven, neopustila jeho hlava nitkový kříž hledáčku. Ostřelovač stiskl spoušť pušky, tlumič na konci hlavně zasyčel, jak jím vylétly plyny, a kulka byla pryč.

Těžký náboj trefil muže z boku do hlavy a srazil jej k zemi, jeho tělo se napjalo a ukazováček v křeči stiskl spoušť AK-47. Dvě hlasité rány z jeho pušky přerušily noční ticho.

„Tango je dole,“ oznámil Wicker chladně, zatímco hledal další možné cíle.

Harris stál pod Rappem, dával pozor, aby se v pořádku dostal nahoru, když zaslechl dvě rány. Okamžitě poznal zvuk AK-47. Na zlomek vteřiny se všichni zarazili, ihned se však vzpamatovali a přidali do kroku. Harris odstoupil od žebříku a poslechl si nové zprávy od Wickera. Když slyšel, co potřeboval, zařval na Jordana a Tonyho.

„Už jste vy dva hotovi?“

Tony, menší z dvojice, odpověděl, aniž pohlédl nahoru: „Hned jsme u vás.“

Harris si stáhl mikrofon dolů. „Reaversi, vidíš už naše ptáky?“

Reavers se doplazil k okraji střechy, aby se podíval, co se děje na ulici. Právě se díval na dvě mrtvá těla pod sebou, když se ho velitel ptal na vrtulníky. Podíval se vzhůru a prozkoumal horizont. Vrtulníky nebylo nikde vidět.

„Nikde nic, Harry,“ odpověděl Reavers.

„Je stroboskop zapnutý a točí se?“ zeptal se Harris.

Přístroj, na který se Harris ptal, byl infračervený stroboskopický zářič, který byl pouhému oku neviditelný, ale byl velmi dobře vidět s brýlemi vybavenými nočním viděním.

Wicker ze svého hnízda stroboskop rychle svým hledáčkem zkontroloval.

Nad domem spatřil blikající světlo. „Stroboskop je zapnutý.“

Harris pohlédl na hodinky a otočil se na oba muže zajišťující nastraženou náloží schody. „Dobrá, všichni na střechu. Jdeme!“

Dvojice mužů zapojila poslední granát a utíkala k žebříku. Harris je následoval a šplhal na špinavou plochou střechu. S MP-10 v jedné ruce zavřel poklop. Velitel se otočil, aby zkontroloval, kde má své muže, pak si vzal dalekohled s nočním viděním a podíval se na severozápad, jestli nespatří vrtulníky. Zatímco prohlížel obzor, zaslechl Wickera: „Další tanga se blíží.“

Wicker zahlédl svým hledáčkem, jak se dva muži, brzy se k nim přidal třetí, vynořili z domu přes ulici. Všichni tři byli ozbrojeni.

Wicker je nespouštěl z hledáčku a oznámil: „Zůstaňte, kde jste, zvládnu je.“

Když se první muž přiblížil k mrtvým tělům na ulici, Wicker zamířil z boku na jeho hlavu a vypálil. Natočil Galil jen o kousek vedle a zamířil na druhého muže, který strnul v šoku, když uviděl, jak se muž před ním zhroutil na zem. Wicker opět stiskl spoušť a opět zamířil.

Třetí muž utíkal zpět ke dveřím, mával rukama a křičel. Nestihl to.

Harris si lehl na břicho a plazil se k okraji ploché střechy. S MP-10 připravenou se podíval přes okraj na mrtvá těla na ulici. Muži SEALu již byli rozmístěni po obvodu střechy. Dva jistili uličku, dva hlídali vpředu. Rapp klečel nad bezvládným tělem Haruta a hledal na obloze vrtulníky.

„Chlapci,“ vyštěkl Harris, „střílejte po všem, co se pohne.“

Druhý pilot Pave Low zahlédl stroboskop, když byli asi kilometr a půl vzdáleni od pláže, a uvědomil zbytek posádky. Nejprve byli navedeni na severněji položený stroboskop. Pave Low upozornil piloty Pave Hawk. Oba vrtulníky letěly ve formaci rychlostí těsně pod 240 kilometrů za hodinu nízko nad zemí.

Náhle oba vrtulníky opustily formaci. Větší Pave Low zatočil doleva a zpomalil, zatímco pohyblivější Pave Hawk zamířil doprava a plnou rychlostí vyrazil na jih.

Právě v okamžiku, kdy Harris zaslechl rámus blížících se vrtulníků, noční obloha se roztrhla. Dlouhá salva z kulometu se ozvala z budovy přes ulici. Více než dvacet střel, s výjimkou dvou, divoce prosvištělo nad jejich hlavami. Zbylé dvě narazily na okraj střechy, až kusy zdiva odlétaly.

Vleže na boku Harris oznámil: „Bravo šest, tady je Vousatá pětka. Jsme pod palbou! Opakuji, pod palbou! V místě přistání je horko!“

„Rozumím, Vousatá pětko,“ ozvala se odpověď z Pave Low. „Odkud střelba přichází?“

„Přímo přes ulici od nás na západ.“

„Rozumím, Vousatá pětko. Máme vaši polohu a jsme nad vámi za dvacet vteřin.“

Harris zůstal ležet na ploché střeše. Ozvala se další salva z kulometu, tentokrát více kulek zasáhlo z boku střechu. Pak se k prvnímu kulometu přidal druhý a třetí.

„Hezoune,“ zavolal velitel přes rádio, „můžeš poslat tyhle chlapíky do prdele?“

„Bohužel, Harry, mám špatný úhel.“

Harris se přetočil na záda, když se pod ním ozvaly výkřiky a kdosi vypálil další salvu.

„Reaversi!“ zařval Harris. „Odvedu jejich pozornost a ty je odpráskni.“

Vleže na zádech natáhl ruku s MP-10 přes okraj a vypálil čtyři rány na dům přes ulici. O vteřinu později Reavers vyskočil, zahlédl oheň z hlavně v okně v patře a zlikvidoval cíl třemi výstřely do hrudníku.

Reavers sebou rychle plácl zpět, zatímco se nad střechou přehnala sprška střel.

Kus dál nad ulicí Wicker prohodil: „Zdá se, že jsme uvízli rukou v sršním hnízdě.“ Objevily se další cíle a Wicker pokračoval v práci.

Pave Low se přiblížil mnohem pomaleji, než by si představoval režisér v Hollywoodu, ale tyto veliké létající autobusy nemohou zastavit na pětníku. Hlomoz silných turbomotoru o síle 3 900 koní a údery rotorů byly ohlušující. Sotva byly cíle na dohled, střelec na palubě zahájil palbu z kulometu ráže 7,62 milimetrů a kropil dům přes ulici.

Pave Low zastavil právě na druhé straně stroboskopu, ale zůstal ve vzduchu. Během několika vteřin se z jihu přiblížil Pave Hawk a s plameny šlehajícími z hlavní pokračoval dál přímo přes něj.

Rapp popadl Haruta, přehodil si ho přes záda a utíkal k rampě Pave Low. Harris se přikrčil u paty rampy a zvedl stroboskop.

Všechny své muže, jak utíkali k rampě, počítal plácnutím přes zadek.

Když byli všichni uvnitř, Harris skočil do vrtulníku a střelci na zádi ukázal vztyčené palce. O vteřinu později se vrtulník zvedl o tři metry výš, zaburácel nad střechami a zatímco se vzdaloval, všichni tři střelci zahájili krycí palbu.

Wicker pokračoval v hledání cílů až do poslední vteřiny, ale žádné nebyly k nalezení. Kulomety vrtulníků ulici vyčistily. Když se Pave Low přiblížil k jeho postavení, ostřelovač spatřil ječící hordu blížící se ulicí. Wicker popadl svou výzbroj a když se rampa Pave Low přiblížila, skočil zezadu do nákladového prostoru.

V okamžiku, kdy piloti uslyšeli, že i poslední muž je na palubě, s plným plynem zamířili nad moře. O dvacet nesnesitelně horkých vteřin později mířily oba vrtulníky ve formaci, na dosah mořské hladině zálivu, k domovu.

Washington, D.C., půlnoc

Plyšový salónek se nacházel v jihozápadním rohu devátého patra. V hotelu Washington patřil k jedné z nejlepších místností. Mdlé šedavé světlo z ulice dole pronikalo okny a odráželo se od bílého stropu a zdí. Jediný obyvatel apartmá stál před ozdobným zrcadlem a zíral na svůj obraz, zatímco jeho prsty jemně masírovaly měkkou oblast kolem očí. Chvíli si ještě mnul bradu. Urostlý muž byl výjimečně pohledný, zejména po plastických operacích, které podstoupil. Drsnější rysy byly vyhlazeny a zjemněny. Téměř měsíc již hleděl na tuto novou tvář a ještě si na ni nezvykl. Vytáhl z úst cigaretu, otočil hlavou doprava a studoval svůj profil. Červená jizva se zahojila, ale pokožka byla ještě tenká a citlivá. Tváře měl nezdravě zažloutlé, dílem po operaci, dílem proto, že ztratil téměř deset kilogramů. Výsledek jej potěšil.

Nebylo to sice perfektní, ale stačilo to.

Vyfoukl oblak kouře, ustoupil od zrcadla a otočil se. Skrz clonu kouře pohlédl velkým oknem ven na město. Stál vzpřímeně, jeho tmavá pokožka a krátké černé vlasy kontrastovaly s ručně tkanou bílou košilí, kterou nosil.

Vlevo, uprostřed National Mallu, čněl proti noční obloze chladný Washingtonův monument. Za ním nad stromy svítila kopule Jeffersonova památníku, na západním konci Mallu stály krásné alabastrové pilíře Lincolnova památníku. Přímo přes ulici se na velké ploše rozkládal komplex budovy Ministerstva financí. Nicméně pamětihodnosti města muže nezajímaly. Prostě jen seděl naproti Ministerstvu financí.

Pomalým tempem nasával a zas vydechoval kouř cigarety, ruku s cigaretou nechával odpočívat po svém boku. Když si však tmavooký muž všiml historických památníků města, koutky úst se mu maličko zvedly.

Byl to zlověstný úsměv. Rafique Aziz nenáviděl vše, co kolem sebe viděl. Ukrýval v sobě zlobu, které žádný Američan nemohl porozumět. Památníky a budovy před ním ztělesňovaly symboly amerického imperialismu, nenasytnosti, korupce a arogance.

Přesně to, co zkorumpovalo jeho vlast a poštvalo bratra proti bratru.

Dokonce se u něj doma našli už i tací, kteří hovořili o míru s Izraelem, se sionisty, kteří s pomocí mocné Ameriky proměnili jeho Bejrút v peklo na zemi. Opět dozrál čas na další revoluci. Byl čas zažehnout džihád.

5

Washington, D. C, 6:55 ráno

Většina z více než pěti tisíc agentů Tajné služby Spojených států byla rozmístěna v kancelářích v zemi a věnovala pozornost vyhledávání padělatelů peněz. Známější úlohou organizace byla ochrana politiků a zejména prezidenta Spojených států. Tajná služba určená k ochraně prezidenta zaměstnávala vždy zhruba dvě stě zvláštních agentů, jejichž místa prokazatelně patřila k nejprestižnějším a nejvyhledávanějším zaměstnáním v mocenském aparátu.

Agentka Tajné služby Ellen Mortonová patřila k těm několika šťastným. Právě teď kráčela sídlem výkonné moci, Bílým domem. Zastavila se v místnosti v přízemí. Malému stísněnému pokoji se říkalo „Schodiště“, jméno bylo odvozeno od jeho polohy. Byl totiž umístěn přímo pod schody vedoucími do soukromé rezidence rodiny prezidenta v prvním a druhém patře sídla.

Mortonová strčila hlavu do otevřených dveří. „Brýtro, Tede. Jak bylo v noci?“

Agent se protáhl na židli a dal si ruce za hlavu. Se zívnutím jedním slovem odpověděl: „Klídek.“

Aby měla první rodina ve státě určité soukromí, Tajná služba do prvního a druhého patra nevstupovala, pokud nebyla volána. Místo toho spoléhala na řadu tlakových spínačů instalovaných v různých místech pod kobercem, aby mohla sledovat prezidentovy pohyby ve vyšších patrech.

„Už je vzhůru?“ zeptala se Mortonová.

„Jo. Stevard sem dolů telefonoval a říkal, že se už obléká.“

Prezident Hayes chodíval většinou hned v sedm ráno přímo do Západního křídla. Občas, obvykle po návratu z cest, dával ráno přednost návštěvě své soukromé tělocvičny ve druhém patře a do své kanceláře přicházel až v osm. Agenti většinou netušili, co mohou ten který den očekávat, dokud jim stevard od námořnictva nezavolal, zda si prezident obléká pracovní oděv nebo oblek.

Bezpečnostní pult na zdi ve „Schodišti“ zapípal a zablikalo červené světlo oznamující, že se prezidentův výtah dal do pohybu. Mortonová kývla na druhého agenta a zvedla rukou mikrofon k ústům.

„Koňská sílo, tady Mortonová. Woody je na cestě dolů.“

‚Koňská síla‘ bylo označení místnosti pod Oválnou pracovnou, kde sídlilo velení osobní prezidentské ochranky. Šéf osobní ochranky měl na starosti jen osobu prezidenta, zatímco skutečnou bezpečnost Bílého domu a přilehlého pozemku zabezpečoval uniformovaný oddíl Tajné služby. Další stanoviště ochranky se nacházelo ve čtvrtém patře budovy úřadu prezidenta, přes ulici od Bílého domu. Z tohoto stanoviště, kterému se říkalo Spojené operační centrum, zkráceně SOC, byla sledována a koordinována činnost obou skupin.

Centrum vzniklo poté, co se kdosi v roce 1994 neoprávněně pokusil přistát v jednomotorovém letadle na jižním trávníku Bílého domu.

Sledovalo pohyby jak uniformovaných strážných, tak zvláštních agentů.

Dveře výtahu se otevřely a vyšel prezident Hayes v tmavém obleku, bílé košili a s kašmírovou kravatou. Prezident pohlédl na známou tvář před sebou a pozdravil: „Dobré ráno, Ellen.“

„Dobré ráno, pane.“ Mortonová kráčela před prezidentem dlouhou halou, která vedla do Palmové místnosti. Jako velitelka směny byla zodpovědná za zajištění přesunu prezidenta z vily do Západního křídla.

Když vstoupili do Palmové místnosti, pronesla do svého mikrofonu:

„Koňská sílo, tady Mortonová. Woody přichází po Kolonádě.“

Když Mortonová došla ke dveřím se zdvojeným sklem, kývla na agenta na druhé straně a sledovala, jak kráčí napřed. Mortonová přidržela prezidentovi dveře a poté oba vstoupili na dlážděný chodník Kolonády.

Prezident se zastavil a pokochal se jasným jarním ránem. Poprvé po mnoha týdnech ucítil na tváři teplé ranní slunce, zavřel oči a usmál se.

Po dlouhé době se zhluboka nadechl. Pak otevřel oči, rozhlédl se po trávě skryté v oparu na Jižním trávníku. Ellen Mortonová stála tiše za ním s rukama spojenýma před sebou. Aniž se otočil, prezident Hayes pronesl: „Krásné ráno, že?“

„Ano, pane.“ Mortonová se sama pro sebe ušklíbla. Stále si nezvykla na Hayesovu svébytnou osobnost. Uprostřed bezpečnostních opatření a pompy každý snadno zapomněl, že prezident je skutečná normální osoba, manžel, otec a dědeček.

„Přál bych si zaskočit na golfové hřiště.“ Hayes potřásl hlavou.

„Jenže to už se do denní dřiny nevměstná.“

S těmito slovy vyrazil po kamenném chodníku. Cestou podél Jeffersonových sloupů jej Mortonová následovala pouhý krok pozadu. Když došli až ke dveřím vedoucím do Západního křídla vedle tiskové místnosti Bílého domu, zatočili doleva a pokračovali podél francouzských dveří Studovny.

Pak zatočili doprava a za rohem u Oválné pracovny je již očekával další agent. Právě se chystal vsunout klíč do dveří. Přes ušní naslouchátko Mortonová zaslechla, jak říká: „Koňská sílo, zde Cowley. Oprávněné narušení dveří Oválné pracovny.“

Agent pak zasunul klíč do dveří a podržel je pro prezidenta a Mortonovou otevřené.

Prezident naposled pohlédl na kvetoucí květiny v Růžové zahradě a když kráčel kolem agenta přidržujícího dveře, pozdravil: „Dobré ráno, Pat.“

„Dobré ráno, pane.“

Prezident Hayes prošel sloupovím do Oválné pracovny první, za ním vstoupila Mortonová. Prezident kráčel přímo dopředu, minul pracovní stůl a vešel do krátké chodby vedoucí do jeho soukromé studovny, koupelny a jídelny. Mortonová zabočila doprava a otevřela dveře vedoucí do kanceláře sekretáře. Zavřela za sebou dveře a do mikrofonu řekla: „Koňská sílo, tady Mortonová. Woody je v Oválné pracovně.“

Na druhé straně Oválné pracovny, v hlavní chodbě, dva agenti Tajné služby z prezidentské ochranky propustili dva uniformované strážné a zaujali postavení před dveřmi prezidentovy jídelny a u hlavních dveří Oválné pracovny.

Ve své soukromé jídelně si prezident Hayes sundal sako a podal ho malému Filipínci oblečenému v bílé vestě a černých kalhotách.

„Dobré ráno, Carle.“

„Dobré ráno, pane prezidente,“ odpověděl námořní stevard. Carl zavřel dveře, vzal prezidentovo sako a pověsil ho na starožitný dřevěný věšák v rohu.

Uprostřed místnosti stál kulatý dubový stůl pro čtyři. Hayes se posadil na židli nejblíže k Oválné pracovně a kousek se posunul. Přímo před ním ležely složené výtisky The Washington Post, The Washington Times, The New York Times a USA Today. Stejná čtveřice novin jej čekala ve stejném pořadí každý den, od pondělí do pátku. Prezident začal pročítat titulky.

Stevard přistoupil a vedle výtisku Times položil šálek černé kávy.

„Co si budete přát k snídani, pane prezidente?“

Aniž vzhlédl, prezident Hayes sáhl po šálku s kávou. „Což takhle začít půlkou grapefruitu, prosím.“

Stevard přikývl a odešel do přípravny, zatímco se prezident pustil do čtení článku v Postu. Dříve než stevard přinesl grapefruit, kdosi zaklepal na dveře. Stevard otevřel a pozdravil dva návštěvníky. Do místnosti vstoupil Bill Schwartz, prezidentův poradce pro národní bezpečnost, doprovázela jej doktorka Irene Kennedyová ze CIA.

Vychrtlý bezpečnostní poradce pozdravil prezidentova stevarda.

„Dobré ráno, Carle.“

„Dobré ráno, pane Schwartzi. Co si dáte k pití?“

„Jako obvykle, prosím.“

„A madam?“

„Jen šálek obyčejné kávy, prosím,“ odpověděla Kennedyová.

Schwartz proplul místností a usadil se přímo naproti prezidentu Hayesovi. Kennedyová si odložila aktovku na podlahu a sedla si hned po prezidentově pravici.

Prezident vzhlédl ke svému bezpečnostnímu poradci a zeptal se: „Jakou jste měl cestu?“ Schwartz se právě vrátil z Bruselu, kde se účastnil třídenní schůze věnované dalšímu rozšiřování NATO.

Schwartz si sundal malé brýle se stříbrnými obroučkami a začal si kravatou čistit skla. „Bylo to zdlouhavé, nudné a bolestivé.“

„Tak je tomu s NATO vždycky.“ Prezident si usrkl kávy a vrátil hrníček zpět na stůl. „Jen jediná organizace je horší, a sice OSN.“

„To je pravda.“ Schwartz pomalu přikývl a podíval se na Carla, který právě pokládal šálek kávy před Kennedyovou a pak i před něj.

Poté dal stevard prezidentovi půlku grapefruitu, druhou polovinu položil před Schwartze se slovy: „Dejte si. Připravím vám zatím nějaké lívance, třeba se nám podaří dodat vám trochu masa na vaši kostru.“ Stevard mrkl na prezidenta.

Carl pracoval v Bílém domě již více než dvacet let a věděl, jak si dobírat i ty nejmocnější z washingtonských špiček.

Se spojenýma rukama se Carl předklonil a mnohem přátelštějším tónem, než jakým hovořil s poradcem pro národní bezpečnost, se zeptal:

„Budete si přát také něco k jídlu, slečno?“

„Ne, děkuji, takto jsem spokojená.“ Kennedyová uchopila hrníček s kávou oběma rukama.

Stevard se otočil k prezidentu Hayesovi: „Kdybyste ještě něco potřeboval, zazvoňte, prosím.“

„Jistě, děkuji vám, Carle.“ Prezident sledoval, jak stevard odchází a pak se pohodlně opřel. Pohlédl na Kennedyovou a řekl: „Dostal jsem v noci váš vzkaz. Jsem rád, že vše proběhlo v pořádku.“

„Ano, zatím.“ Kennedyová pozdvihla šálek a maličko si usrkla.

„Bille, kolik víte o tom, co se dělo minulou noc?“ obrátil se na poradce prezident.

Schwartz vysypal lžičku cukru na vlhký grapefruit a řekl: „Irene mi sdělila základní informace, když jsem se v noci vrátil.“

„V kolik to bylo?“

„Těsně po půlnoci.“

Prezident pohlédl na Kennedyovou. „Zjistili jsme již něco?“

„Náš člověk opustil Saúdskou Arábii spolu s Harutem kolem druhé hodiny ranní. Měli by přistát na letecké základně Ramstein v Německu“ – Kennedyová pohlédla na hodinky a chvilku počítala – „asi za třicet minut. Tam se sejdou s týmem specialistů, kteří nastoupí na palubu letadla a začnou s výslechem Haruta již během letu na základnu Andrews.“

Prezident se chtěl zeptat, co má na mysli slovem „specialisté“, ale nakonec usoudil, že bude lépe nevědět. „Kdy můžeme očekávat nějaké odpovědi?“

„Těžko říci. Někdy lze informace získat snadno, ale drogy neúčinkují na všechny stejně. A musíme učinit určitá opatření, abychom se ujistili, že nelže.“ Kennedyová se odmlčela. Stansfield jí už od prvního dne říkal, aby byla vždy obezřetná. Zejména když má co do činění s politiky. Pohlédla na poradce Schwartze a opět na prezidenta Hayese. „Musíme být důkladní.“

Hayes složil noviny jedny na druhé a odložil je stranou. „Mluvíme o hodinách, nebo o dnech?“

„Začneme z něj získávat informace během minut. Ostatní závisí na tom, co ví a v jakém je zdravotním stavu. Měli bychom mít nějaké odpovědi během hodiny. Ale dovolím si vás upozornit, že bude trvat týdny, než jej zcela vyslechneme a zjistíme vše, co ví.“

„Ale naší prioritou je zjistit, jestli, kdy a kde plánují útoky ve Washingtonu.“

„Ano.“ Kennedyová přikývla.

Hayes pohlédl na Schwartze, jehož pracovní náplní byla koordinace úsilí jednotlivých zpravodajských služeb. „Tato záležitost musí mít nejvyšší prioritu a chci úplný přehled výsledků výslechu.“

Kennedyová přikývla. „Ano, pane prezidente.“

Washington, D.C.

Tři kilometry od Bílého domu zacouval zelenobílý nákladní automobil do vjezdu rozpadajícího se obchodního domu a zastavil. Na zeleném boku skříně stálo bílými písmeny: „Prádelna Bílý rytíř“. Dva muži v modrých kombinézách vyšli z obchodu a zvedli rezavé dveře garáže. Závěsy vrzaly, jak se třel kov o kov. Řidič zařadil zpátečku a oba muži rukama naváděli skříňový automobil úzkými dveřmi.

Když byl celý automobil uvnitř, dveře se zavřely.

Do budovy proudilo skrz špinavá okna u střechy jen matné světlo.

Čtyři muži postoupili zezadu k nákladnímu autu a k nárazníku připevnili rampu. Poté začali vykládat z auta plátěné koše se špinavým prádlem a krabice s prádlem vypraným. Asi po pěti minutách byl nákladový prostor auta prázdný. Ve zvýšené prosklené kanceláři se objevil muž v zelené uniformě. Jeho krátce střižené vousy sahaly od vrcholků lícních kostí dolů až k límci. Ruce a předloktí měl porostlé hustými černými chlupy. V kontrastu s ostatními partiemi těla byl holohlavý – jasný bronzový ostrov hladké kůže ohraničovala pouze podkova černých vlasů. Ačkoliv byl malého vzrůstu, byl Muammar Bengazi neobyčejně silný.

Bengazi se tlustými prsty držel kovového zábradlí, zatímco sledoval, jak jeho muži pracují. Už zašli příliš daleko, aby si mohli dovolit nějakou chybu. Od této chvíle musí být vše dokonale provedeno. Od svého patrona dostali přehled, který obsahoval přesnou topografii budovy. Bengazimu řekli, že zprávu připravila KGB už před dvaceti lety. Nedávno se jeden z jeho mužů dostal dovnitř budovy a předal jim čerstvé informace.

Bengazi zapískal a jeho muži vzhlédli vzhůru. Ze svého bidýlka ukázal na tři předměty pod plachtami v zadním konci obchodu. Sledoval, jak jeho muži kráčí napříč halou a škubnutím stahují plachtu dolů. Pod plachtami stály tři čtyřkolové terénní motorky Kawasaki s šedohnědým a červenohnědým maskováním. Menší čtyřkolky používali lovci kvůli jejich schopnosti manévrovat a síle. Každá čtyřkolka měla na zadní straně připevněnou ohrádku ve tvaru písmene „U“ pro náklad. Ohrádky nesly kovové bedny, které byly pečlivě zajištěné černými gumovými úchyty.

Muži motorky nastartovali. Zatuchlinu starého obchodu brzy vystřídal zápach spáleného benzínu a oleje. Za jednu čtyřkolku byl zapojen menší vozík naložený dalšími kovovými bednami. Zacouvali s nákladem na rampu a do nákladního auta. Zbylé dvě motorky zacouvaly vzápětí za první.

Bengazi sestoupil po kovových schodech ze své kanceláře dolů. Vzhledem k obvodu pasu kráčel překvapivě lehce. Přistoupil k jasně žlutému vysokozdvižnému vozíku, vyšplhal na sedadlo řidiče a nastartoval motor. Poté, co se vozidlo zahřálo, Bengazi s ním opatrně zacouval na rampu a z ní do nákladního auta. Vysokozdvižnému vozíku chyběla vpředu jindy běžná kovová vidlice.

Když se Bengazimu podařilo zaparkovat těžký stroj přesně tam, kde jej chtěl mít, vypnul motor a sešplhal dolů. Seskočil z plošiny auta a ustoupil na stranu. Dalších pět minut sledoval, jak jeho muži nakládají do skříně automobilu zase původní náklad, aby ukryli vysokozdvižný vozík a terénní čtyřkolky. Přecházel z jedné strany na druhou a snažil se nakouknout podél krabic a košů. Když byl s výsledkem práce spokojen, kývl na své muže a zkontroloval na hodinkách čas.

Vše probíhalo podle plánu.

Ramstein, letecká základna, Německo

Krátké zaškubnutí a ozval se zvuk hydrauliky. Mitch Rapp se vytrhl z hlubokého spánku, nadskočil na sedadle, současně sáhl po své berettě a otočil se doleva. S ulehčením si oddychl a pomalu uvolnil stisk ruky, ve které držel pistoli. Harut tam stále byl, s želízky na rukou i na nohou a s černou kápí přes hlavu. Ležel připoutaný na kožené pohovce v kabině Learjetu. Místo turbanu a pláště měl zelenou leteckou kombinézu.

Rapp si protřel oči a vyhlédl ven malým okénkem po pravé ruce.

Ihned pochopil, že náraz, který jej probudil, způsobil podvozek, který se vysunul a zajistil v přistávací poloze. Letěli již těsně nad německou krajinou. O vteřinu později pod nimi zmizely stromy a objevila se betonová přistávací dráha. Místo zelených polí spatřil vyrovnané šedé hangáry a letadla. Nejprve řadu velkých C-130, potom několik letek F-16. Konečně se letadlo dotklo země. Rapp si stále protíral oči zaťatými pěstmi. Cítil se jako zdrogovaný. Během posledních tří nocí spal celkem jen šest hodin. Pohlédl na hodinky a zjistil, že byl mimo téměř čtyři hodiny. Pro začátek to bylo dobré, ale dalších pár hodin se zavřenýma očima během letu přes Atlantik mu nebude proti mysli. Nikdo mu neřekne, jak rychle bude muset vyrazit zpátky do terénu.

Letadlo zarolovalo mimo hlavní rozjezdovou dráhu a zastavilo vedle cisterny a modré dodávky se zatemněnými okny. Rapp se odpoutal a vstal. Od doby, kdy opustil Bandar Abbas, se jeho vzhled změnil.

Nečesaný černošedý plnovous byl tentam, nyní měl hladce oholenou tvář.

Bez vousů teď byla vidět na jeho levé tváři jizva. Sotva 3 milimetry široká růžová čára, kontrastující s bronzovou pletí, začínala pod uchem a vedla přímo dolů k čelisti. Doktoři v nemocnici Johna Hopkinse odvedli dobrou práci, když se pokoušeli zmenšit znamení po ráně nožem.

Původně byla jizva široká přes jeden centimetr, ale po plastické operaci z ní zbyla jen úzká linka. Tato jizva, více než všechny ostatní, denně Rappovi připomínala, že to, co dělá, je velmi skutečné a velmi nebezpečné. V dlouhých hustých vlasech byly stále patrné šedé pruhy, ačkoliv většinu z nich už smyl během patnáctiminutové sprchy, kterou si dopřál poté, co vrtulníky přistály v Saúdské Arábii. Než vyrazil do sprchy, aby smyl týdenní vrstvu špíny a zápachu, dal si Rapp s Harrisem a jeho muži jedno pivo.

Když stál pod horkou sprchou pět minut, vychutnal si druhé.

Než se umyl a oblékl, byl Learjet připraven. Rapp se vrátil do místnosti, kde se zatím Harris a jeho chlapi pustili do druhé basy piva, a našel Haruta převlečeného do zelené letecké kombinézy, pod prášky, ležícího na lůžku v rohu. Opět si vzájemně poblahopřáli, pak si Rapp přehodil Haruta přes rameno a zamířil na stojánku.

Nyní, na pevné půdě v Německu, Rapp pohlédl na Haruta a zívl.

V Íránu by Haruta brzy zastřelil, ale jestliže bylo potřeba zjistit, kde se nachází Aziz, mladý Američan byl ochoten udělat téměř cokoliv.

Rapp přešel do přední části letadla s hlavou nakloněnou na stranu. Když došel ke dveřím, uchopil madlo a otočil je ve směru hodinových ručiček. Dveře krátce zasyčely, jak se vyrovnal tlak. Rapp otevřel a vyklopil je směrem k zemi. Přestože bylo zataženo, musel si zaclonit oči před světlem. Jeho vyvinuté bicepsy se nadouvaly pod černým tričkem, přes které měl už jen hnědé kožené pouzdro pod ramenem, jež bezpečně drželo jeho berettu.

Dveře modré dodávky se otevřely a na rozjezdovou dráhu vystoupila žena následovaná dvěma muži. Málokdy se Rapp cítil nesvůj, ale když spatřil doktorku Jane Hornigovou, jak mu jde vstříc, najednou si přál, aby byl kdekoliv na světě, jen ne tady. Hornigová, čtyřicátnice, pospíchala směrem k letadlu, jednou rukou si přidržovala klopy modrého sportovního saka, ve druhé třímala kovový kufřík. Když Rapp spatřil, jak se blíží, nemohl si pomoci, ale připomněla mu scénu z filmové verze klasické americké pohádky Čaroděj ze země Oz.

Vypadala přesně jako jedna ze sousedek hlavní hrdinky Dorotky, tu, která se záhy promění ve Zlou čarodějnici Západu a která přijede na kole a chce vzít Dorotce jejího pejska Tota. Dokonce v hlavě slyšel i hudbu z onoho filmu.

Rapp byl přesvědčen, že tvář Hornigové nespatřila ani slunce, ani kosmetiku po více než deset let. Její vzhled představoval typickou ukázku vědecké pracovnice: byla rozcuchaná a vůbec o sebe nedbala.

Šaty a vzhled pro Hornigovou nic neznamenaly. Jedinou hodnotou, kterou uznávala, byla práce. Měřila více než 150 centimetrů a stále nosila vlasy v drdolu a oblékala se, jako by šedesátá léta nikdy neskončila. Korvetní kapitán Harris měl jedinou příležitost setkat se s doktorkou Hornigovou, tehdy ji svým typicky vulgárně inteligentním způsobem přirovnal k roli doktora Divnolásky, komicky zneužívané postavy v parodii na studenou válku z roku 1964 zahrané Peterem Sellersem.

Hornigová byla díky svým všestranným kvalitám více než psycholožka.

Složila zkoušky z biochemie a neurologie a byla považována za nejlepšího amerického odborníka přes historii a vývoj mučení v dějinách lidstva.

Měla zajímavé vztahy se CIA. Agentura v Langley jí poskytovala na její experimentální práci s léčivy morčata, ona na oplátku dávala informace vytažené z nejhlubších zákoutí lidského mozku.

Často šlo o detaily, na které si dotyční sami o sobě nemohli vzpomenout.

Rapp měl příležitost sledovat Hornigovou a její asistenty při práci, a zhruba po deseti minutách se rozhodl, že velmi dobře může počkat na zápis toho, čeho dosáhli.

Když Hornigová dorazila k patě schodiště, pohlédla nahoru a řekla: „Dobrý den, pane Kruse.“

Jen velmi málo lidí v Langley znalo Rappovo skutečné jméno. Byl pro ně pan Kruse, důstojník, jehož specializací byl Střední východ.

Lidé v rozvědce věděli, že se nesmí ptát na příliš osobních věcí, když jednali s terénními pracovníky. Nediskrétnost obvykle znamenala oficiální důtku od nadřízeného.

Rapp doktorku pozdravil a ustoupil zpět, aby mohla projít.

Hornigová se podívala dozadu do letadla. „Jak mu je?“

„Dobře, dal jsem mu přesně tu dávku, kterou jste určila.“

„Výborně.“ Doktorka si rozložila stříbrný kufřík na nejbližším sedadle a otočila se ke dveřím. „Toto jsou mí asistenti, Sam a Pat.“

Rapp pohlédl na oba muže a přikývl. Nesli dva větší stříbrné kufříky.

„Vzadu v letadle je ložnice,“ ukázal Rapp. „Asi to bude pro vaši práci nejlepší místo.“

Hornigová souhlasila a spolu se svými asistenty se odebrala do zadní části letadla.

Rapp sledoval, jak přenesli Haruta do ložnice a rozhodl se, že je čas nadýchat se trochu čerstvého vzduchu. Když sestoupil dolů na rozjezdovou dráhu, pocítil vzácnou chuť na cigaretu. Čas od času po ní toužil, byl to jeden z nepříjemných zlozvyků, které pochytil při práci v přestrojení.

Pohlédl nalevo, kde jeden ze zaměstnanců doplňoval palivo letounu.

Rapp málem udělal stupidní chybu a požádal muže o cigaretu, včas si ale všiml značek upozorňujících na hořlavý obsah zelené cisterny.

Mrzutě stál vedle letadla a rozhlížel se napravo a nalevo.

Nízké šedé mraky a řady neosobních vojenských hangárů dodaly ránu špinavou a depresivní příchuť.

Rapp cítil, jak ho přepadají emoce a snažil se s tím bojovat. Byl to nádech sebelítosti vystupňovaný buď hrozným okolím, nebo příjezdem Hornigové, nebo pravděpodobně obojím. Tyto malé výkyvy nálady se během posledního roku objevovaly častěji a častěji. Rapp si myslel, že ví, co je působí. Když strávíte příliš mnoho času o samotě, pouze se svými myšlenkami, sebezkoumání se stane stejně běžné jako strava. Nebyla to blízkost bolesti a úzkosti, kterou trpěl během posledních deseti let. Toto bylo jiné. Bylo to spíš jako varování, že jestliže něco neudělá, zůstane trčet někde na cestě po celý zbytek svého života. Prázdná cesta poznamenaná samotou.

Než se vydal na poslední misi, hovořil o tom s Kennedyovou. Jeho rodiče už oba odešli, a přestože měl stále přátele mimo svou práci a bratra v New Yorku, se kterým si velmi dobře rozuměl, nemohl prostě zvednout telefon a popovídat si o tom, jak strávil den v kanceláři. Mohl hovořit otevřeně o práci počítačového konzultanta, ale práce v Langley byla tabu. Oficiálně Rapp pro CIA nepracoval. Byl, jak se v obchodě říká, smluvní „dodavatel“. Rappův život byl od agentury zcela oddělen. S pomocí Langley řídil firmu zabývající se počítačovým poradenstvím, díky čemuž měl řadu zahraničních obchodních zakázek, které maskovaly jeho cestování. Jeho jedinou životní vášní mimo zaměstnání byl triatlon – každoročně se na Havaji účastnil závodů železných mužů. Jednou jej dokonce tento bývalý lakrosový hráč ze Syracuské univerzity vyhrál.

Během těchto temných chvilek zadumání se Rapp podivoval, jak byl jeho život zamotaný, nebo, což bylo horší, jak by se ještě víc mohl zamotat. Stále se ptal, jestli je normální chtít s takovým odhodláním zabíjet druhé. Věděl, že právě toto je rozhodující problém. Jednou o tom s Kennedyovou žertoval: „Většina lidí má seznam věcí, kterých chtějí do určitého věku dosáhnout, například skočit s padákem z letadla, podívat se do Číny, mít dítě… Já ne. Na prvních místech mého seznamu věcí, které chci udělat, než mi bude čtyřicet, je zabít Fara Haruta a Rafiqua Azize. Myslíte, že je to normální?“

Smích a vtipy byly pro Rappa součástí terapie. Bez humoru by to nevydržel. Ve své práci potřeboval zůstat uvolněný, jinak by praskl jako přetažené pero od hodinek. Rapp to zkoumal ze všech úhlů a věřil, že jeho postavení je jak morální, tak spravedlivé.

Problém nicméně ležel ve skutečnosti, že Rapp věděl, jak jej tento hon ničí. Stále více ztrácel kontakt s tou částí společnosti, která je považována za normální. Jeho přátelé z vysoké školy byli již všichni v manželských svazcích, měli děti, a pro něj taková vyhlídka nebyla ani na horizontu. Věděl, že bude-li chtít žít normální život, bude muset skončit s tím, co začal. Nemůže mít rodinu a přitom pracovat pro CIA.

Tyto dvě věci nelze sloučit.

Rapp vzpomínal, jak krásný měl život před deseti lety a jak jej zvláštní zvrat osudu přivedl až sem, na tuto ponurou vojenskou základnu v Německu. „Nikdo nikdy neříkal, že život bude snadný,“ prohlašoval jeho otec. Rapp se zasmál, když si na něj vzpomněl, jak mu nesčetněkrát během dospívání říkal „spolkni to“. Došlo to tak daleko, že tato dvě slova Rappův otec říkal s úsměvem na tváři. Krátká fráze se ze slov kritiky změnila na slova povzbuzení.

V dálce se ozval hlomoz tryskového letadla, Rapp odstoupil od letadla, aby zjistil, odkud přichází. Pohlédl na rozjezdovou dráhu a uviděl osamělou stíhačku F-16 uhánějící opačným směrem. Jediný motor zářil jasně oranžovou barvou. Hbité letadlo se zvedlo nad tetelící se vrstvu vzduchu ležící nad rozjezdovou dráhou a současně zasunulo podvozek.

Rapp sledoval, jak nabírá během stoupání rychlost.

Celou minutu, možná déle, letadlo sledoval, až z něj byla jen malá tečka na šedé ranní obloze. Druhá stíhačka zarolovala na rozjezdovou dráhu, vystřelila do vzduchu a pospíchala za první.

Rapp hleděl za druhým tryskovým letadlem a uvědomil si, že je posedlý. Bude pronásledovat Rafiqua Azize, kamkoliv půjde, i kdyby to mělo zničit jeho samotného. Vtip je v tom, že musí chytit Azize dřív, než se on sám dostane do bodu, odkud není návratu. Cítil, že tento bod se blíží, pomalu se objevuje nad horizontem.

Rapp spatřil, jak letištní obsluha odpojila hadici od palivové nádrže.

Sotva cisterna odjela od Learjetu, oba motory letadla se začaly otáčet.

Rapp naposledy pohlédl na ponurou scénu kolem sebe a vyšplhal do letadla. Vytáhl dveře, zajistil je, usmál se a sám pro sebe si zašeptal slova povzbuzení svého otce.

6

Washington, D. C, 8:05 ráno

V dubem obložené kanceláři předsedy Demokratického národního výboru se objevil opálený, dobře vypadající muž. Kulaťoučký, žoviální Russ Piper vstal od svého psacího stolu a šel svému bohatému návštěvníkovi vstříc, aby jej pozdravil. Natáhl k němu ruku a řekl:

„Princi Kalibe, je pro mne potěšením, že vás konečně poznávám.“

Rafique Aziz s přiměřenou lhostejností natáhl ruku a lehce stiskl Piperovu dlaň.

„Měl jste příjemný let?“ otázal se Piper.

Aziz se rozhlédl po místnosti, zahleděl se do zarámovaných fotografií visících na obložených stěnách. „Ano, děkuji.“ Aziz se snažil udržet konverzaci na nejnižší možné úrovni. Skutečný princ Kalib byl samotář a to bylo přesně to, co potřeboval.

„Pokud vím, jste na cestě do kliniky Mayo, abyste navštívil svého otce.“

„Ano, přesně tak,“ přikývl Aziz.

„Jak se daří sultánovi?“

„Dobře.“ Aziz vytáhl z kapsy saka zlaté cigaretové pouzdro. „Lékaři na klinice Mayo jsou nejlepší na celém světě.“ Aziz si zapálil cigaretu zlatým zapalovačem, který se přesně hodil k pouzdru, vyfoukl oblak dýmu a přešel k oknu.

Piper s pootevřenými ústy sledoval, jak si jeho host zapálil. Na jazyku měl slova pokárání. Už chtěl svého královského hosta upozornit, že v budově je kouření zakázáno, ale po krátké chviličce usoudil, že bude lépe tak nečinit. Piper si sáhl na kravatu, aby se ujistil, že je rovně.

„Ano, léčila se tam i řada našich prezidentů,“ dodal, aby se vrátil k tématu.

Aziz stále hleděl z okna na velkou kupoli Kapitolu. Pak se pomalu otočil a řekl: „Doufám, že jste neměl žádné problémy při zařizování našeho setkání?“

„Vůbec žádné,“ odvětil Piper pyšně. „Známe se s prezidentem velmi dobře.“

„Výborně.“ Zatímco držel v jedné ruce cigaretu, druhou sáhl do kapsy saka a vytáhl dlouhý modrý šek. „Podle vašich instrukcí jsem jej napsal na jméno vaší strany prostřednictvím jedné z mých amerických společností.“

Piper popadl šek oběma rukama a podíval se na nejdůležitější kolonku na pravé straně. Předseda Demokratického národního výboru se usmál nad uvedenou částku: „Velmi to oceňujeme, Vaše Výsosti.“

Aziz laskavě přikývl.

„Mohu vám slíbit, že udělám vše, co je v mých silách, abych pomohl vaší zemi získat vhodné obranné zbraně, které hledáte.“

„Království,“ opravil ho Aziz.

„Ano, království.“ Piper si nervózně mnul dlaně o sebe. „Omlouvám se.“

Pohlédl na hodinky a řekl: „Výborně, měli bychom jít. Dole u schodů čeká limuzína, která nás odveze do Bílého domu. Neměli bychom se opozdit, když jedeme za panem prezidentem.“

„Ne, to opravdu ne,“ zakřenil se Aziz. „Těšil jsem se na tento den velmi dlouho.“

Bílý dům

Prezident Hayes seděl za psacím stolem v Oválné pracovně. Sako měl přehozené přes vysoké opěradlo koženého křesla, před ním ležela fotokopie jeho denního rozvrhu. Rozvrh byl tištěný, ale setkání v devět ráno bylo škrtnuto a vedoucí jeho kanceláře cosi připsala na okraj.

Prezident zaostřil na rukopis a pokusil se rozluštit malá psací písmenka.

Zvedl papír a usoudil, že nikoliv jeho oči, ale rukopis vedoucí kanceláře je třeba zlepšit.

Valerie Jonesová vstoupila do Oválné pracovny hlavním vchodem bez zaklepání. Pod levou paží nesla balík složek a v pravé ruce denní plán v kožených deskách. „Dobré ráno, Roberte,“ pozdravila Jonesová, zatímco kráčela přes místnost. Položila složky na levou stranu prezidentova stolu.

Hayes jí ukázal rozvrh, aby se podívala. „Co jste to napsala sem na okraj?“

Aniž se podívala, Jonesová odpověděla: „Změna na poslední chvíli. Princ Kalib z Ománu je ve městě cestou za svým otcem, který leží na klinice Mayo.“

Hayes se zamračil a poklepal si perem značky Waterman na tvář.

„A.“

„A…“ Jonesová si dala ruku na ústa a usmála se. „Nemusíte to vědět. Věřte mi. Setkání bude stát za to.“

Prezident pomalu přikývl. Opřel se ve své židli, zlomek vteřiny sledoval Jonesové oděv. Měla na sobě tmavě žlutou, téměř zlatou hedvábnou halenku. Hayes si pomyslel, že v jasné halence v kombinaci s černou sukní a šátkem vypadá jako čmelák. Měl ženu a dvě dospělé dcery a byl dost chytrý na to, aby si nechal svůj názor pro sebe.

„Co pro mě máte ještě?“

„První dáma opustila Andrews asi před patnácti minutami a přistane v Columbu těsně před desátou. To mi připomíná…“ Jonesová ustoupila doleva a položila obě dlaně na desku stolu, „stále si myslím, že byste měl jet do Columbu. Můžete odletět zítra odpoledne a připojit se k ní bez nejmenších problémů.“ Prezidentův pátý vnuk, nesoucí jeho jméno, Robert Xavier Hayes, bude zítra slavit své první narozeniny.

Hayes potřásl hlavou. „Uvidím se s malým Robertem za dva týdny, oslavím jeho narozeniny potom.“

„Myslím, že byste měl jet zítra,“ trvala na svém vedoucí kanceláře.

„Nepojedu. Stojí to spoustu peněz létat jen kvůli jednomu večeru.“

„Dobrá.“ Na naléhání první dámy Jonesová zkusila prezidenta přemluvit ještě jednou. Vedoucí kanceláře si vzala jednu ze složek, které přinesla, a otevřela ji. „Potřebuji váš podpis na zhruba třiceti dokumentech. Některé si budete chtít prohlédnout, některé stačí podepsat.“

S povzdechem se začal Hayes propracovávat stohem papírů.

Washington, D.C.

Nákladní automobil prádelny Bílý rytíř vjel na vydlážděný vjezd do podzemní garáže ministerstva financí. Uniformovaný příslušník Tajné služby vystoupil ze strážní budky a usmál se na řidiče. „Jak se vede, Vinney?“

„Dobře, Tony.“ Řidič vylezl z kabiny. „To se ještě teď ráno udržíš vzhůru?“

„Stěží.“ Strážník mu podal desky k podpisu a zeptal se: „Díval ses včera večer na zápas?“

„Samozřejmě. Nesnáším ty smradlavé Yankees. Myslím, že je nenávidím ještě víc než Red Sox.“

Abu Hasan si vzal desky a podepsal se falešným jménem Vinney Vitelli. Hasan pracoval pro prádelnu Bílý rytíř již téměř osm měsíců. Prádelně právě vypršela polovina ze čtyřleté smlouvy s ministerstvem financí. Dostat u společnosti práci bylo snadné, projít základní kontrolou u FBI ještě lehčí. Předchozí řidič se stal nepoužitelný po otravě z jídla právě den poté, co před pěti měsíci povečeřel s Hasanem. Hasan jej vhodně zastoupil a převzal jeho trasu, než se uzdraví. Dva týdny nato byl muž zabit při loupežném přepadení poblíž svého bytu, Hasan již byl zaběhlý, a tak převzal jeho trasu natrvalo.

Hasan vrátil desky zpět strážníkovi Tajné služby. „Mám navíc dva lístky na sobotní zápas Indiánů s Orioly, kdybys měl zájem.“

Strážník si vzal desky. „To by bylo skvělé. Syn bude nadšený.“

Hasan se usmál. „Dobrá.“

Tvrdě pracoval na tom, aby se seznámil s co možná největším počtem uniformovaných strážných. Pro jeho úkol to bylo zásadní. Kdyby nepustili nákladní automobil do garáže bez prohlídky, celý plán by ztroskotal.

„Budeš mít zítra odpoledne službu?“ zeptal se Hasan, když se vracel k autu.

„Jo.“

„Prima, přinesu ti je.“

„Díky, Vinney. To je od tebe hezké.“ Strážný zasalutoval.

Hasan vyšplhal zpátky do kabiny a uvolnil parkovací brzdu. Když se ocelová vrata otevřela, terorista se podíval doleva na plot, který odděloval Bílý dům od ministerstva financí. Ušklíbl se a silně se kousl do jazyku, aby potlačil smích, který se z něj dral při pohledu na vrata nejslavnější budovy na světě. Zařadil rychlost, projel bránou a sjel po rampě do podzemí.

Washington, D. C.

Taxík jel jižním směrem po Pennsylvania Avenue. Za křižovatkou se Sedmnáctou ulicí řidič zabočil mezi dva velké betonové květináče, zatočil doleva a zastavil. Pouhý jeden blok od Bílého domu byla ulice uzavřená pro motorová vozidla. Anna Riellyová sedící na zadním sedadle vyhlédla ven a spatřila zátarasy, které tu Tajná služba vybudovala po bombovém útoku v Oklahoma City. Řada betonových květináčů vedla od obou obrubníků a nechávala uprostřed místo pouze pro strážní budku a velkou ocelovou bariéru s bílým nápisem „STOP“ na červeném pozadí. Hydraulicky ovládanou bariéru bylo možné spouštět, aby oprávněná vozidla mohla projet k dalšímu kontrolnímu stanovišti.

Riellyová zaplatila řidiči a vystoupila. Přes jedno rameno měla velkou černou tašku a přes druhé menší kabelku. Zatímco si větší tašku upravovala, pohlédla na budovu úřadu prezidenta, jejíž architektura napodobovala gotický styl, a zamračila se. Riellyová přemýšlela, zda se jí budova líbí, či nikoliv. Studovala zlověstnou stavbu a sčesávala si za uši tmavohnědé vlasy, které jí sahaly až po ramena. Budova představovala hezký kousek dobře odvedené řemeslné práce, ale do washingtonské architektury se nehodila.

Mladá reportérka na sobě měla plisované kalhoty s hezky padnoucím sakem, které zdůrazňovalo bělost hedvábné blůzy. Vnímala pečlivě vše kolem sebe, aby si uchovala vzpomínku na svůj úspěch. Její pokožka se leskla v ranním slunci a Riellyová zářila pýchou, když přicházela ke strážní budce.

„Dobrý den, jsem nová korespondentka Bílého domu pro…“

Uniformovaný strážný Tajné služby za neprůstřelným sklem stiskl knoflík na panelu před sebou a řekl: „Paní, já u týhle brány kontroluju jen motorový vozidla. Musíte jít o blok vedle k severozápadní bráně, tam vás zkontrolují.“

Riellyová strážnému poděkovala a prošla zpět mezi dvěma velkými květináči. Když kráčela po Pennsylvania Avenue, všimla si po levé straně Blairova domu, neoficiální prezidentské rezidence, kde mohla hlava státu pobývat, když se Bílý dům opravoval nebo v případě jiných problémů. Pokračovala dál a pozorovala cvrkot kolem sebe. Na dalším rohu se zastavila u jiné strážní budky, stejné, jako byla ta první.

Anna Riellyová s pýchou předložila pověřující listiny muži za modře zbarveným neprůstřelným sklem. Konečně se jí po pěti letech práce reportérky NBC v Chicagu podařilo dostat se do první reportérské ligy a NBC ji vybrala jako svou novou korespondentku v Bílém domě.

Zatímco strážný kontroloval údaje v počítači, Riellyová se rozhlížela kolem. Na druhé straně plotu uviděla množství stativů a dalšího vybavení, které si televizní společnosti nechávají pro živé vstupy na trávníku Bílého domu. Některé byly schované pod plachtou, jiné stály jen tak a padala na ně ranní rosa. Riellyová si nesčetněkrát představovala, jak stojí přesně na tomto místě a přenáší národu zpravodajství o tom, co se právě stalo v Bílém domě. Od prvního semestru žurnalistiky na Michiganské univerzitě před dvanácti lety snila o tomto dni: jak předává informace o důležitých záležitostech ze středu politiky, Bílého domu, které ovlivňují události na celém světě.

Už žádné nudné kecy o počasí, frontách přicházejících přes Michiganské jezero. V Chicagu tvořil sport, počasí a vraždy devadesát devět procent zpravodajství. Riellyová se krátce usmála při vzpomínce na předchozí život. Hodně se jí bude stýskat po bratrech a rodičích, ale letadla do Chicaga jsou levná a létají často.

Uniformovaný strážník Tajné služby se podíval přes sklo na Riellyovou a zeptal se: „Poprvé v práci?“

Riellyová se usmála, až se jí na tváři objevily důlky. „Jo.“

Strážný položil její průkaz a visačku do kovové misky pod sklem a posunul ji směrem k ní. Přes mikrofon dodal: „Visačku prosím noste po celou dobu pobytu na pozemku Bílého domu. Můžete projít touto ulicí“ – strážný jí ukázal směr – „až k bílé plátěné stříšce po levé straně. Tam vám řeknou, kam jít dál.“

Riellyová mu poděkovala a strážný ji bzučákem pustil přes první a druhou bránu. Pokračovala po West Executive Drive až k bílé stříšce. Když vystoupila na obrubník, zastavila vedle ní limuzína.

Zadní dveře se otevřely a uslyšela známý hlas, jak ji volá jménem.

Otočila se a spatřila Russa Pipera, bývalého chicagského starostu, jak se pokouší vystoupit z limuzíny.

Piper se držel jednou rukou dveří, druhou rámu. Největší váha jeho těla vězela v břiše, takže se musel přitáhnout až na samý okraj sedadla, než se mohl postavit.

Riellyová poněkud překvapeně řekla jen: „Russi.“ Přistoupila k němu a objala ho.

Piper ji pevně stiskl a ustoupil stranou, drže ji stále kolem ramen.

„Dorothy mi zrovna včera večer říkala, že sem přijedete. Ale netušil jsem, že to bude tak rychle.“

Tvář Riellyové se nakrabatila. „Já sama jsem to netušila až do předvčerejška. Jak to vaše paní tak rychle zjistila?“

„Hádám, že jí to řekla vaše matka, což ovšem znamená, že půl Chicaga ví, že jste nová korespondentka NBC v Bílém domě.“ Piper ji opět mohutně objal. „Gratuluji vám, Anno. Vím, jak tvrdě jste pracovala, abyste tohoto místa dosáhla, a myslím, že je to naprosto fantastické.“

Políbil ji na čelo. Matka Riellyová se velmi aktivně zapojila do politiky Demokratů v Chicagu a oba její rodiče byli blízcí přátelé Piperových déle, než si pamatovala.

Piper uvolnil svůj stisk a zamyšleně se zeptal: „Kdy nám zavoláte?“

„Přijela jsem teprve včera večer.“

„Kde bydlíte?“ Nad obočím mu naskočila vráska. „Doufám, že nejste v hotelu. Dorothy by se opravdu zlobila, kdybyste nebydlela u nás.“

Anna naklonila hlavu na stranu. „Russi, já tu nejsem na výletě.“

Podívala se za Pipera, z limuzíny vystoupil druhý muž. Všimla si, že je to pravděpodobně cizinec, usoudila tak podle šatů, které měl na sobě.

Piper sledoval dráhu jejího pohledu, otočil se ke svému hostu a řekl: „Promiňte, prosím, princi Kalibe. Mám tu čest představit vám svou výbornou přítelkyni, slečnu Annu Riellyovou.“

Aziz pohlédl na ohromenou ženu před sebou a její zelené oči ho okamžitě přitáhly. Natáhl ruku, uklonil se a políbil Riellyovou na hřbet hebké ruky. Narovnal se a pronesl: „Je mi potěšením, že vás poznávám.“

Riellyová stáhla svou ruku a cítila se poněkud trapně. „Nápodobně.“

„Anna je nová korespondentka NBC v Bílém domě.“

„Gratuluji vám.“ Aziz si hladil tvář, vtom si všiml dvou strážných u dveří.

„Děkuji.“

Piper se podíval na hodinky. „Anno, prezident nás už očekává, nerad bych přišel pozdě. Máte nějaké plány na večer?“

„A…“ Riellyová potřásla hlavou, když o tom přemýšlela. „Ne.“

„Výborně. Zavolejte Dorothy a řekněte jí, že jste tady.“

Riellyová se usmála. „Zavolám jí hned teď:“

„Skvěle. Uvidíme se večer.“

Piper a Aziz vešli pod plátěnou stříšku a pokračovali skrz dvojí dveře, které vedly do přízemí Západního křídla. Uniformovaný strážný Tajné služby seděl za pracovním stolem a sledoval monitor, když kráčeli kolem dveří. Monitor byl spojen s rentgenovým zařízením a detektorem kovů, které byly zabudované do dřevěného rámu dveří. Strážný vstal. „Dobré ráno, pane předsedo Pipere.“

„Dobré ráno, Dicku. Vedu s sebou hosta, ručím za něj osobně.“

Strážný zkontroloval seznam a zjistil, že Piperova kancelář pozdě večer předchozího dne telefonovala a setkání s prezidentem naplánovala.

„Je to princ Kalib?“

„Ano,“ odpověděl Piper.

Strážný podal Azizovi visačku návštěvníka a dodal: „Noste ji, prosím, po celou dobu, po kterou se budete zdržovat v budově. Po skončení vaší schůzky, než odejdete, ji prosím vraťte zde.“

Aziz si vzal visačku. „Děkuji vám, Dicku,“ řekl Piper, když vyrazili chodbou dál.

Když si Aziz připnul visačku na klopu, zjistil, že mu vlastní ruce připadají úplně lehoučké. Celé tělo měl lehké. Konečně uskutečňoval to, co si v mysli nesčetněkrát přehrával. Teď se to dělo, a zdálo se to tak lehké. Když kráčeli chodbou, Aziz sáhl na své hodinky a jednou stiskl tlačítko. Poté se otočil a přes rameno se podíval na hlídače u dveří.

Washington, D. C.

Pouhý blok na východ od Bílého domu, v hotelu Washington luxoval štíhlý muž v bílém saku a černých kalhotách chodbu v nejvyšším patře.

Na chvíli se zastavil v práci a vyhlédl francouzskými dveřmi, které vedly na terasu na střeše. Přes ulici viděl střechu budovy ministerstva financí, za kterou stál Bílý dům. Z vyvýšené polohy zřetelně viděl hlídku stojící na střeše Bílého domu, necelých dvě stě metrů daleko.

Strážný měl na sobě modrou kombinézu a baseballovou čepici téže barvy. Na krku mu visel dalekohled, kterým čas od času prohlížel okolí. Na vzdálené straně střechy byla malá strážní budka.

Salim Rusan vyhlížel těmito dveřmi pět dní v týdnu už více než tři měsíce a sledoval pohyby Tajné služby. Postarat se o hlídku na střeše bude snadné. Mladý Palestinec zaměřil svou pozornost na vzdálený konec Jižního trávníku, kde se, přímo před Oválnou pracovnou, setkávala Růžová zahrada a Kolonáda. Hlídkoval tam agent Tajné služby v civilu.

To znamená, že prezident je podle očekávání v Západním křídle.

Agent u Oválné pracovny bude první, hlídka na střeše druhá. To bylo AZIZOVO rozhodnutí. Aziz rozhodoval o všem.

Do posledního detailu.

Pager na boku Palestince začal vibrovat. Rusan sebou s nepříjemným pocitem trhl. Aziz už byl uvnitř Bílého domu. Klíčový okamžik se blížil.

Rusan vyrazil do komory na konci chodby, olízl si rty a pocítil vzrušené napětí na hrudi. Byl čas se připravit.

7

10 000 metrů vysoko, východní Atlantický oceán

Letadlo hladce klouzalo jasnou oblohou na západ. Rapp vyhlédl z okénka na pokrývku beránkových mraků, která se pod ním rozprostírala, kam oko dohlédlo. Mladíka z Virgínie pohled dolů z okénka letadla nikdy neomrzel. Pokaždé byl jiný: každý mrak měl svůj tvar a styl.

Rapp začal létat před pěti lety. Nebyl to jeho nápad, ale součást pokračujícího tréninku v Langley. Brzy zjistil, že nic nepročistí jeho mozek a neuvolní napětí tak rychle jako létání. Za pár minut v klidu usne.

Když se Rapp usadil do pohodlného sedadla, uslyšel zezadu z letadla tlumený výkřik. Zvuk, který následoval, zněl jako trojí dlouhé zachrochtání. Rapp pohlédl dozadu na malé dveře vedoucí do ložnice a pak se opřel tak, aby jedno ucho ucpal přepážkou, zatímco druhé zakryl rukou. Nepomohlo to. Stále slyšel Harutovy výkřiky bolesti.

Rapp vstal a přecházel krátkou uličkou sem a tam. Neklid v něm hryzal.

U přední přepážky našel vydání Newsweeku z minulého týdne. Prolistoval přední část plnou reklam, až našel stránku Periskopu. Když sloupce pročítal, posadil se na lehátko, ke kterému byl Harut během cesty ze Saúdské Arábie připoután. Z ložnice se ozývaly další divné zvuky.

Rapp se soustředil na časopis a zvuky se snažil neposlouchat. Přešel na stránku s komiksem, pak otočil na poslední stránku a doufal, že tam najde sloupek George Willa. Tento týden ale patřil Meg Greenfieldové. Rapp přečetl první dva odstavce a ztratil o to zájem. Listoval časopisem pozpátku, a přečetl nejrůznější články, které ho zaujaly.

Náhle se dveře ložnice otevřely, objevila se v nich doktorka Hornigová s panickým výrazem ve tváří: „Mitchi, honem, pojďte sem!“

Washington, D.C., 8:58 ráno

Nákladní vůz prádelny Bílý rytíř hladce sjížděl po dlouhé dlážděné rampě do garáže pod budovou ministerstva financí. Zatočil doprava a zajel k nakládací rampě. Abu Hasan zabrzdil ruční brzdou a nechal motor běžet. Vyhlédl předním oknem a zkontroloval boční zrcátka.

Nikdo nebyl v dohledu, ale z dřívějších návštěv věděl, že tuto část garáže hlídají tři bezpečnostní kamery. Hasan zápolil s deskami a snažil se, aby vypadal zaměstnaně, než dostane signál.

Hasan pohlédl do zpětného zrcátka na šedé kovové dveře. Dveře uzavíraly vstup do tzv. Finančního tunelu, který vedl do suterénu Bílého domu. Hasan se při své předchozí návštěvě Bílého domu pozdě večer dozvěděl, že se jim říká „dveře Marilyn Monroe“. Jméno dostaly podle skutečnosti, že jeden z prezidentů jich využíval k pašování žen do Bílého domu a zase ven.

Hasan zvládl tuto část akce skvěle. Vedle práce v prádelně se seznámil s člověkem pracujícím přímo v Bílém domě. Přestěhoval se k němu do sousedství. Dostal se do jeho blízkostí. Úředníka často potkával v obchodě, v atletickém klubu, v baru na rohu. Hasan zjistil, že je blázen do košíkové, a tak se jím stal také. Když skončilo finále NCAA Four tournament, seděl Hasan na barové stoličce hned vedle něj, provolával slávu úředníkově alma mater jako šestnáctiletý puberťák.

Poté se scházeli v nočních podnicích pravidelně a balili ženské.

O několik měsíců později Hasan muže přesvědčil, že malá noční procházka Bílým domem by byla to nejlepší, čím by mohli stvrdit: kšeft se dvěma atraktivními ženami, které spolu sbalili. Hasan to naplánoval bezvadně.

Věděl, že je prezident mimo město a ochranka přimhouří oko.

Úředník Bílého domu byl pro – a zbytek byl jednoduchý.

Horký vzduch v nákladním prostoru auta zhoustl a zatuchl. Bengazi a jeho muži již propotili své vojenské uniformy. Po straně každé ze tří terénních čtyřkolek Kawasaki seděli dva muži. Nikdo z nich se neodvážil učinit jiný pohyb než si setřít kapky potu stékající po tvářích.

Všech devět na sobě mělo zelené maskáče a neprůstřelné vesty.

Každý z nich byl vyzbrojen samopalem AKSU-74 s osmi velkokapacitními zásobníky a půltuctem ručních granátů. AKSU byla zkrácená verze AK-74, varianta kalašnikova, samopal nahrazujícího zastaralý AK-47.

Vousatý Bengazi seděl na vršku vysokozdvižného vozíku a sledoval hodinky. Rozhlédl se po přeplněných stěnách nákladního prostoru a rozhodl, že již nastal čas. Kývl na dva stojící muže a ti se dali do práce. Pomalu, aby se vůz neotřásl, posunuli krabice s koši prádla na stranu a uvolnili tak cestu pro vysokozdvižný vozík a terénní čtyřkolky.

Když byli hotovi, Bengazi se otočil a kývl na jednoho ze svých mužů sedícího na zádi čtyřkolky. Muž opatrně uvolnil přezky na bedně po levé straně otevřel víko. Z měkké pěnové výplně vyjmul dvě pancéřovky RPG a podal je dopředu. Poté odstranil první vrstvu pěnové výplně a vytáhl z molitanové drtě čtyři podlouhlé protipancéřové granáty. Po jednom je podal dopředu a bednu opět zavřel.

Bengazi ucítil, jak jeho pager zavibroval a pohlédl dolů. Otočil se ke svým mužům a dvakrát luskl prsty. Bengazimu puls nestoupl. Byl už dost bitvami oťukaný na to, aby jej akce vzrušila. Ve svých čtyřiceti letech už nepanikařil. Ostatní muži v autě byli o polovinu mladší, stále plni optimizmu a velkých snů. Bengazi byl realista, a navzdory všemu, co mu Aziz řekl, neočekával, že ještě někdy uvidí milovaný Bejrút. Nastal čas pro závěrečný úder proti cizákům, kteří zničili mírumilovné a krásné město jeho mládí.

Bengazi se natáhl pro plynovou masku, kterou měl u opasku, a nasadil si ji na vršek hlavy. Nechá ji posazenou nad hustým, spojeným obočím, dokud nebude vydán konečný signál. Dva muži, kteří pancéřovky stěhovali, se přesunuli na záď vozu a čekali.

10 000 metrů vysoko, východní Atlantický oceán

Mitch Rapp stál nad Harutem s vytřeštěnýma očima a nebyl si docela jist, jestli opravdu slyší to, co slyší, a pokud ano, má-li tomu věřit.

Doktorka Hornigová pokládala stejnou otázku, pokaždé trochu jiným způsobem. Harut se skelným pohledem mumlal stále stejnou odpověď – odpověď jako by zastavila čas. Rapp byl naprosto šokován, nerozhodností ztuhl a jeho mysl se snažila přijmout neuvěřitelné.

Nakonec se otočil na Hornigovou a položil jí jedinou otázku, která mu přišla na mysl: „Mluví pravdu?“

Hornigová se otočila k řadě přístrojů, které obsluhoval jeden z jejich asistentů. „Jsem si docela jistá. Všechny základní čáry souhlasí. Zeptala jsem se ho na to samé tucetkrát jinak“ – Hornigová pohlédla do svých poznámek – „dvaatřicetkrát. Mluví pravdu. Tato informace může být nepravdivá pouze v případě, že mu Aziz lhal v obavě, že by mohl být vyslýchán, a“ – Hornigová potřásla hlavou – „a to je velmi nepravděpodobné.“

„Do prdele.“ Rapp si vjel rukou do vlasů. „Na kdy je to celé naplánované? Mají určité datum?“

Hornigová zvedla ruce. „Nebyla jsem zatím schopná provést dotazování konkrétním směrem, ale podle toho, co vím právě teď se zdá, že je akce naplánovaná na dnešek.“

Rappovi poklesla čelist. „Do prdele, vy si snad ze mě děláte srandu!“

„Je mi líto, ne.“

Rapp vyrazil do hlavní kabiny, pak se zprudka zarazil. „O jakém druhu útoku hovoříme?“

„Jediné, co říká, je ‚útok‘.“

Rapp znovu zaklel a udeřil pěstí do rámu dveří, zatímco přemýšlel, co dál. Ať už je informace neúplná, či nikoliv, věděl, že musí zatelefonovat. Rapp opustil ložnici a popadl svůj batoh. Otočil jej vzhůru nohama a obsah vysypal na lehátko. Poté, co odhodil nějaké šaty a papíry na stranu, našel satelitní telefon a zapnul jej. Oběma rukama uchopil černý přístroj, zíral na malou obrazovku a proklínal indikátor signálu. S pocitem marnosti Rapp tiskl přístroj stále pevněji ve snaze urychlit spojení s nejbližší americkou družicí.

Langley, Virginie – centrála CIA

Kancelář ředitele Stansfielda se nacházela v sedmém patře hlavní budovy.

Její výzdoba byla konzervativní. Stansfield nepatřil k těm, kteří dávají na odiv ceny a úspěchy, takže obložené zdi zdobily pouze fotografie jeho zesnulé manželky, dcer a vnoučat. Na jeho stole vládl naprostý pořádek, dokonce i lepicí papírky „Postu“ měly své místo.

Šest balíčků bylo symetricky vyrovnáno v rohu po levé ruce.

Stansfield seděl ve svém křesle, lokty na opěrkách a ruce složené pod bradou. Naproti němu, na jedné ze dvou židlí, seděla Irene Kennedyová.

Podávala mu přehled informací ze snídaně s prezidentem Hayesem. Stansfield pozorně naslouchal a čas od času přikývl. Počká, až Kennedyová skončí, než se na něco zeptá.

Po dalších pěti minutách Kennedyová zavřela složku na klíně a řekla: „Prezident zdůraznil, že vyžaduje spolupráci všech agentur a úplné odkrytí všech informací.“

V odpověď na toto prohlášení Stansfield zdvihl obočí. „Hmm.“

„Jak s tím mám naložit?“

Stansfield spustil ruce a zamyslel se. „Řiďte se podle svého nejlepšího úsudku. Jsem plně pro sdílení informací, pokud to nekompromituje naše zdroje a probíhající operace.“

„Samozřejmě, pokud na oplátku i my něco získáme,“ usmála se Kennedyová.

Pravý koutek Stansfieldových úst se nepatrně zvedl. „Ano.“

Kennedyová přikývla a podala svému šéfovi červené plastové desky. Bílou nálepku na obalu zdobila nezbytná písmena, „písmenková polévka“, jak říkali zaměstnanci agentury. Řetězec písmen řediteli sděloval, že desky obsahují signalizované informace a důvěrné nebo satelitní fotografie. Označení TS, „Top Secret“, znamenalo „Přísně tajné“, SCI pak „Secret Compartmentalized Intelligence“, neboli „Tajné roztříděné informace“.

Ve funkci ředitelky Protiteroristického centra CIA byla Kennedyová zodpovědná za informování Stansfielda o všech možných hrozbách proti Spojeným státům. Toto ráno se jednalo o Severní Koreu.

Stihla projít sotva první stránku přehledu, když zazvonil Stansfieldův telefon. Kennedyová se odmlčela a počkala, jestli jej zvedne.

Ředitel popadl sluchátko a řekl: „Stansfield.“

„Pane řediteli Stansfielde, máme tu hovor s nejvyšší prioritou od Železného muže pro vás nebo doktorku Kennedyovou.“

„Přepojte ho.“ Stansfield stiskl tlačítko hlasitého telefonu a odložil sluchátko.

Ozvalo se několik cvaknutí na lince, pak Stansfield řekl: „Dobrý den.“

„Pane, jsme ve velkém maléru,“ začal zneklidněný Rapp. „Je tam i Irene?“

„Ano. Sedí vedle mě.“

Stansfieldovi ani Kennedyové neušlo, jak je Rappův hlas vyčerpaný.

„Aziz je v D.C.“

„Zopakujte to.“

Rapp s důrazem zopakoval: „Aziz je v D.C.“

„Jste si jistý?“ zeptala se Kennedyová.

„Ano. Doktorka Hornigová o tom nepochybuje. Pracovala na Harutovi nepřetržitě třicet minut a říká, že je vyloučeno, že by lhal. Ale to je jen první část.“ Na chvíli se odmlčel. „Harut říká, že cílem Azizova útoku je Bílý dům.“

Následovala chvilka šokujícího ticha, zatímco se Kennedyová a Stansfield na sebe podívali. Po několika vteřinách se Rapp zeptal:

„Rozuměli jste, co jsem říkal?“

„Ano, slyšíme vás, Mitchi,“ odpověděl Stansfield. „Je toho jen trochu moc. Musíme si však být jisti, než –“

Rapp ho přerušil. „Jenže tenhle luxus si dopřát nemůžeme. Podle Haruta byl útok plánován na dnešek!“

Kennedyová vyskočila a položila obě dlaně na stůl. „O čem to mluvíte, Mitchi? Jaký druh útoku?“

„Vše, co říká, je prostě ‚útok‘. ‚Nájezd‘.“

„Jak?“ zeptala se Kennedyová.

„Nevím. Doktorka Hornigová se snaží dozvědět víc.“

Stansfield se postavil a spolu s Kennedyovou zírali na telefon.

„Ještě něco, Mitchi?“

„Teď zrovna ne.“

„Dobrá. Musíme na tom pracovat. Musíme vyřídit řadu telefonátů. Zavolejte nás okamžitě, jakmile se dozvíte něco dalšího.“

„Rozumím.“

Stansfield stiskl tlačítko a zrušil hovor. Tváří v tvář s Kennedyovou stáli proti sobě opřeni o stůl. Stansfield vyhlédl krátce z okna a pak se opět podíval na Kennedyovou.

„Zavolejte Jacka Warche a řekněte mu, že máme vážný důvod se domnívat, že je proti Bílému domu plánován teroristický útok, a řekněte mu, že si myslíme, že je plánován na dnešek.“

„A co prezident?“

„Zavolejte Warche jako prvního. Musím si rozmyslet několik věcí, než to řekneme prezidentovi.“

„A FBI?“ zeptala se Kennedyová.

„Zavolám ředitele Roache.“ Stansfield ukázal na skříňku, kde ležel druhý telefon. „Spojte se s Warchem co nejrychleji a zdůrazněte, že musí přijmout rozumná opatření. Nechceme způsobit příliš velký poplach, než si budeme stoprocentně jistí.“

Budova úřadu prezidenta

Jack Warch, zvláštní agent prezidentské ochranky, seděl za pracovním stolem v místnosti číslo deset v budově úřadu prezidenta, přesně naproti Západnímu křídlu. Warch sloužil už čtyřem prezidentům a u Tajné služby byl více než dvacet let.

Zvláštní agent měl atletickou postavu. Ve svých čtyřiceti letech stále čtyřikrát až pětkrát týdně chodil běhat a očekával totéž u svých podřízených. Prezidentská ochranka byla nejviditelnějším úkolem Tajné služby a o prestižní zaměstnání v ní byl velký zájem. Během předchozích deseti let Warch sledoval, jak byla fyzická kondice vytlačována na úkor politické korektnosti, se kterou se do ochranky dostala vychytralá klika „starých hochů“. Když Warch převzal ochranku, dal všem najevo, že je mu jedno, kdo byl jeho tatínek, jakou má barvu kůže, jakého je pohlaví nebo kdo nad ním drží ochrannou ruku. Když jste neprošli testem fyzické zdatnosti, nemohli jste v ochrance pracovat.

Warch levou rukou uchopil šálek s horkou kávou, usrkl a přitom si prohlédl denní rozvrh. Vše vypadalo v pořádku, přesně tak, jak to měl rád. Žádné návštěvy a žádné výjezdy ven z areálu. Kdyby byl každý den, jako je tento, byl by Warch sice znuděný, ale šťastný člověk.

Na Warchově stole zazvonil telefon. Aniž odtrhl oči od rozvrhu, natáhl se a zvedl sluchátko. „Zvláštní agent Warch.“

„Jacku, tady je Irene Kennedyová.“

Warch absolvoval tucty setkání s Kennedyovou během své práce a znal ji natolik dobře, že z tónu jejího hlasu poznal, že má na srdci něco vážného. „Dobrý den, Irene. Nějaký problém?“

„Mám špatné zprávy,“ začala Kennedyová. „Právě jsme se dozvěděli, že se Bílý dům možná stane terčem teroristického útoku.“ Kennedyová se odmlčela a dala tak Warchovi vteřinku, aby informaci strávil, než mu předloží druhou. „A… myslíme, že ten útok je plánovaný na dnešek.“

Warch zavřel oči a stiskl si volnou rukou čelo. „Zopakujte mi to.“

Kennedyová mu řekla vše ještě jednou a pak dodala: „Jacku, nechceme, abyste reagoval příliš přehnaně, ale tuto informaci jsme dostali z velmi spolehlivého zdroje.“

„Ale o co má jít, bomba v autě, letadlo… co?“

Kennedyová si odkašlala. „Bylo nám řečeno pouze ‚útok‘. To je vše, co nyní víme, ale snažíme se dozvědět víc.“

Warch odstrčil židli od stolu a vstal. „Co?“ zeptal se s nedůvěrou. „Útok? To je nemožné. To by potřebovali tank, kdyby chtěli narušit byť jen vnější okruh.“

„Jacku, já nevím, jaké mají plány, ať už chystají cokoliv,“ začala Kennedyová uklidňujícím hlasem, „a je mi líto, že vám nemohu poskytnout víc informací. Ale zdůrazňuji, že to, o čem mluvíme, je velmi vážné. Ze zřejmých důvodů chtěl ředitel Stansfield, abych vám zavolala jako prvnímu. Navrhujeme, abyste zintenzívnili ochranu, aniž byste vyplašili tisk, a sotva se dozvíme více, dáme vám vědět.“

Warch si stále tiskl čelo. „Dnes. Vy si myslíte, že je to plánováno na dnešek?“

„Ano.“

Warch se podíval na hodinky. Bylo téměř devět. „Musím sebou hodit.“ Popadl mobilní telefon ze stolu. „Jakmile budete vědět víc, zavolejte mi na mobil.“ Dal Kennedyové číslo a zavěsil.

Warch, který ručil za život prezidenta víc, než kdokoliv jiný v Tajné službě, bral všechna varování, ať byla jakkoliv nevýznamná, velmi vážně. A varování z hlavní kanceláře CIA zabývající se terorizmem patřilo k těm nejvážnějším.

Ve spěchu vyběhl z kanceláře a zatímco rychle kráčel chodbou, v hlavě vyhodnocoval všechny možnosti.

Když se Warch blížil k východu, jeho mysl se zabývala otázkou, jaký druh útoku by mohl být plánován. Prioritou Tajné služby byl nácvik obrany před nejrůznějšími útoky na prezidenta. Utratili měsíčně milióny dolarů za výcvik svých agentů v tréninkovém centru v Beltsville v Marylandu.

Cvičili taktiku jízdy v kolonách, taktiku rojnice, evakuaci s pomocí Air Force One a Marine One, prostě všechny scénáře, na které si vzpomněl.

Dospěl k útoku pomocí bomby uložené v nákladním autě.

Ale s bariérami, které byly kolem pozemku rozestavěné, bylo nemyslitelné, aby se nějaký nákladní automobil dostal dostatečně blízko. Jistě by se rozbila řada oken, ale prezident by byl v bezpečí.

Letadlo, pomyslel si Warch.

Ve všech scénářích, které byli schopni zajistit, útok letadlem naloženým výbušninami představoval nejnebezpečnější smrtelnou hrozbu pro prezidenta.

Když Warch vyšel ze dveří na West Executive Drive, přiložil si mikrofon vysílačky k ústům a řekl: „Koňská sílo, od Warche. Řekněte Herculovi, aby zbystřili pozornost, a řekněte jim, že chci, aby byly vytaženy a připraveny kulomety.“

„Hercules“ bylo označení části ochranky, která měla na starosti střechy. Warch chvíli zaváhal. Byl v pokušení vyhlásit v celé ochraně Bílého domu nejvyšší pohotovost, ale rozhodl se, že to nejprve zkonzultuje s prezidentem. Hayes neměl rád překvapení a navzdory naléhavosti Kennedyové by to nebyl první falešný poplach v Tajné službě.

8

Bílý dům

Anna Riellyová nahlédla do své nové kanceláře v suterénu. Místnost neměla okna a byla menší než kuchyň v jejím nepříliš prostorném dvoupokojovém bytě v Lincoln Park. Proti třem stěnám stály tři pracovní stoly a uprostřed bylo stěží dost místa na židle. Příjemný čtyřicátník, kterého Riellyová znala z televizní obrazovky, vstal a pozdravil ji.

„Vy musíte být Anna Riellyová.“ Muž jí podal ruku. „Jmenuji se Stone Alexander, korespondent z Bílého domu pro stanici ABC. Již jsme vás očekávali.“

Riellyová si s ním potřásla rukou a sklíčeně si prohlédla svou novou kancelář.

Alexander jí zklamání vyčetl z tváře a dodal: „Není to zrovna to, co jste očekávala, že?“

„Ne. Tedy, chci říci, neočekávala jsem zrovna Taj Mahal, ale tohle je absurdní.“

„Netrapte se tím. Má to i své výhody.“ Alexander se zakřenil a rozpažil ruce.

Riellyová pohlédla na jeho pečlivě upravené vlasy, příjemnou tvář a voskové obočí. „A ty jsou?“

Alexander se usmál a ukázal dokonalý, vybělený chrup. „Začnete pracovat se mnou.“

„Opravdu?“ zeptala se Riellyová.

„Jo, opravdu.“ Alexander jí položil ruce na ramena a otočil ji směrem do haly. „Zrovna jsem se chystal dát si šálek kávy, než jste přišla. Pojďte, dáme si kávu spolu a já vám ukážu, co kde je, a všem vás představím.“ Kráčeli směrem k jídelně Bílého domu a Alexander pokračoval v rozhovoru. „Takže, jak dlouho již jste tady ve městě?“

„Přijela jsem včera.“

„Už vám někdo ukázal okolí?“

„Ne. Dokonce jsem ještě nestihla ani vybalit.“

Alexander jí položil ruku kolem ramen a uvedl ji nejprve do jídelny.

Riellyová si všimla, že jí nechal ruku na zádech déle, než by bylo vhodné. Rozhlédla se po samoobslužné restauraci a opět byla šokovaná, jak je malá. Kolem hranatých stolů sedělo asi dvacet lidí, popíjeli kávu, jedli, hovořili, nebo četli nejrůznější noviny.

„Jste vdaná?“ zeptal se Alexander.

Riellyová na vteřinku zaváhala a nakonec usoudila, že by nebylo dobré lhát.

„Ne.“

Alexander se optimisticky zašklebil. „Možná, že bych vás mohl večer provést po okolí. Vím o skvělé nové restauraci v Adams-Morgan.“

„Děkuji, ale musím si ještě vybalit.“

„Každý musí jíst,“ trval na svém Alexander.

Riellyová pochopila, že s panem „Hormonem“ bude muset zacházet poněkud rázněji a řekla: „Děkuji, ale dodržuji jedno pravidlo o rande s reportéry.“

„A to je?“ zeptal se Alexander, se stále širokým úsměvem na tváři.

„Nechodím na ně,“ odpověděla Riellyová, zatímco se rozhlížela po místnosti.

„A proč?“

Riellyová se otočila a sarkasticky dodala: „Nevěřím jim.“

Alexander se zasmál. „Máte ještě nějaká pravidla, která bych měl znát?“

„Jo… Nerada chodím na rande s muži, kteří jsou hezčí než já.“

„Toto je Rooseveltova místnost. Jmenuje se tak kvůli těmto dvěma portrétům, které vidíte na zdech.“

Piper vstoupil do místnosti a zamířil k obrazům. Aziz se snažil zachovat klid, zatímco Piper cestou do Oválné pracovny zastavoval u každého obrazu, sochy a místnosti. Piper se ujal úlohy turistického průvodce v Západním křídle, povídal o historii budovy a Aziz zdvořile přikyvoval.

„Všimněte si, že portrét Franklina Delano Roosevelta visí nad krbovou římsou a portrét Teddyho Roosevelta tady po vaší pravé ruce. V Bílém domě se stalo tradicí, že kdykoliv je úřadující prezident republikán, Teddyho portrét visí nad krbem, a když je v úřadu prezidenta demokrat, obrazy jsou vyměněné a na čestném místě visí portrét FDR.“ Piper si založil ruce před svým mohutným pupkem a usmál se, že na čestném místě nyní visí idol jeho strany.

Zatímco Aziz předstíral zájem o umění a historické sály, zaznamenal postavení každého příslušníka Tajné služby a agenta, kterého potkali.

Vše se zdálo tak jednoduché, když mezi nimi náhodně procházeli.

Byl vítaný a ctěný host na místě, na které nepatřil. Všechny ploty, technologicky náročná bezpečnostní opatření a po zuby ozbrojená Tajná služba tu byly proto, aby jej zastavily. Ale ani jeden z členů ochranky neměl nejmenší tušení, že přímo jejich středem prochází jejich úhlavní nepřítel.

Piper přejel rukou po lesklém povrchu konferenčního stolu Rooseveltovy místnosti. „Mnoho našich hostů si tuto místnost plete se Studovnou. Ta je ovšem napříč přes chodbu, cestou do tiskového sálu. Ukážu vám ji po setkání s prezidentem.“ Piper došel ke krbu a zastavil se. „Málem bych zapomněl.“ Rozmáchlým gestem ukázal na malou bronzovou sochu na krbové římse a dodal: „Na tuto sošku jsme velmi pyšní. Předchozí první dáma, také demokratka, měl bych dodat“ – Piper zářil pýchou – „přidala do této místnosti tuto bustu Eleonor Rooseveltové. Měla pocit, že ta místnost je příliš pánským klubem, a cítila, že je nutné sem dodat také nějakou ženu.“

Aziz se podíval na sošku a poznamenal: „V mé zemi by takový nápad byl prostě směšný.“ Otočil se a vešel do otevřených dveří po své pravici.

Když pohlédl přes halu, Aziz pocítil vlnu radosti a napětí, které vystupovalo z jeho nitra. Rozložení místností v Bílém domě měl prostudované a věděl, že dveře před ním jsou jedny ze čtverých, které vedou do Oválné pracovny. Byly otevřené a ze svého místa mohl zřetelně vidět bohatý modrý koberec a nábytek rozestavěný před krbem. Byl už tak blízko.

Vedle dveří stál mohutný a vážně vyhlížející agent Tajné služby.

Měl na krátko ostříhané pískově hnědé vlasy, zastřižené kolem uší, a mohutný krk vystupoval z bílé košile s kravatou. Aziz si vše rychle prohlédl a když se jeho oči setkaly s očima agenta, uhnul pohledem dolů. Než se obrátil zpátky k Piperovi, všiml si, že agent je levák.

Boule na jeho stehně byla od pistole SIG-Sauer, standardní zbraně Tajné služby.

Piper se ve dveřích připojil k Azizovi a otázal se: „Jste připraven setkat se s panem prezidentem?“

Aziz přikývl a s Piperem po boku vyrazil dopředu. Nohy měl jako z gumy a adrenalin v žilách stoupal. Aziz vstoupil do chodby, na zlomek vteřiny se zarazil, jestli to nemůže být past, kdyby se náhodou dozvěděli, kdo ve skutečnosti je. Ale než se tím mohl začít trápit, byli u dveří a Piper zaklepal na jejich rám.

Piper vstoupil do úřadovny první, Aziz jej následoval. Předseda Demokratického národního výboru se v místnosti náhle zarazil a pohlédl na prezidenta, který telefonoval.

Prezident Hayes položil ruku na mluvítko a pokynul: „Posaďte se, hned se vám budu věnovat.“

Aziz nerozhodně přešlápl. Vyschlo mu v krku, naprázdno polkl a pak pohlédl na Pipera, který mu cosi šeptal. Aziz pomalu soustředil pozornost na prezidenta.

Piper zamířil k jedné z pohovek u krbu a tlumeným hlasem řekl:

„Posaďme se tady. Za minutku se nám bude věnovat.“

Aziz následoval Pipera k pohovce a počítal, jaká je šance zmocnit se prezidenta. Dveře, kterými přišli, byly stále otevřené a on věděl, že i další dvoje dveře z trojích hlídají agenti. Aziz také odhadl, že prezident bude mít bezpečnostní zařízení ve stole a okolo něj. Měl pouze malý kompozitový nůž jako zbraň a nemohl riskovat, že vyplaší stráže dřív, než bude mít prezidenta v dosahu. Byl přece tak blízko.

Aziz vypočítal, že sedm metrů k pracovnímu stolu překoná nejvýš do dvou vteřin. Téměř přesně tak dlouho bude trvat agentům, než vytasí své zbraně. Mysli rychle, řekl si, když mu na pokožce vystoupila vrstva potu.

Piper se svalil do pohovky a ukázal na místo vedle sebe. Aziz přikývl a postavil se nad Pipera. Musel si buď sednout, nebo jednat.

Aziz pohlédl přes místnost na prezidenta, který se právě otočil na židli a seděl k ním nyní zády. Hayes hleděl z okna, zatímco telefonoval, za opěradlem křesla byla vidět jen jeho hlava. Aziz se rozhodl k činu.

Ujistil se, že má za opaskem nůž, a pak levou ruku zvedl před hrudník. Pohlédl na hodinky a zvolil správné tlačítko, které vyšle signál mužům čekajícím v nákladním autě. Chystal se vstoupit do historie, udeřit za islám. Piper za ním něco říkal, ale Aziz neposlouchal slova. Jeho pozornost se soustředila jinam.

Pomalu zvedl druhou ruku k hodinkám. Mrkl na zápěstí, aby se ujistil, že mačká správné tlačítko. Srdce mu tlouklo tak rychle, že cítil tep na spáncích. Vrstva potu na jeho pokožce se leskla a ruce zvlhly.

Dlaně měl tak vlhké, že se těsně před stiskem tlačítka zarazil a naposledy si otřel pot z rukou. Dvakrát přejel otevřenými dlaněmi po nohavicích a připomněl si, jak špatně se malý nůž drží. Když dlaně co možná nejvíc osušil, zvedl ruku s hodinkami, aby stiskl tlačítko.

Pravý ukazováček se už vznášel nad tlačítkem. Aziz ucítil pohyb a ztuhl. Vzhlédl. Ode dveří napravo od prezidentova stolu se rychle blížila žena v jasně žluté blůze. Obešla nejkratší cestou židli, na které prezident seděl, a položila na stůl hromadu papírů.

Aziz zhluboka vydechl, jeho tělo se chvělo uvolněnou energií. Piper opět něco říkal a Aziz se k němu otočil.

„Posaďte se, princi Kalibe.“

Aziz se obrátil zpátky směrem k prezidentovi a ženě a posadil se.

Korálky potu, které mu stékaly po čele, otřel hřbetem ruky.

„Není vám dobře?“ zeptal se Piper. „Vypadáte, jako byste měl horečku.“

Aziz se obrátil a usmál. „Je tu trochu horko, ale s mou vlastí se to nedá srovnávat.“

„To máte pravdu.“

Aziz zvolna nabýval klidu. Připomínal si, jak daleko už došel a jak blízko je svému cíli, o který se tolik snažil. Potřeboval, aby k němu prezident došel. Potřeboval být trpělivý. Aziz už čekal dlouho, další minuta už nic neznamená. Až si s ním prezident půjde potřást rukou, začne.

Agent Tajné služby Warch vstoupil do kanceláře prezidentovy sekretářky, která se tísnila mezi Studovnou a Oválnou pracovnou.

„Sally, musím s ním okamžitě mluvit.“

Sally Burkeová cosi dopsala, vzhlédla a usmála se. „Dobré ráno, Jacku.“ Prezidentova sekretářka z Warchova hlasu poznala, že spěchá, ale mohl si přece vzít pořadové číslo, stejně jako ostatní, kteří denně proudili její kanceláří, aby se mohli osobně setkat s nejvyšším americkým voleným zástupcem. „Má s někým právě teď jednání. Bude to trvat asi dvacet minut až půl hodiny.“

Warch potřásl hlavou. „Nemohu čekat tak dlouho. Musím ho vidět hned teď!“

Burkeová během posledních pěti měsíců často s Warchem jednala, ale nikdy s ní nemluvil s takovou naléhavostí.

„Nevím, co s tím mám dělat, Jacku. Má schůzku se zahraničním hodnostářem. Těžko tam můžeme vpadnout.“

„S kým že má schůzku?“ zeptal se rozzlobený Warch. „Nic takového jsem v rozvrhu neviděl.“

Burkeová, poněkud překvapená agentovým tónem, se na židli narovnala.

„Došlo ke změně na poslední chvíli.“

„S kým má schůzku?“

„S Russem Piperem a –“ Burkeová se podívala na psací stůl – „a princem Kalibem.“

Warchovi se nakrabatilo čelo. „Nepamatuji se, že bych viděl prince Kaliba na seznamu WHAVS.“ White House Access Visitor System je databáze, kterou uniformovaná složka používá ke kontrole trestního rejstříku a případných duševních chorob návštěvníků, kteří by mohli ohrozit prezidenta.

Burkeová bezmocně vzhlédla. „Nevím, co na to mám říci. Lidé z Demokratického národního výboru jej na seznam přidali pozdě večer.“

„Zatraceně,“ zaklel Warch se zatnutými zuby. „Kolikrát vám musím říkat, že nikdo nesmí dovnitř, dokud neprojde úplnou kontrolou?“

Warch ustoupil od stolu a přemýšlel o tom, co nyní může udělat. Jestliže vpadne na schůzku se zahraničním hodnostářem a ukáže se, že šlo o falešný poplach, Hayes jej bude mít za osla.

Warch se obrátil k sekretářce. „Odkud je princ Kalib?“

„Z Ománu, tuším.“ Burkeová nervózně kontrolovala diář. Warch se choval velmi neobvykle. „Ano, z Ománu.“

Warchovo podezření se při zmínce mrňavého státu v Perském zálivu zdvojnásobilo. Přiškrceným hlasem se zeptal: „Byl už někdy dříve v Bílém domě?“

„Ne.“ Burkeová potřásla hlavou. „Aspoň pokud vím.“

Warch se musel rozhodnout, a to velmi rychle. Jeho mozek rychle probíral všechny možnosti a rozhovor s Irene Kennedyovou mu zněl v hlavě stále hlasitěji. Přecházel sem a tam před pracovním stolem Burkeové a pak náhle jeho instinkty zabraly. Otočil se ke dveřím, u kterých stála zvláštní agentka Ellen Mortonová, a levou ruku zvedl k ústům. Chystal se udělat buď nejlepší, nebo nejhorší rozhodnutí své kariéry. Zvláštní agent ve službě prezidentovy ochranky do mikrofonu vyštěkl svůj rozkaz: „Zde Warch, celé ochrance. Nejvyšší poplach v Oválné pracovně!“

Prezident Hayes si cosi poznamenal a řekl: „Rád jsem si o tom s vámi pohovořil, Harry. Oceňuji vaši pomoc. Děkuji.“ Hayes zavěsil telefon a vstal. Z opěradla židle si vzal sako a oblékl si ho. Nasoukal se do obou rukávů zároveň a zapnul si horní knoflík. Usmál se, vykročil zpoza svého stolu a s Valerií Jonesovou po boku pronesl:

„Princi Kalibe, je pro mě ctí, že vás konečně poznávám.“

Rafique Aziz vstal z pohovky a poprvé se toto ráno opravdu upřímně usmál. Lehce zkřížil ruce před tělem, pravou ruku nechal padnout na zápěstí levé. Po hmatu našel tlačítko, aby nemusel spustit oči z prezidenta. Cvičil to mnohokrát a snil o tom tisíckrát častěji.

Přesně tak si představoval, že to bude vypadat. Příliš americké gesto podání ruky. To byla skvělá příležitost k úderu. Byl připraven počkat, až k němu prezident přijde. AZÍZŮV úsměv se doširoka roztáhl a ukazováček hledající správné tlačítko objel dokola sklíčko hodinek. Našel je a dvakrát stiskl. Ruka se pohnula směrem k opasku. Azize zalil nevýslovný pocit vzrušení, zatímco se k němu jeho rukojmí přibližovalo.

Budova ministerstva financí

Když Abu Hasan sedící v kabině nákladního auta prádelny Bílý rytíř ucítil na stehně vibraci, odhodil desky na podlahu. Zatímco levou rukou otvíral dveře na straně řidiče, pravou popadl malý ranec. Hasan oblečený do zelených kalhot a bílé košile vyskočil ven. Sotva dopadl na betonovou podlahu garáže, uslyšel rámus z nákladového prostoru auta, jak startoval vysokozdvižný vozík a terénní čtyřkolky. Hasan utíkal k šedým dveřím, poklekl na jedno koleno a na zem před sebe položil plátěný ranec. Otevřel jej, bavlněná prostěradla odhodil stranou a popadl vytvarovaný kus plastické trhaviny a připevnil jej na dveře. Hasan šedou hmotu připomínající plastelínu dvakrát hranou dlaně připlácl, aby se ujistil, že dobře drží, pak do výbušniny zasunul rozbušku. Popadl cívku žlutého drátu, utíkal podél zdi asi sedm metrů zpět, tam se skrčil a stiskl detonátor. O zlomek vteřiny později se ozvala krátká, hlasitá rána.

Okamžitě se sklopila zadní stěna nákladního vozu a dva muži vyskočili ven. Po pravé ruce, u stěny korby auta, byla připravená rampa. Muži ji vytáhli z auta a zajistili právě v okamžiku, kdy se Bengazi blížil s vysokozdvižným vozíkem k okraji. Vozík se zhoupl, jak se jeho těžiště dostalo nad rampu. Poté Bengazi uvolnil brzdu a stroj vlastní vahou sjel na betonovou podlahu. V okamžiku, kdy všechna čtyři kola stála na zemi, šlápl na plyn a stroj s řevem zamířil k vyraženým dveřím. Dva muži s pancéřovkami běželi chvíli podél, pak naskočili na boční schůdky.

Hasan vytrhl zbytky „dveří Marilyn Monroe“. Vzduch zaplnil oblak spáleného korditu a Bengazi a jeho muži si cestou dolů nasadili plynové masky. Vysokozdvižný vozík vyrazil vpřed, dva muži s RPG se po stranách zhoupli, jak Bengazi vytočil silný motor. Těžký žlutý stroj hřměl betonovým tunelem, zatímco mrštné terénní vozy jeden po druhém spěchaly z rampy dolů a jejich kulaté pneumatiky kvílely, jak se zostra otáčely směrem k tunelu.

Hotel Washington

Salim Rusan trpělivě čekal v sanitární komoře vrchního patra hotelu Washington. Na čistém bílém ručníku před ním ležela ruská ostřelovací puška SVD. SVD střílela náboji ráže 7,62 mm x 54 (r). V pravých rukou dokázala spolehlivě zabíjet na vzdálenost téměř jednoho kilometru.

Rusan se nechystal využít ani čtvrtiny jejího dostřelu. Na pušce s hlavní dlouhou od komory k ústí téměř 125 centimetrů byl připevněn dalekohled PSO-1 se čtyřnásobným zvětšením. V pušce měl kulatý zásobník na deset nábojů, druhý zásobník měl Rusan v kapse. Více munice mu Aziz nedovolil.

Aziz neoblomně trval na tom, že Rusan zde nezůstane déle než dvě minuty a pak opustí hotel.

Bude na něj čekat ještě další práce.

Pager začal svou vibrací oznamovat, že po téměř ročních přípravách akce začala. Rusan jej jednou rukou vypnul, zatímco druhou popadl lehkou čtyřkilogramovou pušku. Vyrazil z komory na prázdnou chodbu a rychle pospíchal ke dveřím na terasu na střeše hotelu. Rusan si začal pomalu sám pro sebe počítat, aby udržel srdeční tep nízko.

To jej naučili sovětští instruktoři, když se jako mladík plížil vypálenými domy v Bejrútu.

S ostřelovací puškou v ruce otevřel dveře na terasu a lehl si na břicho. Rychle se odplazil deset metrů k okraji a prostrčil dlouhou hlaveň zábradlím. Pevně přitiskl pušku proti ramenu a tváři, podíval se dalekohledem a spatřil velké Jižní sloupoví Bílého domu. Odtud Rusan přejel po okraji budovy k Oválné pracovně a připravil se ke střelbě.

Když dosáhl dveří, které byly přímo před kanceláří prezidenta, nikoho tam nenašel. Rychle prohledal nádvoří a opět nikoho nenašel.

Nechtěl ztrácet čas, a tak se přesunul ke svému druhému cíli.

Dalekohled rychle našel nikoliv jednoho, ale čtyři agenty Tajné služby stojící u strážní budky na střeše Bílého domu. Rusan si vybral agenta zcela vlevo, zamířil nitkovým křížem na mužovu hlavu a stiskl spoušť.

Bílý dům

Je jen málo věcí, nepočítáme-li výstřel z pušky, které způsobí, že srdce agentů Tajné služby začnou zrychleně tlouci, jako je fráze „Nejvyšší poplach“. Tato dvě slova, která lze často slyšet při cvičeních, jsou zřídka vyslovena ve službě v Bílém domě. Dva agenti před hlavním vchodem do Oválné pracovny bez váhání tasili své zbraně.

Menší z nich vytáhl svazek klíčů a otevřel dveře do čehosi, co vypadalo jako nevinná dřevěná kredenc. O vteřinu později se zpoza rohu vynořil třetí agent, pistoli držel oběma rukama. Agent, který otevřel kredenc, rychle vytáhl tři malé samopaly Uzi, oběma agentům po jednom podal a třetí si vzal sám. Celá operace trvala sotva pět vteřin.

O patro níž, v „Koňské síle“, velícím stanovišti ochranky, se agent sedící u bezpečnostního terminálu vztyčil a rychle přešel přes místnost.

Zajistil zavřené dveře závorou a vrátil se bez jediného slova na své místo. Dva další agenti na vzdáleném konci místnosti odemkli kovovou skříň a vytáhli zásobu zbraní. Každý z nich si vzal samopal MP-5. Oba je nabili a opustili místnost dalšími dveřmi, které vedly ke skrytému schodišti do Oválné pracovny.

Jack Warch vstoupil do Oválné pracovny s rozepjatým sakem a klopou na pravé straně odhrnutou. Jeho pravá ruka svírala pažbu zbraně v pouzdru. Warch rychle přistoupil k prezidentovi a nespouštěl oči z muže temných rysů stojícího u krbu.

„Promiňte, že ruším, pane prezidente, ale musím s vámi hovořit.“

Prezident se zarazil vyplašený prudkostí, s jakou Warch vstoupil. Pohlédl na Warche a pak na šéfa kanceláře.

Na chvíli zavládla nejistota. Když si Warch prohlížel prezidentova návštěvníka, nemohl s jistotou určit záměr dobře oblečeného muže, na kterého hleděl. Pak to uviděl: něco bylo v jeho očích. Pevněji stiskl pistoli a povytáhl ji o centimetr ven z hladkého koženého pouzdra.

Prezident něco říkal, ale Warch neposlouchal. Čekal na ještě jedno znamení, že tento muž, stojící v Oválné pracovně, není ten, za koho se vydává.

Mladý agent sedící u terminálu dole v Koňské síle pozorně sledoval obrazovky hlídkových monitorů. Jeho oči hledaly vše, co by byť jen vzdáleně připomínalo nějakou hrozbu. Během kontroly jej vyrušilo pípání počítače. Agentovy oči přeskočily z obrazovek na monitor počítače, na kterém blikala čtyři slova. Popadl sluchátko a do mikrofonu vyhrkl: „ZDE KOŇSKÁ SÍLA CELÉ OCHRANCE! NARUŠENÍ BEZPEČNOSTI VE FINANČNÍM TUNELU! OPAKUJI, NARUŠENÍ BEZPEČNOSTI VE FINANČNÍM TUNELU!“

Nahoře v Oválné pracovně zahučel proud slov do Warchova pravého ucha jako klakson. Jeho zbraň vylétla z pouzdra a zamířila na prezidentova hosta během zlomku vteřiny. Levou ruku zdvihl ke rtům a vyštěkl do mikrofonu: „WARCH OCHRANCE, NEJVYŠŠÍ POHOTOVOST U WOODYHO, IHNED!“

Troje ze čtverých dveří Oválné pracovny se naráz otevřely a čtyři agenti s připravenými zbraněmi obklopili prezidenta. Zatímco zeď z těl agentů se semkla kolem velitele, v ušních sluchátkách jim zazněla další informace o nebezpečí. „AGENTI K ZEMI! AGENTI K ZEMI! HERCULES POD PALBOU!“

S pistolí namířenou na AZIZOVO čelo Warch zařval: „EVAKUACE! EVAKUACE!“

Ellen Mortonová stála přímo za prezidentem, když byla nařízena evakuace, a díky tréninku neztratila ani vteřinu. Mortonová popadla prezidenta Hayese zezadu za límec košile a trhla s ním doleva. Dva další agenti přiběhli hlavním vchodem s tasenými pistolemi a připojili se ke skrumáži mířící k prezidentově soukromé studovně. Mortonová odkopla z cesty synchronně se pohybujícího hloučku židli. Šéfovou prezidentovy kanceláře popadli také a vzápětí byla vyexpedována ven.

Jack Warch stál pevně na svém místě a kryl evakuaci, s očima stále pevně zaostřenýma na AZÍZŮV pohled.

Finanční tunel

Těžký vůz uháněl hladkým betonovým tunelem a nabíral na rychlosti.

Dva muži jedoucí na boku si prostrčili ruce skrz klec kabiny a namířili protipancéřové zbraně na dveře, které stály v cestě. Oba zacílili na panty a vystřelili. Hlasitý svištivý zvuk provázel bílou stopu kouře, když hlavice vyrazily vpřed a narazily do ocelových dveří.

Následná exploze byla ohlušující. Suť, kouř a oheň vyrazily zpět úzkým průchodem. Bengazi zavřel oči a pedál plynu stiskl až k podlaze.

Vysokozdvižný vozík udržel rychlost, projel sprškou sutě a ponořil se do naprosté temnoty. Na chvilku bylo ticho, pak se ozvala rána, jak vůz narazil do ocelových dveří, vyvrátil je z pokroucených pantů a zhoupl se do suterénu Bílého domu.

Náraz vyhodil Bengaziho vpřed, noha mu spadla z pedálu a jeho dva muži vyletěli z vozu. V uších mu po výbuchu zvonilo a přes hustý kouř a prach neviděl před kabinou vozu nic. Zatímco se na sedadle narovnal, jeho muži opět naskočili na boky vozu. Bengazovi zase sešlápl pedál plynu až na zem, motor zaburácel a vůz vyrazil vpřed.

Těžký stroj pokračoval hustým kouřem hlavní chodbou prvního suterénu Bílého domu. Přední vyztužená část vysokozdvižného vozu bez varování do čehosi narazila. Bengazi věděl, že to musí být část dvojitých dveří. Středová tyč spolu s oběma křídly dveří vypadla z rámu. Na druhé straně dveří žádný kouř nebyl. Bengaziho muži okamžitě zahájili v dlouhých dávkách palbu ze svých AK-74 na tři zaskočené uniformované strážné Tajné služby, kteří pospíchali čelit narušení bezpečnosti Finančního tunelu. Kulky je okamžitě skosily na zem, pokud v nich zbyla nějaká jiskérka života, zamáčkl ji vůz, který se přes ně převalil.

Bílý dům

Warch ustoupil zpět, aby kryl prezidentův ústup. S pistolí mířící na muže napříč přes místnost naslouchal šílenému rádiovému provozu, který mu zněl ve sluchátku, a snažil se rozhodnout, kam odvést prezidenta.

Musel zvolit buď evakuaci z pozemku Bílého domu limuzínou na jižní straně, nebo jej zašít do nového krytu. Sotva Warch ustoupil až ke dveřím studovny, budova se otřásla explozí.

Aziz, který na explozi čekal, vyskočil. Rychle ustoupil stranou, popadl předsedu Pipera jednou rukou kolem krku a druhou vytáhl nůž.

Aziz zarazil špičku nože do Piperova krku, ten propíchl kůži, až krev vystříkla. Aziz si opatrně kryl hlavu za Piperovou a zaječel: „Nařiďte svým mužům, aby zastavili evakuaci, nebo ho zabiju!“

Žádost padla na mrtvou půdu. Warchův zájem se týkal prvotně, bezprostředně a pouze prezidenta. Nic jiného nehrálo roli, zejména ne politický činitel, který tohoto hada přivedl do Bílého domu. Warch učinil pozpátku poslední krok do studovny a zavřel za sebou dveře do Oválné pracovny.

O vteřinu později stiskla zvláštní agentka Mortonová skryté tlačítko v krátké chodbě. Ozvalo se zasyčení hydrauliky a celá část zdi se zhoupla dovnitř a odhalila skryté schodiště. Mortonová vyrazila po strmých schodech dolů první, následovaná dvěma agenty, kteří drželi prezidenta pevně mezi sebou. Valerii Jonesovou v lidském řetězci popadl jeden ze dvou posledních agentů a tlačil ji dopředu.

Warch stál nyní na horním konci schodiště a zařval: „KRYT! VEZMĚTE HO DO KRYTU!“ Poté také vstoupil do tajné chodby a zajistil za sebou stěnu.

Když vyrazil po schodech dolů, zvedl mikrofon k ústům a řekl:

„Koňská síla, od Warche. Jdeme s Woodym do krytu! Opakuji, jdeme s Woodym do krytu!“

Skupina lezla dolů až na první odpočívadlo. Na konci schodiště na ně čekali dva agenti Tajné služby, kteří vyšli z bočních dveří „Koňské síly“. Právě otevřeli těžké ocelové dveře do tunelu vedoucího pod Růžovou zahradou a dál do podzemí Bílého domu. Jeden z nich se ujal vedení a vyrazil po další řadě schodů, zatímco druhý počkal a kryl je zezadu.

Karavana čítající nyní jedenáct lidí pokračovala tunelem. Na široké cestě byl natažen ošklivý hnědý koberec. Skupina pospíchala vpřed co nejrychleji, agenti prezidenta téměř nesli. Když se dostali na vzdálený konec, měli dvě možnosti. Mohli pokračovat buď po schodech nahoru do prvního suterénu Bílého domu, nebo dolů po krátkém schodišti vpravo. Agent v čele si pospíšil dolů po schodech po pravé ruce.

Zprudka se zastavil u ocelových nýtovaných dveří a na kontrolním panelu naťukal přístupový kód. Sotva zaslechl, jak se kovový zámek uvolnil, ramenem strčil do dveří a vrazil do velké předsíně. První dva agenti, kteří vstoupili, odskočili doleva se zdviženými pistolemi a jistili druhé dveře vedoucí do předsíně o rozměrech sedm krát tři metry.

Sotva poslední agent opustil tunel, dveře do něj se zavřely a uzamkly.

Jack Warch se protlačil skupinou a pevně uchopil prezidenta za paži. Dva mohutni agenti, kteří byli k Hayesovi téměř přilepení cestou dolů po schodech a chodbou, vystoupili vpřed spolu s prezidentem.

Omámený prezident pohlédl na Warche a zeptal se: „Co se tu, k čertu, děje?“

Warch se rozhodl neodpovídat na to, co bylo zřejmé, a postoupil dopředu. Na druhém konci předsíně Warch přistoupil k velkým, hladkým trezorovým dveřím. Zvláštní agent prezidentské ochranky odklopil kryt kontrolního panelu a zadal devíticiferný kód. Chvilka ticha, pak se ozvalo zasyčení, jak se uvolnilo gumové vzduchové těsnění na dveřích. Pak se odsunuly dveřní závory, elektrický motor zaskučel a šedesát centimetrů silné ocelové dveře se otevřely a odhalily vstup do prezidentova nově dokončeného krytu.

Jídelna Bílého domu

Anna Riellyová stála uprostřed jídelny Bílého domu, v ruce držela papírový šálek s černou kávou a naslouchala Stonu Alexanderovi, který vysvětloval, proč se místnosti říká „mess“ místo „dining room“.

Zjevně to souviselo s americkým námořnictvem. Poslouchala ho jen zpola. Zaujali ji dva muži v tmavých oblecích, kteří seděli poblíž u stolu. Vypadali jako příslušníci policie, podobný vzhled měli často přátelé jejího otce, dokonce i někteří její bratři. Najednou oba zároveň zvedli ruce k uším a chvilku je tam podrželi. Z tohoto gesta Riellyová uhodla, že musejí být z Tajné služby. Chtěla obrátit pozornost zpět ke svému průvodci, když v tom oba agenti zprudka vstali a vyběhli s obnaženými zbraněmi napříč místností.

Stone Alexander vůbec nevěnoval pozornost tomu, co se událo sotva sedm metrů od něho, a pokračoval ve svém výkladu o Západním křídle. Riellyová, která tu byla v práci poprvé, si nebyla jista, jestli to, čeho byla svědkem, je normální, ale selský rozum jí říkal, že příslušníci represívního aparátu jen tak bez pádného důvodu zbraně netasí. Riellyová se rozhlédla po místnosti a z tváří kolem zjistila, že nebyla jediná, kdo si všiml mužů s mávajícími zbraněmi.

Riellyová postavila svůj šálek s kávou na stůl a pohlédla na Alexandera.

„Myslím, že se něco děje.“

Alexander se na ni podíval a usmál se. „Nebojte se, už jsem pobláznil spoustu ženských. Zvyknete si.“ Z výrazu na Alexanderově tváři bylo zjevné, že si o sobě myslí, jak je zábavný.

Riellyová potřásla hlavou. „Prokristapána, dáte si chvíli pokoj? Mluvím o těch dvou chlápcích, kteří právě vyběhli s pistolemi –“

Exploze, která zahřměla kdesi v budově, ji zarazila uprostřed věty.

Hluk byl tak překvapivý a nemístný, že Stone Alexander uskočil a půl šálku kávy si vylil na košili. Následující chvíle trvala snad věčnost. Všichni v jídelně Bílého domu ztuhli se široce otevřenýma očima, pak ticho protrhly hlasité rány střelných zbraní.

Bílý dům

Muammar Bengazi dupl na brzdu a vůz v suterénu Bílého domu smykem zastavil. Zaslechl vyšší zvuk motorů terénních motorek.

Bengazi hbitě seskočil na zem a utíkal ke dveřím po levé straně. Bral schody po dvou, jeho AK-74 mířila stále vzhůru. Dva muži, kteří obsluhovali pancéřovky RPG, jej v těsném závěsu následovali. Když dorazili na první odpočívadlo, dveře nad nimi se otevřely a dva uniformovaní strážní z Tajné služby vyběhli na schodiště s pistolemi v rukou. Bengazi za nimi vyslal rychlou salvu střel, oba trefil do hrudníku a srazil je zpět. Jejich těla zablokovala otevřené dveře. Když Bengazi vyběhl na poslední schod, vhodil do chodby dýmovnici a za ní tříštivý granát.

Za dvojitou explozí následoval mnohohlasý jek a zvuk padající sutě. Bengazi se svými muži vyrazili ze schodišťové šachty hustým šedým kouřem a ve všech třech směrech pálili ze svých zbraní. Pod clonou kouře a s plynovými maskami na obličejích se pohybovali směrem k Jižnímu Portiku. Bengazi vytáhl z vesty další granát a vytrhl pojistku. Patnáct metrů před ním, přímo ve směru chodby, byla Palmová místnost – místnost, skrz kterou prezident každé ráno procházel cestou do Oválné pracovny. Bengazi odhodil granát před sebe a schoval se do výklenku po pravé straně, zatímco jeho muži se ukryli u dveří vlevo. Ozvalo se cinknutí, jak granát dopadl na dlažbu chodby a následovala exploze a tříštěni skla. Bengazi vyběhl opět vpřed, každá vteřina byla drahá. Když doběhl do Palmové místnosti, zatočil za roh a málem zakopl o zkrvaveného strážného Tajné služby, který umírající ležel na zemi, jeho tělo bylo rozcupováno úlomky skla. Bengazi se podíval skrz vysypané okenní tabulky na Jižní trávník a spatřil čtyři muže v černých neprůstřelných kombinézách běžící směrem k němu s kulomety v rukou a hledající svůj cíl.

Patřili k Týmu rychlého nasazení, uniformovanému oddílu Tajné služby. Bengazi je čekal. Zvedl svou zbraň, zacílil na prvního z nich, ale než měl příležitost jej zlikvidovat, strážného zasáhla rychlá střela a urazila mu kus hlavy. Během několika vteřin leželi na trávě i zbylí tři příslušníci Tajné služby, mrtví nebo umírající.

Bengazi byl nadmíru spokojen, když viděl, jak Salim Rusan koná svou práci. Ze svého stanoviště na střeše hotelu Washington měl krýt Bengaziho a ostatní, zatímco dobývali Západní křídlo.

Bengazi přes rameno zařval: „Pancéřovku!“

Zatímco hledal na Jižním trávníku další cíle, jeden z jeho mužů poklekl vedle něj s pancéřovkou pevně posazenou na rameni. Muž ji zaměřil na dvojité dveře na opačné straně Kolonády. Cvaknutí spouště, následoval svištivý zvuk a další ohlušující detonace. Bengazi co nejrychleji vyrazil podél Kolonády s AK-74 namířeným na hořící a kouřící vchod do Západního křídla.

Oválná pracovna

Podlaha se otřásla a ze stropu spadlo několik úlomků omítky. Rafique Aziz přitisknutý zády ke krbu držel Russa Pipera pevně s nožem na krku.

Hlasitý praskot výstřelů ze samopalů mu prozradil, že jeho muži jsou již nablízku. Aziz byl na sebe rozzlobený, že nechal prezidenta vyklouznout.

Byl tak blízko.

O pár vteřin později Bengazi vtrhl do Oválné pracovny, kouřící hlavní své zbraně slídil ze strany na stranu. V místnosti však byli už jen Aziz a předseda Piper. Bengaziovi muži se k nim během několika vteřin připojili a jistili chodbu. Bengazi, který se neodvažoval zeptat na to, co bylo zjevné, si stáhl plynovou masku a z pouzdra u pasu vytáhl pistoli. Pažbou napřed ji podal Azizovi.

Aziz odhodil Pipera na stranu. Předseda Demokratického národního výboru zakopl o židli a padl na zem. Nadzvedl se na jeden loket a stále si nebyl úplně jistý, co vlastně způsobil.

„Co to děláte?“ zaječel Piper s výrazem naprostého zděšení ve tváři. „To přece nemůžete!“

Aziz bez zaváhání namířil zbraň na Pipera a stiskl spoušť. Kulka trefila předsedu přesně mezi oči a poslala se zaduněním jeho těžkou hlavu k zemi.

Rudá krev vystříkla z Piperovy hlavy a zamířila po modrém koberci k vyobrazené prezidentské pečeti.

„Celé ráno jsem na tohle čekal,“ zavrčel Aziz. Poté natáhl ruku a řekl: „Dej mi vysílačku.“

Bengazi se k němu otočil zády a Aziz vytáhl z Bengaziovy bojové vesty malý přístroj. Odpojil sluchátkový konektor a přiložil vysílačku k ústům. S pistolí v jedné ruce a vysílačkou v druhé zamířil ke dveřím. „Prezident uprchl do svého bunkru. Okamžitě přerušte veškerá spojení, zajistěte budovu a zajměte co nejvíc rukojmích.“

9

Malé tryskové letadlo opustilo temné vody Atlantiku a během několika minut se objevila zubatá linie pobřeží v zátoce Chesapeake.

Mitch Rapp hleděl dolů na známé tvary zátoky s rozhodností a soustředěním, které mu před několika hodinami chyběly. Když mu Irene Kennedyová volala a sdělila mu informace o neuvěřitelných událostech v Bílém domě, Rapp zůstal jako opařený. Po deset let sledoval činy Rafiqua Azize víc než kohokoliv jiného. Únosy v Bejrútu, Istanbulu a Paříži. Bombové útoky ve Španělsku, Itálii, Francii, Libanonu a Izraeli.

A událost, která Rappa přivedla k jeho neobvyklému povolání, útok na letadlo PanAm, let číslo 103.

Přestože ho Kennedyová ujišťovala, že Aziz skutečně ovládá Bílý dům, Rappovi trvalo několik minut, než celou hloubku situace úplně vstřebal.

Protože řada ranních událostí spolu souvisela, začala se rozpouštět i mlha visící kolem Rappovy hlavy. Místo toho před sebou v této vřavě a tragédii viděl příležitost, jak dovést svůj zničující hon do konce.

Už měl dost počítání mrtvých a hledání důkazů. Měl dost honění Rafiqua Azize, který mu stále unikal, někdy o měsíce a dny, jindy jen o vteřiny.

Když letadlo klesalo směrem k letecké základně Andrews, Rapp vyhlédl z okénka na marylandskou krajinu. V hlavě měl přesný plán, co musí udělat.

V Paříži zaváhal jen kvůli jedné nevinné kolemjdoucí.

V té době to nevěděl, ale za její život prodal životy všech lidí, kteří zemřeli dnes ráno. Logika to byla neúprosná. Kdyby stiskl spoušť v Paříži, nic takového by se dnes nestalo. Nikdy více, řekl si. Cesta jednoho z nich nyní skončí.

Learjet si zlehka sedl na dráhu a zaroloval k části základny, kterou měla CIA pronajatou od vzdušných sil. Když se letadlo přiblížilo k hnědému hangáru, velké dveře se otevřely a uvítaly letadlo v jeho útrobách, stranou od slídících očí. Jakmile bylo uvnitř, dveře se zavřely a piloti vypnuli motory.

Rapp vyhlédl malým okénkem a spatřil skupinu půltuctu lidí čekajících v prosklené kukani hangáru. Okamžitě poznal Irene Kennedyovou a ředitele Stansfielda. Rapp popadl svůj tlumok a vyrazil ke dveřím, zatímco se Jane Hornigová vynořila z ložnice. Rapp otevřel dveře a jedním velkým krokem se ocitl na zemi. Oproti svým zvyklostem se otočil a nabídl Hornigové ruku. Oba kráčeli přes hladkou, čistou betonovou podlahu ke kanceláři osvětlené zářivkami. Rapp otevřel skleněné dveře, volně pověšené žaluzie se několikrát zahoupali.

Ředitel Stansfield stál ve střídmě zařízené vojenské kanceláři, sluchátko jištěného mobilního telefonu držel pevně u ucha. Jeho bezpečnostní důstojník stál vedle něj a držel zbytek zařízení, které bylo velké zhruba jako fotografická brašna. Stansfield dohlédl na Rappa a řekl do mikrofonu: „Stojí právě přede mnou.“ Ředitel sklopil své šedé oči a několikrát přikývl. „Plánoval jsem to. Budeme tam během dvaceti minut.“

Stansfield vrátil telefon důstojníkovi a řekl: „Necháte nás chvilku o samotě?“

Ostatní čtyři lidé, kteří v kanceláři čekali s Kennedyovou a Stansfieldem, opustili místnost a nechali ředitele s Kennedyovou, aby si promluvili s Hornigovou a Rappem.

Irene Kennedyová zvedla z opěradla židle tašku na společenský oděv a podala ji Rappovi: „Musíte se převléknout. Za dvacet minut máme schůzku v Pentagonu.“

Rapp vzal tašku a pohlédl na Stansfielda. Nelíbila se mu představa, že svou tvář ukáže spoustě politiků a úředníků. „S kým jste hovořil po telefonu?“

„S generálem Floodem. Chtěl se přesvědčit, že vás vezmu na schůzku s sebou.“

„Proč?“ zeptal se Rapp, zatímco si sundával pouzdro na pistoli.

„To neřekl.“

Rapp pohlédl zamyšleně na Stansfielda. „Budu podávat nějaké hlášení?“

Kennedyová zodpověděla otázku vytažením kožené peněženky ze své kabelky.

„Vaše pověření? Jako vždy. Mitch Kruse, analytik mého protiteroristického týmu pro Střední východ. V CIA pracujete pět let, a tak dále, a tak dále.“

Kennedyová mu podala peněženku. „Víte, jak to chodí. Chceme vás tam mít pro případ nouze. Samozřejmě dáváme přednost tomu, když se budete držet zpátky.“

Rapp si vzal peněženku a položil ji vedle své devítimilimetrové beretty v koženém pouzdře. Rychle se svlékl do slipů, zatímco Kennedyová se Stansfieldem hovořili s Hornigovou. Růžová jizva, velká asi jako čtvrtdolar, byla vidět těsně nad levou kyčli. Byla to památka na kulku, kterou vypálil příliš horlivý a zmatený příslušník FBI. Na opálených zádech měl jizvu od nože chirurga, který mu kulku vyjmul.

„Dostali jste z něj už přesné číslo?“ zeptala se Kennedyová Jane Hornigové.

„Ano“ – Hornigová pokrčila rameny – „aspoň si to myslíme. Uvědomte si ale, že vše, co jsme z něj vypáčili, je to, co on považuje za pravdu. Pokud měl Harut správné údaje, mělo by jich být dvanáct, včetně Azize.“

Hornigová si založila ruce a rozkročila se.

„Jaké mají zbraně?“

„Vedle standardních střelných zbraní“ – Hornigová pohlédla na Rappa, který si natahoval kalhoty – „mají dost plastických trhavin. Mitchi?“

Rapp popadl bílé tričko a dodal: „Víc než dost, aby vyhodili celý areál až do nebes.“

Stansfield potřásl hlavou a zeptal se: „A jaké jsou jejich požadavky?“

„Ještě jsem se k tomu nedostala, ale začnu s tím hned, jak jej přemístíme.“

Stansfield přikývl. „Zařídili jsme pro vás přesun do jednoho z bezpečných domů ve Virgínii. Nesmíte hovořit s nikým jiným než s Irene, Mitchem a mnou. Jen velmi málo lidí mimo naše bezprostřední okolí ví, že máme Haruta, a chceme to tak udržet. Chci, abyste výslech zaměřila na jejich požadavky. Potřebujeme vědět, o co Aziz požádá dřív, než si o to řekne sám.“

Hornigová kývnutím přijala rozkazy a temně dodala: „Jestli jejich požadavky zná, tak je zjistím.“

Byla připravená z Haruta dostat i tu nejposlednější informaci. Kdyby pro ní měli celý seznam, byla by víc než horlivá.

„Mitchi, napadá vás ještě něco?“ zeptala se Kennedyová.

Rapp zastrčil bílou košili do kalhot a zapnul je. „Jo. Chtěl bych vědět, jak dlouho počítají, že tu budou, a jak si k čertu představují, že se odtud dostanou. Jak znám Azize, má přesný časový rozvrh.

Všechno plánuje do poslední minuty.“

Stansfield souhlasně přikývl a obrátil se k Hornigové: „Víte, co potřebujeme. Pokusíme se neplést se vám do práce, ale chci, abyste nás informovala okamžitě, jakmile zjistíte něco podstatného.“

„Dám se ihned do práce.“ Doktorka Hornigová si posunula na nose brýle a přikývla.

„Dobrá. Mitchi, jdeme. Doobléknete se ve vrtulníku.“

Stansfield zamířil ke dveřím s Kennedyovou a Hornigovou v patách. Rapp popadl tašku s oblečením a své ostatní věci a následoval je. Když vylezl z kanceláře, spatřil lehátko na kolečkách, které táhli po hladké podlaze směrem k sanitce. Harut byl připoután a zakryt šedou přikrývkou.

Malé dveře do hangáru se otevřely a na zemi se objevil jasný pruh světla.

Rapp už zaslechl roztočené listy vrtulníku čekajícího na ploše letiště. Na chvilku se zastavil a sledoval, jak lehátko zajelo do sanitky.

Jane Hornigová a její dva asistenti vlezli za ním a zavřeli dveře. Rapp zamyšleně zůstal stát a sledoval odjíždějící sanitku.

Irene Kennedyová se objevila v malých dveřích, na očích měla sluneční brýle a vlasy jí vlály ve větru. „Pojďte, Mitchi. Zpozdíme se.“

Rapp se s přetrženou nití myšlenek obrátil ke své nadřízené a několikrát zamžoural. Kennedyová na něj zamávala, aby si pospíšil, a Rapp vyběhl ke dveřím a stále přemýšlel, co vlastně postrádal.

Viceprezident Sherman Baxter se vrátil do Washingtonu ze sponzorské cesty do New Yorku, jak jen nejrychleji mohl. Letadlo Air Force One přistálo na základně Andrews asi čtyřicet minut před Rappem a doktorkou Hornigovou.

Baxter se usadil na zadní sedadlo prezidentské limuzíny připomínající tank spolu se šéfem své kanceláře Dallasem Kingem a ministryní spravedlnosti Margaret Tutwilerovou. Když kolona vozidel Tajné služby uháněla skrz D.C., Dallas King předestřel jejich strategii.

Rodák ze San Diega a absolvent Stanfordské právnické fakulty si rukou projel světlé blond vlasy.

„Krize pro nás znamená jedinečnou příležitost.“ King se odmlčel, aby zdůraznil, co říká. Pak pohlédl na ministryni spravedlnosti Tutwilerovou.

„Vy nyní máte zásadní úkol, Marge. Musíme nechat FBI pocítit, že Sherman je nyní v čele. Nemůžeme připustit, aby nám zatajili nějaké informace, a už vůbec je nesmíme nechat, aby se pokusili o nějaké záchranné operace bez našeho schválení.“ Dvaatřicetiletý politik, jehož hvězda právě vycházela, udeřil pěstí do dlaně, aby dal svým slovům váhu. „Nic se nesmí stát bez našeho schválení. Je to jasné?“

Marge Tutwilerová si teprve na Kingův ambiciózní styl zvykala.

Viceprezidentův nohsled měl charisma. Měl příjemný vzhled, bystrou mysl a zdravý smysl pro humor. Jediná věc, která mu chyběla, byl smysl pro pořadí důležitosti. Marge Tutwilerová, kalifornská politická aktivistka, samozvaná kritička vynucování práva a bývalá profesorka práva na univerzitě v Jižní Karolíně, nebyla zvyklá, aby s ní kdokoliv mluvil takovým tónem. Navíc někdo, kdo nebyl o moc starší než její nedávní studenti.

S unaveným výrazem Tutwilerová pronesla: „Dallasi, já jsem měla co do činění s FBI už v době, kdy jste ještě tahal po San Diegu kachničku na provázku. Nebojte se, já je zvládnu.“

Dallas se usmál, natáhl ruku a zlehka ji položil ministryni na koleno.

„Omlouvám se, Marge. Nechtěl jsem říci, že nevíte, jak jednat s FBI.“ Věčně opálený šéf kanceláře pustil její koleno a zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Chtěl jsem jen říci, že musíme jednat společně.“

Na Dallasově tváři se objevil lstivý úsměv a pomyslel si: osobnost kurvy je větší než její prdel.

Sherman Baxter Třetí, bývalý guvernér Kalifornie a současný viceprezident Spojených států, si odkašlal a vstoupil do rozhovoru.

„Bez ohledu na naše tituly, v tomto městě jsme outsajdři, a nezapomínejte na to. Dallas má pravdu, Marge, a není na škodu si připomínat, že musíme držet FBI zkrátka.“ Sherman Baxter, stejně jako většina politiků, měl dvě velmi odlišné stránky osobnosti. Za zavřenými dveřmi byl Baxter mimořádně ctižádostivý a prchlivý. Čtyřiapadesátiletý Kaliforňan na Oválnou pracovnu nahlížel, jako by to bylo jeho lidské právo.

Byl přesvědčen, že by si úřad zasloužil víc než jeho kolega v úřadu. Nebýt Baxtera a jeho známostí v Kalifornii, prezident Hayes by se do Bílého domu nikdy nedostal.

Na veřejnosti ovšem byli ztělesněním spolupráce, ale pohrdání svým šéfem, které dával Baxter za zavřenými dveřmi najevo, zatajit nešlo.

V jeho očích byl Hayes úplný blbec, který se dostal do Bílého domu jen proto, že měl čistší sexuální minulost než všichni ostatní kandidáti, a – což bylo nejdůležitější – díky hlasům z Kalifornie, které mu Baxter získal. Když se Baxter rozhodl kandidovat spolu s Hayesem, považoval svou snahu za předstupeň k prezidentskému úřadu.

Po špinavé kampani a pouze pěti krátkých měsících v úřadu byl Baxter již unaven z druhých houslí, které hrál pro Hayese. Sherman Baxter Třetí, dědic jedné z nejlepších kalifornských rodinných vinic, nesnášel dobře, když musel plnit příkazy muže, jehož rodina vydělala peníze výrobou hadic k radiátorům. Další tři roky by byly těžké, a sedm absolutně nemyslitelných.

Zatímco King a Tutwilerová pokračovali v rozhovoru, Baxter hleděl z okénka. Své černé řídnoucí vlasy nosil učesané dozadu. Baxter si složil levou ruku přes mírně se kulatící pupek a vzpomněl si, co King říkával, když debatovali o utrpení dalších tří let pod Hayesem ‚Hloupým‘:

„Nezapomeňte, šéfe, jste jen krůček od prezidentského úřadu. Nikdy nevíte, kdo procvakne Hayesovi lístek.“

Jak byl Dallas jasnozřivý, pomyslel si Baxter. Když kolona vozidel zatočila na most George Masona, svazovaný Baxter si na chvilku připustil myšlenku, že se teď vlastně z objektivních důvodů stal prezidentem Spojených států on.

Zvláštní agent Skip McMahon z FBI se podíval na Bílý dům z Centra spojených operací Tajné služby umístěného v pátém patře budovy úřadu prezidenta. Ze svého vhodně umístěného postavení mohl spočítat těla devíti strážců. Bylo mu řečeno, že více jich je na druhé straně budovy, ale přesné číslo bylo nemožné ověřit. Ještě teď čtyři hodiny po útoku, byly informace jen sporadické. Nikdo nevěděl, co se děje uvnitř budovy.

McMahon byl veterán FBI, sloužil už šestadvacet let a všechno už viděl – nebo si to aspoň myslel. K rozvědce se dal hned po vysoké škole a po čtyřletém vyšetřování bankovních loupeží v Las Vegas jej odveleli zpět do Washingtonu, kde začal pracovat na případech kontrarozvědky. Po téměř deseti letech pronásledování špiónů jej přesunuli do jednotky násilných zločinů při FBI. Tato změna jej stála manželství a málem i kariéru. Bývalý obránce z týmu státu Pensylvánie brzy pochopil, že má schopnost vžít se do zdeformovaných myslí jedinců, které měl chytat. Šest let strávených v žumpě americké společnosti si vzalo svou daň. McMahon byl příliš často žádán, aby se vžil do postavení hromadného vraha a aby si představoval, jak nějaký chorý vyvrhel unáší, znásilňuje, mučí a zabíjí nevinnou holčičku.

Naštěstí pro McMahona, snad z nebes přišlo varování a on se z toho dostal ven dřív, než jej jeho zaměstnání zničilo. McMahon byl nedávno jmenován do čela Skupiny rychlého zásahu, která měla za úkol zasahovat pri únosech. Elitní Tým pro záchranu rukojmích při FBI, HRT, spadal pod jeho velení spolu s dalším půltuctem vyšetřovacích a podpůrných jednotek. Ale ani jednou na stovkách schůzek zabývajících se terorismem v městské zástavbě, které McMahon navštívil, neslyšel někoho byť jen zmínit možnost, že by i Bílý dům mohl být přepaden a celý obsazen.

McMahon odhlédl od země pod sebou a zahleděl se na obzor. Nebyl v této chvíli spokojený se současnou situací velení a řízení. Týmy ostřelovačů z FBI i Tajné služby obsadily každou střechu v okruhu jednoho bloku od Bílého domu. Každý tým odpovídal své vlastní agentuře a přijímal rozkazy jen od ní. Zkrátka, toto nebyl způsob, jak se vypořádat s krizovou situací, a bylo nutné zjednat okamžitě nápravu.

Agentka stojící vedle McMahona mu před obličejem přidržela hodinky.

„Měl byste sebou hodit. Schůzka začíná za dvacet minut.“

McMahon přikývl. S ohnutými rameny pohlédl na padlé členy ostrahy na Jižním trávníku a zeptal se: „Kolik je mrtvých?“

Zvláštní agentka Kathy Jenningsová se podívala do malého zápisníku a odpověděla: „Víme o osmnácti, ale Bůh ví, kolik jich je v budově.“

McMahon se otřásl, když si představil ten masakr. Vypadal unaveně a krize teprve začínala. Po chvíli se otočil a zamířil ke dveřím.

McMahon se děsil schůzek s velkými zvířaty. Na odchodu poděkoval několika agentům Tajné služby, že mu dovolili podívat se z jejich stanoviště.

Jenningsová šla půl kroku za ním a když si byla jistá, že je nikdo neuslyší, řekla: „Nemyslím, že byli nadšení, že nás vidí. Myslíte, že vědí, že akci povedeme my?“

„Nevím. Ztratili osmnáct mužů… možná dvakrát tolik, a Bílý dům je jejich parketa.“ McMahon se otočil ke schodům a vyrazil dolů.

„Jenže na takovou situaci nejsou připraveni. To je čistě…“ Jenningsová se na chvíli zarazila, když míjeli dva členy Tajné služby, kteří šli po schodech nahoru. Tišším hlasem pokračovala: „To je čistě záležitost FBI. To je teroristická činnost na domácí půdě.“

„Mnoho lidí se chystá přihřát si na tom svou polívčičku, než bude konec.“

„Kdo například?“

„Americká armáda a, opět, Tajná služba.“

Mladá agentka nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Armáda má zakázáno…,“ začala Jenningsová.

McMahon zvedl ruku a zarazil ji. „Ušetřete si svou přednášku pro kamarády z právnické fakulty.“ Služebně starší agent byl pyšný na to, že byl jedním z mála lidí v FBI, kteří neměli doktorát z práva. „Mluvím o skutečném stavu, a mluvím ze své zkušenosti. Proč si myslíte, že se chystaná schůzka koná v Pentagonu?“ Zatímco sestoupili o další patro níž, nechal ji McMahon nad otázkou přemýšlet.

„Jestliže je to naše starost, proč se schůzka nekoná v Hooverově budově nebo naproti v Justičním paláci?“

Než došli do přízemí, Jenningsová pomalu pochopila jeho uvažování a přikývla. Cestou k východu na Sedmnáctou ulici McMahon řekl:

„Zatímco budu v Pentagonu, chci, abyste zřídila postavení mobilního oddílu.

Určete střídáni hlídek a nenechte si do toho od nikoho kecat.“ A hlasem zvýšeným o oktávu dodal: „A těm klaunům řekněte, že mám špatnou náladu a až se vrátím z toho idiotského cirkusového představení, budu dštít oheň.“ Temperament McMahona byl mezi jeho kolegy ve službě represivního aparátu FBI dobře znám.

„Nikdo nebude pracovat déle než v osmihodinové směně, pokud to osobně neschválím. A nechci, aby se lidi potloukali kolem, až jejich směna skončí. Můžeme tu být týdny a já nechci své lidi zničit vysedáváním na kontrolním stanovišti.“

„Ještě něco?“

„Jo. Ujistěte se, že HRT má všude přednost. Chci je mít na místě co nejdříve.“

Drahý oblek nahradila nevýrazná vojenská zelená uniforma. Pistoli v pouzdře a plynovou masku měl připevněnou k opasku. Rafique Aziz seděl v čele dlouhého stolu a sledoval řadu televizí umístěných na vzdáleném konci Operačního střediska. Tři z šesti televizí byly naladěny na hlavní televizní okruhy, čtvrtá na CNN. Všechny popisovaly krizi v Bílém domě ze studií v New Yorku s živými vstupy natáčenými přes ulici na Lafayette Square.

Velká část Azizova vzteku nad chybějícím prezidentem už vyprchala.

S pečlivostí sobě vlastní se Aziz i na tuto eventualitu připravil a bude-li mít dost času, může ještě všeho dosáhnout. Nyní si musel dopřát aspoň trochu uspokojení. Zvládl to. Ovládl nejznámější a úpadkový symbol Západu. Zahájil svůj džihád, svou svatou válku přímo v srdci nepřítele a až vypudí prezidenta z jeho krytu, dokončí svůj plán.

Amerika se už nikdy víc nebude plést do záležitostí arabského světa.

Kdosi zaklepal na dveře a Aziz, aniž by se otočil, pravil: „Dále.“

Muammar Bengazi, klidný jako vždy, vstoupil do místnosti s úsměvem na tváři a AK-74 přehozenou přes rameno. V levé ruce držel zápisník.

Přistoupil k Azizovi a řekl: „Celou budovu máme plně pod kontrolou. Všechny vnější zdi a přístupy jsou zajištěny výbušninami, jak jsi nařídil.“

V teroristově oku se zablýsklo. „Podařilo se nám získat kontrolu nad zbraněmi a bezpečnostním systémem Tajné služby, jak jsi předpověděl.“

Bengazi popošel dopředu a položil ruce na opěradlo jedné z židlí u stolu.

„Podle rozkazu jsem vypojil jejich obvodový systém. Používáme nyní jen jejich kamery umístěné na střeše, odpojili jsme modemy od počítačů. Jejich centrála už z nich obraz nedostane.“

„Dobře. Stejně jim nevěřím. Se vší jejich technologií, kdo ví, jak se nás pokusí přelstít.“

Bengazi souhlasně přikývl. „Dle tvého rozkazu.“ Podal Azizovi zápisník, který měl pod levou paží. „Tady je seznam rukojmích podle jmen a umístění. Jména nejvýznamnějších jsou zakroužkovaná.“

Aziz se pohodlně usadil v židli a se skloněnou hlavou prolistoval stránky.

„Sedmdesát šest rukojmích.“

„Přesně tak.“

Na třetí straně Aziz našel, co hledal – jméno prvního člověka, kterého zabije. Poklepal na jméno prstem a zeptal se: „Kolik máme agentů Tajné služby?“

„Nezahrnuli jsme je mezi sedmdesát šest rukojmích. Jsou na následující straně. Devět živých, čtyři z nich vyžadují lékařskou péči. Zajali jsme také několik námořníků a s nimi jsou i příslušníci jiných vojsk.“

„Oddělili jste je od ostatních?“

„Ano, jsou v patře, jak jsi zamýšlel.“

„Spoutaní a s páskou na očích?“ zeptal se Aziz a zdvihl obočí.

„Samozřejmě.“

„Pokusil se někdo z civilistů dát najevo roli vůdce?“

„Dosud ne.“

Aziz otočil zápisník zpět na první stránku a řekl: „Až jeden z nich vstane,“ vztyčil ukazováček, „a pokusí se ukázat, jak je statečný, chci, abys mi dal vědět. Vyřídím si to s ním osobně. Máme dost co dělat i tak. Nechci si přidělávat starosti s nějakým problémovým kovbojem.“

Bengazi kývl a navrhl: „Myslím, že by bylo dobré nechat civilisty odejít na záchod.“

Aziz se podíval na hodinky. Byl to rozumný návrh a mohlo by je to uklidnit.

„Dobře, ale agenty Tajné služby a námořníky nech, ať se válejí ve vlastních výkalech.“

„Ano, Rafique. Chceš zkontrolovat výbušniny?“

„Ne. Věřím, že jsi odvedl svou práci dobře. A teď si potřebuji zavolat.“

Aziz ukázal na televizi. „Chystají schůzku v Pentagonu.“

Bengazi přikývl. „Jestli mě už na nic nepotřebuješ, musím se ještě věnovat některým detailům.“

„Ještě jedna věc,“ vzpomněl si Aziz a zaklonil hlavu. „Jak se daří našemu malému zlodějovi?“

„Veškeré nářadí má na místě a už se pustil do práce.“ Pokrčil rameny a dodal: „Říká, že vše probíhá podle rozvrhu.“

„Dobrá. Dohlédni na něj.“ Aziz se nahnul dopředu. „Koneckonců, není jedním z nás.“

„Řekl jsem mu, aby nikam nechodil, jen na záchod, pokud mě napřed nezavolá,“ poznamenal Bengazi s úsměvem. „Vysvětlil jsem mu, že všude jsou nastražené miny a že nechci, aby nějakou omylem spustil.“

Aziz se také usmál a položil ruku na svou vysílačku: „Když budu něco potřebovat, zavolám.“ Pohlédl na Bengaziho, který zamířil ke dveřím a dodal: „Muammare, odpočiň si. Do večera nepřijdou. Teď to mají ve svých rukou politici. Budou držet FBI na uzdě, dokud se my nepřipravíme.“

Bengazi přikývl. „Já vím, říkal jsi mi, jak bude akce probíhat, ale vhodný čas zaútočit mají právě teď než se tu pořádně opevníme. Rukojmí jsou stále ještě při síle a čerství. Mohou nám způsobit problémy. Do tří dnů budou zesláblí a zmatení. Kdybych já byl na jejich místě, zaútočím právě teď.“

Aziz se na svého přítele zašklebil. „Musíš porozumět tomu, jak pracuje Washington. Armáda poradí, aby se jednalo rychle a se silnou převahou, ale politici budou chtít jednat opatrně.“

„A co FBI?“

„Ti zůstanou někde mezi a budou přijímat rozkazy jako vždycky. Odpočiň si, příteli, bude jim trvat, než přijdou…“ A s pobaveným výrazem Aziz dodal: „Po pravdě řečeno, asi je sám k útoku vyprovokuji.“

Bengazi zdvihl husté obočí. „Až bude pravý čas.“

„Přesně. Máš na sobě speciální oděv, který jsem ti dal?“

Bengazi zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Proč ne?“ zeptal se Aziz rozzlobeně.

„Nepřipadá mi správné opustit ostatní muže, až na to přijde.“

„Plán nebude fungovat, jestliže tu všichni zůstanou, Muammare. Nařizuji ti, aby ses převlékl. Jestliže Američané přijdou, je to naše jediná šance.“

Bengazi neochotně přikývl a odešel. Aziz se díval, jak odchází, a přemýšlel o plánu, jak odtud zmizet. Byla určitá šance, že se to podaří.

Některé věci musí být podle nich a, koneckonců, dal jim příležitost bojovat. Kdyby jen dostal do rukou prezidenta, na ničem dalším by nezáleželo.

Aziz obrátil pozornost zpět k televizi, stanice nyní hovořily se svými reportéry v Pentagonu. Zvedl dálkové ovládání a televizi přenášející CNN pustil hlasitěji. Aziz naslouchal korespondentovi, který oznamoval, že viceprezident a další federální úředníci se právě teď scházejí v Pentagonu na krizové schůzce. Terorista se usmál a rozhlédl se po bohatě vybaveném Operačním středisku. Schůzky, jako je tato, se obvykle konaly přesně v té místnosti, kde seděl právě teď on.

10

Poradní místnost Sboru náčelníků se nachází ve vnitřní části, tzv. Kruhu E pětiboké budovy, ve které sídlí Ministerstvo obrany Spojených států. Široká chodba, která zepředu protíná moderní krizové centrum, je hvězdami a pruhy přecpaná víc, než jakákoliv jiná vládní budova nebo vojenská základna na světě. Plukovníci a kapitáni kráčející chodbou zjišťují, že tu musí salutovat tak často, jako bažanti na cvičáku.

Kruh E není veselým místem běžné každodenní práce a tento výjimečný den byla nálada ještě vážnější.

Dva námořníci stáli na stráži před širokými dvojitými dveřmi, když nejvyšší washingtonské špičky zaplňovaly místnost, ve které to bude brzy vřít. V závěsu s poradci postupně přicházeli členové celého prezidentova kabinetu, až se místnost zaplnila téměř do posledního místa.

Ministr vnitra přišel první, následoval jej ministr zdravotnictví, dále ministr zahraničí. Během pěti minut dorazil celý kabinet s výjimkou ministryně spravedlnosti. Místnost, ve které všichni poradci hovořili se svými šéfy a připravovali je na nejnovější novinky, brzy zněla jako přeplněný bar.

Když do místnosti vstoupil ředitel FBI Roach a zvláštni agent Skip McMahon, byli zavaleni krupobitím otázek. Naštěstí pro Roache a McMahona vzápětí vstoupil generál Flood spolu s členy Sboru náčelníků. Flood přešel na vzdálený konec stolu a položil na něj velký černý keramický šálek na kávu.

„Posaďte se všichni, prosím.“ Floodův velitelský hlas proběhl velkou místností a hovor okamžitě téměř ustal. „Začněme.“ Flood zatleskal a ukázal na židle vyrovnané kolem zhruba dvanáct metrů velkého obdélníkového konferenčního stolu. „Máme před sebou hodně práce.“

Když se všichni přítomní posadili, vstoupil viceprezident Baxter s ministryní spravedlnosti Tutwilerovou a Dallasem Kingem. Všichni tři přešli na opačný konec stolu, než seděl generál Flood, kde pro ně byla vyhrazena místa. Ministr zahraničí, blízký přítel prezidenta Hayese, se okamžitě naklonil k Baxterovi a ptal se, co se k čertu děje.

Mezitím přišel do sálu ředitel CIA Stansfield spolu s Irene Kennedyovou a Mitchem Rappem. Flood ukázal na tři volná místa u svého konce velkého stolu a pak pokynul jednomu ze svých poradců, aby zavřel dveře.

Armádní major přešel k vysokým dvojitým dveřím a rozmáchle je zavřel, čímž dal všem najevo, že schůzka začíná.

„Vážení,“ oznámil Flood, „nebudu chodit kolem horké kaše. Dění v Bílém domě dnes ráno vyvolalo řadu fám. Některé z nich mají zrnko pravdy, ale většina z nich je zcela mimo. K čemu tedy skutečně došlo: Asi v devět nula-nula skupina teroristů zaútočila na Bílý dům a zcela jej dostala pod kontrolu.“

Než mohl Flood pokračovat, místnost ovládla vřava výkřiků a rozhovorů.

„Lidi!“ zařval Flood, aby udržel řád. „Musíme vyřešit spoustu věcí, ovládejte se prosím.“ Rozzlobeně přejel očima celou skupinu, že se mu nikdo neodvážil vzepřít. Když se ujistil, že všichni pochopili, že jeho trpělivost má své meze, generál pokračoval. „Jak jsem řekl, tato skupina ovládla Bílý dům a drží neznámý počet rukojmích. Jediná dobrá zpráva, kterou máme, je, že prezident Hayes byl během přepadu bezpečně evakuován do svého krytu. Veškeré komunikační linky byly přerušeny, ale my víme, že prezident je v bezpečí. Z toho plyne první závažný bod. Je zjevné, že prezident Hayes není v postavení, aby mohl plnit své povinnosti jako vrchní velitel. Proto podle Dvacátého pátého dodatku přecházejí pravomoci prezidenta Spojených států na viceprezidenta Baxtera, dokud prezident Hayes nebude schopen znovu se ujmout svých povinností. Byl jsem informován, že většina členů vlády s tím souhlasí, a omlouvám se těm, které jsem vinou horečných událostí dříve nezastihl.“

Generál spojil ruce dohromady a složil je pevně na prsou. „Ujasněme si to. Od tohoto okamžiku úlohu prezidenta a vrchního velitele ozbrojených sil přebírá viceprezident Baxter.“ Flood se opět rozhlédl kolem stolu, aby dal ostatním chvíli na rozmyšlenou, a dodal: „Nicméně, aby nedocházelo ke zmatkům: stále jej budeme zmiňovat jako viceprezidenta Baxtera. Je vám to jasné?“

Generál Flood chvilku počkal, jestli se nenajde někdo dost šílený na to, aby jej rozlítil, a poté pohlédl vlevo na ředitele Tajné služby.

„Ředitel Tracy vás nyní seznámí s podrobnostmi toho, co se dnes ráno událo. A opět vás žádám, nechte si své otázky až na závěr.“

Ředitel Tajné služby s vážnou tváří vstal a vydal se k pódiu u konce stolu, kde seděl generál Flood. Alex Tracy byl podsaditý, s velkou hlavou a standardní porcí horlivosti, která byla nutná k řízení jedné z nejlepších agentur na světě vymáhajících dodržování zákonů. Tracy kráčel stejně nadšeně, jako by šel k popravčímu špalku. Odložil si na pult desky a ruce položil po stranách.

S vyčerpaným výrazem a roztřeseným hlasem spustil. „Včera pozdě v noci zavolal do Bílého domu předseda Demokratického národního výboru Piper a vyžádal si setkání s prezidentem. Tato schůzka byla naplánována na toto ráno v devět. Zaměstnanci Bílého domu porušili předpisy Tajné služby a zajistili Piperovi a jeho hostu setkání, aniž by poskytli čas na prověření hosta předsedy. Nyní víme, že tím hostem byl Rafique Aziz, světově proslulý terorista.“ Tracy pohlédl do neurčita a pokračoval.

„Ukázalo se, že Aziz se v Demokratickém národním výboru představil jako princ Kalib z Ománu. Aziz věnoval straně šek na pět set tisíc dolarů, na oplátku si vyžádal osobní setkání s prezidentem.“

Když se nyní odmlčel, zaostřil zrak na skupinu politiků na vzdáleném konci stolu.

Téměř všichni členové vlády byli demokraté a ozvalo se mumlání, když si vzájemně vyměňovali ustrašené pohledy. Balíček s touto informací už měl na sobě napsaného adresáta: ‚vyšetřování v kongresu‘.

Tracy asi po šesti vteřinách pokračoval. „Aziz a předseda Piper přijeli do Bílého domu ráno, zhruba ve stejnou dobu, kdy jsme dostali hlášku ze CIA, že se na Bílý dům chystá teroristický útok. Zatímco Aziz a Piper vstoupili do Bílého domu, vjel do budovy ministerstva financí nákladní automobil prádelny, se kterou byla uzavřena místní dodavatelská smlouva. Vůz jezdí do budovy každý den od pondělí do pátku. Při naprostém selhání bezpečnosti byl vůz vpuštěn do podzemní garáže uniformovaným strážným Tajné služby, bez náležité kontroly.“

Tracy se pokusil zaujmout vzpřímený postoj. Rozpačitě se zarazil a pohlédl do svých poznámek. Z toho, že se Aziz dostal do Bílého domu, lze vinit předsedu Pipera, ale nákladní vůz byla chyba Tajné služby. „Ukázalo se, že nákladní prostor vozu byl obsazen neznámým počtem teroristů a vybavením, které bylo použito k překonání bezpečnostního zabezpečení Finančního tunelu. Toto je největší selhání na straně úřadu, v jehož čele stojím. Již jsme zahájili vnitřní vyšetřování.“

Tracy pohlédl podél dlouhého stolu na viceprezidenta Baxtera.

„Předběžnou vyšetřovací zprávu připravíme do večera.“

Opět se podíval do poznámek a pokračoval: „Po obdržení hlášky ze CIA Jack Warch, zvláštní agent pověřený vedením prezidentské ochranky, opustil svou kancelář v budově úřadu prezidenta a odešel do Západního křídla, aby záležitost projednal s prezidentem Hayesem. Když Warch dorazil, Piper a jeho host již byli v Oválné pracovně.

Jakmile se Warch dozvěděl, že návštěva nebyla prověřena, vstoupil do Oválné pracovny, aby zajistil bezpečnost prezidenta. Poté události nabraly rychlý spád. Ostřelovač na střeše hotelu Washington zahájil palbu na příslušníky Tajné služby hlídkující na střeše Bílého domu. Během několika vteřin byly vnější dveře Finančního tunelu překonány a Warch nařídil evakuaci prezidenta do krytu. Jak jistě všichni víte, starý kryt v Bílém domě je z doby 2. světové války a ve skutečnosti není ničím víc než zesíleným tunelem. Výstavba nového krytu ve třetím suterénu Bílého domu byla dokončena letos v lednu.

Stavbu prováděli ženisté americké armády. Využili standardní vojenský postup, který byl uplatněn také ve všech čtyřech řídících a kontrolních střediscích… Promiňte.“ Tracy se otočil hlavu na stranu a odkašlal si.

„Nicméně toto nové zařízení není zcela funkční. Vlastní stavba krytu je dokončena. Biologické, chemické a radioaktivní filtrační systémy jsou nainstalovány a funkční, ale komunikační zařízení ještě instalováno nebylo. Instalace měla být uskutečněna letos v létě. Kryt byl vybaven samozřejmě všemi zásobami, příděly a dalšími nezbytnostmi.“

Tracy postupně získával zpět svou běžnou sebejistotu.

„Jsme si stoprocentně jisti, že zvláštní agent Warch úspěšně evakuoval prezidenta Hayese, Valerii Jonesovou a dalších osm agentů Tajné služby do podzemního krytu Bílého domu. Zhruba do devíti patnácti jsme byli v kontaktu s krytem prostřednictvím kódovaných vysílacích stanic, poté byla veškerá komunikace přerušena. Mí techničtí poradci mě informovali, že teroristé používají rušiček, aby zabránili radiové komunikaci. Zjistili jsme, že osmnáct agentů Tajné služby a strážných bylo zabito a patnáct je pohřešovaných.“ Tracyův hlas lehce zakolísal.

„Předpokládáme, že oněch patnáct bylo buď zabito, nebo jsou drženi jako rukojmí.“ Tracy cítil, jak mu v krku roste knedlík a odmlčel se, aby se trochu sebral. Několik vteřin listoval poznámkami a pokračoval:

„Podle našich odhadů Aziz a jeho muži drží zhruba osmdesát až sto rukojmí, s neznámým počtem mrtvých. Zajistili jsme okolí Bílého domu a náš protipřepadový tým je na místě a připraven opět se Bílého domu zmocnit, budeme-li o to požádáni.“ Tracy zavřel svou složku a opět pohlédl přes stůl na viceprezidenta Baxtera. Svou řeč ukončil slovy:

„Jediná dobrá zpráva, kterou vám oznamuji, je, že prezident je v bezpečí. Hovořil jsem s ženisty, kteří nový kryt budovali, a ti mě ujistili, že Aziz nemá žádnou šanci prezidenta dostat.“

Viceprezident Baxter se opřel o opěradlo židle, jednou rukou si mnul bradu a druhá visela přes opěrku. Následující část už on a Dallas nacvičili. Jako nově příchozí do jedinečného mocenského kruhu ve Washingtonu potřeboval, aby si všichni v sále uvědomili, že nyní je v čele on. Musí prokázat svou moc a Tracyova hlava už byla na popravčím špalku. Baxter srovnal zkřížené nohy, nechal nahnout svou židli dopředu a nespouštěl z Tracyho oči. Nemilosrdným hlasem se zeptal:

„Pane řediteli Tracy, můžete mi vysvětlit, jak se k čertu něco takového může stát?“

Tracy stál tiše na pódiu zaskočen bezcitnou otázkou. Viceprezident bubnoval prsty na stole a stále na něj hleděl. Po dlouhé době Baxter pronesl:

„Pane řediteli Tracy, vaše agentura zcela selhala. Celou naši zemi jste zle přivedli do úzkých a nyní před námi stojíte a nemáte co říci.“

Baxter se rozhlédl kolem stolu a pokusil se vyvolat dojem souhlasu.

„Rozhodl jsem, že jakmile bude ředitel Roach schopen rozmístit své agenty, FBI vaše lidi propustí.“ Baxter pohlédl na ředitele FBI Roache.

Rozpaky ředitele Tajné služby Tracyho rychle vystřídal hněv.

„Pane,“ protestoval, „Bílý dům spadá pod pravomoc Tajné služby. Jsme –“

Baxter pozdvihl svůj hlas a Tracyho přerušil. „Ministryně spravedlnosti mě upozornila, že ačkoliv za normálních podmínek Bílý dům spadá do pravomocí Tajné služby, patří stále mezi federální budovy, a proto jde o území spravované FBI.“

„Ale mí lidé jsou dopodrobna s budovou a přilehlými pozemky seznámeni,“ prohlásil Tracy vážně. „Mezi rukojmími jsou naši agenti…“

Baxter prudce zatřásl hlavou. „Pane řediteli Tracy, Tajná služba svou šanci měla, a selhala… velmi zle, měl bych dodat.“

Tracy pod veřejným ponížením studem zrudl. Nemohl uvěřit tomu, co se dělo.

Pracoval ve Washingtonu dvacet devět let a viděl druhé, jak byli vhozeni do lví jámy za mnohem méně vážných situací, než byla tato. Měl vědět, že k tomu dojde, ale vše se událo tak rychle.

Několik posledních hodin strávil starostí o muže, které ztratil, nikoliv přemýšlením o politickém dopadu krize. Tracy se trochu narovnal a pokusil se uhájit aspoň trochu cti. „Zachránili jsme dnes prezidenta a ztratili přinejmenším osmnáct vlastních mužů… Stěží bych…“

Baxter uhodil pěstí do stolu a se zlostí, s jakou se u něj ještě nikdo z přítomných, s výjimkou Kinga a Tutwilerové, nesetkal, uťal větu ředitele Tracyho v půli.

„Ztratili jste Bílý dům a přivedli do maléru celou zemi!“ Baxter ještě chvíli zabodával pohled do Tracyho a pak se zase opřel v židli. Zhluboka se nadechl, ovládl se a pokračoval tichým, nicméně stejně pevným hlasem:

„Po konzultaci s ministrem financí Rosem jsem rozhodl, že trvám na vaší rezignaci. Složíte funkci do rukou ministra Rose dříve, než vystoupím dnes večer s projevem k národu.“ Zavrtěl hlavou a dodal: „Naprosto nechápu, jak jste mohl něco takového dopustit.“

Houževnatý, spíš než shrbený, ředitel našel opět půdu pod nohama. Při představě, že ztratil své lidi a ještě navíc se stane obětním beránkem pro média, mu vylétl tlak vzhůru. Baxter neměl nejmenší představu, jaké to je obětovat svůj život nevděčné práci ochraně lidí, jako byl on sám, lidí, kteří občas měli menší ohledy než pasáci děvek.

S rudou tváří zíral na Baxtera. Během kratičké chvíle se musel rozhodnout, jestli se skloní před protokolem a bude odkopnut jako sluha, nebo zda zůstane stát a bude bojovat. Rozhodl se pro druhou možnost.

Přinejmenším by to zůstal dlužen mužům a ženám, kteří pod jeho vedením zahynuli.

„Povím vám, jak se to stalo. Došlo k tomu proto, že jste vy a všichni vaši ctění kolegové ignorovali každou žádost Tajné služby o zvýšení bezpečnosti od okamžiku, kdy jsem dostal agenturu na starost.“

Tracy zvýšil hlas. „Stalo se to proto, že jste byli posedlí navýšením fondů své milované strany, váš předseda obešel postup Tajné služby a pozval nejhoršího teroristu světa přímo do Bílého domu!“

Baxter vykřikl: „To už stačilo, pane řediteli! Seberte si své věci a odejděte!“

Tracy zíral přes dlouhý stůl s do očí bijícím pohrdáním. Opovržlivým hlasem pronesl: „Jen si poslužte, obviňte ze všeho Tajnou službu, až budete dnes večer pronášet svůj projev k národu, a až já budu mít zítra ráno tiskovou konferenci, buďte si jist, že všem připomenu vaše poznámky týkající se Tajné služby, které jste pronesl při posledních volbách.“

Tracy potřásl hlavou. „Pamatuji si je doslova, bylo od vás velmi nerozvážné otírat se přesně o ty lidi, kteří se více než sto hodin týdně starají o vaši bezpečnost. Tehdy jste řekl: ‚Tajná služba se skládá z paranoidní skupiny lidí, kteří mají, byť dobře míněný, přesto přemrštěný pocit vlastní důležitosti.‘ Jsem si jist, že tato slova, spolu s vaším a prezidentovým odmítnutím žádosti o zvýšení našeho rozpočtu, budou mít u všech vašich voličů obrovský úspěch. A neopomiňme také skutečnost, že zatímco mí lidé byli vražděni, vy jste se chystal zúčastnit se snídaně, pět tisíc dolarů za osobu, se všemi svými kamarády z médií v New Yorku.“

Tracy obrátil svůj hněv na ministra financí. „A dovolte, abych připomněl svému nadřízenému jeho odpověď na mou žádost o rozšíření bezpečnostní zóny kolem Bílého domu. V dopise z minulého února ministr Rose rozšíření odmítl s tím, že Bílý dům je jednou z nejbezpečnějších budov na světě a že všechny další žádosti na rozšíření bezpečnostní zóny budovy budou zamítnuty.“

Tracy zvedl složku z pultu. „Jak se opovažujete zpochybňovat mé závazky a profesionalitu! Dvacet devět let života jsem strávil ochranou prezidentů a jejich rodin!“ Vyrazil ke dveřím, pak se zprudka zarazil a obrátil se ke shromážděným. „Právě teď se musíme postarat o záchranu mužů a žen, kteří jsou v Bílém domě uvězněni… nikoliv o naše kariéry.“

Sdělil vše, co chtěl, otočil se ke dveřím, topornou rukou je zprudka otevřel a zmizel na chodbě.

Tracyův odchod zanechal sál ztichlý v šoku. Po chvíli si účastníci začali šuškat mezi sebou své postřehy a místnost zněla spoustou hlasů diskutujících v malých skupinkách. Na vzdáleném konci stolu se Dallas King zeptal svého šéfa, zda skutečně učinil zmíněnou poznámku, a vše, co mohl viceprezident Baxter udělat, bylo s pocitem marnosti přikývnout.

King se obrátil na ministra financí Rose a zeptal se, jestli Tracyovu žádost odmítl písemně. Rose potvrdil, že ano, a Dallas King se obrátil zpět ke svému nadřízenému a zkonstatoval zřejmě: „Jsme v hajzlu.“

Baxter podrážděně probodl šéfa své kanceláře očima a pak obrátil pozornost ke generálu Floodovi na druhém konci stolu. Viceprezident zatočil prstem ve vzduchu, aby dal generálovi najevo, že chce v jednání pokročit.

Generál přikývl a svým barytonem utišil sál.

Flood kývl směrem k Irene Kennedyové, která vstala ze své židle a zamířila k pódiu.

Rafique Aziz se podíval napřed na televizní obrazovky v Operačním středisku, pak na své hodinky. Viceprezident přijel na schůzku již téměř před dvaceti minutami. Načasování je zhruba správné, pomyslel si.

Aziz pohlédl na velký telefon, který ležel vedle něj, a začal studovat zhruba dvacet označených předprogramovaných telefonních čísel.

Většina z nich Azizovi nic neříkala, ale některé poznal.

Hned v prvním sloupečku našel číslo, které hledal. Bylo označeno Pentagon JCBR, což rozluštil jako Joint Chiefs Briefing Room, Poradní místnost Sboru náčelníků. Aziz si ještě jednou prošel text, který si připravil, pak zvedl sluchátko a stiskl tlačítko.

Generál Flood naslouchal Kennedyové, která právě přítomné seznamovala se základními informacemi o Azizovi, když uslyšel tiché zazvonění na telefonu vedle sebe. Flood se podíval, odkud hovor přichází.

Na displeji v horní části telefonu stálo: „WH SIT ROOM“, což ohlašovalo „Bílý dům, Operační středisko“. Flood zvednutou rukou zarazil Kennedyovou a druhou zvedl sluchátko z vidlice.

„Generál Flood u telefonu.“

„Doufám, že neruším vaši schůzku.“

Flood stiskl pevně sluchátko a zeptal se: „Kdo je u telefonu?“

„O to se nestarejte. Přepněte mě na hlasitý telefon, abych mohl mluvit ke všem zároveň. Nechci se opakovat.“

Flood chvíli požadavek zvažoval, pak zdráhavě ustoupil a stiskl tlačítko.

Vrátil sluchátko do vidlice a zkřížil ruce na prsou. „Jste nyní přepnut na hlasitý telefon. Pokračujte.“

AZÍZŮV hlas se nyní ozýval z reproduktorů umístěných u stropu místnosti.

„Mám pod kontrolou celý Bílý dům. Jakýkoliv pokus o jeho zpětné převzetí je marný. Spojené státy nyní drží čtrnáct celých sedm desetin miliard dolarů ve zmrazených pohledávkách, které náleží státu Íránu. Nezákonně jste se zmocnili těchto peněz, když byla lidem Alláhovým svržena Šáhova zkorumpovaná vláda. Vrátíte-li všechny tyto peníze Íránu do devíti hodin zítra ráno, propustím jednu třetinu ze sedmdesáti šesti rukojmích, které nyní zadržuji.

O tomto požadavku nebudu vyjednávat. Nebude-li požadavek splněn přesně tak, jak jsem jej formuloval, každou hodinu zabiji jednoho z rukojmích, dokud splněn nebude. Ještě jednou připomínám, jakýkoliv pokus o záchranu rukojmích bude smrtící. Tým pro záchranu rukojmích, pýcha FBI, se s mými muži nemůže měřit, stejně tak jako vaše slídivá Tajná služba.

Za patnáct minut dám vynést všechny zraněné a mrtvé před Západní vchod.

Zdravotníkům v košilích s krátkými rukávy a v šortkách bude dovoleno, aby ve skupinách po dvou, vždy pouze s jedněmi nosítky, těla odnášeli. Žádné další vybavení, žádné tašky. Pouze dva muži současně a nosítka. Při jakémkoliv neobvyklém pohybu zahájíme palbu.“

Hlas se na vteřinu odmlčel a pak pevněji dodal: „Čísla účtů, na které mají být peníze odeslány, jsou…“

Azizovi trvalo více než minutu, než sdělil všechna čísla. Poté, aniž dal prostor na nějaké otázky, zopakoval ještě jednou svůj požadavek a zavěsil.

Aziz se pohodlně opřel a na chvilku se zamyslel. Musí být stručný, musí je vyvádět z rovnováhy, a co je nejdůležitější, musí jim dát vědět, kdo je pánem. Aziz věděl s naprostou jistotou, co se stane zítra ráno v devět, jako kdyby věštil z křišťálové koule. Přečetl všechny knihy, které napsali bývalí agenti FBI o vyjednávání s únosci a co bylo nejdůležitější, věděl, že velení převzal viceprezident Baxter a spolu s ním ministryně spravedlnosti Tutwilerová.

Aziz si Tutwilerovou zpracoval za domácí úkol. Díky Internetu získal kopie všech jejích projevů a přednášek. Byla přímočarou kritičkou způsobu, který FBI použila v Ruby Ridge a ve Wacu. Podle názoru Tutwilerové měla FBI únosce utahat a unavit a postupně dosáhnout propuštění rukojmích vyjednáváním a ústupky v menších požadavcích únosců.

Jaký jen byla blázen, že o tom veřejně mluvila a dala mu příležitost, aby si Tutwilerovou prostudoval, pomyslel si Aziz. Tihle Američani jsou tlustí a líní. Přesně věděl, jaké budou její kroky. Zlomí ji během dvou dnů a až si Baxter nakonec uvědomí, že musí naslouchat svým generálům, bude již pozdě. Aziz bude mít v rukou prezidenta a vše bude připraveno pro jeho závěrečný požadavek.

Prezident Hayes pohlédl na Valerii Jonesovou a zeptal se: „Co se k čertu stalo?“

Oba dva seděli vedle sebe na pohovce. Jonesová vypadala velmi znepokojeně. Hayes se konečně dostal k základní otázce a vedoucí jeho kanceláře na ni neuměla odpovědět.

Potřásla hlavou, pohlédla k zemi a odpověděla: „Nevím.“

Hayes Jonesovou poprvé potkal, když pracovala v jeho kongresové kanceláři. Poté tato rodačka z New Yorku se vzděláním z Ivy League odešla pracovat pro CBS a stoupala stále výš a výš. Jonesová byla bystrá, poněkud ctižádostivá a dokázala tvrdě pracovat. Kdyby byla mužský, říkali by o ní, že je hajzl, ale protože nosila sukně, občas se o ní někdo zmínil jako o skutečné kurvě. Jonesová to věděla, ale bylo jí to jedno.

Měla výhodu, že držela klíče k prezidentovým dveřím.

Každý den dostávala tucty žádostí o minutku s prezidentem. Kdyby byla trpělivá a milá na každého, kdo zavolal, žádostí by bylo za týden dvakrát tolik. Sama podstata její práce vyžadovala, aby byla hrubá a tvrdá.

Málo času. Málo síly.

„Valerie, vy musíte vědět, kdo to k čertu byl.“ Hayes na ni hleděl a čekal na odpovědi. Nedočkal se, a tak pokračoval v otázkách. „Co vám Russ řekl?“ zeptal se na předsedu Demokratického národního výboru (DNC).

„Říkal, že ten člověk je bohatý arabský princ, který chce věnovat DNC nějaké peníze.“

„Cizinec, který chce věnovat peníze DNC.“ Hayes rozzlobeně zatřásl hlavou.

„Russ povídal, že to je v pořádku.“

Hayes se zamračil. „Myslel jsem, že jsem vám všem jasně řekl, že nechci žádná překvapení a že všechno má být průhledné.“ Hayes mluvil tiše, ale bylo zřejmé, jak je rozzlobený.

Aniž vzhlédla, Jonesová odpověděla: „Šlo o hodně peněz, ale mělo to být legální.“

Hayes se téměř přestal ovládat. Ode dne, kdy se rozhodl ucházet o funkci prezidenta, byl v této věci neoblomný. Výraz na jeho tváři prozradil šéfové jeho kanceláře, že částka peněz nijak nezlehčuje přestupek zákona.

Jonesová si uvědomila, že řekla špatnou věc.

„Pardon asi v tomto případě stačit nebude.“

Jonesová zděšeně vzhlédla. „Co jste chtěl říci?“

„Přesně to, co jsem řekl. Pardon asi v tomto případě stačit nebude. Val, řada lidí zemřela a spoustu otázek bude nutné zodpovědět.“

Prezident Hayes na ni hleděl, aby se ujistil, že zcela pochopila závažnost situace.

Na druhé straně bunkru, poblíž dveří, seděl na svém kavalci zvláštní agent Jack Warch a opíral se o chladnou betonovou zeď. Obvykle přísný Warch si sundal kravatu a sako, obojí úhledně složil vedle sebe na skládací lehátko, jaké používají námořníci. V místnosti deset krát sedm metrů bylo osmnáct robustních lůžek. Vždy dvě a dvě patrová lůžka byla rozmístěna podél delších stěn a dvě další byly u zdi vedle dveří.

Vojenská lůžka neskýtala mnoho pohodlí.

Boční strana postelí visela na dvou pantech na stěně, vnější rohy byly zavěšeny na metr dlouhém řetězu. Když se lůžka nepoužívala, bylo možné je zvednout a přiklopit ke stěně. Podlaha a stěny do výšky jednoho metru dvacet zakrýval tentýž obyčejný hnědý koberec, který zdobil podlahu a stěny evakuačního tunelu. Na druhé straně krytu se nacházela malá koupelna a kuchyňka. Uprostřed místnosti stály do čtverce uspořádaná dvě křesla a dvě pohovky, všechny byly potažené hnědým PVC, napodobujícím kůži.

Špinavě bílý bezešvý strop a stěny aspoň trochu změkčovaly ponurost místnosti.

Zvláštní agent v čele prezidentské ochranky se natáhl a zvedl kódovanou vysílačku značky Motorola. Ušní naslouchátko a ruční mikrofon ležely bez užitku na polštáři. Ani ne deset minut poté, co dorazili do krytu, malá drahá vysílačka ztratila kód – v hantýrce tajné služby to znamenalo, že vysílačka nepracovala. Nešlo jen o Warchovu vysílačku. Všech deset agentů v ten samý okamžik pohlédlo vzájemně na sebe a vědělo, že byli odříznuti. Teroristé nabourali digitální kódování a zlikvidovali jej, čímž vyřadili všechny vysílačky z provozu.

Warch zapnul svůj mobilní telefon a pět minut se zuřivě pokoušel znovu spojit s velením centra operací Tajné služby. Telefon fungoval, ale nikdo neodpovídal. Pak bylo i toto spojení přerušeno.

Byli zcela odříznuti od dění venku a mohli jen předpokládat nejhorší.

Kdyby Tajná služba odrazila útok, neseděli by stále v krytu. Se spojením nebo bez, jeho lidé znali kódy a jednoduše by přišli a dveře otevřeli.

Museli tedy předpokládat nejhorší. Přišli o Bílý dům. Warch pohlédl na druhou stranu krytu, kde seděl rozcuchaný prezident Hayes a šéfová jeho kanceláře. Šeptem spolu hovořili na jedné pohovce.

Nastal čas říci jim pravdu.

11

Po Azízově elektrizujícím telefonátu vypukl v poradní místnosti Spojeného velení Pentagonu opět chaos. Nadřízení Mitche Rappa, kteří seděli po jeho levici, diskutovali s veliteli, po pravé ruce hovořil viceprezident Baxter se členy svého kabinetu. Rapp, který měl dost dobrou představu, jak by se v této situaci zachovali lidé po jeho levici, se zaposlouchal do diskuse politiků na pravé straně. Po několika minutách Rapp usoudil, že nikdo z Baxterovy skupiny si nevidí dál než na špičku nosu.

A když se snažili dospět k nějakému závěru, odhalil pozoruhodný vztah mezi jejich názory a přesvědčením, s jakým na nich trvají.

Zdálo se, že čím méně vědí, tím tvrději své myšlenky prosazují.

Slova jako „opatrnost“ a „obezřetnost“ vykukovala z každé věty a pokaždé, když je Rapp zaslechl, uvědomil si, že nikdo z přítomných pánů a dam nemá nejmenší představu, s kým mají tu čest. Několikrát se Rapp sotva udržel, aby neskočil lidem po pravici se svým otevřeným názorem do hovoru a aby je nezačal opravovat. Dvakrát už vstal ze své židle, ale včas se zarazil. Kennedyová měla pravdu. Pro něj je lepší, když se bude držet zpátky.

Útržkovitá konverzace pokračovala ještě několik minut, poté viceprezident luskl prsty a vyžádal si pozornost. Diskuse postupně ustávaly a Baxter řekl: „Ministryně spravedlnosti Tutwilerová má plán, rád bych, abyste ji všichni vyslechli.“

Všechny oči se obrátili k ministryni, když si přitáhla židli dopředu.

Tutwilerová si sundala brýle a držela je oběma rukama. „Ministr financí Rose potvrdil, že zmíněné peníze skutečně existují, a jak mnozí z nás vědí, byly naší vládou zmrazeny, když byl Šáh svržen. Lze tedy na ně skutečně pohlížet tak, že nejsou naše.“ Tutwilerová položila své brýle doprostřed na kožené desky. „Jsem pevně přesvědčená, že na důkaz dobré vůle a ochoty vyjednávat o našich rukojmích bychom měli část peněz zítra ráno uvolnit. Na oplátku požádáme pana Azize, aby i on projevil dobrou vůli a část rukojmích propustil.“

Na jejím konci stolu se všichni naráz otočili, aby se podívali, jak bude tato myšlenka přijata na opačném konci, kde seděli představitelé Sboru náčelníků, CIA a FBI. Admirál Nelson, náčelník námořních operací, vyzáblý a plešatý muž, promluvil první.

„Varuji před uvolněním jakékoliv částky! Bude to znamenat hrozivý precedens! Naše protiteroristická politika stála vždy na zásadě nulové tolerance a žádného vyjednávání. Nic!“

Nelson zvedl ruku a cifru ‚nula‘ ukázal svými prsty. „Celý svět se dívá… Teď není čas na změnu našich postojů.“

Viceprezident Baxter pohlédl na své vojenské poradce. Věděl, že jejich stanovisko bude formulováno takto, ale teď je potřeboval na své lodi.

Potřeboval získat nějaký souhlas. Pak, kdyby všechno vybouchlo, nezůstane s černým Petrem v ruce sám. Baxter se rozhodl zahrát na soucitnou strunu.

„Rád bych všem připomněl, že tam máme naše rukojmí. Americké občany. Ano, prezident je v bezpečí, ale my musíme udělat vše, co je v našich silách, abychom odtamtud dostali naše lidi. Nechali jsme tam naše jednotky a máme-li zaplatit trochu peněz… které navíc nejsou naše“ – Baxter se rozhlédl po místnosti a pokýval hlavou – „abychom některé z nich dostali ven… pak bychom to měli udělat.“

Viceprezident zaměřil svou pozornost na opačný konec stolu a každému z důstojníků pohlédl do očí. Později si je po jednom zavolá, aby ho podpořili tam, kde to bude potřeba.

Manévrem podle Dale Carnegieho – osobním kontaktem z očí do očí – viceprezident uzavřel: „Ve světle posledních zpráv to prostě musíme udělat.“ Baxter ukázal na ředitele FBI Roache. „Chci, aby vaši lidé převzali kontrolu nad celou oblastí okolo Bílého domu. Jestliže potřebujete využít služeb lidí z Tajné služby v úloze poradců, neostýchejte se tak učinit.“

Ředitel Roach se nahnul dopředu. „Předpokládám, že nám sdělíte plán na záchranu rukojmích?“

„Samozřejmě, ale žádná akce nesmí být zahájena, dokud k ní nedám svolení. Chceme-li se o to pokusit, chci nejprve zajistit propuštění co největšího počtu rukojmích.“

Baxter se obrátil k ministryni spravedlnosti: „Marge, seznamte nás prosím se zítřejším dalším postupem.“

Tutwilerová naklonila hlavu dopředu, aby viděla podél celého stolu.

„Zítra v devět hodin ráno zavoláme panu Azizovi a budeme jej informovat, že jsme připraveni převést část peněz na jeho účty. To bude poměrně snadné.

Ministr Rose říká, že peníze jsou v tuctu samostatných bankovních ústavů, takže my jednoduše přesnou částku peněz převedeme z jednoho z ústavů do Íránu. Půjde zhruba o miliardu dolarů. Sdělíme mu, že pracujeme na převedení zbytku peněz, ale že by pomohlo, kdyby na důkaz dobré vůle propustil některá rukojmí.“ Tutwilerová se na chvíli odmlčela, vyrušena mužem sedícím zhruba v půli stolu, který divoce vrtěl hlavou.

Tutwilerová začala opět hovořit, ale z muže nespouštěla oči. „Poměrně hodně jsem studovala vyjednávání a zjistila jsem, že když se únoscům podvolíte, byť v nejmenším požadavku, výrazně zvýšíte šanci na osvobození rukojmích.“ Tutwilerová se zarazila, když viděla, že muž naposled zatřásl hlavou a pak si zakryl tvář rukama. Ministryně nebyla jediná, kdo si ho všiml.

Rapp už to nemohl vydržet. Pokaždé, když Tutwilerová vypustila z úst další slovo, měl pocit, že mu někdo zatlouká hřebík do spánku hlouběji a hlouběji. Zabořil tvář do dlaní a říkal si: To se nesmí stát. Prosím, řekněte, že se to nestane. Obětoval jsem tomu vše a jsem tak blízko. Rapp stiskl hlavu mezi ruce a pomyslel si: Ta ženská nemá ani páru, jaké kraviny říká.

Nejméně polovina přítomných hleděla střídavě na Marge Tutwilerovou a neznámého tmavovlasého muže, který vypadal, že přímo před jejich zraky trpí nebezpečným aneuryzmem. Ministryni neušlo, že i ostatní věnují muži pozornost. Nahlas si odkašlala a zeptala se:

„Promiňte, je vše v pořádku?“

Rapp ji nejprve neslyšel, pak ucítil na své paži dotek Kennedyové. Pomalu nechal spadnout ruce ze své tváře a vzhlédl. Zjistil, že pozornost všech kolem stolu se upírá na něj. Když Tutwilerová otázku zopakovala, Rapp na ni pohlédl a pronesl: „Promiňte, neslyšel jsem vás.“

Mimořádně nedůtklivě se ministryně spravedlnosti optala: „Chtěl jste snad něco dodat, nebo vám máme obstarat aspirín proti… bolesti hlavy?“

Rapp se krátce otočil na své nadřízené, kteří mu nenaznačili ani to, ani ono, a obrátil pozornost k ministryni. Když si všiml blahosklonného výrazu v její tváři, něco mu říkalo, že není čas na pokoru. Bylo to tak.

Poprvé za celou dobu zasraného cestování konečně věděl, kde Rafique Aziz je a kde bude v nejbližší budoucnosti. Ať tak, anebo tak, nyní nastala příležitost k poslednímu souboji a nemělo smysl jít pryč s nevyužitou municí.

Rapp se narovnal a řekl: „Zcela určitě chci něco dodat… Po pravdě řečeno, chci dodat hodně.“ Krátce se odmlčel a pokračoval: „Zaprvé, jestliže mu dáte jen část peněz a požádáte ho, aby propustil některé z rukojmích, spustí svou zločinnou mašinérii. Vezme jednoho nebo více rukojmích k oknu tak, aby to všechny kamery viděly, a zabije je. Ustřelí jim hlavy v přímém televizním přenosu.“

Tutwilerová trhla zprudka hlavou, nesouhlasně se rozhlédla a řekla:

„Je pravda, pane…“

„Pan Kruse.“

„A jakou přesně máte zkušenost týkající se vyjednávání s teroristy, pane Kruse?“

Rappovi přišla otázka tak absurdní, že zavrtěl hlavou a se smíchem odpověděl: „Žádnou.“

Tutwilerová, která nebyla zvyklá, aby s ní někdo jednal takovým způsobem, se otočila na Baxtera a nahlas, že to půlka místnosti mohla slyšet, se zeptala: „Co tu ten člověk dělá?“

Její arogantní otázka Rappa nadzvedla z židle. Irene Kennedyová jej uchopila za paži. Rapp vykroutil ruku z jejího sevření a pevně pronesl: „Už jsem této záležitosti věnoval příliš mnoho.“

Vyrazil k pódiu. Jeho oblek, bílá košile a kravata mu pomohly vmísit se do této společnosti, ale každému mohlo být jasné, že je víc než analytik. Když došel na pódium, zopakoval před celým shromážděním otázku ministryně: „Co tu ten člověk dělá?“ Rapp pohlédl na strop, jako by sám nad otázkou dumal. „Víte, sám jsem si tuto otázku během posledních deseti let nesčetněkrát kladl a je mi líto, že vám na ni neumím odpovědět.“ Rapp se otočil k Tutwilerové s hraným překvapením v obličeji.

„Ale mohu zodpovědět vaši předchozí otázku… týkající se vyjednávání s teroristy.“ Rapp se odmlčel a pak lhostejně pronesl: „Já s teroristy nevyjednávám, slečno Tutwilerová. Já je zabíjím.“ Položil ruce na pult, pohlédl podél stolu a pokračoval: „Pronásleduji je až do konce a pak je zabíjím.“

Tutwilerová se vsedě narovnala a pokusila se skrýt, jak je vyvedená z konceptu neobvyklým přístupem. Snažila se získat ztracenou rovnováhu a položila první otázku, která ji napadla: „Pro koho pracujete, pane Kruse?“

„Omlouvám se, ale týká se to utajovaných informací, madam.“ Vychytrale se zašklebil a dodal standardní odpověď špiónů: „A vy to nepotřebujete vědět.“

„Dobrá, pane Kruse, až se rozhodneme, že nastal čas teroristy zabíjet,“ použila jeho slova s výsměchem Tutwilerová, „buďte si jist, že vás zavoláme. Do té doby bychom ocenili, kdybyste se posadil, abychom mohli pokročit se záležitostí, která před námi stojí.“

Samolibost Tutwilerové Rappa skutečně začínala rozčilovat a jeho hněv se nebezpečně blížil k bodu, kdy se nebude ovládat. Vteřinku na ni zkoumavě hleděl a pak se zeptal: „Slečno Tutwilerová, byla jste někdy v Bejrútu?“ Rapp chvíli vyčkal, jestli odpoví, a pokračoval.

„Myslím, že ne. Ptám se pro případ, kdybyste se zajímala o to, odkud Rafique Aziz pochází. A co Irán? Byla jste tam někdy?“ Rapp jí nechal na odpověď sotva vteřinu. „Myslím, že nikoliv. Já byl v Íránu minulou noc,“ dodal Rapp lhostejně. „Ve skutečnosti jsem tam strávil většinu minulého týdne. A protože nemáme v Íránu velvyslanectví, pravděpodobně si domyslíte, že jsem tam nebyl na oficiální vládní návštěvě. Nehovoříte náhodou jazykem farsi nebo jiným z arabských nářečí?“

Rapp zavrtěním hlavy odpověděl za ni. „Myslím, že ne. A co takhle muslimská víra, džihád? Vyznáte se ve zvycích Rafiqua Azize a jeho lidí?“

„O co vám jde, pane Kruse?“ otázala se vzdorně Tutwilerová.

Rapp pohlédl podél dlouhého stolu na blazeovanou ministryni spravedlnosti a s vrčením v hlase téměř zařval: „Jde o to, slečno Tutwilerová, že nemáte nejmenší ponětí, s kým máte tu čest!“ Rapp ji probodával každým svým slovem. „Zatímco jste na televizních okruzích v talk-show kritizovala příslušníky represívního aparátu, kteří během jediného týdne udělali pro snížení zločinnosti víc, než vy za celý svůj teoreticko-akademický život, já jsem prolézal stoky kdejaké díry na Středním východě, abych Rafiqua Azize našel.“ Rapp pohlédl na Tutwilerovou, která zkřížila ruce na prsou a obrátila oči v sloup.

Její poslední gesto způsobilo, že Rapp zařval tak, aby zatřásl nejenom ministryní spravedlnosti: „Hej, slečno, tohle není hra! To není záležitost počtu vysokoškolských diplomů a titulů. Řada lidí již zemřela a než tato záležitost skončí, zemře jich ještě víc!“

Rapp otočil hlavu na stranu a ukázal na růžové znamení, které se táhlo přes bronzovou tvář. „Vidíte tuto jizvu? Řeknu vám malé tajemství. To není škrábnutí. Tu jizvu mi neudělil nikdo jiný než Rafique Aziz osobně. Takže když vám předkládám svůj názor na muže, kterého jste nikdy nepotkala… o kterém vy vůbec nic nevíte, měla byste sedět a naslouchat.“

Rapp pevně sevřel boční stěny řečnického pultu.

„Muž, o kterém hovoříme, není bankovní lupič a je nad slunce jasné, že to není nějaký taxikář jako David Koresh. Je to náboženský fanatik, který má shodou okolností navíc výborný výcvik, a je inteligentní vrah. Váš přiblblý plán na zítřek by mohl uspět, kdybychom měli co dělat s nějakým nasraným zaměstnancem, který přepadne banku nebo poštu, ale Aziz je první liga.“ Rapp zaostřil na Tutwilerovou.

„Aziz není nějaký podřadný zločinec. Jestliže jej zataháte za ocas a dáte mu část toho, co žádá, bude kousat. A bude kousat hodně.“

Rapp se předklonil, s lokty ohnutými se naklonil nad pultem a hledal aspoň nepatrné znamení, že některého z politiků na druhém konci místnosti zviklal.

Výrazy v jejich tvářích mluvily za vše. Ke všemu, co říkal, byli hluší. Muži a ženy na druhém konci stolu na něj hleděli, jako by na ně mluvil svahilsky. Rapp tomu stále nemohl uvěřit. Rafique Aziz byl jeho případ.

Stal se jeho osobní křížovou výpravou. Třetinu svého života obětoval honu na tohoto jediného muže. A to byl pouze začátek. Případ rostl víc a víc, jak mrtvých přibývalo. Změnil se v závod, jehož cílem bylo zastavit jej, aby již nemohl vraždit. Nikdo v této místnosti, a pravděpodobně na celém světě, nerozuměl lépe myšlení Rafiqua Azize než Rapp. A poté, co všechno podstoupil, jak se mu v tuto chvíli, kdy by mu měli nejvíce naslouchat, odvděčili? Hleděli na něj jako na blázna.

Rapp se kousl do jazyka a snažil se potlačit touhu zařvat z plných plic. V tu chvíli si uvědomil, že může udělat jediné. Jestliže samolibá Marge Tutwilerová chce uvést do praxe své pitomé teorie a tito idioti ji chtějí následovat, ať se tak tedy stane. Tutwilerová si sama uváže oprátku kolem krku, a Rapp věděl, že je nad slunce jasné, že se bude zítra ráno na vlastní šibenici houpat.

Rapp zavrtěl hlavou a řekl: „Varoval jsem vás dost jasně.“ Cestou k východu se ještě otočil a přes rameno zařval: „Zavolejte mi, až budete se svou hrou u konce. Přijdu ten bordel po vás zamést.“ S těmito slovy Rapp otevřel dveře a zmizel na chodbě.

Generál Flood hleděl za Rappem, jak opouštěl místnost, poté se na židli otočil od stolu a rozvážně kývl na jednoho ze svých pobočníků ukazováčkem.

Když generál požádal ředitele Stansfielda, aby mladého agenta pozval, ani ve snu by jej nenapadlo, jak se scéna vyvine, nicméně byl rád, že se našel někdo, kdo rovnýma nohama skočil do jádra problému.

Kapitán letectva se nahnul ke generálu Floodovi, který mu pošeptal:

„Zadržte, prosím, pana Kruse a řekněte mu, ať počká v mé kanceláři, dokud tady neskončíme.“

Teroristé přemístili všechny rukojmí, s výjimkou agentů Tajné služby, do jídelny Bílého domu. Stoly a židle, které tu měly své místo, vyhodili na hlavní chodbu vedoucí ven na West Executive Drive a jejich změtí chodbu zatarasila. Rukojmí seděli na zemi, shromáždění v malém kruhu jako dobytek v ohradě. Jeden až čtyři teroristé na ně dohlíželi, přicházeli bez zjevného rozvrhu, často je kopali a řvali na ně.

Anna Riellyová si oddychla, když se mohla opět posadit na modrý koberec v jídelně. Dostala se na toaletu a zpět, aniž by ji někdo udeřil či zkopal.

Ženu před ní udeřili jen proto, že se na jednoho z věznitelů podívala.

Riellyová měla oči stále sklopené, jen jednou vzhlédla. Jeden z teroristů ji doprovázel až do kabinky a k jejímu naprostému ponížení ji na záchodě sledoval. Riellyovou výraz jeho tváře vyděsil.

Dychtivě na ni zíral, když konala potřebu, a když se postavila, aby si natáhla kalhotky, jeho oči sledovaly každý její pohyb. Otřesená si zapjala blůzku těsně až ke krku.

Po bombovém útoku na World Trade Center Riellyová zpracovala pořad o islámském terorismu pro pobočku NBC v Chicagu. Dvoutýdenní projekt jí umožnil nahlédnout do myslí radikálních islámských fundamentalistů.

Věděla, že jsou v zajetí šílenství, které těžko chápala i ona – dcera chicagského policisty. V myslích jejích únosců ženy představovaly pouze věc, kterou lze vlastnit a odhodit, ničím se nelišily od dobytka. ‚Nevěřící‘ ženy jsou považovány za nečisté a ztělesňující zlo, jinými slovy, za ‚lovnou zvěř‘.

Jaký skvělý první den v zaměstnání, pomyslela si. Riellyová si přála být v kontaktu s opravdovými událostmi a nyní se ona sama stala skutečnou součástí jedné z největších událostí za celé desetiletí.

Sčísla si pramínek hnědých vlasů za ucho a s hlavou skloněnou k zemi pohlédla směrem k jednomu z hlídačů. Otočil se k ní a ona rychle uhnula očima. Hlavně se mu nedívej do očí, říkala si. Snaž se vypadat poslušně a zakamufluj to.

Anna Riellyová dostala do vínku zdravý smysl pro dění na ulici.

Vyrostla v srdci Chicaga, už od malička byla vystavena odvrácené straně života velkoměsta. Její matka, sociální pracovnice, a otec, chicagský policista, svých pět synů a jedinou dceru vychovali tak, aby chápali, že život se podstatně liší od obrázků v televizi. Díky této výchově měla mladá žena velmi silný pud sebezáchovy. Před několika lety jí instinkt zachránil život. Zde ve Washingtonu doufala, že jí pomůže zas.

Riellyová již ukryla veškeré šperky a pokud to šlo, odstranila i make-up.

Věděla, že čím méně pozornosti přitáhne, tím lépe. Již dva muži měli ošklivě rozříznuté nosy a jednu z žen udeřili ze strany do hlavy tak, že jí tekla krev z ucha. Riellyová si stále opakovala:

„Nesmíš na sebe upozorňovat a pak se odtud možná dostaneš živá.“

Horší to bylo s jejím novým kolegou, Stonem Alexanderem, který seděl vedle ní. Od začátku útoku se od ní nevzdálil víc než na dva metry.

Ne snad, že by ji ochraňoval – spíš Riellyová chránila jeho.

Alexander se k ní naklonil a zeptal se: „Jak dlouho nás tu budou nutit sedět na zemi?“

Aniž pohnula rty, Riellyová zašeptala: „Jediné, co vím, je, že jestliže vás některý z těch chlapů uvidí mluvit, přijde a přetáhne vás samopalem přes nos, který už beztak máte po ošklivém chirurgickém zákroku… Naposledy vám říkám: držte hubu.“

Alexander se schoulil a položil hlavu do dlaní. Už podruhé vzlykal.

To je patetické, pomyslela si Riellyová. Její otec jí vždycky říkával, že lidé se pravdivě vybarví až v kritické situaci. Alexander byl názorný příklad. Vybarvil se do žluta.

Koutkem oka zahlédla, že kdosi nový vstoupil do místnosti. Rychle se na muže s hlavou stále skloněnou podívala. Dosud jej tady neviděla.

Od ostatních se lišil. Měl sice stejnou zelenou kombinézu, ale vlasy měl pečlivě upravené a neměl vousy. Riellyová si všimla, že muž je ve skutečnosti docela pohledný.

A pak si to uvědomila. Je to ten samý člověk, kterého jí Russ Piper představil. Nějaký princ. Pane Bože, pomyslela si Riellyová. Kde je Russ? S tváří obrácenou k zemi začala prohlížet dav lidí, jestli někde nespatří přítele svých rodičů. Piper však nebyl nikde v dohledu a ona si nevzpomínala, že by jej od rána někde spatřila.

Riellyová začala opět zkoumat příchozího. Ten muž byl vůdce.

Bylo to zřejmé ze způsobu, jak s ním ostatní mluvili a jak k němu vzhlíželi. Když tento domnělý princ vstoupil do místnosti, tři přítomní teroristé se mohli pri salutování přetrhnout. Plešatý terorista, kterého Riellyová původně považovala za jejich vůdce, vstoupil také do jídelny a přistoupil k princi. Cosi mu šeptal do ucha a Riellyová si okamžitě všimla, jak se princův pohled změnil.

Vystupování Rafiqua Azize se neustále pohybovalo mezi sebejistotou a vztekem. Když mu Muammar Bengazi šeptal do ucha, jeho chování se zhouplo směrem k hněvu. Aziz věděl, že tento okamžik přijde.

Stokrát si jej v mysli přehrál, aby nevypadl ze své role.

Bengazi dokončil své sdělení. Aziz bez zaváhání zařval: „Kde je?“

Bengazi ukázal na rukojmí sedící na kraji skupiny a šel za Azizem, který rychle k muži přistoupil. Aziz se zastavil metr a půl před mužem v bílé košili s uvolněnou kravatou. Aziz na něj ukázal a zeptal se Bengaziho:

„Je to on?“

Bengazi přikývl.

Aziz se na něj podíval a rozkázal: „Vstaň!“

Muž uposlechl a vztyčil se, byl o několik centimetrů vyšší než Aziz. Podle vzhledu mohlo být muži mezi padesáti a pětapadesáti lety. Měl krátké, šedohnědé vlasy.

Nahlas, aby jej všichni slyšeli, se Aziz zeptal: „Ty jsi něco žádal?“

„Aaa…,“ muž se nervózně rozhlížel, „je tu těhotná žena a několik starých lidí. Chtěl jsem požádat… ehm… vašeho muže,“ – zaměstnanec Bílého domu ukázal na Bengaziho – „kdyby jim mohl dát nějaké přikrývky a jídlo…“

Aziz ho přerušil rázným hlasitým: „Ne!“

Muž o kousek ustoupil. „Ale,“ – otevřenou rukou mávl směrem k ženě na podlaze – „ona je těhotná.“

Aziz pohlédl na zakulacené břicho ženy. Ležela na zádech s hlavou na klíně starší kolegyně. Aniž spustil zrak z nastávající maminky, sáhl pravou rukou na stehno a nahmatal pažbu pistole. Vytáhl pistoli z pouzdra a obrátil se k muži stojícímu před ním. Beze slov, aniž by hnul brvou, Aziz zvedl pistoli do úrovně mužova čela a ze vzdálenosti třiceti centimetrů stiskl spoušť.

Ozvala se hlasitá rána a všichni v místnosti bezděčně vykřikli. Než rána odezněla, muž se zhroutil dozadu mezi schoulená rukojmí – jeho krev, mozek a úlomky lebky pokropily půl tuctu šokovaných lidí.

Místnost doslova explodovala. Rafique Aziz se obrátil a kráčel k východu.

Jeho chladný výraz maskoval zvrácené uspokojení, když dokončil další kapitolu svého plánu. Aziz opustil místnost plnou řevu svých mužů křičících na rukojmí. Když šel po chodbě do Operačního střediska, na rtech se mu roztáhl úsměv. Až přijde čas, rukojmí mu už žádné potíže dělat nebudou. Od tohoto okamžiku budou povolní jako stádo jehňátek.

12

Ve funkci předsedy Sboru náčelníků byl generál Flood nejvyšším důstojníkem americké armády. Velikost a bohatá výzdoba jeho kanceláře, která se nacházela na druhém konci chodby od Poradního sálu Sboru náčelníků, plně odpovídala postavení tak mocného muže. Zdi pokrývaly fotografie a plakety dokládající jeho služební postup v armádě. Výstavka byla pečlivě s vojenskou důsledností uspořádána – v jednom rohu začínala fotografií mladého kadeta v prvním ročníku West Pointu, pak dokumentovala jeho hodnostní postup až k dosažení konečného postavení.

Místnost byla rozdělená na třetiny. Na vzdáleném konci stál pravoúhlý konferenční stůl pro dvacet lidí. Uprostřed místnosti měl generál svůj obrovský psací stůl ve stylu Thomase Aquinase. Rozlehlá dřevěná deska stolu doslova obklopovala generálovo dobře živené břicho.

Díky tomu se mohl otáčet na židli a přecházet mezi jednotlivými projekty bez velké tělesné námahy.

Poslední třetině místnosti vévodila směs pohovek a židlí uspořádaných kolem skleněného stolku na kávu. Mitch Rapp se posadil na jednu z židlí s výhledem na vstup do kanceláře. Pobočník generála Flooda jej sem doprovodil již téměř před třiceti minutami. Od té doby Rapp hleděl na drahou láhev bourbonu Booker, stojící za generálovým dobře zásobeným barem po pravici. Rapp byl unavený a podrážděný.

Nepřetržitě pracoval téměř týden a protože byl zvyklý na alespoň dvě hodiny odpočinku denně, šest dní v týdnu, jeho tělo se vzpouzelo.

Dostalo se mu mizivě spánku, jídlo bylo hrozné a ještě ke všemu všechno takhle dopadlo. Jeho posudek zpochybnil kdosi, kdo během posledních let vyučoval studenty práva, zatímco on riskoval svůj krk na frontě. Rapp ještě nikdy neměl takový pocit marnosti.

Aziz je přímo naproti přes řeku, sedí v Bílém domě, a on nemůže dělat nic jiného, než sedět a čekat.

Po zhruba dalších deseti minutách se generál Flood vrátil do své kanceláře. Doprovázeli jej oba Rappovi šéfové a generál Campbell, důstojník Velitelství zvláštních operací. Rapp vstal, aby je pozdravil, a z tváře ředitele Stansfielda se snažil vyčíst, zda jej vytáhne ven a zastřelí. Rapp si okamžitě uvědomil, že je to marná snaha. Přečíst Stansfieldovu tvář bylo stejně těžké, jako vyčíst něco z výrazu sfingy.

Čím déle člověk pozoroval, tím více si myslel, že něco vidí. Ale ve skutečnosti neviděl nic. V případě sfingy to bylo proto, že tam nic nebylo, ale v případě Thomase Stansfielda tam toho bylo moc.

Generál Flood si téměř okamžitě začal rozepínat zlaté knoflíky na vojenské blůze. „Pane Kruse, buďte ujištěn, že jste upoutal pozornost mnoha lidí v sále.“ Flood si sundal sako a hodil je přes opěradlo jedné z židlí.

„Je mi líto, jestli jsem…“

Flood jej přerušil mávnutím ruky. „Není třeba se omlouvat. Bylo to přesně to, co potřebovali.“ Generál zamířil k baru. „Kdo se potřebuje napít? Já osobně určitě.“

Flood otevřel skleněná dvířka a vytáhl láhev jednosladové, dvacet pět let staré skotské whisky McCallan. Nalil si na tři prsty, přidal hrst ledových kostek. Roztočil kostky ve sklenici, přiložil ji ke rtům a dlouze se napil. Zavřel oči, postavil drink před sebe a doušek vychutnal. Po chvilce ticha otevřel oči a vydechl, na tváři se mu objevil spokojený výraz.

„Irene, co si dáte vy?“

Kennedyová moc nepila, ale ze zkušenosti věděla, že u generála nebylo důležité, co pije, nýbrž že je třeba, aby měla něco před sebou.

„Vodku, prosím.“

Flood věděl, co pijí Stansfield a Campbell a již jejich drimky připravoval.

„Pan Rapp –,“ Flood vzhlédl. „Předpokládám, že je v pořádku, když vám říkám pravým jménem.“

Rapp přikývl.

„Co je vaše droga?“

„Bourbon. Booker, prosím.“

Flood krátce vzhlédl se zdviženým obočím od povinností barmana.

Rapp si nebyl jist, jestli udělal na generála dojem, nebo zda jej považuje za blázna. Flood dokončil drinky a přinesl je k ostatním se slovy:

„Jak jsem řekl, pane Rappe, jejich pozornost jste upoutal. Dallas King, šéf kanceláře viceprezidenta Baxtera, za mnou po schůzce přišel a chtěl vědět, kdo k čertu jste.“

Flood podal Kennedyové sklenici.

„Tady máte, Irene.“

„A…,“ zeptal se Rapp.

„A“ – generál zafuněl – „já mu řekl, že potřebuje vyšší bezpečnostní prověrky, jestli chce diskutovat o těchto záležitostech. Těžko jsem mu po vašem vystoupení mohl říci, že jste analytik.“

Flood rozdal sklenice a posadil se ke stolku naproti Rappovi. Kennedyová a Stansfield se usadili na jedné pohovce, generál Campbell na ně hleděl z druhé.

Rapp se podíval na své šéfy a řekl: „Omlouvám se, jestli jsem se příliš neovládal, ale bylo na mě opravdu příliš sledovat tu bandu tlučhubů, jak pracují na tom, aby všechno zvrtali.“

Ředitel CIA držel sklenici skotské oběma rukama. Po chvíli pomalu přikývl a poznamenal: „Byl bych dal přednost, kdybyste byl zticha, ale nakonec jste řekl to, co bylo třeba.“ Stansfield se napil a dodal: „A navíc způsobem, jakým by to nemohl říci nikdo z nás.“

Generál Flood souhlasně kývl. „A co je ještě důležitější, jasně jste řekl, co je v sázce. Právě teď Baxter vsadil všechny trumfy na Marge Tutwilerovou a díky vaší nevybíravé kritice jejího plánu jsou její pozice zcela odkryté. Jestliže její strategie zítra pohoří, Baxter ji v momentě vykopne a bude muset poslouchat nás.“

Rapp se opřel o opěradlo. „Takže tady budeme sedět a čekat, až její plán vybouchne?“

„Ne.“ Generál zavrtěl hlavou. „Nerad sedím a čekám. Před každou bitvou je nutná příprava.“ Flood pohnul svým statným tělem a položil sklenici na pravý okraj stolu. „My čtyři –“ Flood ukázal na Kennedyovou, Stansfielda, Campbella a sebe „– jsme se shodli na tom, že z krize vede jediná cesta. Musíme ovládnout budovu silou. Aziz bude vodit viceprezidenta Baxtera za nos, dokud se neocitneme v neudržitelné situaci… v situaci, kdy už nebudeme moci plnit jeho požadavky. Až tento čas nastane, musíme být připraveni zaútočit, a jak jsem řekl, nerad posílám muže do bitvy, nejsem-li připraven.“

Flood se odmlčel a opět se napil skotské. „Nyní, vy od špiónů,“ Flood mávl směrem ke Stansfieldovi, Kennedyové a Rappovi – „nemusím vám vysvětlovat, že bojový plán bez dobrých zpravodajských informací je v nejlepším případě jen kdyby… Základem je opravdu kvalitní špionáž. A potřebujeme ji hned.“

Flood se opřel a zkřížil nohy. „Někdo se musí dostat dovnitř.“ Pohlédl na Rappa a dodal: „Potřebujeme dobrovolníka. Někoho, kdo bude ochoten riskovat. Někoho, kdo rozumí Azizovi. Někoho, kdo je tak talentovaný, jako jste vy, pane Rappe.“

Generálova slova na Rappa dopadala jako hřejivé sluneční paprsky po chladné koupeli. Nemohl skrýt úsměv. S důvěrou odpověděl:

„Jsem vám k službám.“

Flood se usmál. „Myslel jsem si to.“ Pak se obrátil k řediteli CIA a zeptal se: „Thomasi?“

Stansfield se na vteřinu zamyslel a přikývl. „Myslím, že je to dobrý nápad, ale bude velmi těžké k tomu získat souhlas. FBI se to líbit nebude.“

„Zatraceně,“ zavrčel generál. „Jsme prostě ve válce a ve válce platí jiná pravidla. Mám rád Briana Roache,“ rozhovořil se Flood o řediteli FBI, „ale musí pochopit, že si nemůžeme dovolit hrát podle jedněch pravidel, zatímco Aziz hraje podle jiných. Potřebujeme mít na přední linii náš prvoligový tým, ne univerzitní klub, a…“ – Flood ukázal na Rappa – „Mitch je první liga.“ Flood si lokl a naklonil se dopředu.

Položil mohutnou ruku na Stansfieldovo rameno. „Vy najdete způsob, jak jej dostat dovnitř, a já zajistím schválení.“

Stansfield se na chvilku zamyslel, pak přikývl na souhlas.

Generál Flood sňal ruku z jeho ramene a opět se usadil. Rozhlédl se po místnosti a zeptal se: „Má někdo nějaký nápad, jak jej dostat dovnitř?“

Po delší chvíli Stansfield řekl: „Ne, ale mám dobrý nápad, kde bychom měli začít.“

Slunce právě zapadalo, když viceprezident Baxter opouštěl Pentagon.

Ministryně spravedlnosti Tutwilerová se vrátila do Hooverovy budovy s ředitelem FBI Roachem a zvláštním agentem McMahonem.

Baxter se posadil s Dallasem Kingem na zadní sedadlo obrněné limuzíny.

Viceprezident malátně hleděl z okna, když Dallas King neustále opakoval, co je potřeba zmínit v Baxterově projevu k národu – krok, ke kterému se rozhodli, byl jednak nezbytný a jednak byl příležitostí, o kterou nechtěli přijít. Baxter bude mít zajištěno nejvíc posluchačů v celé historii prezidentských projevů. Před Kingem stála nyní jediná otázka, zda mají projev připravit písemně a Baxter jej bude číst z obrazovky, nebo zda mají připravit více přirozenou improvizovanou tiskovou konferenci.

Baxter naslouchal svému podřízenému jen zpola. King nesouvisle hovořil o cílových skupinách a volebních číslech, zatímco viceprezident se v mysli neustále vracel k muži s temnými rysy ze CIA.

Specialista na terorizmus, připomínal si Baxter.

Baxter zvedl ruku a pohybem Kingovi naznačil, aby zmlkl. Viceprezident nechal padnout své pěstěné ruce na kolena, zatímco se snažil přijít na to, co přesně jej trápilo. Po chvilce pronesl: „Zavolejte našim lidem v Národní bezpečnostní agentuře a požádejte je, ať zjistí co nejvíc o tom chlápkovi, panu Krusovi.“

„Již na tom pracuji,“ odpověděl King, zatímco si dělal poznámky do svého palmtopu.

„Zjistěte, co skutečně pro CIA dělá.“ Baxter vyhlédl opět z okna. „Jestliže mluví pravdu, pak budeme muset získat budovu zpět silou…“ Baxter potřásl hlavou.

King vzhlédl od svého počítače a poznamenal: „Ztratíme rukojmí a Američané nikdy nedají hlas prezidentskému kandidátu, který vesele stiskl spoušť a nařídil smrt sedmdesáti šesti Američanů.“

Baxter obrátil oči v sloup. „Zdá se, že to už není ta příležitost, na kterou jste původně myslel.“

King zavřel palmtop a uložil jej do náprsní kapsy obleku. „Nikdy jsem neříkal, že to bude snadné. S tím, co se děje na frontové linii, to nikdy snadné nebude. Trik, jako vždy, spočívá v nalezení správné cesty minovým polem.“

„Přes tohle ovšem žádná cesta vést nemusí,“ povzdechl si Baxter.

„Zatím jsem nenarazil na minové pole, přes které bych se nemohl dostat,“ důvěrně se zašklebil King. „Vaše práce ovšem je držet se zpátky a nechat ostatní hledat miny. Zítra, například, necháme Marge vést vyjednávání. Bude-li to fungovat, budeme všichni jedna velká šťastná rodina. Selže-li vyjednávání, padne neúspěch na její vlastní hlavu.“

„A co když vezmeme Bílý dům útokem a ztratíme třicet… čtyřicet… k čertu, možná všechny rukojmí?“ Baxter ukázal na sebe. „Já jsem jediný, kdo k tomu může vydat rozkaz. Vy sám jste to řekl. Američtí občané nikdy nebudou hlasovat pro prezidenta, který bude mít na krku tolik zmasakrovaných rukojmích.“ Baxter zatřásl hlavou. „Do prdele, zrovna jsem myslel na něco jiného. Co když nařídím útok a nezdaří se? Co řekne národ, který zasedá k večeři a je krmen sledováním vražděných agentů FBI při útoku na Bílý dům? To by byl konec mé kariéry, a vaší také.“ Baxterova hlava stále poraženecky přikyvovala. Se zaťatými zuby dodal: „Jsme v kleštích, ať na ten problém pohlédnete z jakékoliv strany.“

„To není pravda,“ odvětil King. „Jestliže vyhrajeme, budete hrdina.“ King ukázal na svého šéfa. „Vy budete následujícím prezidentem Spojených států amerických. Musíme jen hrát velmi opatrně a potřebujeme začít s ředitelem Tracym. Přepočítali jsme se v tom, jak přijal veřejné pokárání. Nesmíme dovolit, aby zítra uskutečnil tiskovou konferenci. Jestliže přečte vaše komentáře z volební kampaně, budeme v prdeli. Myslím, že bych ho měl navštívit. Nabídnu mu olivovou ratolest a řeknu mu, že si přejeme, aby zůstal ve funkci v Tajné službě a pomohl FBI. Řeknu mu, že jeho odvolání byl nápad Tutwilerové a vy že jste s tím souhlasil, protože jste byl velmi rozrušený útokem. Vysvětlím mu, že jste problém jasně neviděl a že jste vděčný za službu, kterou vlasti prokázal… blablabla… blablabla… Vy víte, jak sprdávat. Já ho pohladím.“

Baxter o tom chvilku přemýšlel a s unaveným povzdechem Kinga vyzval:

„Pusťte se do toho. Udělejte cokoliv, co jej umlčí.“

13

Když se blížila půlnoc, Bílý dům byl úplně ztichlý. Aziz opustil Operační středisko a přešel chodbou do „Koňské síly“. Dveře byly otevřené a Aziz vstoupil bez zaklepání. Bengazi, který seděl na otáčecí židli, sledoval řadu černobílých bezpečnostních monitorů. Kamery snímaly různé oblasti pozemků kolem Bílého domu a hlídaly všechny hlavní vstupy. Normálně systém kontroloval i prostory uvnitř Bílého domu, ale Bengazi vnitřní kamery vyřadil z provozu z obavy, že by FBI mohla najít způsob, jak signál odposlouchávat, a mohla by díky nim získat informace o dění uvnitř.

Aziz položil ruku na opěradlo židle a zeptal se: „Jak to vypadá?“

„Krásně klidně.“

„Dobře. Vyspal ses?“

„Ano.“

„A co ostatní?“

„Jsou v pořádku.“

„A rukojmí?“

„Spí.“

Když si Aziz prohlížel monitory, vysílačka u boku pípla a vyštěkla jeho jméno. Přiložil ji k ústům a řekl: „Ano.“

„Rafique, pokročil jsem. Myslím, že by ses měl přijít podívat.“

„Hned jsem dole.“ Aziz tuto zprávu netrpělivě očekával. Přestože dosáhl víc, než si všichni jeho lidé v nejdivočejších snech dokázali představit, nebyl stále spokojen. A nebude, dokud nedostane zbabělého prezidenta z jeho krytu. Držel rukojmí z Bílého domu a celou vládu Spojených států v šachu, ale to nestačilo.

Aziz sešel do třetího suterénu a zamířil k bunkru. Když zabočil za roh, spatřil svého člověka sedícího na bedně s nářadím, zpoceného a kouřícího cigaretu. Malý tlustý muž vzhlédl s širokým úšklebkem, nad nikotinem zbarvenými zuby čněl špičatý nos a šedivý knír. Ochranné brýle měl pověšené na krku a na hlavě oranžové chrániče uší, které přispěly ke vzhledu tučného králíka.

Muž si nasadil velké brýle s kostěnou obroučkou na nos a s úsměvem mávl směrem k vnějším dveřím bunkru. „Sezame, otevři se.“

Aziz přistoupil a zatlačil na ocelové dveře. Dveře se otevřely a odhalily místnost s trezorovými dveřmi na jejím konci. Zavalila jej vlna vzrušení, když si pomyslel, že prezident a jeho ochranka sedí na druhé straně dveří a myslí si, že jsou v bezpečí. Aziz pomalu kráčel po betonové podlaze a zastavil se právě před trezorovými dveřmi.

Natáhl ruku a položil dlaň na hladký povrch. Zaťal pěst a dvakrát na dveře zabušil. Žádný zvuk se v odpověď neozval. Otočil se ode dveří a pohlédl na muže, kterého přibral do party na poslední chvíli. Ten hastroš před ním byl dar od jeho nejnovějšího patrona. Muž, na němž nyní záleží, jak Azizova mise skončí. Zanedbaný kasař stojící v chodbě přišel skvěle vybavený náčiním i jedinečným talentem.

Azizovi vysvětlil, že dveře, které byly nainstalovány u prezidentova krytu, jsou stejné jako ty, které americká armáda používá ve všech řídících a velících krytech. Byly proto navrženy tak, aby odolaly velkým explozím, nikoliv však vrtačkám a acetylénovým autogenům.

Aziz pohlédl na muže a zeptal se: „Jak dlouho ti budou trvat tyto dveře?“

Kasař vyfoukl oblak dýmu a odpověděl: „Jestli budu spěchat a riskovat, že zničím jednu z vrtaček, mohu s tím být hotov do třiceti hodin.“

„A co se stane, když přijdeš o nějakou vrtačku?“

„Pak jsme v maléru.“ Zlodějíček pokrčil rameny. „Může to trvat tři až čtyři dny.“

„A když budeš pracovat opatrně?“

„Pak bych dveře otevřel do čtyřiceti osmi hodin.“

Aziz přiložil ruce dlaněmi k sobě jako v modlitbě a dvakrát s nimi uhodil o bradu. „Čtyřicet osm hodin stačí.“ A pohrozil prstem: „Ale ani o minutu víc.“ Aziz přešel až k němu a poplácal ho po ramenou. „Dobrá práce, Mustafo.“

Opustil místnost a zanechal zlodějíčka, aby pro něj získal zpět korunní drahokam. Cestou chodbou si pomyslel: jediné, co musím nyní dokázat, je udržet je rozhádané po další dva dny.

Světla v bunkru byla zhasnutá a všichni se snažili trochu se prospat.

Warch ležel na lůžku nejblíž dveřím. Agent Tajné služby nespal ani náhodou. Slyšel, jak prezident Hayes chrápe na druhém konci místnosti, a každou minutu mohl zaslechnout zavrzání per, jak se někdo otočil na úzkém kavalci.

Warch přemýšlel, co asi dělá jeho žena a děti. Rodina se o něj bude strachovat, ale s tím se nedá nic dělat. Být vdaná za někoho, kdo je vycvičen vrhat se do cesty přicházejícím kulkám, bylo poněkud o nervy, ale Sara byla silná. Zaměstnají ji děti a navíc měla rodiče v Baltimore.

Tajná služba jí i dětem vyřídí, že je v pořádku.

Warchovy myšlenky se obrátily k manželkám a manželům, kteří to štěstí neměli. Znovu a znovu si Warch přehrával šílenou změť zpráv z vysílačky, která vycházela z jeho sluchátek, když spěchali do prezidentova krytu.

„Agenti k zemi! Agenti k zemi!“ A pak zvuk výbuchu a střelby z kulometu.

Nyní, o dvanáct hodin později, nic. Vše nasvědčovalo jedinému: Aziz a jeho teroristé ovládli Bílý dům. Warch proběhl v hlavě seznam tváří a jmen svých agentů, kteří měli ráno službu. Nemohl dělat nic jiného než přemýšlet, kteří z nich vyvázli a kteří jsou mrtví.

Nicméně, navzdory nepochybně nejhoršímu dni v historii Tajné služby, zachránili přinejmenším prezidenta ze spárů Azize. Toto byl jediný úspěch, který si Warch mohl vychutnat, když usínal. Otočil se ke zdi a zhluboka zívl. Když z plic vytlačil téměř všechen vzduch, ztuhl.

Tento zvuk Warch dosud neslyšel, tím si byl jist. Natočil krk směrem ke dveřím a zaposlouchal se. Ozývalo se cinkání, kov na kov.

Pak další a poté hluboké vrnění, jaké vydává elektrický holicí strojek.

Warch ještě chvíli poslouchal, pak vyskočil z postele a odhodil přikrývky na stranu. Nohy ho na betonové podlaze zábly. Jen v bílém tričku a trenýrkách si klekl na zem a přiložil ucho na dveře. Náhle pochopil.

Byla to vrtačka. Odvrtávali trezorové dveře, což znamenalo, že již překonali vnější vstup. Dlaně se Warchovi na chladném kovovém povrchu začaly potit. Nahlas zaklel. Vstal, rozsvítil a do místnosti zavolal:

„Vstávejte, lidi. Máme problém.“

14

V dálce se ozvalo tiché zapípání. Rapp měl pocit, jako by plaval směrem ke zvuku z hluboké černé díry. Zvuk se s každým pípnutím zesiloval.

Světla přibývalo, blížil se povrchu.

Náhle se Rapp posadil v posteli, jeho husté černé vlasy mu trčely na všechny strany jako Medúze. Vteřinku mu trvalo, než pochopil, že se mu jen zdál sen. Byl to tentýž prokletý sen, který se mu zdál už od nepaměti. Tonutí, vždycky se mu zdálo o tonutí. Vždycky plaval k povrchu lapaje po dechu.

Několikrát zatřepal hlavou, aby si uvědomil, kde je. Slabé našedlé světlo brzkého rána pronikalo oknem ložnice. Otočil se, aby se podíval na červené číslice budíku. Čtyřka, za ní další a pak pětka.

Bože, je to krásné, být zase doma, pomyslel si Rapp. Aniž se podíval, natáhl se a budík zamáčkl. Pak padl na záda do svěže bílého povlečení, protáhl se a skopl přikrývku na stranu. Nebyl ještě zcela připravený vstávat a nechal mysl volně brouzdat. Venku za oknem mohl slyšet jemné vlny zátoky Chesapeake, jak pleskají o skalnatý břeh.

Volaly ho jménem a snažily se ho vytáhnout z postele. Rapp se natočil tak, že ležel po úhlopříčce dvojité postele, a s hlubokým zívnutím protáhl ruce za hlavu.

Po setkání u ředitele Tracyho se přinutil jít domů, aby se vyspal.

Nedalo se dělat nic jiného. Doktorka Hornigová slíbila dodat úplnou zprávu o výsledcích výslechu Fara Haruta až ráno. Do té doby musel čekat – a to Rapp moc neuměl.

Převalil se na svou stranu a náhle si vzpomněl na všechny události předchozího dne a na krizi, která se odehrávala asi padesát kilometrů odtud na západ. Slabý hlas vzadu v jeho hlavě cosi zakřičel a Rapp ihned vyskočil na nohy. Nahý přešel po dřevěné podlaze ložnice a zastavil se u francouzských dveří. Byly otevřené a skrz žaluzie slyšel zpívat ptáky v klidném ranním vzduchu. Napříč za zátokou, na linii obzoru lemované stromy, se rozjasňovalo nebe. Slunce se pomalu blížilo přes Atlantik a ať chtěl nebo ne, památný den nezadržitelně přicházel.

Pleskající voda ho stále volala jménem, s nadšením šílence se Rapp otočil a zamířil přes ošlapanou podlahu svého domu. Když zdolal strmé schody vedoucí do přízemí, vešel do kuchyně a pak do předsíně zadního vchodu.

Na věšáku na dveřích visely vybledlé plavky se skvrnami od soli, vypadaly stejně staře jako jejich majitel.

Rapp si je oblékl, vzal si plovací brýle a ručník a zamířil k zadnímu východu. Teploměr na zábradlí terasy ukazoval příjemných šestnáct stupňů.

Příjemně chladno, aby se probudil, ale ne tak, aby mu teplota pokazila elán. Rozhýbal si ruce a po nové terase došel ke schodům vedoucím k vodě.

Rapp si dům koupil v loňském roce, jediné, co tu od té doby vylepšil, byla právě terasa. Stará shnilá prkna vytrhal a nahradil je novými.

Vyměnil i schodiště. Sešel deset metrů dolů, nasadil si brýle a rozeběhl se přes dlouhé nízké molo, které čnělo nad vodou.

Po pravé ruce měl osmimetrovou jachtu Boston Whaler. Na konci mola, na třímetrové plošině umístěné doleva kolmo na molo, stála lavička.

Než doběhl k lavičce, byl již v plném sprintu. Bez zastavení hodil ručník na lavičku a skočil do slané vody.

Během šesti sedmi temp našel svůj rytmus a vydal se na jeden a půl kilometru dlouhou trasu nahoru podél pobřeží. Rapp už se profesionálně sportu nevěnoval, ale ještě před třemi lety byl v triatlonu na světové špičce. Ve vrcholné soutěži triatlonu, Železném muži na Havaji, se Rapp třikrát umístil mezi prvními pěti a jednou byl dokonce první.

Jenže práce pro CIA jej v posledních pěti letech příliš zaměstnávala a hektický a nepředvídatelný rozvrh jej donutil, aby se závodění vzdal.

Rapp se vrátil k molu před svým domem v pět čtyřicet, cítil se svěží a uvolněný. Utřel se a odešel domů do sprchy. Po patnácti minutách již byl oholený, oblečený a s šálkem vařící kávy v ruce připraven k odjezdu.

Usedl za volant nového černého volva a vyjel z úzkých dveří garáže.

Po hrbolaté asfaltové příjezdové cestě jel opatrně.

Než přijde zima, musí ji opravit. Když vyjel na pevnější povrch, zvýšil rychlost a začal si příjemnou jízdu vychutnávat. Měl skvělý pocit z toho, že je zpět v civilizaci.

Po několika minutách byl na silnici číslo 50 a mířil do Langley na schůzku. Doktorka Hornigová je měla se vším, co se dozvěděla od Fara Haruta, seznámit v sedm ráno. Rapp nebyl příliš nadšený ze společné snídaně s doktorem Divnoláskou, ale informace, které jim sdělí, za to stály.

Za dvaadvacet minut již byl na dálničním obchvatu kolem Washingtonu, na Beltway. Rozhodl se objet Washington ze severu. Doprava již pomalu houstla, ale v tuto ranní hodinu byla jízda stále ještě plynulá.

Jel o patnáct kilometrů v hodině rychleji, než byla povolená rychlost.

Za dalších patnáct minut projel první kontrolní stanoviště v Langley a zaparkoval. Po absolvování kontroly na hlavním stanovišti ve staré budově nastoupil Rapp do výtahu a vyjel do šestého patra, kde se nacházela kancelář ředitele Stansfielda.

Stansfieldův sekretář oznámil jeho příchod do sluchátek, o chvilku později se objevila Irene Kennedyová a doprovodila Rappa do Stansfieldovy kanceláře. Ředitel seděl za velkým pracovním stolem, na nose měl bifokální brýle a plně se soustředil na otevřené desky před sebou.

Stansfield ještě chvíli hleděl do papírů, pak složku zavřel a než se postavil, shrábl svazek dokumentů, otevřel jednu ze zásuvek ve stole, uložil je a zavřel na zámek.

Stansfield nechal sako viset na ramínku, obešel stůl a povytáhl si kalhoty.

„Dobré ráno, Mitchi. Doufám, že jste se v noci trochu vyspal.“

„Ano, pane. A vy?“

Stansfield položil křehkou ruku Rappovi na rameno. Ředitel byl téměř o hlavu menší než Rapp. „Až budete tak starý jako já, Mitchi, spánek bude velmi prchavá záležitost.“ Stansfield otočil mladého odborníka od stolu a vedl jej napříč kanceláří. „Připravil jsem pro vás na dnešní ráno ještě jednu schůzku, ale o tom si promluvíme později. Teď už na nás čeká doktorka Hornigová a já bych se rád dozvěděl, co zjistila, dřív, než se pustíme do čehokoliv jiného.“

Když Rapp následoval Stansfielda a Kennedyovou ven ze dveří a do konferenční místnosti bez oken, přemýšlel, s kým asi ona tajemná schůzka bude. Doktorka Hornigová již seděla u stolu a prohlížela si své rukou psané poznámky. Stansfield se usadil do čela stolu, Rapp a Kennedyová zaujali místa naproti Hornigové. Rapp si všiml, že má na sobě tytéž šaty jako včera. Zdálo se, že snad ani nespala.

Hornigová si sňala černé kostěné brýle, položila je na poznámky, protřela si oči a začala: „Dozvěděli jsme se spoustu informací. Neuvěřitelné množství, opravdu.“ Položila ruce na stůl a pokývala hlavou. „Bude trvat měsíce, než je všechny utřídíme. Ale vím, že vás nyní nejvíce zajímají informace týkající se pana Azize a současné krize v Bílém domě.“

Hornigová pohlédla do poznámek. „Omlouvám se, že nemám poznámky přepsané a shrnuté, ale pracovala jsem na panu Harutovi po celou dobu, až do okamžiku, kdy jsem odjela na tuto schůzku.“

„Nemusíte nám nic vysvětlovat, doktorko Hornigová,“ zarazil ji Stansfield.

„Začala bych s“ – Hornigová popadla kus papíru – „mám tu jména ostatních deseti teroristů, kteří jsou spolu s panem Azizem v Bílém domě. Dostat z něj tuto informaci bylo velmi náročné.“ Hornigová podala Stansfieldovi papír.

Ředitel hleděl na žlutý papír sotva pět vteřin a pak jej podal Irene Kennedyové, která jej studovala spolu s Mitchem Rappem hledícím jí přes rameno. Stansfield jim dal asi deset vteřin a pak se zeptal:

„Irene?“

Kennedyová vzhlédla a srovnala si pramínek hnědých vlasů zpátky za ucho.

„Toto nám velmi pomůže. Z hlavy znám zhruba polovinu z nich. Zbytek prověřím v naší databázi a pokud se vyskytne někdo, kdo by v ní nebyl, můžeme požádat o pomoc MI-6 nebo Mossad.“

„Dobrá, chci mít profily a úplné informace o každém z nich připravené co nejdříve.“ Stansfield se obrátil opět k Hornigové. „Co nyní víme o jejich požadavcích?“

Hornigová nahlédla do poznámek a prolistovala několik stránek.

„Pan Harut věděl dopodrobna o prvním požadavku, který zahrnoval vrácení zmrazených pohledávek do Íránu. Protože ho Mitch zajal dříve, než byly tyto požadavky zveřejněny, můžeme z toho vyvodit, že je důvěrně seznámen s tím, o co bude Aziz žádat – potud je to jasné.“

Rapp pominul první část věty – část, která zahrnovala poznámku o začátečnické detektivní práci – a zeptal se: „Co znamená ‚potud je to jasné‘?“

„Hned se k tomu dostanu,“ odvětila Hornigová. „Jeho druhý požadavek je ukončení všech sankcí OSN vůči Iráku.“ Hornigová pohlédla na své posluchače, co tomu říkají, a pokračovala: „Třetí požadavek je, aby USA uznaly svobodný a suverénní Palestinský stát.“

Se zamračenými vráskami se Rapp zeptal: „Kde?“

Hornigová si odkašlala a dodala: „Na Západním břehu a v pásmu Gazy.“

Rapp odložil šálek kávy. „Na to se Izrael vysere.“

„S tím souhlasím.“ Stansfield pohlédl na Hornigovou. „Co ještě?“

„Ještě má jeden požadavek… jeden závěrečný požadavek, ale pan Harut neví jaký.“

Rapp skepticky naklonil hlavu: „Zkusíte to ještě?“

„Opravdu si myslím, že jej nezná,“ odpověděla mírně defenzivně Hornigová. „Strávila jsem nad touto konkrétní informací téměř dvě hodiny. Tlačila jsem na něj, jak jsem mohla.“

„Možná byste měla přitlačit ještě víc,“ poznamenal Rapp.

Hornigová se lehce narovnala a zkřížila ruce. „Chystám se na to. Nejprve si ale musí pan Harut trochu odpočinout.“

„Vy oba si potřebujete trochu odpočinout,“ vložil se do hovoru Stansfield. „Nechci, abyste se zničila, doktorko Hornigová.“

Hornigová se na tuto nevyžádanou radu zatvářila trochu otráveně. Neříkala jim, jakým způsobem pracují, a ocenila by více zdvořilosti.

Stansfield obrátil pozornost od Hornigové ke Kennedyové. „Máte tušení, co může být onen závěrečný požadavek?“

Kennedyová se zadívala do prázdna a po chvíli řekla: „Pár nápadů mám, ale potřebovala bych nad tím trochu bádat, než začnu dělat závěry.“

Stansfield pohlédl na jednoho ze svých nejdůvěryhodnějších poradců a pomyslel si, že by mohl více tlačit na informace, pak se ale rozhodl, že bude lépe dát Kennedyové čas na rozvinutí jejích teorií.

S některými svými lidmi musel provádět duševní cvičení, aby z nich dostal to nejlepší, v případě Kennedyové bylo lépe nechat ji pracovat samostatně.

Stansfield se na židli otočil znovu k Hornigové, která opět listovala svými poznámkami. „Co pro nás ještě máte, doktorko Hornigová?“

Hornigová začala předčítat dlouhý soupis informací, které budou agenturní analytici tříbit celé měsíce, možná roky. Rapp bedlivě naslouchal a získával čím dál tím lepší přehled o tom, jak dal Aziz svůj mistrovský plán dohromady. Hornigová popsala výběr mužů, které Aziz s sebou přivedl, a kde byli vycvičeni. Vysvětlila, jak někteří z nich byli do Ameriky posláni téměř rok předem, aby začali pracovat na zajištění plánu a aby neupoutali pozornost FBI a Tajné služby.

Dokonce znala jméno jihoamerické kliniky a doktora, který změnil Azizovu tvář. Rapp si v hlavě poznamenal, že si musí pohovořit s Kennedyovou a Stansfieldem o případné platbě plastickému chirurgovi po malé návštěvě někdy v budoucnu. Ten muž bude žít tak dlouho, jak jen bude ochoten spolupracovat s agenturou a informovat ji.

Plastický chirurg, který udržuje styky s lidmi jako je Rafique Aziz, může být velmi cenný informátor, pokud jej již Aziz nezavraždil.

Hornigová poskytla ještě hromadu informací, které samy o sobě neměly velký význam, ale budou-li roztříděny a dány do souvislostí, snad zprostředkují velmi cenný pohled na AZÍZŮV konečný záměr.

Hornigová sdělovala informace téměř plných třicet minut. Rapp a Kennedyová si dělali poznámky, zatímco Stansfield jen seděl a poslouchal.

Když se blížila osmá, Hornigová došla k informaci, kterou zjistila těsně před odjezdem ze zabezpečeného domu.

„Dnes brzy ráno pan Harut zmiňoval jedno určité jméno. Neustále ztrácel vědomí a mluvil často nesouvisle. Navzdory stavu své mysli ale stále opakoval slovo ‚Nabukadnesať.“

Jako na povel se Stansfield, Kennedyová a Rapp naklonili dopředu.

Hornigová, překvapená jednotnou reakcí, vzhlédla a zeptala se: „Vy víte, co nebo spíš kdo Nabukadnesar je?“

„Byl a je,“ odpověděla Kennedyová. „Nabukadnesar byl babylonský král v letech 605 až 562 před Kristem. V arabském světě získal slávu tím, že v roce 586 zničil Jeruzalém a odvedl Izraelity do otroctví. Saddám Husajn se rád tituluje jako druhý Nabukadnesar. Má pocit, že je vyvoleným, který sjednotí všechny Araby a zničí Izrael.“

„Ve skutečnosti tomu sám nevěří,“ dodal Rapp zamračeně. „Pouze toto jméno používá jako reklamní slogan, kterým se snaží vybičovat náboženské fanatiky k zuřivosti.“

„A funguje to,“ doplnila jej Kennedyová. Naklonila se dopředu a požádala doktorku: „Řekněte mi víc o souvislostech, ve kterých to slovo zmiňoval.“

„Chtěla jsem po něm informace o financování celé akce. Znovu a znovu mumlal toto jméno. Zjistila jsem si, kdo byl Nabukadnesar v historii. Neměla jsem nejmenší tušení, že by mohl hovořit o Saddámu Husajnovi.“

„Kde byl Matt Shipley, když toto vše říkal?“

Shipley byl jeden z více než dvou set zaměstnanců, kteří pracovali pro Protiteroristické centrum. Specializoval se na arabské jazyky a Kennedyová jej předchozí večer vyslala do zabezpečeného domu, aby pomohl při výslechu Haruta.

Kennedyová, ačkoliv to nedala najevo, byla velmi popuzena, že Shipley tak zjevnou narážku nepostřehl.

„Kolem páté ráno jsem všechny poslala na chvíli do postele. Pracovali jsme od předchozího odpoledne bez přestávky.“ Hornigová pokrčila rameny. „Museli jsme Haruta nechat trochu odpočinout a já jsem potřebovala aspoň trochu utřídit své poznámky pro tuto schůzku. Přehlédnutí nebyla chyba pana Shipleye.“

Kennedyová vysvětlení přijala. „Jak jste se dostala k té poznámce, když Harut spal?“

„Byla jsem s ním v jedné místnosti, zatímco jsem dávala do pořádku své záznamy. Někdo musí stále hlídat jeho životní funkce, takže jsem seděla těsně u něj, když začal mumlat o Nabukadnesarovi. Není neobvyklé, že jedinci hovoří i během spánku.“

„Je to zaznamenané?“ zeptala se Kennedyová.

„Samozřejmě. Nahrávací zařízení běží stále.“

„Výborně.“

Kennedyová si poznamenala, že musí zavolat Shipleyovi a požádat ho, aby okamžitě zpětně přezkoumal pásky.

„A jaká byla obecná souvislost, ve které se zmiňoval o Nabukadnesarovi?“ chtěl vědět Stansfield.

„Peníze – hovořil stále o Nabukadnesarovi a penězích.“

Kennedyová dokončila své poznámky. „Potvrzuje to informace, které jsme zjistili z jiných zdrojů – že Saddám pumpoval peníze do Hizballáhu a Hamasu.“

Stansfield pohlédl na hodinky a řekl: „Doktorko Hornigová, máte pro nás ještě něco?“

„Ne, ale určitě budu něco mít již dnes odpoledne.“

Stansfield pohlédl na Rappa a Kennedyovou. „Máte ještě nějaké otázky?“

„Jo,“ odvětil Rapp. „Jaký má Aziz plán, aby se dostal odtud pryč, až vše skončí?“

Hornigová rozpačitě zamrkala. „Ehm… K tomu jsem se ještě nedostala.“

Rapp na ni drsně pohlédl. „Toto by pro vás měla být nyní nejvyšší priorita.“

„Ano.“ Hornigová si to poznamenala.

Stansfield opět pohlédl na Rappa a Kennedyovou. „Ještě něco?“

Oba zavrtěli hlavou. Stansfield pohlédl na druhou stranu stolu.

„Skvělá práce, doktorko Hornigová. Nyní nás omluvte, musím ještě pár věcí probrat s Irene a Mitchem.“

Hornigová posbírala své papíry a vstala. Vložila poznámky do plátěné nákupní tašky a opustila místnost.

Rapp si všiml plátěné tašky a sotva se za ní zavřely dveře, poznamenal:

„Doufám, že máte někoho, kdo na ni dohlédne.“

„Ano,“ přikývl ředitel. „Musíme to zajistit.“ Stansfield pohlédl na Kennedyovou. „Irene, myslím, že tam potřebujeme víc lidí, kteří budou pečlivě dohlížet. Dvacet čtyři hodiny denně. Chci, aby byl s Harutem v místnosti každou vteřinu po celý den někdo z CTC. A chci, aby byl vzhůru.“

Kennedyová zatřásla hlavou a řekla: „Omlouvám se. Již jsem si to poznamenala a zajistím to.“

„A teď Mitchi,“ Stansfield se obrátil opět na Rappa. „Irene a já jedeme do centra města. Vzhledem k tomu, jak probíhala včerejší schůzka v Pentagonu, myslím, že bude lépe, když s námi nepojedete.“

Rapp to očekával a po pravdě řečeno, nechtěl být u toho, jak se splní jeho předpovědi. Byly chvíle, kdy neměl radost z toho, že měl pravdu. Toto bude jedna z nich.

„Máte pro mě nějaký úkol?“

Stansfield vytáhl z kapsy košile papír, rozložil jej a poslal přes stůl.

„Zde je adresa a telefonní číslo Milta Adamse. Včera večer jsme s ním diskutovali u ředitele Tracyho. Čeká, až mu zavoláte.“

„Jak si přejete, abych s ním jednal?“

Stansfield zamhouřil oči, když přemýšlel nad otázkou. Po několika vteřinách pronesl: „Sdělte mu své krycí jméno a řekněte mu, že pracujete pro Langley. Pan Adams je velký patriot. Můžeme mu věřit, ale není nutné mu říkat víc, než potřebuje vědět.“

Stansfield vstal, Kennedyová a Rapp jej následovali. Když se vraceli do ředitelovy kanceláře, Stansfield poznamenal: „Mitchi, situace je bez přehánění nesmírně vážná. Najdete-li cestu dovnitř, generál Flood a já uděláme vše, co bude v našich silách, abychom mohli náš plán uskutečnit. Sdělíte mi vše na rovinu. Chci znát realistický odhad pravděpodobnosti, zda je plán proveditelný, či nikoliv. Říkám to srozumitelně?“

Rapp, skrývající své vzrušení, prostě odvětil: „Ano, pane.“

15

Rafique Aziz pohlédl na obrazovku počítače po levé ruce a usmál se. Tak snadno lze předpovědět, co udělají, pomyslel si. Přenosný počítač vlevo byl zapojen na zabezpečené modemy Operačního střediska.

Sledoval zůstatek účtu ve švýcarské bance, kam přijdou peníze, než je bezpečně přesune do Íránu. Zůstatek činil něco přes miliardu dolarů plus cenné papíry. Zbývalo ještě čtyřicet pět minut a pochyboval, že zbývající peníze převedou.

Druhý laptop, vpravo, měl zvláštní určení. Pokaždé, když se na něj Aziz podíval, nadmul se pýchou. Byl v něm kus jeho génia. Aziz nepochyboval o tom, že Američané přijdou. Dostane-li do rukou prezidenta, jeho šance možná vzrostou, ale v mezičase jej jistil právě tento počítač.

Díky studiu americké protiteroristické taktiky věděl, že Američané ze všeho nejvíce milují své technologie. Pokusí se narušit jeho schopnost odpálit nálože na dálku. V okamžiku, kdy s tím začnou, začne odpočítávání zkázy.

Každá z dvaceti čtyř bomb, které měl s sebou, byla vybavená pagerem, který sloužil zároveň jako přijímač i detonátor. K laptopu byl připojen digitální telefon. Každé dvě minuty počítač vytočí skupinové číslo pagerů všech náloží a poté vyšle pětimístné číslo. Jestliže pagery nedostanou kód do dvou minut, spustí šedesátivteřinové odpočítávání.

V okamžiku, kdy dojde odpočítávání na nulu, budou nálože odpáleny.

Jeden pager a digitální telefon měl Aziz u sebe jako zálohu. Jestliže pager pípl a spustil odpočítávání, mohlo to znamenat pouze dvě věci.

Buď Američané zaútočili, nebo selhal počítač. V případě poruchy počítače mohl zrušit odpočítávání vlastním telefonem. Kdyby to nešlo, bude to znamenat, že Američané přicházejí.

Útvar krizového řízení Skupiny rychlého nasazení si zřídil velící stanoviště ve třetím patře budovy úřadu prezidenta v konferenčním sále, ze kterého bylo vidět Západní křídlo Bílého domu. Velký dřevěný konferenční stůl byl odtlačen ke zdi a poskytoval prostor pro půl tuctu telefonů, dvě základny pro nabíjení baterií radiostanic a několik laptopů. Ostatní nábytek byl z místnosti odstraněn, zbyla jen polovina židlí.

Podél bočních zdí byly rozmístěny skládací stoli, na kterých ležela změť dalších počítačů, telefonů, televizí a faxů. Řada telefonů měla sluchátka popsaná černým fixem. Téměř polovina telefonů byla vyhrazena Centru pro strategické informační operace při FBI.

Centrum, které patřilo pod oddělení kriminálního vyšetřování, mělo na starosti téměř všechny významné případy úřadu. Na zdech visely mapy pozemku Bílého domu a plány vnitřního uspořádání budovy.

Muži a ženy v modrých šortkách FBI byli zaneprázdněni ťukáním na klávesy počítačů a telefonováním. Dva vyjednávači plynule hovořící arabštinou byli na místě připraveni ujmout se telefonů. Setrvají zde po celou dobu, po kterou bude obléhání trvat.

Zvláštní agent Skip McMahon stál u okna a zíral na představení, které probíhalo na Lafayette Square, naproti přes ulici od Bílého domu.

Zuřil, od pěti ráno neustále opakoval jediné – do prdele. Během několika hodin od začátku teroristického útoku na Bílý dům se sem stáhly sdělovací prostředky a zaujaly místo zhruba uprostřed Pennsylvania Avenue.

Začali s živými vstupy přímo od severního oplocení Bílého domu.

Když se tam objevil McMahon, jeden z jeho prvních rozkazů nařídil sdělovacím prostředkům, aby se stáhly, a to o hodně.

O několik hodin dříve, za tmy před svítáním, se McMahon pokusil ukradnout si pro sebe aspoň trochu spánku na gauči ve své kanceláři v Hooverově budově. Vzápětí přišel jeden z jeho agentů a informoval ho, že federální soud intervenoval ve prospěch médií. Když se McMahon podíval dolů na Lafayette Square, média už byla všude. Na severním konci parku, sotva sto metrů od Bílého domu, se usadily tři televizní stanice spolu se CNN a z vysokozdvižných plošin živě přenášely veškeré dění.

Připojit k této skupině se pokoušel ještě Fox.

Všechny stanice měli na programu svá ‚dobrá rána‘, jako by šlo o nějaký zatracený státní trh. Dobré ráno, Ameriko, Dnes, CBS Dnes ráno – prostě tam byli úplně všichni.

Poslední dvě hodiny McMahon zápasil s touhou zvednout telefon a pohádat se na téma vláda a soud. Místo toho se rozhodl, že bude lepší čas a energii pri čekání, než budou všichni připraveni, využít.

McMahon pohlédl na hodinky. Bylo 8:34 a měli by přijet každou chvíli.

Podařilo se jí přestát prvních dvacet čtyři hodin, aniž by ji někdo udeřil.

Anna Riellyová, vzhledem k tomu, čím dosud prošla, se cítila velmi dobře.

Záda měla trochu ztuhlá poté, co se vyspala, nebo se aspoň pokoušela vyspat, na podlaze. Teroristé spánek téměř znemožnili, od západu slunce až do východu je budili přinejmenším jednou za hodinu. A aby bylo ještě hůře, vytahovali lidi ze skupiny a přede všemi je tloukli.

Ženy se navíc musely obávat ještě něčeho jiného. Někdy po půlnoci si terorista, který doprovázel Riellyovou na toaletu, vybral ze skupiny mladou blondýnku. Riellyová nemohla s určitostí říci, jak dlouho mohla být mladá žena pryč – teroristé všem sebrali hodinky, aby je ještě více dezorientovali – ale zdálo se, že to bylo přinejmenším několik hodin.

Když se žena konečně vrátila, měla potrhané šaty a v očích měla pohled… pohled, který už jednou měla v očích i sama Riellyová.

Krátce pohlédla na Stona Alexandera, který ležel zkroucený do klubíčka, se sakem úhledně složeným pod hlavou jako polštář. Byla ráda, že přestal vzlykat. Čím méně pozornosti bude přitahovat, tím lépe.

Srovnala si pramínek vlasů za ucho a rozhlédla se po místností, stále dávala pozor, aby měla hlavu skloněnou. U dveří stáli dva strážci a rozmlouvali spolu. Riellyová věděla, že není jediná, kdo potřebuje na záchod, ale nikdo se poté, co se stalo předešlou noc, neodvážil strážce požádat.

Usadila se v tureckém sedu, pohlédla přes rameno a rychle vrátila hlavu do původní polohy. Terorista s dozadu sčesanými vlasy a s mnoha šperky na ni s cigaretou v puse zíral. Byl to tentýž muž, který minulou noc vytáhl blondýnku ze skupiny.

Anna Riellyová si kdysi tuto noční můru prožila. Tehdy přísahala, že by raději zemřela, než aby se to stalo ještě jednou. Před čtyřmi lety se vracela elektrickou dráhou z televizního studia v centru Chicaga do svého bytu v Lincoln Park. Bylo již pozdě, když vystupovala z vlaku. Když sešla na ulici, dva muži na ni ze stínu skočili, odtáhli ji do boční ulice a znásilnili ji.

Vyšla z příšerného zážitku zbitá a pohmožděná, ale tělesné rány se zhojily snadno ve srovnání s hlubšími jizvami na duši. I tyto jizvy se však pomalu léčily, v nemalé míře díky její terapeutce Coreen Altenové.

Riellyová docházela k Altenové dvakrát týdně téměř čtyři roky.

Před znásilněním byla otevřená a veselá, měla ráda mužskou společnost. Pak se vše zlomilo a důvěru v muže pochopitelně zcela ztratila.

S pomocí Altenové se postupně naučila těšit se ze společnosti mužů, kteří ji zajímali, ale pomyslnou hranici stále ještě zcela nepřekročila.

Když získala novou práci ve Washingtonu, myslela si, že je to skvělá příležitost začít znova.

Jediné plus, které osobní neštěstí přineslo, byla extrémní opatrnost.

Riellyová znala ulici již předtím, ale znásilnění její instinkty abnormálně zvýšilo. Bylo těžké si představit, jak by se mohlo její postavení ještě zhoršit, ale Riellyová cítila, že se tak stane, sotva se setmí.

Irene Kennedyová téměř běžela, když spěchala k velícímu stanovišti FBI.

Dva zavalití muži v uniformách SWAT zatarasili vchod.

První téměř udeřil Kennedyovou do čela kšiltem modré baseballové čepice, ale těsně před ní se zastavil a uchopil ji za ramena.

Omluvil se, aniž si všiml, koho málem srazil. Pak Kennedyovou poznal.

„Jéje, Irene, promiňte.“ Sid Slater, zvaný ‚Židovský Teror‘, ji stále držel za ramena.

„Side,“ pronesla Kennedyová se stejným překvapením. Nebyla zvyklá vídat velitele Týmu pro záchranu rukojmích FBI s plnou výzbrojí SWAT.

Slater měl fyzičku zedníka. Málo tomuto čtyřicátníkovi chybělo do 190 centimetrů. Měl vyklenutý hrudník, tlusté ruce a paže jako Pepek námořník. Slater neměl postavu na maratónský běh, spíš se hodil na prorážení pancéřovaných dveří.

„Co tu děláte, vždyť už není času nazbyt?“ zeptala se Kennedyová.

„Snažím se získat ještě poslední zpravodajské informace, než začne porada.“ Slater ukázal palcem přes rameno a zatřásl hlavou. „A jsem si zatraceně jistý, že tam nechci být, až se všechno posere.“

Kennedyová nahlédla do místnosti. „Co se děje?“

„Nemám teď čas to vysvětlovat. Skip vám to poví. Přijdete odpoledne na poradu?“

Kennedyová přikývla. „Budu tam.“

„Dobře… Můžeme si promluvit potom. Mám na vás hodně otázek.“ S těmito slovy ‚Židovský Teror‘ zamířil po chodbě pryč.

Když Slater a druhý muž odpochodovali, Kennedyová se za nimi chvíli dívala. Jasně žlutá písmena SWAT na zádech jejich černých uniforem všem oznamovala, že budou na čelní linii, že to budou právě oni, kdo vezme Bílý dům útokem. Kennedyová uvažovala o výbušninách, které si s sebou Aziz vzal, a zaplavila ji nevýslovná hrůza, když odcházejícího Slatera sledovala.

Kennedyová vstoupila do velícího stanoviště FBI, bzučelo směsí vysílaček, telefonů, faxů a lidských hlasů. Opustila právě konferenční místnost na druhé straně budovy, kde se viceprezident Baxter sešel spolu s vybranými členy vlády a zpravodajských a federálních policejních složek. Odtud bude skupina sledovat rozhovory Azize s vyjednávačem FBI a bude v případě potřeby rozhodovat. Na žádost McMahona tu s ním Kennedyová zůstane na stanovišti jako poradce.

Napříč přes místnost, vedle oken, která hleděla směrem k Západnímu křídlu, stál Skip McMahon a hovořil se sedící ministryní spravedlnosti Tutwilerovou. Kennedyová vyrazila přes místnost a pár metrů stranou počkala, aby nerušila. Zaslechla, co Skip říkal, a jeho slova ji vyburcovala. Kennedyová se rozhlédla po sále a to, co viděla, nebo spíš to, co neviděla, se jí vůbec nelíbilo. Blížila se devátá a stále nespatřila nikoho, kdo by vypadal jako vyjednávač FBI.

O malou chvilku později McMahon vysvětlil Tutwilerové, jak jednotlivé telefony pracují, a obrátil se ke Kennedyové. Zády k ministryni spravedlnosti obrátil s pocitem marnosti oči v sloup.

„Brýtro, Irene.“

„Dobré ráno.“ Kennedyová kývla směrem k Tutwilerové a pak se obrátila zpět k McMahonovi. „Kde je váš vyjednávač?“

Dříve než McMahon mohl odpovědět, Tutwilerová řekla: „Vyjednávání povedu já.“

Kennedyová se co nejvíc ovládla a chladným hlasem odvětila:

„Když dovolíte, paní ministryně, ale nemyslím si, že je to nejlepší řešení.“

„A proč, smím-li se zeptat?“ odsekla agresivně Tutwilerová.

„Protože Rafique Aziz bude považovat za urážku, že jsme na vyjednávání s ním vybrali ženu.“

„Slečno Kennedyová, jsem zde proto, že mám nejvyšší postavení v represívních složkách celé země. Jsem zde,“ – zdůraznila Tutwilerová a ukázala na zem – „abych teroristům vyslala jasný signál, že bereme situaci výjimečně vážně.“

Myšlenky Kennedyové se vrátily ke slovům Mitche Rappa v Pentagonu z předešlého dne. Daly jí sílu, aby trvala na svém názoru ještě pevněji.

„A já jsem zde proto, abych vám, jako ředitelka Protiteroristického centra CIA, sdělila, že děláte závažnou chybu. Já vaše vzdělání respektuji, paní ministryně, ale Rafique Aziz nikoliv. Vy zaplatíte cenu za to, co on považuje za do nebe volající urážku jeho mužství.“

Tutwilerová vzdorovitě zkřížila ruce. „Setkávala jsem se s šovinisty celý svůj život a zjistila jsem, že je jen jedna cesta, jak s nimi jednat… přímo čelem.“

„Opakuji, já vaše vzdělání respektuji, ale více už se mýlit nemůžete. Nemáte nejmenší představu, s kým máte tu čest.“

Když Kennedyová viděla, že Tutwilerová nehodlá ustoupit, opustila místnost a zamířila chodbou pryč, aby o vývoji informovala Stansfielda. Na půli cesty zaslechla, jak ji McMahon volá.

O vteřinu později byl u ní a položil jí ruku na rameno. „Irene, nemá to cenu. Zkoušel jsem to s ní odevšad. Pro teď bude po jejím.“

Kennedyová se zastavila, tváře jí trochu zrudly. Spíš k sobě než k McMahonovi zamumlala: „Teď už chápu, proč se Mitch včera tak rozzuřil.“

McMahon její poznámku nepochopil, ale rozhodl se přejít ji. „Myslím, že to dopadne takto: Tutwilerová teď nastavuje prdel k pořádnému výprasku. Poté, co si dnes ráno pořádně spálí prsty, bude úplně mimo hru.“

McMahon sledoval napětí v tváři Kennedyové, nebyl zvyklý na takovou reakci v obličeji, který byl jindy kamenný jako tvář Thomase Stansfielda.

„Dýchejte zhluboka, Irene, nepomůže vám, když se nyní rozčílíte.“

Kennedyová vzhlédla k McMahonovi, koutek úst stažený dolů.

„Tuhle lekci jsem obvykle dávala já vám.“

„Co na to můžu říct: učím se rychle.“ McMahon jí věnoval nucený úsměv a otočil ji zpět směrem k velícímu stanovišti. „Potřebuji vás při tom rozhovoru, chápete?“

Kennedyová přikývla a neochotně se vydala zpět.

Jeho prsty poklepávaly na lesklý povrch konferenčního stolu Operačního střediska Bílého domu a jeho oči upřeně hleděly na obrazovku počítače.

Rafique Aziz seděl v prezidentově koženém křesle a maličko se houpal. Zvedl ruku a zkontroloval čas. Zůstatek na účtu švýcarské banky se již téměř půl hodiny nezměnil. Ještě dvě minuty a divadlo vypukne.

Aziz zvedl oči pár centimetrů nad monitor a pohlédl na řadu televizních obrazovek, které vévodily vzdálené stěně.

Tři hlavní stanice a CNN z druhé strany Lafayette Parku živě přenášely veškeré dění. NBC a CBS vysílaly rozhovory s rodinnými příslušníky rukojmích. ABC hovořila s psychiatrem, který napsal knihu o tom, jak se rukojmí identifikují se svými vězniteli, o tak zvaném Stockholmském syndromu. CNN zpovídala agenta FBI na odpočinku, o kterém si Aziz pomyslel, že je samolibost sama.

Když si Aziz uvědomil, jak snadno lze předvídat, co tito Američané udělají, na rtech mu zahrál lehký úsměv. Ten se mu brzy ještě rozšířil.

Aziz složil ruce za hlavou a houpal se v židli sem a tam. Na druhém laptopu se objevila ikonka poštovní schránky a elektronický hlas jej upozornil na přišedší e-mail. Aziz rychle stiskl příslušnou klávesu a o chvilku později se zpráva objevila na obrazovce. Četl první řádku znovu a znovu a nebyl schopen se vzpamatovat z otřesu, kterou způsobila.

To není možné. Jak na něj mohli vztáhnout ruku? Proč teď?

Zpráva zněla: „Fara Harut byl brzy ráno unesen přepadovým oddílem. Skupina utrpěla těžké ztráty na životech. Harut byl pravděpodobně zajat živý. Nevíme, kdo operaci provedl, předpokládáme, že buď Amerika, Británie, nebo Izrael.“

V budově ministerstva financí přes ulici, v oddělené konferenční místnosti pod sálem, kde bylo umístěno velící stanoviště FBI, zasedal viceprezident Baxter. Dallas King seděl jako vždy vedle něj, generál Flood byl po viceprezidentově levici a na vzdálenějším konci stolu měli místa ředitel FBI Roach, ředitel CIA Stansfield a ředitel Tajné služby Tracy.

Přítomni byli i ministři státu a obrany, spolu s tuctem poradců a několika agenty Tajné služby z ochranky viceprezidenta.

Každý z přítomných za zavřenými dveřmi s očekáváním hleděl na reproduktor umístěný uprostřed stolu. Po více než dvaceti vteřinách ticha černá skříňka oznámila vyzvánění telefonu v Operačním středisku.

Aziz stále ještě zíral na zprávu, když telefon zazvonil. Byl rozzuřený, potupený, že k tomu mohlo dojít, a ještě ke všemu právě teď.

Jeho oči vypálily do obrazovky díru, když se jeho mozek snažil v rychlosti vyhodnotit případná nebezpečí, která by tato katastrofa mohla přinést jeho akci. Po celou dobu se Aziz snažil držet emoce stranou.

Fara Harut byl jeho učitel, muž, který ho vytáhl ze školních škamen na bojiště, muž, který mu ukázal špatnost sionistů. Kvůli Harutovi byl tam, kde dnes je. A teď – teď je pryč.

Telefon nepřestával se svým dráždivým zvoněním a Aziz se musí držet, aby jej nezvedl – dokud se neuklidní a nesebere se. Měl svůj plán a k tomu potřeboval klid. Až bude mít víc času o tom přemýšlet, může se s tou pohromou poprat. Položil dlaně na stůl, vypudil z těla veškeré napětí a ponořil se do své úlohy. Nakonec, když telefon zazvonil aspoň tucetkrát, natáhl se a pomalu zvedl sluchátko.

„Ano.“

„Pane Azizi,“ ozval se klidný a sebejistý ženský hlas, „tady je ministryně spravedlnosti Margaret Tutwilerová. Máme určité problémy dát dohromady všechny peníze.“ Chvilku bylo ticho. „Dosud jsme byli schopni převést –“

„Jedna celá tři miliardy dolarů.“ Aziz doplnil údaj a prudce vstal.

Zloba cloumala celým jeho tělem. To bylo příliš. Prostudoval si Američany. Věděl, kdo všechno proti němu bude hrát. Věděl, kam se přesune moc, když bude Hayes mimo hru. Věděl, že s příchodem viceprezidenta Baxtera vzroste úloha již tak důležité ministryně spravedlnosti.

Ale urazit jej takovým způsobem, to bylo nepochopitelné. Není možné, aby taková do nebe volající veřejná urážka nebyla záměrná.

Trochu překvapená Tutwilerová řekla: „Ano, jedna celá tři miliardy.“

Zakoktala se. „Bude ještě nějaký čas trvat, než dáme dohromady všechny peníze… Velmi by ovšem pomohlo, kdybyste během vyřizování přesunu zbývajících peněz projevil známku dobré vůle.“

Aziz pevně zavřel oči a poručil si pokračovat ve svém plánu. S dotčeným hlasem se zeptal: „Co navrhujete?“

„Na důkaz, že to myslíte upřímně, bychom uvítali, kdybyste propustil několik rukojmích.“

To už bylo k neuvěření. Téměř zlomeným hlasem se Aziz otázal:

„Kolik jich po mně chcete propustit – deset, dvacet… nebo snad třicet?“

Tutwilerová, která si nebyla jista, jak opravdově je nabídka myšlená, zkusmo odpověděla: „Hmm… třicet by bylo skvělé… a poté, co budou propuštěni, můžeme pracovat na převodu zbývající částky.“

Aziz stál a hleděl přes stůl, viděl vše a nic zároveň, smysly zbystřené, zloba koncentrovaná do jednoho paprsku energie. Plán neplán, toto se týkalo jeho osobně. Pokusili se jej urazit, když vyslali tuhle ženu, aby s ním hovořila. Zkoušeli, jak daleko půjde. Nebyla to past?

Nemyslel si. Na útok bylo příliš brzy, venku bylo plné světlo a sdělovací prostředky se nacházely přímo přes ulici. Jestli chtěli vyzkoušet jeho odhodlání, ukáže jim, jak je silný a rozhodný.

Bylo toho už moc. Nejdřív zpráva o únosu Fara Haruta, a teď jej urazí tato tupá ženská. Nakonec už se neudržel a zařval: „Co jsem vám řekl včera? Řekl jsem všechny peníze do devíti! Nemluvil jsem o části, žádal jsem všechny! Neurážejte mě kecama o obtížích při převodu peněz! Vaše ministerstvo financí může přesunout desetkrát víc peněz, než jsem žádal, během jediné hodiny, kdybyste chtěli! Myslím, že je čas dát vám, vy pitomí Američani, lekci! Podívejte se z okna, já vám ukážu, co se stane, když na mě budete zkoušet své pitomé hry!“

Anna Riellyová seděla nepohodlně na zemi, v břiše jí kručelo.

Vážně přemýšlela o tom, jestli bude schopná vydržet další hodinu, aniž by se pomočila. Několik rukojmích už to pustilo, místnost začínala zapáchat močí. Riellyová zaslechla, jak se blíží dupot těžkých bot.

Vzápětí do místnosti vstoupil velitel teroristů. Všichni se přikrčili před zjevně rozzuřeným mužem.

Aziz přešel k rukojmím a ukázal na jednoho muže. „Ty! Okamžitě vstaň!“

Ať už křičel na kohokoliv, dotyčný nevstal dostatečně rychle a Aziz zařval ještě silněji: „Ihned!“

Když se muž postavil, Riellyová jej okamžitě poznala. Byl to Bill Schwartz, prezidentův poradce pro národní bezpečnost. Terorista zařval na ženu, která se držela Schwartzovy nohy: „Ty taky! Jdeme!“

Žena se také nehýbala dostatečně rychle a Aziz se natáhl, popadl ji za vlasy a škubnutím ji postavil na nohy, jako by to byla hadrová panenka. S pomocí dalšího teroristy je vyvedl ven z místnosti.

Aziz strkal obě rukojmí před sebou do schodů do přízemí Západního křídla. Než došli pod malé sloupoví na severní straně budovy, natáhl si Aziz přes obličej punčochu. Vytáhl z šedozelené bojové vesty malé dálkové ovládání, naťukal kód a deaktivoval rozbušku připevněnou na dveře.

Kopnutím otevřel dvojité dveře a vypochodoval ven. Úplně sám v ranním sluníčku přešel úzkou příjezdovou cestu a vstoupil na chodník blízko okraje sloupoví. Aziz se vyzývavě rozhlédl po tuctech zbraní, které na něj mířily. Viděl, jak se na střechách, kam jen oko dohlédlo, ježí dlouhé hlavně ostřelovacích pušek. Věděl, že nebudou střílet, nemohou střílet, ne tady v Americe. Tento rozkaz musí nejprve projít tlustými vrstvami úředníků a na to bylo stále ještě příliš brzy.

Aziz zvedl svůj samopal AK-74 do výšky a vypálil hlasitou salvu osmi ran.

Drze si dal zbraň na hrudník a pevně se postavil, aby Američanům ukázal, že se nebojí. Poté, když upoutal pozornost, vrátil se zpět do budovy a pohlédl na hodinky. Rozhodl se, že dá sdělovacím prostředkům třicet vteřin na to, aby si připravily kamery zaostřené na vchod.

Aziz postupoval přesně podle scénáře, s jedinou výjimkou. Tou byla zloba.

Od začátku měl v plánu začít vraždy s poradcem pro národní bezpečnost. Teď se ale rozhodl lehce od plánu odchýlit a dovolil si osobní mstu za Haruta.

V téměř křečovité zlobě se otočil a udělil Schwartzovi políček.

S tváří pár centimetrů od Schwartzovy zaječel: „Jaké to je, být takhle vyděšený, ty pse?“

Oči poradce se zalily slzami a žena stojící vedle něj začala vzlykat. Schwartz objal svou sekretářku. Věděl, co se stane, věděl, že přichází konec a že jej nic neodvrátí. Aziz stále řval své posměšné otázky.

„Kolikrát jsi odsoudil na smrt mé arabské bratry? Kolikrát?“

V Azizových očích plál šílený hněv. Schwartz neodpovídal a Aziz jej opět udeřil: poté jej popadl za límec a dotáhl ho ke dveřím spolu se sekretářkou, která se jej pevně držela za zápěstí. Když došli ke dveřím, Aziz zvedl nohu a vykopl je oba ven.

Schwartz spolu se sekretářkou vyletěli do jasného světla a upadli na chodník. Aziz stál ve dveřích a skrz punčochu na obličeji na ně zařval, aby vstali. Žena již hlasitě plakala, po Schwartzově tváři kanuly slzy.

Prezidentův poradce vstal a zvedl sekretářku na nohy. Aziz na ně zaječel, aby šli dál, po několika vteřinách tak učinili, i když pomalu.

Aziz ze dveří sledoval obě rukojmí, jak kráčejí k severní bráně.

Když došli do poloviny, odkud na ně viděly kamery televizních stanic, Aziz zvedl samopal a zamířil.

„Stát!“ zařval.

Když se prezidentův poradce pro národní bezpečnost otočil a podíval se zpět, Aziz namířil na jeho tvář. Jednou stiskl spoušť a zbraň sebou trhla. Srovnal ji zpět a nyní zamířil na hlavu ženy.

Rychlý stisk spouště a druhé tělo se svalilo na chodník. Když ženino tělo spadlo na Schwartze, Aziz opět zacílil a vypálil další tucet ran.

Hlasitý rachot kalašnikova se odrazil od starých zdí Bílého domu.

Aziz s uspokojením zavřel dveře, kouřící hlaveň AK-74 držel stranou.

Než vyrazil zpět do suterénu, aktivoval nástrahu na dveřích.

Pak s očima plnýma nenávisti a zrychleným tepem, zhluboka dýchaje vyrazil chodbou pryč. Když dospěl ke schodišti, seběhl dolů, prošel chodbou a vstoupil do prázdného Operačního střediska. Popadl telefon a zařval do něj: „Jste tam ještě?“

Skip McMahon držel sluchátko u ucha a hleděl na dvě těla ležící na příjezdové cestě. Muže znal, Pak se obrátil k Marge Tutwilerové, která bez hnutí seděla u stolu a zírala z okna. McMahon pohlédl na Irene Kennedyovou, která smutně pokývala hlavou.

„Jsem zde,“ odpověděl McMahon.

„Kdo jste?“ vyštěkl Aziz.

„Zvláštní agent FBI Skip McMahon.“

„Výborně! Už nikdy mě nezkoušejte urážet tím, že necháte tu ženskou, aby mi telefonovala. Mé požadavky se nezměnily! Každou hodinu zabiju jedno rukojmí, dokud nebudou všechny peníze uložené na účtech, které jsem vám sdělil! Když splníte tento požadavek, propustím třetinu rukojmích! Jedno rukojmí každou hodinu! Rozuměl jste?“

„Rozumím vám velmi dobře, ale jedna hodina je příliš krátká doba.“

Nyní byl čas na změnu rychlosti.

„Poslouchejte, McMahone.“ Aziz mluvil nyní chladně, téměř profesionálním tónem. „Znám vaše pravidla bitvy. Právě jsem zabil dvě rukojmí, takže vy teď musíte poslat váš Tým pro osvobození rukojmích.“ Aziz se zarazil a slavnostním hlasem prohlásil: „To by byla veliká chyba, a já vám řeknu proč. Jestliže se o to pokusíte, vyhodím tuhle vaši slavnou budovu do povětří a spolu s ní i všechny rukojmí. Já a mí muži se rádi staneme mučedníky pro naši věc, a vy to víte.“ Aziz se na chvíli odmlčel. „Nicméně, nemusí to dojít až tak daleko. Jediný důvod, proč jsem zastřelil dvě rukojmí, byla stupidita vaší ministryně spravedlnosti. Jestliže vy a já budeme hrát podle pravidel, nemusí zemřít nikdo. Vy předáte do jedné hodiny všechny peníze a já propustím třetinu rukojmích. Je to velmi jednoduché. Řekl jsem to dostatečně jasně?“

„Ano.“

„Výborně. Od této chvíle, McMahone, budu hovořit pouze s vámi. Nyní očekávám zbylé peníze.“

Aziz chladně položil sluchátko do vidlice.

Věděl naprosto přesně, jak s nimi hrát.

16

Viceprezident spolu s ostatními tiše seděl kolem konferenčního stolu.

Kdosi zaklepal na dveře. Po krátké pauze se dveře pomalu otevřely a McMahon s Irene Kennedyovou vstoupili dovnitř. Muži sedící kolem stolu byli zachmuření. Ředitel FBI Roach vzhlédl a zeptal se:

„Koho zabili?“

Odpověděla mu Irene Kennedyová. „Nevíme, kdo byla ta žena, ale tím mužem byl Bill Schwartz.“

Všichni v sále sklonili hlavy. Příležitostně se Schwartzem pracoval každý, všichni jej měli rádi. Po dlouhé chvíli ticha se viceprezident Baxter zeptal: „Dáme-li jim peníze, propustí třetinu rukojmích?“

Odpovědí bylo jen krčení ramen a všeobecná nejistota. Nakonec se všechny oči obrátily ke Kennedyové. Ona byla odbornicí. Pomalu přikývla a řekla:

„Myslím, že dodrží slovo.“

Viceprezident přijal její názor s pevně stisknutými rty. Přesně to chtěl slyšet. Dallas King se k němu naklonil s rukou stočenou do kornoutu a zašeptal mu do ucha: „Jestliže začne vraždit rukojmí každou hodinu, jsme ve vážném maléru. Je mi jedno, kolik to stojí nebo co s těmi penězi udělají, ale jestliže propustí třetinu rukojmích, říkám: udělejme to.“

Baxter přikývl, zatímco se King narovnal na své židli. King měl pravdu. Byli v pasti a ven vedly jen dvě cesty. A pokud měl Baxter správné informace, jedna z nich byla nepoužitelná.

Viceprezident pohlédl na ředitele FBI Roache a řekl: „Briane, začněte prosím s přípravou převodu zbytku peněz na daný účet. Rozhodl jsem, že vyčkáme, až propustí třetinu rukojmích a pak budeme jednat dál. Máte nějaké otázky?“

Baxter se rozhlédl po sálu a všichni přikývli. Baxter se obrátil opět k šéfovi FBI.

„Dejte mi vědět, kdyby nastaly nějaké problémy, a zajistěte, abyste to stihli do hodiny. Nepotřebujeme další zastřelené rukojmí.“

Roach přikývl a spolu s McMahonem opustili místnost.

Letitý ředitel Ústřední zpravodajské služby seděl na své židli a pozorně se rozhlížel. S viceprezidentem se až do krize příliš nestýkal a stále se ho snažil přečíst. Zdálo se, že Baxter úplně pomíjí, do jaké situace se dostal. Thomas Stansfield si proto dělal velké starosti.

Velcí vůdcové náhle vyrostou, dostanou-li příležitost. Přímo kvetou, když jsou konfrontování s nějakou krizí. Tento muž před krizí ustupoval.

Stansfield se ve své židli otočil a vrátil se k problému.

„Pane viceprezidente, musíme sestavit nějaký nouzový plán pro případ nepředvídatelného vývoje.“

Baxter přikývl. „Já vím… Já vím, ale nedělejme víc kroků zároveň. Vyjednejme propuštění aspoň části rukojmích a poté jednejme o dalším požadavku.“

„Je mi líto, pane, ale tento luxus si nemůžeme dovolit.“ Stansfield se odmlčel. „Co když následující požadavek bude nesplnitelný?“

Stansfield se rozhodl vyčkat, než viceprezidenta seznámí s tím, co se dozvěděli od Haruta. Chtěl mít nejprve úplnou zprávu od doktorky Hornigové.

„Opravdu o tom nechci přemýšlet zrovna teď.“

Generál Flood se naklonil dopředu, Baxterova odpověď jej podráždila.

„Nemáme na vybranou, musíme o tom přemýšlet právě teď. Musíme být na vše připraveni, kdyby se situace vymkla z kontroly.“

Baxter se schoulil. Všechny oči v místnosti na něj hleděly a on se zoufale snažil vyhnout se nutnosti rozhodnout. Proč zrovna on má být tím řezníkem? Nakonec neochotně a ztěžka vypustil z úst slova, která opravdu sebejistě nezněla.

„Vše připravte, až dozraje čas, budu připraven vydat rozkaz.“

Náčelník se obrátil ke Stansfieldovi, oba muži si vyměnili vědoucí pohledy. Baxter nechápal, o co běží. Bude váhat a bude zmítán pochybnostmi až do úplně poslední chvilky.

Viceprezident položil lokty na stůl a protřel sí oči. Aniž vzhlédl, pravil: „Udělejme si přestávku a za třicet minut se tu opět sejdeme. Potřebuji být chvíli sám… a přemýšlet.“

Všichni, s výjimkou Kinga, vstali a zamířili ke dveřím. Baxter pohlédl na svého sekretáře a dodal: „I vy, Dallasi. Podívejte se po Marge, jak jí je.“

King přikývl a odešel za ostatními.

Dostat se z Langley na Capitol Hill byl doslova porod. Provoz byl díky uzávěrám ulic a davům kolem Bílého domu naprosto šílený.

Rapp odbočil se svým černým volvem z Druhé ulice na Pennsylvania Avenue a prudce vyrazil, aby předjel taxíka, který se loudal, jako by jel s hnojem. Čím více se vzdaloval od Kapitolu, tím horšími částmi města projížděl. Pěkně opravené domy postupně vystřídaly chátrající a rozpadající se ruiny. O několik bloků dál zatočil Rapp doleva a našel dům, který hledal: nevinné viktoriánské stavení z přelomu století s čerstvou omítkou a ozdobnými dřevěnými obklady. Dům byl natěsnaný mezi dvěma chátrajícími domy postavenými v podobném stylu, které však zoufale volaly po opravě.

Rapp zaparkoval svůj vůz před krásným viktoriánským stavením a pohlédl na hodiny na palubní desce – bylo 9:16. Události v Bílém domě už nabírají na obrátkách. Sáhl po mobilním telefonu, ale pak se rozhodl jinak.

Irene teď bude mít příliš mnoho práce. Nepotřeboval s ní nutně mluvit a navíc, neměl náladu na špatné zprávy. Rapp vyskočil z auta, jeho beretta se mu rýsovala v pouzdře pod pravým rukávem saka.

Nasadil si sluneční brýle na nos a vyrazil po chodníku.

Na verandě stál Milt Adams. Sto šedesát pět centimetrů vysoký, hladce oholen, jeho temně černá kůže se leskla na slunci. Navzdory drobné postavě působil dojmem silné osobnosti.

Když Rapp došel ke schodům, vyšel mu z verandy naproti dost velký německý ovčák. Rapp potlačil instinkt vytáhnout pistoli a psa zastřelit.

Nenáviděl psy – lépe řečeno, psi jako takoví mu nevadili, pouze služební plemena. V jeho zaměstnání představovali riziko, ze kterého neměl nikdo radost. Věděl, že dát najevo strach je sebevražedné. Postavil se proto pevně na prkenné podlaze s rukama podél těla.

Pes došel přímo k němu a strčil mu čumák mezi nohy. Rapp bezprostředně zareagoval a ustoupil o krok dozadu. K ničemu to nebylo, pes jej prostě následoval a hlasitě funěl.

Z verandy se ozval hluboký, rozkazovačný hlas Milta Adamse:

„Rufusi, k noze!“

Pes se okamžitě otočil a zamířil ke schodům, aby splnil rozkaz svého pána a zaujal místo po jeho boku. Adams se k němu sklonil a podrbal psa pod krkem. „Hodný Rufus. Moc hodný.“

Rapp s úctou zíral na Adamse, takový hluboký, hřímavý hlas při malé Adamsové postavě nečekal. Nemohl přece vážit víc než sedmdesát kilogramů a hlas, který Rapp právě slyšel, by mu klidně mohli lidé jako James Earl Jones, Issac Hayes a Barry White závidět.

„Vy jste pan Kruse?“ zeptal se Adams.

„Ano.“ Rapp vystoupil na první dva schody a natáhl ruku. „A vy musíte být Milt Adams.“

„Přesně tak. Jsem rád, že vás poznávám.“

„Nápodobně.“

Adams pokynul Rappovi. „Následujte mě. Již jsem uvnitř vše připravil.“

Oba muži vstoupili do domu, pes kráčel Rappovi po boku. Adams pokračoval stále rovně dlouhou chodbou až do zadní části domu, kde se nacházela kuchyň. Podlahy z tvrdého dřeva byly nedávno renovované a nyní je chránila vrstva polyuretanového laku. Kuchyň z přírodního mořeného dřeva doplňovala černobílá dlažba se šachovnicovým vzorem.

Adams otevřel prosklenou kredenc a vyndal dva hrnky. „Vy vypadáte na turka.“

„To by bylo skvělé.“ Německý ovčák se usadil vedle Rappa, hlavu si opřel o jeho stehno. Přítomnost psa Rappovi vadila stále víc.

Adams nalil kávu a otočil se. Spatřil Rappovu topornou postavu a poznamenal: „Vy nemáte rád psy.“ Bylo to spíš konstatování, než otázka.

„A… moc ne.“

Adams mu podal šálek. „Proč? Pokousal vás snad nějaký?“

„Několikrát.“ Rapp sebou při vzpomínce na jednu takovou příhodu cukl.

Adams svého hosta zkoumal: delší vlasy a jizva jej přinutila přemýšlet, jestli tento muž opravdu pracuje pro Tajnou službu.

„Nebojte se,“ uklidňoval ho Adams. „Dokud neuděláte něco mně, Rufus neudělá nic vám.“ Pan domácí zamířil přes místnost. „Pojďme dolů do suterénu. Všechno už tam mám nachystané.“

Rapp sledoval, jak Adams přešel kuchyň, a pak se vydal za ním. Ten proklatý pes mu šel stále po boku. Na Rappa učinil Adams velký dojem, běžel dolů po schodech, jako kdyby byl o polovinu mladší.

V suterénu se Rapp zastavil a rozhlédl se po velké místnosti. Zde si důchodce splnil svůj chlapecký sen. Šedě natřená podlaha byla bez jediné skvrnky a tak čistá, že by se z ní dalo jíst. Nářadí všeho druhu viselo na hnědé desce na jedné stěně, každý nástroj měl své místo označené, aby byl ve všem stále pořádek. Podél vzdálené stěny stálo šest vyrovnaných plechových skříněk se zásuvkami, každá měla štítek se seznamem věcí uvnitř. Pravé straně dominovalo rýsovací prkno a počítač.

Uprostřed místnosti několik bílých archů zakrývalo cosi o velikostí kulečníkového stolu. Rapp naklonil hlavu na stranu, aby mohl nahlédnout pod papír, ale nepodařilo se mu nic zahlédnout.

Šlachovitý Adams se zastavil u rýsovacího prkna po levé straně a rozsvítil silnou lampu. Ukázal na nákres devadesát krát sto dvacet centimetrů na desce.

„Toto je plán Bílého domu a přilehlých pozemků. Ředitel Tracy mi řekl, že se potřebujete dostat nepozorovaně dovnitř do domu.“

Rapp přikývl. Adams se zkoumavě zahleděl na Rappa.

Po chvilce pronesl: „Něco mi říká, že vy nejste z Tajné služby, pane Kruse.“

„Oslovujte mě, prosím, Mitchi. A máte pravdu, nepracuji pro Tajnou službu.“

„Dobrá, Mitchi. Pro koho tedy pracujete?“

„Jsem analytik CIA.“

Adamsovy rty se zkroutily do křivého úsměvu. Hlubokým hlasem odpověděl:

„S analýzou jděte do prdele.“ Vyhrnul si levý rukáv a ukázal tlustou jizvu, která se jako červ táhla od loktu téměř až k zápěstí.

Přidržel ruku Rappovi před očima a dodal: „To mám od Iwo Jimy… Nějaký bláznivý Japončík mě přetáhl bajonetem.“ Adams ukázal na Rappovu tvář. „Máte tu pěknou tenkou jizvu. Dokud se nepodíváte ze strany, je téměř neviditelná. Pěkně odvedená práce plastického chirurga. Ale hádám, že bývala tak velká a ošklivá, jako je ta, co mám na předloktí.“

Adams jej stále studoval. „Nemáte ji z analýzy družicových obrázků, že ne?“

Rapp se snažil zahrát do autu: „Proč si myslíte, že jsem podstoupil plastickou operaci?“

„Má nejstarší dcera je lékařkou na univerzitě George Washingtona. Poznám práci zkušeného chirurga, takže si můžeme ty kecy nechat od cesty. Co tedy skutečně děláte v Langley?“

Rapp opatrně pohlédl na Adamse. Líbilo se mu, že šel přímo k jádru věci, a usoudil, že starý muž je příliš lstivý na to, aby s ním hrál na schovávanou. Rozhodl se, že půjde k věci tak přímo, jak jen to lze.

„Nemohu vám sdělovat podrobnosti, ale jsem víc než poslíček.“

„Je Kruse vaše pravé jméno?“

Rapp zavrtěl hlavou.

Adams na něj podezřívavě pohlédl a pak pokrčil rameny. „Dobrá, musím tedy věřit panu řediteli Tracymu. Jestliže říká, že vám mám tu informaci svěřit, dostanete ji.“ Adams obrátil pozornost opět k nákresu a prstem ukázal trasu.

„Existuje podzemní cesta, kterou se lze dostat do Bílého domu.“

Adams otočil první nákres a pod ním se objevil další. „To je ta nejznámější… tunel, který vede z budovy ministerstva financí.“ Adams zabodl prst na pravé straně nákresu a naznačil čáru, aby Rappovi ukázal, kde se tunel nachází. „To je ten tunel, který použili teroristé.“

„To je vše?“ zeptal se Rapp překvapeně. „Tam je jen jeden tunel?“

Adams přikývl. „Ano, tunel je jen jeden. Hollywood lidem nakukal, že je tam spousta tajných chodeb vedoucích všemi možnými směry.“ Adams zavrtěl hlavou. „Ale není to pravda.“

Rapp zklamaně podotkl: „Takže tam žádná jiná podzemní cesta nevede.“

„To jsem neřekl.“ Adams zdvihl prst a usmál se. Poté přešel k druhému rýsovacímu prknu. „Během Reaganovy administrativy ženisté instalovali v Bílém domě nové vytápění, větrání a klimatizaci. Sítě, které vybudovali, jsou působivé dílo… na velmi vysoké technické úrovni. Vedle požadavků na topení a chlazení je systém navržen tak, aby uvnitř budovy udržoval vyšší tlak vzduchu než je venku.“

„Proč?“ zeptal se Rapp.

„Udržuje-li se uvnitř vyšší tlak, proudí vzduch, ať otevřenými dveřmi, okny nebo škvírami, vždy ven, nikoliv dovnitř. Díky tomu nikdo, kdo by se pokusil biologickými nebo chemickými zbraněmi napadnout budovu, nemůže jedovaté látky jednoduše do budovy dostat. Musel by se s otravnými látkami dostat dovnitř a uvolnit je až tam. A i kdyby se to povedlo, systém je vybaven poplašným zařízením a filtry.“

Rapp pochopil, kam Adams míří, a zeptal se: „Odkud čerpá systém vzduch?“

„Systém má dvě sady vstupů a výstupů. První je umístěna na střeše Bílého domu, druhá je zde.“ Adams ukázal na plochu Jižního trávníku. „Průduch je ukryt pod skupinou falešných keřů a nachází se asi pět metrů od plotu jižně od Růžového sadu Jackie Kennedyové. Šachta vede deset metrů přímo dolů, následující vodorovný úsek je asi sedmdesát metrů dlouhý, pak se průduch napojuje na hlavní systém v technické místnosti ve třetím suterénu.“

Rapp pohlédl na nákres. „Jakým způsobem je průduch zakrytý? Můžete se tam dostat, aniž by vás někdo spatřil ze střechy?“

„Je to dobře schované. Pojďte sem, ukážu vám to na modelu.“

Adams přešel doprostřed místnosti a pyšně stáhl dva bílé archy z velkého stolu. Na stole před nimi ležel podrobný model Bílého domu a celého pozemku. „Toto s vámi udělá důchod, Mitchi. Začal jsem na tomto modelu pracovat před téměř dvaceti lety spolu s jedním z mých synovců. Dělal jsem na tom téměř celou tu dobu a dokončil jsem polovinu. Pak jsem odešel do důchodu a zbytek jsem dokončil během šesti měsíců.“

Rapp hleděl na model a tázavě hledal průduch. Jako by četl jeho myšlenky, Adams se naklonil a odsunul malý keř. „Tudy se dostanete dovnitř.“

Hubenou rukou ukázal na kovovou zelenou šachtu, která vystupovala ze země a ve tvaru obráceného U se obracela zpět.

Rapp studoval stromy a keře mezi ventilací a Bílým domem. „Jste si jist, že mě nikdo ze střechy nespatří, když se přiblížím k šachtě?“

„Myslím, že ne. Ale podstatné je, aspoň jak to vidím já, zda mají pod kontrolou hlídací a zabezpečovací systém Tajné služby. Tato celá oblast“ – Adams ukázal na plot – „je plná čidel. Jestliže kontrolují náš bezpečnostní systém, budou o vás vědět v okamžiku, kdy překonáte plot.“

Rapp zkřížil ruce a mnul si bradu. S pohledem upřeným na model zkoumal plot ve tvaru velké podkovy, který ohraničoval Jižní trávník, a přikývl.

„Nicméně zvládnout to můžeme.“ Adams problém odbyl mávnutím ruky. „Rušením, nebo tak… Před vámi stojí problém, jak najít správnou cestu, až se dostanete do budovy. Dům má tajné dveře, výtahy, schodiště a průchody – však víte… a žádné z nich nenajdete na nákresech nebo na modelu. K čertu, ani polovina členů prezidentovy ochranky neví, kde jsou. Potřebujete někoho, kdo půjde s vámi a kdo zná cestu uvnitř budovy…“ Adams se na chvilku odmlčel. „Anebo mi sdělíte, co zamýšlíte, a já vám pomohu akci naplánovat.“

Rapp vzhlédl od modelu a studoval Milta Adamse. Musel učinit klíčové rozhodnutí. Buď bude muset vzít Adamse k sobě na palubu, nebo jej držet v nevědomosti. Rapp neměl dost trpělivosti na diskusi o plusech a minusech obou variant s Kennedyovou a Stansfieldem.

Dallas King stál v malé kanceláří přes chodbu od velícího stanoviště FBI.

Strávil zde pět zbytečných minut, zatímco se zdravotnice věnovala Tutwilerové. King pohlédl na ministryni spravedlnosti a zavrtěl hlavou.

Zdravotnice dokončila měření tlaku krve a poznamenala: „Myslím, že je v šoku.“

„Do prdele.“ King přecházel dopředu a dozadu. „Co mi to říkáte? Může předstoupit před sdělovací prostředky, nebo ne?“

„Ne.“ Zdravotnice, stále ještě v pokleku, se zamračila. „Musí do nemocnice.“

Tutwilerová ztuhle seděla na koženém gauči, její očí nepřítomně hleděly do prostoru.

King si dal ruku před ústa a třikrát rychle za sebou zaklel. Pak si vjel rukou do vlasů a dodal: „Do hajzlu, já to tušil.“

Pak se obrátil ke zdravotnici a nařídil: „Odvezte ji do Bethesdy, a nechci, aby s ní někdo hovořil.“

S trhnutím otevřel dveře a vyrazil chodbou, rukama se za chůze divoce rozmachoval. Když došel na druhou stranu budovy, vůbec nedbal shluku členů Tajné služby před konferenčním sálem a bez zaklepání vstoupil.

King za sebou zabouchl dveře a zařval.

Viceprezident Baxter, překvapený neočekávaným vpádem, se zatočil na své židli a rozzlobeně vzhlédl: „Dallasi, řekl jsem, že chci být o samotě.“

„Ta pitomá kurva je v šoku.“

„Cože?“ zeptal se zmatený Baxter.

„Tutwilerová… ta kurva, je v šoku… zcvokla se.“ S rozzlobeným výrazem dodal: „Nemůže mluvit… Jede do nemocnice.“

Baxter zavřel oči a zaúpěl. „Tak to je skvělé.“

King přecházel dopředu a dozadu podél konferenčního stolu, zatímco Baxter zabořil hlavu do dlaní.

„Nemůžeme s tím prostě nic dělat,“ trval na svém King a snažil se najít směr, odkud začít. „Zkrátka, zatím prohráváme.“ King dvakrát přešel místnost a pokračoval: „Zkusím pustit ven přes správné zdroje, že to celé byl plán Marge a když jí ztroskotal, zbláznila se… Pak necháme ředitele Roache uspořádat tiskovou konferenci. My budeme v klidu.“

Stále s tváří v dlaních jej Baxter doplnil: „Zatím.“ Pak zvedl hlavu a pronesl: „Situace se může jenom zhoršovat. Nakonec budeme muset vzít Bílý dům útokem, a podle toho, co mi všichni říkají, ztratíme hodně rukojmích. Je to přesně tak, jak jsem říkal včera, Dallasi. Jsme v pasti.“

Baxter poslední slovo zavrčel. „Ať gordický uzel rozetneme jakkoliv, budu mít na rukou krev spousty lidí a mé jméno bude navždy spojené s těmi proklatými jatkami.“

King zavrtěl hlavou. „Není všem dnům konec. Jestliže existuje nějaká cesta ven ze slepé uličky, já ji najdu.“ Zamnul si ruce, jako by si je chtěl zahřát, a pokračoval: „Zatím stále ještě po tenkém ledu kráčíme. Marge už je se svým pověřením mimo hru, takže teď přejde na čelní linii ředitel Roach s FBI. Jestliže ten parchant propustí třetinu rukojmích, budeme mít aspoň fotografii, jak si s nimi soucitně třesete rukou. Neuškodí, když toho využijeme. A až začne předkládat další požadavky, zaujmete záměrně nerozhodné stanovisko. Ještě není po všem, Shermane. Držte se při mně.“

17

Na spánek neměl nikdo ani pomyšlení. Poté, co Warch zjistil, že se někdo snaží překonat dveře krytu, všichni strávili noc v bdělém stavu.

Napětí rostlo, zatímco vrčení s každou hodinou sílilo. Dalším zlověstným znamením bylo, že dveře již nebyly na dotek chladné.

Když někdo přiložil ruku na dveře, na různých místech cítil teplejší oblasti. Jack Warch spolu se zvláštní agentkou Ellen Mortonovou, která měla tuto směnu službu, sestavili rozpis povinností, aby zmírnili napětí a lidi v krytu něčím zabavili. Prvním bodem bylo shromáždit všechny vysílačky a telefony. V bunkru bylo devět agentů Tajné služby vybavených devíti kódovanými vysílačkami Motorola a devíti mobilními telefony.

Po celých dvacet čtyři hodin bude vždy jeden z nich zapnutý a sledován.

Protože baterie v telefonech byly vzájemně zaměnitelné, budou používat Warchův telefon, ve kterém se budou střídat baterie z ostatních.

Zatímco jeden agent monitoroval spojení, další měl službu u dveří krytu a měl hlásit jakékoliv podezřelé zvuky nebo změny. Dva další agenti byli určeni k ochraně prezidenta: po celou dobu se měli zdržovat mezi prezidentem a dveřmi krytu. Zatímco tito čtyři agenti budou ve službě, ostatní čtyři mohou spát a jíst. Dva týmy, jak je určili, se budou střídat každé čtyři hodiny. Warch byl jediný, který nepatřil do žádného týmu.

Warch zkontroloval baterie, poté přešel k pancéřovým dveřím a položil dlaň na jejich povrch. Druhou rukou si prohrábl řídnoucí vlasy a pokusil si vybavit podrobnosti o konstrukci krytu.

Pokud si dobře vzpomínal, měly by vydržet výbuch konvenčních náloží a většinu jaderných bomb, pokud nejsou zasaženy přímo. Kdyby byl Bílý dům v epicentru výbuchu, budou usmaženi jako všichni ostatní. Nicméně Warch neměl nejmenší tušení, jak dlouho mohou dveře odolávat bandě krvežíznivých teroristů vybavených vrtačkami a Bůh ví, čím ještě.

Šéf ochranky se otočil a pohlédl na prezidenta, který seděl na pohovce s vedoucí své kanceláře. Prezident jej spatřil a naznačil Warchovi, aby k nim přišel.

Prezident Hayes byl jedním z mužů, kteří se holí dvakrát denně.

Dvojí holení již vynechal a jeho tvář pokrýval slušný porost šedého a černého strniště. Kravatu a sako měl odložené na lůžku, na kterém spal.

Prezident si prohlédl zvláštního agenta Warche a řekl: „Jacku, prosím vás, sundejte si kravatu a řekněte totéž svým mužům.“

Po útoku si Warch kravatu s pocitem marnosti strhl. Jeho mínění o prezidentovi bylo na nejnižším bodě. Hayes a vedoucí jeho kanceláře obešli bezpečnostní postup Tajné služby a řada lidí kvůli tomu zahynula.

Nyní, dvacet čtyři hodin poté, odložil své pocity a kravatu si opět uvázal. Konal svou práci a její součástí bylo ctít prezidenta, bez ohledu na to, co k jeho osobě cítil.

Warch s povděkem přikývl a začal si rozvazovat uzel na hedvábné kravatě u krku.

„Něco nového?“

„Bohužel ne, pane,“ odpověděl Warch neutrálně.

„Jste si jist,“ začala Valerie Jonesová, „že to nejsou naši lidé, kdo se k nám snaží skrz dveře provrtat?“

Warch chvíli mlčel a snažil se ovládnout, aby vedoucí kanceláře hrubě neodsekl. Už to s nimi probíral dvakrát. „To nejsou naši lidé.“

„Jste si jist?“ hlas Jonesové byl spíš prosebný, než tázavý.

Warch si unaveně povzdechl a řekl: „Nelíbí se mi to o nic víc než vám, ale nedává smysl, aby se naši lidé provrtávali skrz dveře. Znají kód. Vše, co musejí udělat, je naťukat jej stejně tak, jako jsme to udělali my, a dveře se otevřou.“

Jonesová se na pohovce naklonila a škubala lemem černé sukně.

„A co když teroristé poškodili ovládání dveří?“

Warch stěží sbíral trpělivost. Tohle všechno už přece probrali. Rozhodl se, že to vysvětlí ještě jednou naposledy. „Venku za těmito dveřmi,“ – Warch ukázal přes rameno – „je další místnost. Ta má dvoje zesílené ocelové dveře. Jedny vedou do tunelu a druhé vedou do třetího suterénu Bílého domu. Znovu opakuji, mí lidé mají kódy, aby se dostali skrz jedny nebo druhé dveře. Takže není žádný důvod, aby je nyní vrtali.“

„Ne.“ Jonesová zavrtěla hlavou. „Vy mě neposloucháte. Říkala jsem, co když teroristé zničili náloží ty další dveře a tím poškodili ovládací panel těchto dveří?“ Ukázala na dveře prstem s jasně červeným nehtem.

„Slečno Jonesová, jste to vy, kdo neposlouchá.“ Warch udržoval hlas klidný, ale pevný. „Kdyby to byli naši lidé, kdo se k nám snaží provrtat, zavolali by nám a sdělili by nám to.“ Warch jí ukázal stůl plný vysílaček a telefonů. „Nerušili by spojení během vrtání.“

Nebylo Warchovým zaměstnáním mít či nemít rád lidi v Bílém domě, ale Valerie Jonesová mu skutečně drásala nervy.

Jonesová začala opět hovořit, ale prezident Hayes se natáhl a položil jí ruku na koleno. „Myslím, že Jack své důvody vysvětlil, a já s ním souhlasím. Jedině jeho vysvětlení dává smysl.“

„Kdo říká, že to musí dávat smysl?“

Hayes obrátil oči v sloup a pronesl: „Valerie.“

Jonesová se opřela a založila ruce. „Promiňte, jen se stále snažím vymyslet, jak se z této šlamastyky dostat.“

Hayes ji ignoroval a pohlédl na Warche. „Co uděláme teď?“

Warch byl v pokušení, v opravdovém pokušení popustit uzdu své zlobě a tvrdě slečně Jonesové vysvětlit, že by v žádné šlamastyce nebyli, kdyby ona sama dodržovala postupy Tajné služby, ale nebyl pro to vhodný čas ani místo. Pohovoří si o tom všichni později, jestli se odtud ovšem dostanou živí.

Warch se chvíli zamyslel nad prezidentovou otázkou. Pohlédl na zdánlivě neprostupné dveře krytu a přemýšlel, jak dlouho bude teroristům trvat, než je překonají.

Pohlédl zpět na prezidenta a uvědomil si, že musí být stále optimistický.

„Tým pro záchranu rukojmích FBI je špičková jednotka. Jsem si jist, že zatímco tady rozmlouváme, chystají plány na opětné převzetí budovy.“

Rafique Aziz se zašklebil, když sledoval, jak peníze tečou na účet ve švýcarské bance. Během hodiny začnou jeho lidé v Íránu přesunovat peníze na nejrůznější účty. Vítězil, ale jeho radost kalila zpráva o jeho učiteli Fara Harutovi. Aziz přemýšlel, co z něj mohou jeho věznitelé dostat – pokud byl ještě mezi živými. Harut byl tvrdý starý muž, ale nikdo není dostatečně tvrdý, aby vydržel mučení.

Zatímco se snažil odhadnout případné škody, zamyslel se, jestli by nebylo rozumné trochu své plány pozměnit – žádat propuštění Haruta.

Zabubnoval prsty na stůl a rozhodl se, že ne. Možná ho nemají Američané, mohou to být Židé nebo Britové. Jestliže se o něm zmíní, mohlo by to vyvolat předčasný útok a Aziz na něj ještě nebyl připraven.

Potřeboval mít své ruce na krku prezidenta, jinak jsou jeho šance na přežití nulové.

Zatím se bude svého plánu držet. Nastal čas promluvit s FBI. Aziz byl připraven zabít další rukojmí v deset ráno, ale peníze se přesunovaly a jejich tok neustával. Už se blížilo poledne a téměř celá částka už byla připsaná. Aziz zvedl telefon a vytočil číslo, které dostal od FBI.

Po dvojím zazvonění se mu ozval již známý hluboký hlas McMahona.

„Dodržel jste slovo,“ poznamenal Aziz, „a já dodržím své. V půl jedné propustím třetinu rukojmích. Vaši lidé ať se drží zpátky. Nechci nikoho z nich vidět na ulici, nebo začnu střílet. Je to jasné?“

„Ano. Kterým vchodem je vyvedete ven?“

„O to se nemusíte zajímat,“ odsekl Aziz. „Zítra v sedm ráno zveřejním další soubor požadavků. Do té doby vás nechci slyšet.“

Terorista zavěsil a podíval se na hodinky. Bylo přesně 11:53. Aziz se rozhodl propustit rukojmí ihned a nečekat do půl jedné. To vyvede FBI z míry.

Aziz sice pochyboval, že by se o něco pokusili tak brzy, ale po popravě poradce pro národní bezpečnost si říkal, že jistota je jistota.

Anna Riellyová se cítila velmi slabá. Kolem jedenácté věznitelé všem dovolili dojít si na záchod a Riellyové se podařilo párkrát si loknout z dlaní u umyvadla. Voda spadla do prázdného žaludku a připomněla ji, jak veliký má ve skutečnosti hlad. Terorista s ulízanými vlasy jí opět následoval až do kabinky a díval se na ni.

Když byla zpět v jídelně, vzhlédla ze svého nepohodlného místa na zemi a všimla si, že na ni stále upírá zrak. Přemýšlela, kdy se na ni vrhne a jestli bude sám nebo ještě s dalšími. Zrak se jí začal kalit.

Sklonila hlavu, přitiskla si pěsti na oči a snažila se zarazit slzy, než jí začnou nekontrolovaně stékat po tváří. Mohla by vydržet cokoliv jiného než toto. Nebylo by lepší zemřít? ptala se upřímně sama sebe.

Rafique Aziz napochodoval do jídelny Bílého domu a přehlédl shluk vystrašených rukojmích. Poté, co všichni viděli, čeho je schopen, nikdo se neodvážil na něj pohlédnout.

S rukou v bok Aziz řekl: „Nic se vám nestane, když budete poslouchat.“ Aziz obešel kolečko kolem lidí. „Komu poklepám na rameno, ten vstane a postaví se ke stěně u dveří. Každého třetího z vás propustím. Jestliže bude vaše vláda zítra spolupracovat, propustím další třetinu.“

Aziz věděl, že druhá část jeho prohlášení je lež, ale upřímnost nebyla jeho silnou stránkou. „Jestliže někdo z vás promluví nebo nebude spolupracovat, bude poslán zpět.“ Aziz začal klepat na ramena lidí nejblíže u dveří. Ti, co byli nejdále ode dveří, si rychle uvědomili, že propuštěni nebudou. Několik z nich začalo vzlykat a Aziz zařval:

„Ticho, nebo tam na vás dojdu a zastřelím vás!“

Anna Riellyová tomu nemohla uvěřit, její modlitby snad budou vyslyšeny.

Když se k ní velitel přiblížil, její dobré víly ji obletovaly. Bude propuštěná. Riellyová chytila Stona Alexandera a řekla mu, aby se posadil. Krásné vlasy reportéra byly na jedné straně slepené, velký chomáč trčel přímo vzhůru a zdálo se, že nemá tušení, co se děje.

Aziz poklepal Riellyové na rameno a pak i Alexanderovi. Anna se postavila a zvedla Alexandera na nohy. Když kráčela ke dveřím, měla pocit, jako by to vše byl jen sen. Riellyová pohlédla na ostatní rukojmí stojící u dveří s úsměvem na tváři. Skutečně k tomu dojde.

Její úsměv okamžitě zmizel, když ucítila ruku na rameni. Snažila se nevšímat si toho, postoupila o krok dál, ale prsty se jí hluboko zaryly a s trhnutím ji zastavily. Alexander kráčel dál k ostatním, kteří měli být propuštěni, jako v transu.

Terorista s ulízanými, dozadu sčesanými vlasy, ten, který jel s nákladním vozem do podzemní garáže budovy ministerstva financí, ji zadržel a na Rafiqua Azize cosi arabsky zavolal. Aziz na vteřinu přestal počítat, pohlédl na ženu, o které jeho kumpán mluvil, a kývl na souhlas.

Pak ukázal na jiného z dosud sedících rukojmích a řekl: „Ty půjdeš místo ní.“ Aziz se vůbec nestaral, co chtěli jeho muži s ženami dělat. Byly prostě válečnou kořistí.

Riellyová se s prudkým škubnutím teroristovi vytrhla. „Sundej ze mě svý špinavý pracky.“

Abu Hasan byl silou štíhlé ženy poněkud překvapen, na okamžik se zarazil a pak zdvihl ruku. Širokým obloukem namířil otevřenou dlaní k její hlavě.

Riellyová po znásilnění navštěvovala na otcovo doporučení kurzy sebeobrany. Brala je velmi vážně a instinkty si uchovala. Viděla přicházet uder a zdvihla předloktí. Rána ji lehce vyvedla z rovnováhy, ale přesto zůstala pevně stát.

Riellyová však netušila, že by bylo lépe svůj postřeh kontrolovat.

Abu Hasan, jako většina Arabů, byl zvyklý na povolné ženy a nehodlal trpět takové chování, zvláště ne před jinými muži. Podruhé zaútočil pěstí a skrčenou Riellyovou udeřil do spánku.

Uder srazil Riellyovou na zem, ihned se stočila do klubíčka. Terorista ji divoce kopl do zad, popadl ji za vlasy a odtáhl zpět k hlavní skupině rukojmích. Pustil její vlasy a nechal ji spadnout na zem jako pytel.

Riellyová ležela s rukama na obličeji a slzy jí tekly z očí, záda a hlava křičely bolestí. Neplakala kvůli bolesti, ale z úzkosti. Anna Riellyová věděla, co bude následovat, a ta představa způsobila, že plakala čím dál víc.

18

Pentagon, 12:48 odpoledne

Poradní sál Sboru náčelníků byl opět plný lidí. Politiky nahradili členové vojenského Velitelství zvláštních operací a Tým pro záchranu rukojmích FBI. U vzdáleného konce stolu seděl ředitel FBI Roach spolu s několika zástupci, s šéfy oddělení pro mezinárodní a domácí terorizmus a s velitelem Týmu pro záchranu rukojmích Sidem Slaterem.

Skipa McMahona zanechali na velícím stanovišti, aby na vše dohlédl a aby začal získávat informace od nedávno propuštěné skupiny rukojmích.

Přítomen byl i ředitel Tajné služby Tracy spolu se svými zástupci.

Vedle Flooda v čele stolu, naproti lidem z FBI, seděli ředitel CIA Stansfield a Irene Kennedyová. Zbylá místa kolem stolu obsadili důstojníci Pentagonu a zástupci zvláštních jednotek.

Generál Flood byl se svým publikem mnohem spokojenější než předchozího dne. S těmito lidmi si nebude muset dávat tolik pozor na jazyk, všichni mluvili jeho stylem. Floodovu jistotu podpořila i informace od Stansfielda a Kennedyové, kterou před hodinou dostal. Nyní, když věděl, co Aziz skrývá ve své hlavě, mohl připravit bitevní plán.

A pokud se generála týkalo, šlo skutečně o plán bitvy. Flood a Stansfield dospěli k závěru, že po ranním debaklu v Bílém domě viceprezident Baxter nenašel odvahu provést je krizí. Toto byla Stansfieldova slova, generál ve skutečnosti použil slova „pitomec“ a „cpát se“.

Je to otázka historie, vysvětlil Flood. Nikoliv ve významu něco učinit, ale spíš udělat precedens. Jako vojenský historik Flood příliš dobře znal léčky, které číhají na snadné cestě vyjednávání, pokud je zaměřené na dnešek bez výhledu do budoucna. V nepříliš vzdálené minulosti Nevine Chamberlain ukázal celému světu a budoucím generacím, jak ústupky a vyjednávání fungují, jedná-li se s šílencem. Nedávno George Bush poskytl užitečnou lekci, jak jednat s megalomaniakem.

Nestačí utnout pouze ruku, nestačí částečné vítězství: jediná cesta, jak vyřešit problém je utnout člověku, který za agresí stojí, hlavu.

Generál rozhodl, že udělá vše, co jeho značná moc umožňuje, aby krizi v Bílém domě rychle a rozhodně ukončil. Vyjednávání a ústupky pouze odváděly pozornost od hlavního problému – budoucnost mezinárodního terorizmu a jeho vliv na národní bezpečnost Ameriky. Peníze, které dnes ráno uvolnili, ihned zachránily životy pětadvaceti lidí, ale kolik lidských životů bude tento ústupek stát později? Kolik z těchto peněz bude využito k podpoře a výcviku teroristů, kolik z nich bude použito k úderům proti Americe a jejím občanům jak doma, tak v zahraničí?

Flood a Stansfield se spojili, aby udělali vše, co bylo v jejich silách, a přiměli viceprezidenta k akci – aby Rafique Aziz z Bílého domu nevyšel živý. Měli řadu možností, protože Spojené státy měly naštěstí nikoliv jeden, ale tří vysoce profesionální protiteroristické týmy na světové úrovni: Tým pro záchranu rukojmích FBI (HRT), armádní Delta Force a námořní SEAL Tým 6. Tyto tři skupiny vystřílely během jediného roku více munice než celá divize námořníků, a mělo to smysl. Každá ze tří jednotek měla vždy připravené týmy, kterým se říkalo go-team – pohotovostní tým.

V týmu, který měl pohotovost, se každý zdržoval poblíž svého domova a měl u sebe pager dvacet čtyři hodin denně sedm dní v týdnu. Byl připraven všeho nechat a dorazit na velitelství do dvou hodin. Velení HRT – Týmu pro záchranu rukojmích FBI – sídlilo v Quanticu ve Virgínii, SEAL Tým 6 měl velení v Little Creeku ve Virgínii a hlavní stan Delta Force se nacházel ve Fort Braggu v Severní Karolíně.

Včera ráno, když byl Bílý dům napaden, pagery všech členů ve službě zapípaly a během několika hodin všechny tři týmy mířily k Bílému domu a jako o závod získávaly informace a zajišťovaly postavení.

Mezi týmy panovala soutěživost, která se neprojevovala pouze při střeleckých soutěžích a cvičných zásazích. Předávaly si informace o výcviku a sdílely vše, co se naučily v terénu, a vzájemně se respektovaly.

Přesto si stejně každý myslel, že ten jeho tým je nejlepší.

A právě zde začaly problémy. Týmy bojovaly o nejlepší výchozí postavení jako hokejisté na buly, jejich individuality se nutně musely střetnout.

A aby nebylo mýlky, lidé, kteří týmy řídili, byli silné osobnosti.

S tímto problémem se Flood chystal vypořádat.

Generál pohlédl na shromážděné a chladně začal: „Viceprezident nám dal plnou moc připravit plány na záchranu rukojmích a opětovné převzetí Bílého domu. Aniž bych to musel zdůrazňovat, je samozřejmé, že vše, o čem budeme hovořit, není určeno veřejnosti.“

Generál se odmlčel a zvedl prst. „Zaprvé. Během posledních několika desetiletí se rozšířila fáma, že zákon zakazuje využít armádu při domácích policejních operacích. Domnívám se, a spolu se mnou i další, včetně ředitele Roache, že se tato velmi zúžená interpretace zákona nevztahuje na naši současnou krizi. Toto není Waco nebo Ruby Ridge, toto je polovojenský útok na federální budovu vedený cizími vojáky, a my musíme využít k vyřešení konfliktu všech prostředků, které máme k dispozici.“

Generál se odmlčel, aby všichni jeho stanovisko pochopili. „Máme k dispozici tři špičkové protiteroristické týmy a v každém případě se chystáme využít služeb vás všech.“

Flood pohlédl na velitele každé z jednotek, aby se ujistil, že rozumí.

„Vím o rivalitě mezi vašimi skupinami. Je velmi užitečná při výcviku a pomáhá týmy stmelovat a dává pocit pýchy na bojové umění. Ale,“ upozornil generál, „ve válce není na rivalitu místo. A toto je válka. Padlo již více než dvacet lidí a víme, že další ještě zahynou. Dostal jsem nyní zprávy o malých skrytých bitvách, které se rozhořely mezi vašimi lidmi u Bílého domu.“

Flood každému z velitelů Delta Force, HRT a SEAL Týmu 6 věnoval dlouhý pohled a nechal svá slova chvíli působit.

„Víme, v čem je vaše síla. Delta je nejlepší pri zajišťování unesených dopravních letadel a má špičkové zkušenosti s výsadkovými útoky, HRT je nejlepší při vyjednávání a má největší zkušenosti pri přímých útocích a SEAL Tým 6 je jasná špička ve skocích, potápění a má odborníky přes výbušniny.“

Flood ukázal na ředitele FBI. „Po konzultacích s řediteli Roachem, Tracym a Stansfieldem a generálem Campbellem jsme se shodli na následujícím rozdělení úkolů. Zaprvé,“ zdůraznil generál a zvedl ukazováček, „Tým pro záchranu rukojmích při FBI zaujme postavení přes ulici od západního křídla budovy úřadu prezidenta a připraví plány pro pozemní útok. Budeme-li potřebovat nečekaně rychle zasáhnout, HRT bude pravděpodobně první.“

Flood obrátil pozornost k plukovníkovi Billu Grayovi, muži, který stál v čele Delta Force.

Gray, bývalý příslušník jednotky zvláštního určení, byl členem Delty od jejího založení v roce 1977. „Billy, vy a vaši lidé se stále pohybujete kolem letecké základny Andrews a civilních letišť National, Dulles a Baltimore?“

„Ano, pane generále.“

Delta Force se mimo jiné specializovala na únosy letadel a její členové vyvinuli způsob, jak předem získávat informace z letišť, která přicházela v úvahu. Delta spolupracovala se zástupci letišť a mohla na různá místa posílat specialisty, kteří předávali zkušenosti mechanikům, letuškám a stevardům, či pracovníkům u zavazadlových přepážek, jež mohly být v případě únosů užitečné.

Delta také prováděla bezpečnostní kontroly na letištích, aby prověřila jejich systémy, postupy a personál. Operátoři Delty se pohybovali kolem někdy ohlášení, jindy bez ohlášení, kontrolovali podzemní tunely pod rozjezdovými drahami, střechy a další důležitá místa. Vycházeli z jednoduché logiky, že čím více práce odvedou předem, tím snadněji si pak poradí se skutečným problémem.

Flood pokračoval. „Dobře. Rozhodli jsme, že Delta Force bude mít na starosti vše, co přistává na letištích, a také připraví případný výsadkový úder, bude-li potřeba.“ Flood pohlédl na plukovníka Graye. „Generál Campbell vám dá instrukce o rozmístění vašich sil později.“

Generál se narovnal a rozhlédl se po sále. „Tohle není žádná legrace jako ve Wacu, dámy a pánové. Jakmile to spustíme, nemůžeme se zastavit, dokud budovu opět neovládneme. Pošleme-li HRT do útoku, potřebujeme mít Delta Force ve vzduchu připravenou v případě nutnosti zasáhnout.“

Flood se obrátil k veliteli SEAL Týmu 6, Danu Harrisovi. Byl to týž muž, který pomáhal Rappovi unést Fara Haruta.

„SEAL Tým 6 bude mít dva úkoly. Zaprvé a především budou pomáhat jak Deltě, tak HRT s výbušninami a za druhé budou první pronásledovací tým. Jestliže Aziz opustí zem, Tým 6 jej bude pronásledovat.“

Flood měl pro SEAL Tým 6 další plány, ale nechtěl je probírat přede všemi.

„Ředitel Roach a já jsme rozhodli, že generál Campbell z Velení zvláštních operací,“ Flood ukázal přes stůl na nakrátko ostříhaného velitele, „bude koordinovat činnost všech tří jednotek. Doktorka Irene Kennedyová,“ Flood se otočil doleva, „ze CIA nás seznámí ihned, jak skončím, se všemi zpravodajskými informacemi. Každá jednotka bude rozšířena o příslušníky Tajné služby, kteří budou mít úlohu poradců v otázkách týkajících se prostorového uspořádání Bílého domu a Západního křídla, kde je, jak se domníváme, zadržována většina rukojmích.“

Flood se odmlčel a pohlédl na hodinky. „Chci, aby plně informované úderné týmy byly na místě a připravené zasáhnout do dvacet jedna nula nula dnes večer. Máte na to osm hodin.“ Pohlédl na další členy Sboru náčelníků, kteří seděli kolem něho, a pokračoval: „Tito muži a jejich jednotky mají nejvyšší pověření. Cokoliv budou potřebovat, dostanou to.“ Pak se obrátil k celé skupině a dodal: „Doktorka Kennedyová vás nyní seznámí se zpravodajskou situací. Pane řediteli Roachi“ – Flood kývl k nejvýše postavenému muži FBI – „ujměte se předsednického křesla. Musím nyní s ředitelem Stansfieldem na další schůzku.“

S těmito slovy předseda Sboru náčelníků zamířil ke dveřím a Stansfield pomalu vstal z židle. Když oba došli ke dveřím, Flood se obrátil k jednomu z pobočníků a řekl: „Počkejte pět minut a pak přiveďte admirála De Voe a korvetního kapitána Harrise do mé kanceláře.“

Na velkém stole v kanceláři generála Flooda byly rozprostřené plány.

Mitch Rapp pokýval hlavou, když pochopil, kde se nachází tajný průchod nezaznamenaný na plánech, který mu Milt Adams ukázal.

Adams měl nyní na sobě vhodnější oděv, modrý oblek s bílou košilí a kaštanově hnědou kravatou s lesklou mosaznou sponou Námořní pěchoty Spojených států.

Rapp pohlédl na značky na plánech a zeptal se: „Tyto dveře jsou falešné?“

„Ne tak docela. Jsou skutečné, ale jsou vždycky zamčené.“

„A jak se přes ně dostaneme?… Musíme je vyrazit?“

„Ne.“ Adams se neurčitě zašklebil, sáhl do kapsy a vytáhl veliký kroužek s klíči. „Toto“ – Adams našel ten správný – „je S-klíč.“ Hrdě jej Rappovi ukázal.

„Co to, k čertu, je, S-klíč?“ zeptal se Rapp.

„S-klíč,“ pravil Adams významně, „vás dostane do všech citlivých oblastí. Mají jej všichni agenti prezidentské ochranky a jen málo dalších lidí. Tento malý klíč otevírá prostory jako jsou sklady zbraní a“ – Adams zaťukal na plány – „dveře vedoucí na neexistující místa.“

Rapp si vzal od Adamse klíč a prohlédl si jej. Starého muže si oblíbil. Znal svůj obor a pokud se Rapp v úsudku nemýlil, mohl mu stoprocentně věřit.

„Je-li tak důležitý, jak je možné, že jste po ukončení pracovního poměru mohl s jedním z nich odejít?“

Adams hrábl po klíči a tvářil se uražen více, než ve skutečnosti byl.

„Kolikrát vám to mám říkat? Já tomu místu šéfoval. Tihle pitomí uvaděči v Bílém domě si rádi namlouvají, že jsou to oni, kdo rozhoduje… jak se naparují. Ale říkám vám, bylo to moje místo. Když bylo cokoliv potřeba udělat, volali mě.“

„Zapomeňte na to, Milte. Věřím vám. Jen jsem vás trochu škádlil.“

„S vámi je legrace, pane Tajný agente.“ Adams se překvapivě rychle natáhl a šťouchl Rappa do břicha.

Přesně v ten moment se dveře kanceláře otevřely a vstoupil ředitel Stansfield a samotný náčelník Sboru náčelníků. Sotva Flood udělal první krok do místnosti, začal si rozepínat knoflíky na uniformě. Zdálo se, že vždycky pospíchá z uniformy ven, jako by to byla svěrací kazajka.

„Vy musíte být Milt Adams,“ řekl. Mohutný generál přistoupil k podstatně menšímu Adamsovi a podal mu ruku. „Rád vás poznávám, Milte.“

Flood rukou pokynul směrem ke Stansfieldovi.

„Znáte se s Thomasem Stansfieldem?“

Adams zavrtěl hlavou a natáhl k němu ruku. „Ne.“

Stansfield se maličko pousmál. „Také vás rád poznávám. Mnoho jsem o vás slyšel.“ Stansfield stiskl jeho ruku. „Generál Flood mi říkal, že jste bojoval s námořní pěchotou na Iwo Jimě.“

„Jo. Šestá muniční rota.“

Chvilku bylo trapné ticho, pak promluvil generál: „Mitch nám řekl, že jste možná našel cestu do Bílého domu.“ Flood se podíval na svůj konferenční stůl.

„Jo.“ Adams ukázal na plány a začal Stansfieldovi a Floodovi svůj plán objasňovat.

Adams už minutu předváděl své představení a vše se zdálo být v naprostém pořádku s jedinou výjimkou. Stále mluvil v množném čísle my, místo aby používal jednotné číslo. Stansfielda to zarazilo a pohlédl na Rappa, aby mu to vysvětlil. Milt Adams nabídl Rappovi, že mu poslouží jako průvodce, a Rapp okamžitě pochopil, jak cennou službu mu Adams nabízí. Co však dosud nepromyslel, bylo, jak tento nápad předložit svému šéfovi.

Generál Flood Adamse přerušil a přímo se zeptal: „Co znamená my?“

Adams vzhlédl od plánů a ukázal palcem na sebe a na Rappa.

„Mitch a já… to znamená ‚my‘.“

„Hmm,“ zabručel Flood a zamračil se, když nad tím dumal. „Nejste na to přece jen trochu starý, Milte?“

„Možná jsem starý, ale jsem stále fit jako mladík.“ Adams se obrátil k Rappovi. „Mám jim to předvést?“

Rapp, poněkud v rozpacích, přikývl a řekl: „Jistě.“ Milt mu už důkaz o své mrštnosti předvedl.

Adams skočil na zem a v rychlém sledu udělal dvacet kliků. Pak rychle vyskočil na nohy, téměř se při tom nezadýchal. „Každé ráno dělám sto kliků a dvě stě leh-sedů. Ujdu pět mil denně.“ Adams si olízl rty. „S výjimkou nedělí… V neděli mám volno.“

Generál hleděl na malého frajera před sebou, nevěděl, co při tomto neobvyklém důkazu dělat. A také v něm trochu hlodala závist, neboť on nechal vlastní fyzičku už příliš upadnout.

„Nemyslím, že by jeho fyzička byla problémem,“ dodal rychle Rapp. „Bude-li po cestě nějaká tvrdá práce, postarám se o ni já. Klíčová je ovšem znalost budovy. Pro mě bude jeho pomoc neocenitelná.“

Stansfield byl skeptický. „Proč raději nevzít někoho z Tajné služby?“

„Nevědí všechno,“ zavrtěl Adams hlavou. „Vědí jen o jednotlivých částech, ale ne vše. Já znám každý centimetr budovy.“

Flood chvíli zkoumavě hleděl na Adamse a pak řekl: „Uvědomujete si, že situace uvnitř může být dost trudná.“

Milt Adams vzhlédl ke generálovi s vědoucím výrazem ve tváři.

„Víte, pane generále, na Iwo jsem strávil téměř dva měsíce. Ztratili jsme téměř šest tisíc mariňáků a Japonci přes dvacet tisíc svých vojáků. Viděl jsem, jak mým spolubojovníkům doslova ustřelili hlavu. Viděl jsem, jak jsou muži upalováni za živa. Viděl jsem lidi umírat těmi nejhoršími způsoby, jaké si dovedete představit.“ Adams zavrtěl hlavou. „Neberte si to osobně, pánové, ale toto je dětská hra ve srovnání s peklem, kterým jsem na ostrově prošel.“

Flood sám bitvou také prošel, ale s peklem, které se odehrávalo na Iwo Jimě, se to srovnávat nedalo. „Myslím, že si dovedu představit, že mluvíte pravdu.“ Generál začínal starcovu odvahu obdivovat.

Okamžik uvažoval a pak dodal: „Mitchi, jestli si myslíte, že je to dobrý nápad, postavím se za vás.“ Obrátil se k řediteli CIA a zeptal se:

„Thomasi?“

Stansfield odpověděl se svým typicky chladným vystupováním:

„Jestli si Mitch myslí, že je to rozumné… schválím to také.“

Vzápětí někdo zaklepal na dveře a všichni se otočili. Generál Flood zahulákal přes kancelář: „Dále!“

Korvetní kapitán Harris a admirál De Voe vstoupili do místnosti a zasalutovali. Admirál promluvil: „Chtěl jste s námi mluvit, pane generále.“

Flood odpověděl na pozdrav a řekl: „Ano. Pojďte sem, pánové. Nechci plýtvat vašimi talenty, zatímco Delta Force a FBI jdou do akce. Mám pro vás také úkoly, ale nechtěl jsem je probírat přede všemi.“

Oba námořní důstojníci postoupili ke skupince. Admirál De Voe byl velitelem Skupiny pro vedení speciálních námořních válek a stál v čele všech týmů SEALu. Harris, který vypadal mnohem víc jako důstojník, než když se s ním Rapp naposledy setkal, kráčel po boku svého šéfa. Jeho dlouhé vlasy a vousy byly na rozkaz admirála De Voe pryč. Divoký vzhled teroristy byl v pořádku, když byl Harris někde zahrabaný na velitelství v Little Creeku nebo někde v terénu, ale setkání se Sborem náčelníků bylo důvodem pro úpravu zevnějšku podle příruček.

„Myslím, že tyto dva muže znáte.“ Flood ukázal na Rappa a Stansfielda.

Harris sebejistě přikývl. „Ředitel Stansfield, pan Kruse.“ Stejně tak i admirál.

Rapp natáhl ruku. „Je dobře, že tě zase potkávám, Harry.“

Harris uchopil Rappovu ruku a pevně ji stiskl. „Také jsem rád, že tě vidím, Mitchi.“

Flood vzal oba námořní důstojníky za ramena a ukázal jim plány na konferenčním stole. „Pánové, požádal jsem vás, abyste se k nám připojili, protože potřebuji znát váš názor.“

19

Washington, D. C.

Když slunce zapadalo nad hlavním městem, z noční oblohy se snášely dva transportní letouny Lockheed C130 Hercules k letecké základně Andrews.

Základna se nachází kousek na jihovýchod od Bílého domu a Velitelství zvláštních operací si ji vybrali jako předsunuté stanoviště pro operaci nyní již známou jako operace Krysař. Ochrana základny byla kvůli příletu nového kontingentu zdvojena a všechny osoby, které nebyly pro akci důležité, byly z oblasti vykázány. Armáda brala utajení Delta Force velmi vážně.

Velká matně zelená nákladní letadla se pohybovala v dokonalém souladu, spolu nalétávala na přistávací dráhu a zároveň vysunovala podvozky. Jejich silné turbovrtulové motory lomozily v nehybném vlhkém vzduchu v údolí řeky Potomac. První letadlo hladce dosedlo a jen pár vteřin za ním i druhé.

Řídící věž navedla obě letadla ke skupině velkých hangárů, kde je očekával pozemní personál vzdušných sil, který na příkaz nechal zhasnuté všechny světlomety. Lidé, kteří přiletěli z letecké základny Pope v Severní Karolíně, byli zvyklí pracovat potmě a upřednostňovali to.

Když letadla dokončila pojíždění k hangáru, otočila se o devadesát stupňů ocasem k otevřeným vratům hangáru. Pozemní personál zajistil kola jasně žlutými klíny a hlasité motory utichly. Syčení hydrauliky oznámilo spouštění zadní nákladní rampy. V útrobách každého letadla stály vyrovnané dvě řady mužů v černém, v každém letadle přiletělo téměř sedmdesát osob.

Představovaly základ rot A a B Delta Force, supertajného protiteroristického útočného útvaru americké armády.

Muži vypochodovali po rampě z letadel. Ač byli různě velcí, všichni měli vynikající tělesnou kondici a kráčeli ladným, sebejistým krokem prvotřídních atletů. Každý z nich měl velký černý batoh s vybavením.

Většina byla vyzbrojena samopaly H&K MP-10 se zabudovaným tlumičem, které měli připevněné na batoh, ale někteří měli opakovací brokovnice, ostřelovací pušky a pár z nich neslo dokonce i kulomety ráže 7,62 mm.

Plukovník Bill Gray, velitel Delta Force, stál ve dveřích temného hangáru a s pýchou přehlížel své muže, kteří ho míjeli. Gray měl na sobě také standardní tmavou ‚ninja‘ kombinézu, ačkoliv bylo velmi nepravděpodobné, že by se on osobně, na rozdíl od svého protějšku v SEAL Týmu 6, vlastní bitvy účastnil. Gray s korvetním kapitánem Harrisem vycházel dobře, ale byl přesvědčen, že je od něj nezodpovědné osobně vést údery, své argumenty nedávno přednesl generalitě na Velitelství zvláštních operací.

Plukovník Gray zůstal po odpoledním setkání v Pentagonu ve Washingtonu, necestoval do Fort Braggu, aby se vzápětí vracel s jednotkou zpět.

Plukovník, který měřil asi 165 centimetrů, měl nakrátko ostříhané černé vlasy a husté obočí. Rodilý Texasan se těšil u svých mužů naprosté úctě, protože po nich nikdy nechtěl nic, co sám nedělal, nebo nebyl ochoten dělat.

Na konci obou řad Gray zahlédl dva muže, které hledal, a vykročil jim v ústrety. Když k nim přistoupil, zasalutovali. Gray pozdrav opětoval a zeptal se: „Jaký byl let?“

Muži stojící před Grayem byli velitelé jeho rot A a B. Podplukovník Hank Kleis a podplukovník Pat Miller. Kleis odpověděl: „V pohodě. Nastoupeni v letadlech jsme byli od dvou, čekali jsme jen na soumrak.“

Plukovník Gray přikývl. „A co mužstvo?“

„V pořádku,“ odvětil Kleis. „Kdyby nebyli připraveni, tak svou funkci zabalím.“

Gray pohlédl na Millera, tiššího velitele.

„Jsou připraveni,“ odpověděl stručně.

Gray přikývl a pohlédl přes ramena svých velitelů, jak se z letadel vykládá vybavení. „Situace je následující. Pate, vy a rota B máte na starosti letiště. Hanku, vy zajistíte výsadkový útok na Bílý dům. Co nejdříve si zajistěte spojení a štábu dejte vědět, že za třicet minut se koná schůzka mužstva.“ Gray ukázal za záda. „Na konci hangáru je instruktážní místnost, sejdeme se tam. Vyřiďte velitelům čet, aby přišli spolu s hlavními seržanty. Z Langley a od Tajné služby jsme dostali hromadu zpravodajských informací, chci, aby byli v obraze.“

Gray se otočil a aniž něco řekl, oba velitelé se postavili po jeho boku.

„Výcvik pro tuto akci bude dost ošidný. Nemáme čas připravit žádné cvičné modely.“

Plukovník hovořil o kulisách podobných těm, které se používají v Hollywoodu, Delta je používala při nácviku skutečných akcí. Obvykle budovali cvičné modely ve skutečné velikostí v odlehlé části letecké základny Eglin na severu Floridy na základě plánů poskytnutých CIA a satelitních obrázků z NSA.

„Generál Flood říká, že v žádném případě nesmí krize trvat déle než týden a že nelze vyloučit, že bude vydán rozkaz již dnes v noci. Proto musíme být připraveni ihned. Hanku,“ Gray ukázal na velitele roty A, „chci, abyste ihned rozdělil Bílý dům na sekce a svým jednotkám jednotlivé sekce budovy přiřadil. Kdyby zavolali do dvou hodin, chci mít, přinejmenším, základní plán… V průběhu času, získáme-li další informace, můžeme jej dolaďovat.“

Gray se obrátil k veliteli roty B. „Pate, chci mít předsunuté týmy na letištích National, Dulles a Baltimore. Připravte alespoň dvě letadla na každém letišti s odposlechem a monitoringem, a udělejte to nenápadně… Nechceme, aby se o tom dozvěděl tisk. Vaši lidé, kteří na tom budou pracovat, ať mají uniformy leteckých mechaniků. Čím méně pozornosti vzbudíme, tím lépe. Langley říká, že Aziz používá Operační středisko, takže lze očekávat, že má informace ze sdělovacích prostředků v reálném čase. FBI vyšle nějaké agenty, kteří pomohou s obsílkami.“

Gray se náhle zarazil a poplácal oba muže po zádech.

„Dejte se teď do práce. Chci, abyste mě na poradě štábu za“ – pohlédl na hodinky – „dvacet osm minut seznámili, jak jste pokročili.“

Oba velitelé rot si pospíšili, aby dali dohromady své skupiny. Gray se otočil a zamířil k otevřeným dveřím hangáru. Z takticko-útočné vesty vytáhl zabezpečený mobilní telefon a stiskl tlačítko s předvolbou operačního centra Pentagonu. Zatímco čekal na kód, zpozoroval řadu pozičních světel klesajících k přistávací dráze. To budou MD-530 Little Bird, patřící armádnímu 160. pluku zvláštních operací. Tyto téměř neviditelné a tiché vrtulníky budou mít pri útoku na Bílý dům rozhodující úlohu. Dál v údolí Gray zahlédl další řadu červených a zelených světel.

Zvuk těchto strojů, na rozdíl od vrtulníků Little Bird, Gray už zaslechl.

Byly to MH-60 Black Hawk. Rychlejší, větší a hlasitější vrtulníky budou použity při pronásledování Azize, pokud zamíří k letišti.

Gray sledoval, jak se první stroje Little Bird přiblížily a lehce dosedly na zem. Dalších sedm malých černých vrtulníků je brzy následovalo.

Gray potřásl hlavou. Všechno se odehrává příliš rychle. Jestliže do toho půjdou dnes v noci, nebude to připravený útok, ale spíš krvavá lázeň.

Oni ztratí rukojmí, on své muže. Potřeboval víc času pro přípravu.

Námořní observatoř ležící asi dvě míle na severozápad od Bílého domu se stala oficiálním sídlem viceprezidenta Spojených států.

Velký kruhový pozemek leží na vršku mezi Massachusetts Avenue a Embassy Row. Zahrady a trávník obklopený stromy poskytují klid a odloučení, obojí Bílý dům zcela postrádá.

Irene Kennedyová jela se svou kaštanově hnědou toyotou Camry po Massachusetts Avenue. Pokaždé, když projížděla touto částí Washingtonu, pomyslela si, že tento jednu míli dlouhý pás asfaltu má sám o sobě největší hustotu elektronických odposlouchávacích zařízení na světě.

Bylo téměř vyloučeno, aby zde, mezi velvyslanectvími špehujícími se vzájemně, poblíž FBI a CIA, Národní bezpečnostní agentury a vojenské a zahraniční rozvědky, které zas špehují velvyslanectví, zůstal nějaký rozhovor nezaznamenán.

Jak jela Kennedyová na sever, po levé straně se objevil výhled na dům viceprezidenta postavený ve stylu venkovské usedlosti, jehož jasně bílá barva svítila v záři silných reflektorů. Kennedyová minula hlavní bránu a spousty reportérů a kameramanů, kteří oblehli pozemek.

Kousek za hlavní bránou zatočila doleva na Observatory Circle a vyrazila kolem severní strany pozemku. Po levé straně se objevila malá neoznačená brána a Kennedyová odbočila z ulice k soukromému vjezdu.

Čtyři uniformovaní příslušníci Tajné služby spolu s německým ovčákem přistoupili k vozu. Muži na sobě měli letecké bundy, pod nimi bílé košile.

Kennedyová stočila okénko a ukázala pověření.

Strážný si je prohlédl a zeptal se: „Mohla byste prosím otevřít kufr auta, paní doktorko Kennedyová?“

Pes dvakrát obešel kolem auta, strážný zkontroloval zavazadlový prostor vozu a pak Kennedyová mohla vjet dovnitř. Dva bílé ocelové patníky metr vysoké a třicet centimetrů široké se zasunuly pod vozovku a těžká černá vrata se otevřela směrem dovnitř. Kennedyová projela po klikaté cestě a minula několik samostatně stojících budov, ve kterých byly kanceláře.

Poblíž hlavní budovy zahlédla limuzínu svého šéfa a zaparkovala hned vedle. Na schůzku v devět třicet večer už měla pár minut zpoždění.

Běžnou hlídku uniformovaných strážných nyní doplňovali černě odění muži vyzbrojení kulomety z Týmu rychlého zásahu (ERT).

Stejně těžce ozbrojené muže bylo možné zahlédnout, jak hlídají na vyvýšeném břehu porostlém stromy hned za plotem objektu. Hrozivě se pohybovali mezi stíny odhodlaní nedovolit další debakl. Druhá linie stráží ERT obklopovala přímo rezidenci, ochranka viceprezidenta hlídkovala uvnitř domu a nikdy se od viceprezidenta nevzdálila víc než za jedny dveře.

Jeden z viceprezidentových zaměstnanců se objevil ve vstupu a uvedl Kennedyovou do velké vstupní haly. Ředitel Stansfield seděl se zkříženýma nohama na pohovce po pravé straně. Jako vždy měl na sobě tmavý oblek, bílou košili a pruhovanou kravatu. Když Kennedyová vstoupila, zašilhal horem přes obroučky brýlí s tázavým výrazem ve tváři.

Kennedyová zapadla na pohovku vedle něj a řekla: „Vypadá to dobře. Mitch obešel Bílý dům a zkontroloval oplocení. Myslí si, že se mohou do šachty dostat bez problémů.“

Stansfield zamyšleně přikývl. „A co si myslíte vy?“

Kennedyová se zahleděla na strop. „Někoho tam potřebujeme, on je nejlepší ze všech, které máme.“

„A co si myslíte o tom, že chce vzít s sebou Adamse?“

„Nejsem z té myšlenky zrovna nadšená, ale znovu říkám, musím to nechat na Mitchovi. Má největší zkušenosti.“ Kennedyová pohlédla na svého šéfa. „Vy zjevně máte nějaké výhrady.“

Stansfield poznámku chvilku zvažoval a nakonec zavrtěl hlavou.

„Ne. Věřím Mitchovi. Jak jste na tom vy?“

Kennedyová obrátila oči v sloup. „Neuškodilo by trochu spánku, ale jinak jsem v pořádku.“

Jejich pozornost upoutalo klapání pantoflí na dřevěné podlaze, vzhlédli a spatřili Dallase Kinga, jak k ním chodbou přichází. Šéf viceprezidentovy kanceláře na sobě měl elegantní modrou frakovou košili z francouzského mačkaného hedvábí a černé kalhoty. King se zastavil asi tři metry od nich a pravil: „Viceprezident je připraven vás přijmout.“

Stansfield a Kennedyová vykračujícího mladého šéfa kanceláře následovali.

King bez zaklepání otevřel dveře do Baxterovy soukromé studovny a Stansfield i Kennedyová vstoupili za ním. Viceprezident Baxter seděl ve velkém koženém křesle před krbem a pročítal si proslov, který se chystal přednést za něco více než hodinu národu. Jakmile spatřil své hosty, odložil projev a pero.

Stansfield a Kennedyová se posadili na pohovku a King se postavil před krb vedle svého šéfa. Baxter se naklonil dopředu a složil ruce.

„O čem se mnou chcete hovořit?“

„Myslíme si,“ začal Stansfield, „že jsme našli cestu, jak dostat našeho člověka do Bílého domu, aniž by jej teroristé zaregistrovali.“

„Skutečně?“ projevil zájem Baxter a posunul se na samý okraj křesla.

„Jak?“

Stansfield pohlédl na Kennedyovou, která pokračovala: „V Bílém domě je vybudován ventilační systém pro cirkulaci vzduchu. Hlavní ventilační otvor je na střeše, ale záložní průduchy vedou ze suterénu Bílého domu do části Jižního trávníku.“

Baxter pohlédl na Stansfielda a poznamenal: „Nikdy jsem si nevšiml na Jižním trávníku žádných ventilačních průduchů.“

„Ani já ne,“ odpověděl ředitel CIA. „Zakrývají je stromy a keře. Provedli jsme průzkum terénu a jsme přesvědčeni, že bychom se mohli dostat dovnitř, aniž bychom vzbudili pozornost teroristů.“

„A co tedy chcete udělat?“ zeptal se Baxter.

Kennedyová se soustředila na viceprezidenta. „Dříve než se budeme moci pokusit zachránit rukojmí, musíme vědět, co se děje uvnitř. Dokud nebudeme mít uvnitř někoho, kdo bude útok koordinovat, naše šance na úspěch jsou téměř nulové.“

„Takže nehovoříme o vyslání celého přepadového oddílu.“ Viceprezident sepjal pevně ruce. „V tom chci mít naprosto jasno. Dokud si nejsme jisti tím, co chce, nebudu s ničím pospíchat.“

„Chceme vyslat pouze jednoho člověka,“ ujišťovala Kennedyová.

Pomyslela si, že bude lépe nezmiňovat se nyní o Miltu Adamsovi.

„Jakmile náš člověk získá jasnou představu o tom, s kým máme tu čest, předložíme vám plán na převzetí budovy silou.“

„Pokud to bude potřeba,“ dodal King.

„Pokud to bude potřeba.“ Kennedyová krátce mrkla na Kinga a ihned se otočila zpět k viceprezidentovi.

King položil jednu ruku na krbovou římsu a druhou si dal v bok. Tušil, koho CIA použije na špionáž v budově.

„Ta osoba,“ začal King svou otázku, „nebude to náhodou ten chlápek, pan Kruse?“

Kennedyová si se Stansfieldem vyměnila pohled a pak odpověděla: „Bude.“

„To je tedy legrace,“ odvětil King temně. „Snažil jsem si něco o vašem panu Krusovi zjistit a neřekl bych, že jeho dokumenty souhlasí s mužem, se kterým jsem se včera setkal.“

„Krusé je krycí jméno muže, se kterým jste se včera seznámil,“ odpověděl Stansfield suše.

„Jak se jmenuje ve skutečnosti?“ zeptal se King.

„To je utajená skutečnost.“

„Ale prosím vás,“ ušklíbl se King. „Jestliže máme riskovat životy všech rukojmích tím, že dovnitř pošleme vašeho muže, myslím, že bychom přinejmenším měli vědět, kdo to je.“

Stansfield se na chvíli zahleděl na Kinga a pak se obrátil k viceprezidentovi. „Nevím o žádném rozumném důvodu, proč bych vám měl říkat jeho jméno.“

„Ale já ano,“ odpověděl King sebejistě. „Jestliže riskujeme naše hlavy, chci vědět, kdo je ten chlápek a odkud je.“

Stansfield nikdy neustoupil v otázce utajování. Protože sám kdysi pracoval v terénu, chápal nebezpečí příliš volného sdílení informací.

Spolu se skutečností, že Kingovi bylo třeba připomenout, kde je jeho místo, to ředitele přinutilo odpovědět:

„Pan Kruse byl vysílán na vysoce citlivé akce třemi prezidenty, nikdo z nich se nikdy nedozvěděl jeho pravou totožnost. A už vůbec nehodlám sdělovat šéfovi kanceláře viceprezidenta – který, abych všem připomněl, má zálibu v proslovech k tisku – skutečnou totožnost jednoho z mých špičkových terénních pracovníků.“

Stansfield se obrátil na Baxtera a stejně odměřeným tónem se zeptal:

„Pane viceprezidente, možná bychom si vy a já o tom měli pohovořit o samotě?“

Baxter pohlédl na stranu ke Kingovi. Vzkaz byl zcela jasný – vrať se do své kanceláře a buď zticha. Baxter se obrátil zpět ke Stansfieldovi a řekl:

„Nepotřebuji znát jeho pravou totožnost, pane řediteli Stansfielde. Věřím vám. Nicméně jedna věc mě zajímá… ten pan Kruse se mi zdá být trochu prchlivý. Možná nekontrolovatelný.“

„Podle čeho tak usuzujete?“

„Podle toho, co jsem včera osobně viděl v Pentagonu.“

„To, co jste viděl, pane,“ odpověděla Kennedyová, „by vás mohlo vést k přesvědčení, že se neovládá, ve skutečnosti je ale neobyčejně spolehlivý. Plní rozkazy do posledního písmene a, co je nejdůležitější, má skvělé výsledky.“

Kennedyová věděla, že její slova jsou trochu přehnaná, ale také věděla, že nikoho vhodnějšího než Mitche Rappa na tuto práci nemá.

„Jeho jedinou chybou, o které se můžeme dohadovat, je, že netoleruje chyby nebo hloupost.“ Kennedyová se odmlčela a pak pokračovala. „V případě ministryně spravedlnosti Tutwilerové si myslím, že dokázal, že má pravdu.“

Viceprezident Baxter rozvážně přikývl. „Ano.“

„Pane viceprezidente,“ vložil se nakonec Stansfield. „Pan Kruse je jedním z nejlepších terénních pracovníků, které jsem kdy potkal… a vy víte, jak dlouho již v oboru pracuji.“

Baxter se opřel ve svém křesle a sepjal ruce před ústy. „Jsou zde nějaké právní otázky, které se akce týkají.“

„Jako například?“

„Využití zaměstnance CIA pro něco takového. Občané jsou velmi citliví na zásahy vaší agentury uvnitř Spojených států.“

„Technicky, myslím, je vše v pořádku a za daných okolností si nemyslím, že by to někdo zpochybňoval.“

„Až potud, bude-li úspěšný,“ dodal King. „Ví o vašem plánu FBI?“

„Ne.“

Viceprezident vstal a přešel k oknu na druhé straně místnosti. Baxter přemýšlel o případných nástrahách. Jestliže Kruse nebude úspěšný tak, jak o něm hovoří, bude to mít vážnou dohru. Proč nepošlou dovnitř někoho z FBI? Proč nepočkají, jestli nebudou propuštěni další rukojmí? Otázky se budou jen vršit, Baxter viděl riziko, celá věc byla riskantní a jeho politické instinkty mu říkaly, aby ochránil sebe.

Po další minutě přemýšlení se Baxter rozhodl po této tenké čáře pokračovat.

Viceprezident se vrátil k ostatním a posadil se.

„Pane řediteli Stansfielde, dávám vám…,“ Baxter se odmlčel a hledal nejmírnější slova, „svolení k získání zpravodajských informací. Jaký způsob zvolíte, záleží pouze na vás. Nepotřebuji vědět o všech jednotlivých rozhodnutích během vašeho úkolu.“

Stansfíeld, který byl odborník na překlad politické mluvy, pochopil viceprezidenta naprosto jasně. Byl to další Írán-Contras. Baxter chtěl, aby své krky riskoval Stansfield spolu s CIA, jestliže se akce nezdaří, on bude z obliga.

Stansfield pohlédl na Baxtera a přikývl, že rozumí. Ještě bude čas probrat podrobnosti dalšího postupu. Nyní potřebovali dát věci do pohybu.

Baxter pokračoval: „Nejsem ochoten dělat něco dalšího, dokud Aziz nezveřejní své další požadavky, což bude zítra ráno. Budeme-li moci vyměnit další rukojmí za peníze, jsem tomu nakloněn.“

„Pane,“ řekla Kennedyová, „mám-li být upřímná, nemyslím, že bude stále žádat jen peníze.“

„O co myslíte, že požádá?“

Stansfield se naklonil dopředu a zamyslel se nad otázkou. „To zatím můžeme jen hádat.“ Ředitel CIA nechtěl vytáhnout eso, které měl v rukávu – zajetí Fara Haruta – zvláště ne před někým, jako byl Baxter. „Ale s Irene souhlasím.“

Baxter přemítal, jaké další požadavky by mohl Aziz mít, pak se vrátil k záležitosti, kterou řešili. „Kdo ví o vašich plánech s panem Krusem?“

„Generál Flood, několik vybraných lidí z Pentagonu a my.“

„Nikdo z FBI?“ opakoval Baxter.

„Ne.“

„Prozatím si myslím, že byste měli sbírat své zpravodajské informace nezávisle na FBI… Mají dost svých starostí.“

Stansfield opět četl mezi řádky a přikývl. FBI se o Rappovi nesmí dozvědět.

Další důkaz, že viceprezident chce mít při případné pohromě krytá záda.

Baxter se podíval na Stansfielda a zeptal se: „Je to vše?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Výborně. Děkuji, že jste mě informovali.“ Baxter ukázal směrem ke dveřím. „Nyní nás omluvte, musím si připravit projev, který přednesu národu.“

Stansfield a Kennedyová vstali a zamířili ke dveřím. Když už byli téměř u nich, viceprezident zavolal: „Jestliže se rozhodnete poslat svého muže dovnitř, držte jej, prosím, zkrátka.“

Stansfield kývnutím odpověděl a následoval Kennedyovou ze dveří do chodby.

20

Na první kontrolní stanoviště narazili tři bloky od Bílého domu. Měsíc v první čtvrti zářil na noční bezmračné obloze. Rapp seděl na zadním sedadle dlouhého terénního vozu spolu s Miltem Adamsem.

Korvetní kapitán Harris ze SEAL Týmu 6 seděl vedle řidiče a starší poddůstojník Mick Reavers řídil. Za autem jela přes kontrolní stanoviště obyčejná modrá dodávka a velký černý skříňový vůz. Kapitán Harris se postaral o průjezd přes první dvě stanoviště obsazená městskou policií a poté i přes poslední, které měli na starost agenti Tajné služby.

Ti již věděli, že CIA veze nějaké tajné zařízení pro provádění průzkumu.

K Bílému domu se blížili z východu, projeli kolem posledního stanoviště na Pennsylvania Avenue a Patnácté ulici. Reavers, velký muž s postavou ragbyového obránce, který se účastnil akce na zajmutí Haruta, řídil vůz na Hamilton Place a pak pokračoval podél jižního okraje budovy ministerstva financí. Bílý dům již byl na dohled, vrchní patro vily již vpředu vpravo vykukovalo nad stromy. Po pravé straně byl vjezd do podzemní garáže, kterou teroristé včera využili k útoku a obsazení Bilého domu. Bílá limuzína nyní parkovala na konci rampy a blokovala tak vjezd. Přímo vpředu byla zavřená vrata, která vedla na jižní část pozemků Bílého domu.

Reavers zhasl světla a zatočil na East Executive Avenue. Pokračoval jižním směrem ještě asi dvacet metrů, pak prudce podle instrukcí Milta Adamse zatočil doprava a vyjel na obrubník, mřížka chladiče vozu se zastavila jen pár centimetrů od bytelného černého plotu.

Modrá dodávka nacouvala na chodník asi sedm metrů vedle tak, jak bylo již dříve domluveno. Zadní nárazník se téměř dotýkal plotu.

Velký černý skříňový nákladní vůz zaparkoval na ulici přesně mezi oběma vozidly, mezi kterými tak vznikl prostor zastíněný před slídivými zraky.

Dveře se otevřely a muži vylezli z aut. Všichni, dokonce i Milt Adams, byli oblečeni do běžných černých uniforem námořní jednotky SEAL.

Tři muži z Harryho jednotky vymezili bezpečnostní kruh kolem vozidel, zatímco další čtyři rozvinuli pevné černé plátno. Za minutu a kousek plachtu nad všemi vozidly vztyčili a zajistili. Dva muži poté začali pracovat na plotu. Pomocí malého ručního hydraulického heveru roztáhli svislé tyče, aby se Rapp a Adams mohli protáhnout skrz.

Harris a Rapp přistoupili k plotu a snažili se prohlédnout skrz stromy na střechu Bílého domu. Stromy a podrost mezi nimi a budovou byly husté, snad dostatečně na to, aby zakryly jejich pohyby.

Harris si k ústům přiložil zabezpečenou vysílačku Motorola a zeptal se:

„Hezoune, máš pro mě něco?“

Charlie Wicker ležel na břiše ani ne blok odtud a pozoroval Bílý dům dalekohledem s nočním viděním. Jeho stanoviště se nacházelo na skloněné střeše ministerstva financí. Přijel třicet minut před ostatními a sledoval teroristu sedícího na střeše Bílého domu a pokoušel se rozpoznat změnu v jeho chování. Wicker si přitáhl mikrofon hlavové soupravy a řekl:

„Nemá ani ponětí, že tam jste. Naprostou většinu času stráví koukáním na západ, přes tu šerednou budovu na druhé straně od Bílého domu.“

„Skvěle,“ odpověděl Harris. „Ještě něco?“

Wicker zašilhal, když se podíval na muže s kápí, který nebyl vzdálený víc než padesát metrů – jediné, co je dělilo, bylo centimetr tlusté neprůstřelné plexisklo.

„Jo… myslím, že bych ho mohl odprásknout půlpalcovkou.“

Wicker hovořil o ostřelovací pušce ráže 12,7 mm. Zbraň s velkou ráží používali ostřelovači speciálních jednotek k likvidaci cílů na vzdálenost přesahující jeden a půl kilometru.

„Beru to na vědomí. Informuj mě, kdyby se díval naším směrem. Přepínám.“ Harris se obrátil k Rappovi. „Zatím je vše v pořádku.“

„Dobře.“ Rapp s Harrisem a Adamsem přešli k modré dodávce.

Boční dveře do nákladního prostoru se otevřely a odhalily sadu přístrojů vyrovnaných ve speciálních skříních, nebo, jak jim říkal muž, který seděl za hlavním ovládacím panelem, v troubě na pizzu. Marcusovi Dumondovi bylo dvacet šest let, tento téměř odsouzený zločinec byl počítačový génius.

Rapp Dumonda přivedl do Langley před třemi lety. Mladý počítačový nadšenec se dostal do problémů s FBI během studia počítačů na Massachusetts Institute of Technology, prestižní vysoké škole v Bostonu. Byl obviněn, že se naboural do jedné z největších bank v New Yorku a že poté převedl peníze na několik zámořských účtů. Pro CIA bylo zajímavé to, že Dumond nebyl zatčen proto, že by za sebou nechal nějaké stopy, ale proto, že se jednou opil a finanční machinace vykecal nevhodné osobě.

V té době Dumond bydlel se Stevenem Rappem, Mitchovým mladším bratrem.

Když se Rapp starší o Dumondových problémech s FBI dozvěděl, zavolal Irene Kennedyové a řekl jí, že by hacker stál za pohovor.

V Langley nikdo nechtěl připustit, aby zaměstnali některého z nejlepších počítačových pirátů, ale tito počítačoví kejklíři se horlivě snaží nabourat do jakéhokoliv počítačového systému. Většina z těchto nájezdů je zaměřena na zahraniční společnosti, banky, vlády a vojenské počítačové systémy.

Ale dostat se do systému jim nestačí.

Velkou výzvou je nabourat se, získat nějakou informaci a dostat se pryč bez zanechání stop, které by prozradily, že byl systém napaden.

Šlachovitý Marcus Dumond vystrčil hlavu z otevřených dveří, z pusy mu visela cigareta a na nose měl tlusté brýle.

„Kapitáne Harrisi, můžete říci svým mužům, aby vystřihli díru do plachty? Musím vztyčit anténu.“

Harris se obrátil na muže stojící poblíž a požádal je, aby vyřízli otvor.

Dumond pak vylezl z dodávky s velikým vakem. Vedle auta rozložili dlouhý stůl a páskou nalepili na bok vozu sadu plánků a schémat. Přenosná červená světla poskytla omezené osvětlení a všem propůjčila strašidelně žlutavou barvu tváře. Dumond položil vak na stůl, otevřel jej a vyndal malý černý předmět. Ukázal ho Rappovi, Harrisovi a nakonec Adamsovi a řekl:

„To je miniaturní audiovizuální snímač, štěnice. Vy dva jste je již používali, že?“

Rapp a Harris přikývli.

Snímače byly asi čtyři centimetry tlusté, deset centimetrů dlouhé a sedm a půl centimetru široké. Na horním konci každé jednotky byl malý, tenký hrbolek, velký asi jako špička propisovací tužky. Malý, vysoce citlivý mikrofon byl zapuštěn do černé pěnové gumy. Vedle něj bylo tenké optické vlákno, na jehož konci byl malý objektiv.

Dumond se obrátil k Adamsovi. „Tyhle malé potvůrky lze nastavit dvěma způsoby, normálně a pulsně. V normálním módu vydrží pracovat asi tři dny, v pulsním téměř dvanáct. Pulsní poskytuje plný zvuk, ale obraz pouze každých pět vteřin.“ Dumond pokrčil rameny. „Je to na vás, hoši, jak je chcete používat, ale já bych doporučoval od každého trochu… prostě pro případ.“ Otočil jednotku a pokračoval:

„Připevnil jsem na zadní stranu každé jednotky suchý zip. Tady –“ Dumond zvedl igelitový sáček – „jsou jejich protějšky. Přidal jsem ještě malé alkoholové ubrousky, abyste mohli očistit povrch, než suché zipy nalepíte. Je to nutné zejména v místech, kde je hodně prachu, jako je ventilační šachta. Máte s sebou dvanáct černých a dvanáct bílých štěnic.“

Dumond se otočil k Rappovi. „Znáte postup. Dejte je na tichá místa a do míst s velkým provozem. Kamery mohu trochu na dálku ovládat, ale nedoporučoval bych to. Spotřebuje to moc šťávy, takže se je snažte umístit hned ve správném úhlu. Máte nějaké dotazy?“ Dumond se odmlčel, aby jim dal příležitost k případným otázkám, a pak řekl: „Dobrá, zkontrolujme ještě spojení, než se vydáte na cestu.“

Dumond zavedl tři muže do modré dodávky a vytáhl dvě jištěné vysílačky a hlavové soupravy. Dumond již přístroje zkontroloval cestou z Langley.

Otočil Adamse čelem vzad a připevnil mu vysílačku do speciální kapsy pod levou lopatkou. Nasadil mu sluchátka a ukázal mu, jak nastavit mikrofon u úst. Mezitím si Rapp dal svou vysílačku do vesty a otočil si černou baseballovou čepici kšiltem dozadu. Na vršek čepice připevnil sluchátka a spolu s Harrisem zkontroloval mikrofon.

Poté, co se ujistili, že vysílačky správně pracují, Dumond je varoval:

„Pravděpodobně ztratím signál, až vlezete do tunelu. Rušička, kterou použili na odříznutí prezidentského krytu, vytváří mrtvou zónu. Všechna naše čidla ale říkají, že interference ustanou, jakmile se dostanete do vrchních pater Bílého domu, takže chci, abyste se dostali do patra, jak nejrychleji můžete, a obnovili rádiové spojení.“

Dumond se natáhl do zadní části dodávky a vytáhl další vak. „Dám vám ještě tuto vysílačku s jištěným polem. Má větší dosah a silnější signál. A pro každý případ dostanete ještě náhradní baterie,“ dodal a podal jim malý černý silonový sáček.

Rapp pohlédl na pytel s vysílačkami a začal přemýšlet, jestli vůbec bude schopen pronést veškeré vybavení šachtou. Pak zareagoval na Dumondovu žádost: „Pokusíme se dostat do patra, ale nic vám nemohu slíbit, dokud se nedostanu dovnitř a nezjistím, jak vypadá situace. Jestliže je vše zaminováno, možná se nedostaneme ani ze suterénu.“

„Ze suterénu nás oba dostanu,“ řekl Adams sebejistě.

Rapp si vzal od Dumonda druhý vak a zeptal se: „Máte pro nás ještě něco?“

„Ne.“ Dumond zaťal pěst a Rapp udělal totéž. Ťukl Rappa jednou nahoře a jednou dole a popřál mu: „Hodně štěstí, Mitchi.“ Pak pohlédl na Adamse a dodal: „Budete ho hlídat, aby se nedostal do maléru, že ano?“

„Jistě,“ usmál se Adams.

Rapp poděkoval Dumondovi a s Adamsem vyrazili ven. Když přecházeli zpět k terénnímu autu, Rappovy myšlenky se vrátily k problému, který řešil většinu dne. Otázka zněla, zda mají Adamsovi dát zbraň. Rappa netrápilo, jestli Adams umí střílet tak, aby něco trefil, ale aby ho omylem nestřelil do zad. Nebyla to lehká otázka, když uvážil, že zřídka uběhl rok, aby nebyl někdo mezi příslušníky zvláštních jednotek zastřelen, přesto, že to byli ti nejlepší z nejlepších.

S výhradami se Rapp zeptal: „Milte, co si myslíš o tom, že by sis s sebou vzal pro každý případ pistoli?“

Adams sáhl do kapsy a vytáhl devítimilimetrový revolver. „Já už mám.“

Rapp s překvapením natáhl ruku. „Mohu?“

Adams mu podal pistoli a Rapp okamžitě poznal Ruger Speed-Six. Než začali policisté bláznit po automatických pistolích, Speed-Six byla velmi populární a spolehlivá zbraň, kterou používala řada policejních stanic. Hlaveň byla krátká, takže se snadno tasila a protože to byl revolver, nebyl problém se zasekáváním nábojů. Rapp chvilku zvažoval, jestli by neměl Adamsovi dát jednu ze svých vlastních tichých zbraní, ale pak se rozhodl opačně. Bude lépe, když Adams bude mít zbraň, na kterou je zvyklý. Navíc, dostanou-li se do situace, kdy Adams bude muset začít střílet, dávno už budou za hranicí utajení.

Rapp mu vrátil revolver a zeptal se: „Chceš pouzdro?“

Adams zavrtěl hlavou. „Ne… jsem zvyklý nosit jej v kapse.“

„Dobře.“ Rapp ještě chvíli nemístně stál a hleděl na drobného Adamse a přemítal, jestli ví, kam se vlastně vrhá.

Adams vycítil Rappovu náladu. „O mě se nestarej, Mitchi. Nešel bych do toho, kdybych nevěděl, že dělám správnou věc.“

Rapp se usmál a přikývl s větším respektem, než by Adams hádal. Správná věc, pomyslel si. Jaký jen to je rozdíl mezi jeho generací a Miltovou.

Rapp si během příštích pěti minut nachystal svou výzbroj. S všemi zbraněmi, dorozumívacím vybavením, průzkumným vybavením a s omezeným přídělem potravin jeho výzbroj vážila více než 35 kilogramů. Vzhledem k tomu, že šachta je těsná, s Harrisem rozhodli, že bude nejlepší táhnout vše za sebou na provaze.

Konečně měli veškerou výzbroj pohromadě a Rapp, Adams a Harris vyčkávali u plotu, až dostanou zelenou.

V místnosti bez oken v šestém patře hlavní budovy v Langley se několik vybraných shromáždilo, aby sledovalo postup Mitche Rappa a Milta Adamse.

Místnost silně připomínala kabinu režie televizní stanice. Na čelní stěně byly monitory se stocentimetrovou úhlopříčkou po deseti ve čtyřech řadách. Před monitory, u mírně vyvýšeného stolu, seděli čtyři technici. Měli na starost nejmodernější audiovizuální vybavení. Za nimi, ještě výše, seděla doktorka Irene Kennedyová, generál Campbell a několik asistentů. Pracovní plochu na této úrovni pokrývaly telefony a počítače. Ve třetí řadě seděl ředitel Stansfield, generál Flood, plukovník Bill Gray a admirál De Voe. Čtvrtou a poslední řadu obsadil půltucet dalších vysoce postavených úředníků Pentagonu a CIA. Ve skupině chyběli zástupci FBI, což se Irene Kennedyové vůbec nelíbilo.

Na čtyřech monitorech v levém dolním rohu běžely televizní stanice spolu s CNN, které se chystaly přenášet viceprezidentův projev k národu.

Deset monitorů nad dolními čtyřmi ukazovalo různé záběry na Bílý dům zvenčí. Jedna z kamer zaměřovala teroristu sedícího ve strážní budce na střeše, ostatní snímaly dveře, okna a další oblasti.

Zbývajících dvacet šest monitorů světle modře svítilo. Pouze jeden z nich, zhruba uprostřed, zářil odstínem červené a ukazoval Rappa a ostatní, jak při zvláštním červeném osvětlení pracují.

Irene Kennedyová měla vlasy sčesané dozadu, měla lehkou sluchátkovou soupravu, stejně jako ostatní v prvních dvou řadách.

Kennedyová pomalu přikývla, když naslouchala Marcusovi Dumondovi.

Po chvíli zvedla oblouk sluchátek, otočila se a vzhlédla ke dvěma mužům sedícím přímo za ní.

„Vše je připraveno. Čekají na zmocnění.“

Stansfield a Flood na sebe krátce pohlédli, Flood kývl první a Stansfield jej následoval. Stansfield se obrátil ke Kennedyové a dal jí svůj souhlas.

Ředitel CIA sledoval, jak Kennedyová vydává rozkazy, a opět se zamyslel, jestli by přece jen neměl zvednout telefon a říci řediteli FBI Roachovi, co dělají. Částečně se kryl tím, že dal na srozuměnou, že provádějí elektronický průzkum, ale toto bylo přece jen mnohem víc. Jestliže se to nezdaří, může akce ohrozit bezpečnost rukojmích.

21

Na daný povel zhaslo červené světlo. Ač byla poměrně chladná noc, pod plachtou bylo vlhko a dusno. Padlo rozhodnutí, že první vyrazí Rapp, za ním Adams a nakonec Harris. Rapp našel místo, kde byla plachta rozpojená a odtáhl ji na stranu. Vzal nejdůležitější batoh, prostrčil jej mezi tyčemi plotu a pak s menšími vaky, které mu Dumond podal, se bokem protáhl za ním. Adams a Harris jej následovali.

Všichni tři opatrně prošli roštím, plazili se pod větvemi a opatrně ohýbali šlahouny, které měli v cestě.

Dávali velký pozor, aby se vyhnuli cestičkám, které v křoviskách vytvořila Tajná služba. Pěšinky měly navést všechny, kdo překonali plot, do míst zajištěných senzory a ačkoliv si nemysleli, že by teroristé používali obvodový bezpečnostní systém, nebyl důvod pokoušet štěstí.

Když se dostali téměř až k průduchu, kapitán Harris zašeptal do mikrofonu:

„Hezoune, vidíš nějaký pohyb na střeše?“

Odpověď přišla okamžitě. „Ne. Stále kouká na západ.“

Z pouličních lamp dopadalo právě tolik světla, aby se vzájemně viděli.

Rapp kývl na Adamse, oba ve svých sluchátkách zaslechli stejnou informaci.

Adams ihned zareagoval a vytrhl několik falešných keřů ze země. Keře byly navrženy tak, aby kryly ventilační šachtu po celý rok. Adams odtáhl křoviska z cesty, zatímco Rapp a Harris rozložili malou černou plachtu.

Když umístili plachtu na vršek šachty, všichni tři vlezli pod ní a pokračovali v práci. Rapp držel malou sadu nářadí, zatímco Harris Adamsovi svítil baterkou s červeným filtrem.

Starý muž nastříkal na okraj plechového víka olej. Pak pomocí akumulátorové vrtačky vyšrouboval osm šroubů. Pomalu začal víkem hýbat ze strany na stranu a snažil se přitom co nejméně vrzat. Olej pohltil téměř veškerý hluk a během šedesáti vteřin bylo víko uvolněné.

Harris vztyčil lehkou hliníkovou trojnožku a přehodil přes ni černou plachtu, zatímco Rapp dolů spustil na laně svou výzbroj.

Harris na trojnožku připevnil kladku, protáhl skrz lano, jehož druhý konec donesl zpět k plotu a přivázal ho na naviják na předním nárazníku terénního vozu.

Rapp strčil do otevřené šachty malou baterku a podíval se na dno.

Harris se o vteřinku později vrátil, uvázal lano kolem Rappových kotníků a navlékl si rukavice. Poté popadl lano, kývl na Rappa a zapřel se dozadu, připraven lano uvolnit. Rapp ukázal vztyčené palce, ohnul se v pase, strčil hlavu do otevřené šachty a spustil se dovnitř.

Do mikrofonu řekl: „Spouštěj mě.“

Kapitán Harris pomalu povoloval lano, dokud volný kus, asi dva a půl metru, nezmizel v šachtě. Pak zašeptal do mikrofonu, aby muži u vozu povolili naviják. Rapp pomalu klesal šachtou. Zapnul si malou svítilnu, kterou měl připevněnou na baseballové čepici.

Když se blížil ke dnu, zašeptal do mikrofonu: „Stát.“ Houpal se na laně jako ryba na udici. Otočil se tak, aby se mohl ohnout v pase v devadesátistupňovém úhlu do vodorovné šachty, aniž by si pri tom zlámal vaz.

„Výborně, teď opravdu pomalu. Ještě metr dvacet.“ Začal se opět pohybovat, chytil se stěn vodorovné šachty a nasoukal se dovnitř. Ve sluchátkách mu zapraskala statická elektřina. „Stát. Takhle je to dobré.“

Rapp si přitáhl nohy a v poloze téměř vsedě si na ně posvítil a rozvázal lano utažené kolem kotníků. Když byl hotov, oznámil:

„Můžete lano vytáhnout.“

Lano zmizelo z dohledu a Rapp se přetočil na břicho. Neztrácel čas, uchopil dlouhé lano, které použil na spuštění výzbroje, a rozvázal ho. Pak vzal kratší provaz, který měl s sebou, a jeden konec přivázal k vaku s výstrojí, druhý na levý kotník. Vleže na břiše namířil baterku do úzkého tunelu.

Zdálo se, že snad nemá konce. Rapp si stěží představil, že zhruba po sedmdesáti metrech zatáčí. Zdálo se, že se šachta zužuje. Zašklebil se.

Nikdy se mu nelíbila představa, že by mohl zůstat trčet v místech o rozměrech rakve.

Neochotně Rapp vyrazil dopředu stísněným prostorem, nejvíce se nadřely jeho ruce. Do mikrofonu zašeptal: „Milte, lezu pryč.“

Rapp se se svou výzbrojí ve vleku plazil vpřed jako aligátor. Příjem jeho vysílačky byl čím dál tím horší.

Nedlouho poté, co ztratili spojení s Rappem, zmizel i Miltův signál.

Jediné, co Kennedyová spolu s ostatními mohla dělat, bylo vyčkávat.

Kennedyová se přistihla, že přemýšlí o tom, jak se asi museli cítit řídící pracovníci NASA během letů na Měsíc. Když se kosmonauti ocitli na odvrácené straně měsíce, vletěli do oblasti bez spojení. Plná místnost vědců nervózně seděla v řídícím středisku a doufala, že raketa i s posádkou se zase bez problému objeví. Přesně v takové pozici teď byli oni. Nemohli dělat nic jiného, než čekat.

Kennedyová si sňala hlavovou soupravu, vzhlédla na řadu hodin na stěně po pravé ruce a vzpomněla si, že musí ještě něco udělat.

Přímo uprostřed stěny byly hodiny ukazující místní čas ve Washingtonu, D.C.

Bylo téměř jedenáct večer. O několikery hodiny doprava Kennedyová našla čas, který hledala. Zvedla jištěný telefon, který před ní stál, a zpaměti vytočila číslo. Bylo to důležité telefonní číslo.

V Tel Avivu bylo skoro sedm ráno a jestli její protějšek nebude u telefonu, brzy přijde. Po několikerém cvaknutí a zabzučení kdosi na druhém konci sluchátko zvedl.

„Fine.“

Plukovník Ben Fine pracoval v Mossadu, izraelské zahraniční rozvědce.

Pozice plukovníka v Mossadu byla stejná jako postavení Kennedyové v CIA – měl na starost protiteroristické oddělení.

„Irene, tady je Irene Kennedyová.“

„Irene,“ vzrušeně odpověděl Fine. „Omlouvám se, že jsem vám nezavolal, ale dospěl jsem k závěru, že máte dost práce.“

„Sledujete krizi?“ zeptala se Kennedyová unaveným hlasem.

„Velmi zblízka. Mohu vám s něčím pomoci?“

„Ano, můžete, opravdu.“ Kennedyová pohlédla na list papíru, který ležel před ní. „Ráda bych, kdybyste mohl prověřit seznam jmen.“

„Kolik?“

„Deset. Dobré informace máme o sedmi z nich, ale o zbylých třech nevíme vůbec nic.“ Kennedyová opět nahlédla do seznamu jmen, které jim poskytla doktorka Hornígová.

„Můžete se spolehnout, uděláme vše, co bude v našich silách. Pošlete mi seznam a já osobně dohlédnu na to, že se tomu budeme okamžitě věnovat.“

„Děkuji, Bene. Máte to u mě.“

Chvíli bylo ticho a pak se plukovník zeptal: „Mám na vás jednu otázku, dokud jste na telefonu. Dostali jsme několik zpráv – samozřejmě jsou všechny nepotvrzené – že se ztratil určitý vysoce postavený člen Hizballáhu.“ Izraelský plukovník se odmlčel a dodal: „Vy o tom nic nevíte, že ne?“

Kennedyová zvedla zrak a pohlédla na řadu televizních obrazovek.

„Mohla bych tuto záležitost trochu ozřejmit.“

Fine neodpověděl ihned. Ticho, které se rozhostilo, byla nevyslovená žádost v duchu něco za něco.

„Předpokládám, že až dozraje čas, vše mi vysvětlíte.“

„Chystám se k tomu,“ odvětila Kennedyová upřímně.

„Výborně,“ prohlásil spokojeně Fine. „Potřebujete ode mě ještě něco?“

Kennedyová se na chvíli zamyslela a pak odpověděla: „Ne, nic mě teď nenapadá, ale cokoliv, co se dozvíte o jménech, která vám pošlu, nám velmi pomůže.“

„Dám se do toho ihned, a když budete cokoliv potřebovat, neostýchejte se mi zavolat.“

„Ne, nebudu. Děkuji vám, Bene.“

Zavěsila, vložila seznam jmen do desek a přešla na konec řady. Pohlédla na konec místnosti a zamávala deskami, aby si jí někdo z jejích podřízených všiml. Asi třicetiletý muž sešel po schodech ke Kennedyové, která mu podala desky.

„Odfaxujte to ihned plukovníku Finovi. Ihned.“

Muž svědomitě přikývl a vyrazil po schodech zpět k jištěnému faxovému přístroji.

Ve sluchátkách zasyčel bílý šum. Musím už být blízko konce, pomyslel si Rapp. Zdálo se, že tunel je čím dál tím menší. Rapp se strašně potil a jeho srdeční tep byl mnohem vyšší, než obvykle. Podrážděný rámusem z vysílačky si sluchátka sundal a nechal je viset kolem krku. Věděl, že Milt Adams není za ním daleko, protože ho slyšel kýchat. Na kovových stěnách potrubí musela být tenká vrstva prachu. Nebylo ho moc, ale Rapp sám se musel několikrát velmi ovládat, aby také nekýchl.

Rapp se na vteřinku zastavil a zhluboka se nadýchl. Zpocenou hlavu si položil na paži a nařídil si chvilkový odpočinek. Díky mírně panickému stavu vydal mnohem více energie, než bylo třeba. Rapp ležel bez hnutí téměř minutu, než svůj dech ovládl. Hodinky mu prozradily, že je v šachtě už téměř patnáct minut. Déle, než očekával. Už to nemůže být daleko.

Poté, co zatočil doleva a mířil nyní rovnoběžně s jižním koncem základů budovy, vypnul hornickou lampičku. Rapp si pomyslel, že by stěží mohl někdo být ve třetím suterénu – Aziz neměl dost lidí na to, aby kontroloval všechna místa v Bílém domě – ale nestálo za to riskovat, že světlo pronikne spojem v potrubí.

Po několika dalších minutách plazení v těsném prostoru dolezl Rapp na konec. Celý se koupal ve vlastním potu, to byl výsledek jeho nervozity.

Jemně nechal padnout hlavu na paži a poslouchal, aby se ujistil, že v kotelně nikdo není. Dvě minuty nedělal nic jiného. Zvenčí slyšel topení, větrání a chladicí systémy, udržovaly ve starém domě příjemnou teplotu.

Nic jiného nezaslechl, jediný další zvuk, který se ozýval, měl na svědomí ne zrovna tiše kýchající Milt Adams.

Rapp se rozhodl, že bude lépe, když otevře přístupový panel dříve, než Adams spolu se svým nedobrovolným hlasitým projevem doleze.

Zapnul svítilnu a rukou přejel po hladkém povrchu roury, dokud nenahmatal drážku. Namířil na ni světlo a našel to, co hledal. Přesně tak, jak Milt řekl, přímo před napojením potrubí na filtrační systém, se nacházel přístupový otvor. Spadl mu obrovský kámen ze srdce.

Několikrát ho cestou napadlo, co když tu nebude a on se bude muset plazit celou cestu zpět. Dříve než otočil kovové západky na dvířkách, připravil si svou berettu s tlumičem a vypnul baterku. S pistolí v levé ruce nahmatal pravou rukou západky a první z nich otočil z vodorovné polohy do svislé.

Adams mu vysvětlil, že dvířka visí dole na pantech, zatímco nahoře jsou západky.

Když otočil i druhou západku, pomalu nechal dvířka zhoupnout dolů a vyhlédl do tlumeně osvětlené kotelny Bílého domu. Ventilační potrubí viselo od stropu, vedlo zhruba do půlky místnosti, kde se napojovalo na větrací, vytápěcí a klimatizační jednotku, která zabírala v místnosti většinu prostoru.

Rapp vystrčil hlavu ven a metodicky prozkoumal místnost, jestli někde nezahlédne pohybová čidla nebo dráty nástrah. Když se ujistil, že je místnost bezpečná, nasoukal se zpět do roury a přetočil se na záda. Odvázal provaz, který měl kolem kotníku a zaznamenal, že plazící se Adams je zhruba dvanáct metrů od něj. Ani jeden z nich nepromluvil.

Rapp měl v této věci zcela jasno. Nikdo nesmí vydat ani hlásku, není-li to naprosto nevyhnutelné. Rapp spustil volný konec provazu z otvoru a nechal jej houpat něco přes metr nad zemí. Druhý konec uvázal na vak s výzbrojí. Rychle dolezl ke konci potrubí, vysoukal se ven, pověsil se za prsty, takže se mu nohy houpaly něco přes třicet centimetrů nad zemí. Lehce seskočil na zem, ihned popadl provaz a stáhl dolů zbytek výzbroje. Když měl batoh na zemi, vytáhl z něj poloautomatickou pušku MP-10 s tlumičem a malou baterkou připevněnou zespodu na hlaveň.

Jestli tu Aziz nastražil nějaká bezpečnostní zařízení, Rapp je neviděl.

O chvilku později z otvoru ventilace vystrčil svou zpocenou plešatou hlavu i Milt Adams a oběma rukama utlumil kýchnutí. Rapp podrážděně vzhlédl.

Položil MP-10 na zem a podal Adamsovi ruce.

Adams se kroutil, aby se dostal ven. Rapp jej popadl v podpaždí a lehce mu pomohl dolů.

Sotva se Adams dotkl nohama země, vytáhl z kapsy kapesník a utřel si kapající nos. Rapp popadl poloautomatickou pušku a zašeptal:

„Co se děje?“

Adams se co nejtišeji vysmrkal a řekl: „To ten prach… jsem na něj alergický.“

Rapp se zamračil. „Budeš v pořádku?“

„Jo.“ Adams dosmrkal. „To bude dobré.“

Dali se do práce. Rapp otevřel batoh a vyndal miniaturní monitor, na jehož konci bylo upevněno směrové optické vlákno. S jeho pomocí uvidí za rohy a pode dveřmi. Černobílá obrazovka o rozměrech patnáct krát dvanáct a půl centimetru byla připevněna k černému nylonovému popruhu. Rapp pomohl Adamsovi pevně ji připevnit mezi hrudník a břicho tak, aby polotuhé optické vlákno viselo po Adamsové boku.

Rapp zdvihl hlaveň s tlumičem a opřel se jím o dvířka do potrubí.

Postavil se na špičky, dvířka zavřel a konečkem hlavně otočil jednu západku.

Když pohlédl ke dveřím, zašeptal: „Nějaké dotazy?“

„Ne.“

„Dobrá. Jdeme.“

Rapp tiše přešel po betonové podlaze ke dveřím. Svou zbraň měl zvednutou a připravenou ke střelbě. Adams jej následoval o krok pozadu. Když došli ke dveřím, prostrčili koneček optického kabelu pode dveřmi, aby se podívali, co je na druhé straně.

Rapp mu hleděl přes rameno, zatímco Adams otáčel vláknem ze strany na stranu. Zdálo se, že vzduch je čistý.

22

Projev viceprezidenta Baxtera netrval ani pět minut. K národu promluvil v jedenáct večer východního času, tedy o hodinu později, než bývalo zvykem.

Zdržení vzniklo díky neshodě mezi Baxterem a Kingem o tom, co má viceprezident ve svém proslovu sdělit. Nakonec se řeč skládala především z běžného odsouzení terorismu, ujištění, že prezident Hayes je v bezpečí ve svém krytu, dvou minut nacionalistických žvástů a samozřejmě slavnostní prosby o modlitby.

Sledovanost byla dle očekávání vysoká. Televizní stanice a zpravodajské kanály vysílaly o krizi vše, co se dalo. Nejnověji nadhodily téma o vládě v exilu. Poprvé v historii republiky byl projev tohoto druhu přenášen z viceprezidentovy oficiální rezidence v Námořní observatoři.

Dallas King nervózně čekal ve viceprezidentově studovně, opíral se o knihovnu, zatímco naslouchal předběžným výsledkům průzkumu veřejného míněni po projevu. Několik dalších zaměstnanců se shluklo kolem jejich nového nadřízeného a nabízelo své názory na nejrůznější témata. Všechny kamery, světla a další vybavení bylo ponecháno na místě: všichni předpokládali, že zde budou ještě potřeba, než se krize vyřeší.

Výsledky průzkumu byly děsuplné, ale očekávané.

Dallas King poslouchal s předstíraným zájmem. Jeho mysl však byla jinde.

Podíval se na své chromované hodinky značky Tag Heuer a s úzkostí si pravou rukou projel sluncem vyšisované vlasy. Nestíhal schůzku. Schůzku, o které doufal, že bude nejen pracovní, ale i příjemná.

Pohledný šéf kanceláře nechtěl nechat Baxtera o samotě s ostatními zaměstnanci, ale bylo to nevyhnutelné. Přestal se opírat o knihovnu a zamířil na druhou stranu studovny. Jeho špičaté černé boty ohlašovaly na vyleštěné dřevěné podlaze každý jeho krok. Když King došel na ošlapaný peršan, natáhl se a sundal svou sportovní bundu z opěradla staré dřevěné židle.

Viceprezident Baxter si dal ruku na břicho a na dozadu sčesaných vlasech si uhladil jeden zbloudilý pramínek. „Kam pospícháte?“

„Mám ještě práci, musím něco zařídit.“ King krátce pohlédl na svého šéfa, zatímco si přehodil bundu přes levé rameno. Pohledem sdělil, že mohou jeho činnost probrat, až budou o samotě. Baxter přikývl a Dallas vyrazil ke dveřím se slovy: „Uvidíme se ráno. Jestli se něco stane, jsem na mobilním telefonu.“

King otevřel dveře, kývl na dva agenty Tajné služby stojící na stráži v chodbě a pružně přešel přes velkou terasu. Jeho BMW kabriolet s modrou metalízou byl zaparkován na svém místě vedle velkého černého terénního auta Tajné služby. King hodil bundu na sedadlo spolujezdce a skočil za volant. Nastartoval, natáhl se, aby stiskl tlačítko, kterým se skládá střecha, ale pak usoudil, že bude lépe počkat, než projede davem reportérů u přední brány. Malé sportovní auto vyrazilo vpřed a uhánělo dolů z kopce k hlavní bráně. King dvakrát zablikal, aby si strážní z Tajné služby všimli, že přijíždí. Než dojel k vratům, již se začaly otvírat. Místo aby sešlápl brzdový pedál, King zařadil jedničku a hbitě pustil spojku.

Mrštný vůz zaburácel, když zpomaloval, a jakmile se mezi křídly vrat otevřela dostatečná mezera, zařadil dvojku a sešlápl plyn.

Velká plocha, téměř dvakrát tak velká, než je rozloha pozemku Bílého domu, byla zcela obsazena sdělovacími prostředky. Hlavní brána směrem na Massachusetts Avenue byla přecpaná přenosovými vozy bez ladu a skladu zaparkovanými na obrubníku a reportéři a kameramani se zuřivě snažili získat obrázek Kingova auta projíždějícího kolem. King měl stále nohu na plynu a auto vystřelilo na Massachusetts Avenue. Tajná služba zastavila provoz v obou směrech.

Pospíchal po ulici severním směrem. King se podíval do zpětného zrcátka a zapnul stereo. Čtyři bloky za observatoří mimo dohled od hlavní brány zařadil opět dvojku a prudce zatočil doprava, široké pneumatiky BMW zakvílely ve stostupňové zatáčce do ulice Garfield.

King s pedálem až na podlaze svištěl rezidenční čtvrtí téměř stodvacetikilometrovou rychlostí. Na Dvacáté páté ulici zatočil ostře doprava, o blok dál, na ulici Calvert, zpomalil asi na patnáct kilometrů v hodině a aniž by věnoval pozornost značce stop, udělal před přijíždějícím taxíkem myšku. Na jeho divoký manévr zareagoval taxikář troubením a vztyčením jednoho prstu. King si ani jednoho nevšímal a hnal se přes semafory na Connecticut Avenue do čtvrti Adams Morgan.

Měl zpoždění a žena, se kterou se měl sejít, se radovat nebude.

King opět prudce zatočil na Osmnáctou ulici a zpomalil, neboť vjížděl do jednoho z nejucpanějších míst ve městě. O dva bloky dál zastavil u načančaného, zcela nového baru Stone’s. Sotva zatáhl parkovací brzdu, u dveří se objevil portýr. King popadl černou bundu, muži podal desetidolarovou bankovku a řekl mu stručně: „Nedávejte ho daleko.“

Ve dveřích stála Asiatka v červených přiléhavých šatech s rozparkem, který se táhl od země až k levému boku. Pohlédla na spěchajícího Dallase Kinga a nastavila tvář. Když k němu vykročila, rozparek odhalil dlouhé, opálené stehno.

Mladá hostitelka neměla nejmenší tušení, čím se King živí, a ani se o to nestarala. Jediné, co věděla, bylo, že je pohledný, dobře se obléká a že nejméně jednou za týden poctí malý bar svou návštěvou – a obvykle pokaždé s jinou ženou. Zhruba každý druhý muž, který do podniku vstoupil, si žádal tohoto úžasného drahokamu, a ona si začala říkat, kdy se jí ujme tento elegán.

Když ji King políbil na tvář, vjela mu rukama pod sako a jemně mu je ovinula kolem pasu. King pocítil na boku hebký dotek jejích rukou a sexuální vzrušení mu proběhlo rozkrokem. Na vteřinku nechal svůj nos klouzat po její hladké pokožce, pak se zhluboka nadechl čistého, svěžího parfému. S tajemným úsměvem řekl: „Kim, vypadáte úžasně, jako vždycky.“

Mladá Asiatka přijala poklonu s úsměvem a pomalu stáhla ruce z Kingových boků. „Děkuji vám.“

King na ni chvíli hleděl, nechal jí čas, aby mu položila samozřejmou otázku: co se děje v Bílém domě? Chvilka uplynula a Kingovi se rozbřesklo: kráska před ním buď neměla všech pět pohromadě, nebo opravdu neměla nejmenší tušení, čím se živí. Ať tak či onak, určitě se nechystala vyběhnout a připojit se k místní pobočce Mensy.

King přimhouřil oči a pak zamířil do zadní části restaurace. Kolem baru bylo plno. Krize s rukojmími všem ve městě poskytla téma k hovoru.

Pro majitele washingtonských barů byl každý skandál nebo krize srovnatelná s velkou sportovní událostí. Několik chytrolínů u baru v mladém Kaliforňanovi poznalo šéfa kanceláře viceprezidenta Baxtera a začalo si mezi sebou šuškat, když se King snažil protáhnout davem.

Když King míjel koberci obložené stěny a oddělené boxy, očima hledal v části restaurace, kde se podávaly teplé obědy a večeře, svou nejnovější lásku. V posledním boxu před telefonním automatem a toaletami ji spatřil. Sheila Dunnová měla před sebou otevřený laptop, v jedné ruce mobilní telefon a v druhé sklenici vína. Když spatřila Kinga, oznámila do telefonu: „Už je tady. Zavolám vám zpátky.“ Třiačtyřicetiletá reportérka odložila telefon, ale sklenici vína třímala stále v ruce.

„Dallasi, kde k čertu jsi tak dlouho?“

„Omlouvám se.“ King se sklonil, aby sedící blondýnku políbil.

Dunnová nastavila tvář a pokračovala: „Mám patnáct minut na to, abych předala reportáž, a můj editor se už chystá utrhnout mi hlavu.“

Rozzlobeně dodala: „Měl bys mluvit rychle.“

King se posadil do boxu a vrchní se objevil téměř okamžitě. Dunnová držela téměř dopitou sklenici a řekla mu: „Ještě dvakrát totéž,“ ani se neobtěžovala říci prosím. Pak upřela zrak zpátky na Kinga.

„Máš hodinu zpoždění. K čertu, to není ten pravý způsob, jakým si u mě můžeš zvýšit svou cenu.“

„Odpusť,“ pronesl King dotčený její poznámkou. „Nevím, jestli sis všimla, ale stala se nám tu taková drobná nepříjemnost a jsem prostě trochu zaneprázdněný.“

„Neponižuj mě, Dallasi, vím velmi dobře, co se děje, a měla jsem daný termín schůzky, takže když říkáš, že tu budeš v určitou dobu a přijdeš o hodinu později, aniž bys zavolal, neočekávej ode mě, že se budu chovat jako miloučká vypatlaná nána.“

Dunnová se zhluboka nadechla a složila si ruce na prsou. Záměrně na sobě pracovala, aby se co nejvíc rozzuřila, věděla, že čím víc bude vytočená, tím spíš jí Dallas bude ochoten dát nějaké kvalitní informace.

Přesně kvůli tomu ji King miloval. Byla divoká. Všechny ženy, se kterými něco měl, byly skvělé kusy do ruky, ale nahoře něco postrádaly. Sheila Dunnová byla jiná. Nebyla oslnivá jako řada jiných, že by padl na zadek, ale byla velmi přitažlivá díky své inteligenci a vystupování. Vzhledem byla dost obyčejná. Štíhlá, leč nedalo se říci, že má svůdné tvary. Nicméně zatímco mnoho žen v jejím věku již mělo své nejlepší roky za sebou, Dunnová do nich právě dospívala. Měla dospělou sebedůvěru ženy, která si podrží svou krásu pro léta, která přijdou. A co bylo nejdůležitější, byla vdaná.

Mnoho let to King považoval za překážku, ale nyní to oceňoval jako velké plus. S vdanými šlo vždy pouze o sex. Nemusel utrácet velké částky peněz nebo hrát únavné hry.

Dunnová Kingovi vyčetla všechny jeho romantické avantýry, ale mladý Dallas ji stejně udolal. Patřila k politickým komentátorům listu Washington Post a King se s ní seznámil ihned po svém nedávném příjezdu do hlavního města.

Jako šéf Baxterovy kanceláře dostal za jeden z nejdůležitějších úkolů vytvořit v médiích spolehlivé zdroje, které by bylo možné v případě potřeby využít pro únik informací.

Natáhl se přes stůl a uchopil ji za ruku. „Jak jsi na tom se svým manželem?“

„Je to v prdeli,“ zněla stručná lapidární odpověď.

Hladil jí ruku a zeptal se: „Kdy jste vy dva spolu naposledy spali?“

Rychle ho zarazila: „Dallasi, do toho ti nic není.“

„Dobrá… nemusíš mi odpovídat, ale jsi příliš krásná žena na to, abys byla sama.“

„Dallasi, otočme list.“

King s ní už jednou na toto téma hovořil a vyhrával na body. Dunnová začínala mít o svém manželství vážné pochybnosti. Věděla, že po ní King touží, a pomyslela si, že možná přišel čas „přijít o věneček“. Toto byla největší událost za posledních třicet let a nikdo neměl nejmenší představu, co se děje uvnitř Bílého domu nebo na velitelském stanovišti FBI. Nikdo nic neprozradil. Krize lidi umlčela.

Možná, že noc strávená s Kingem v posteli stojí za informace, které by z něj mohla dostat.

Dostali objednané pití a King si pořádně lokl. Nechal sklouznout hlt suchého merlotu do krku a pak poznamenal: „Nevěřila bys, co se tam děje za sračky.“

Dunnová se naklonila vpřed a položila předloktí na stůl. „Jako co?“

King obrátil oči v sloup a pokračoval: „Tutwilerová, ta pitomá kráva. Jenom kvůli ní zemřel Schwartz a jeho sekretářka. Ona měla ten blbý nápad píchat do vosího hnízda a poslat mu jen část peněz.“

King se na chvíli zarazil a napil se, přemýšlel o varování muže ze CIA, který jim všem sdělil – že Aziz zareaguje přesně tak, jak se stalo.

„Pokoušel jsem se proti tomu vystoupit, ale ona prosadila svou. Víš, jaká je. Převzala řízení celého včerejšího jednání v Pentagonu. Ta proklatá ženská je největší píča, jakou jsem kdy viděl. Nemohla prostě připustit, že by se věci chopili lidi z armády.“ King se odmlčel a zakroutil hlavou. „A aby bylo ještě hůř, je pryč, místo aby si vylízala, co navařila. Poté, co odpráskli Schwartze, dostala zkurvenej nervovej záchvat. Museli ji odvézt do Bethesdy.“

Dunnové poklesla čelist. „Děláš si legraci?“

„Ne,“ zavrtěl energicky hlavou. „Kéž by. Kdyby tu jen byla, aby si mohla zbaštit, co navařila.“ King ukázal na sebe. „Teď jsem to já, koho budou ždímat.“

Dunnová odložila sklenici s vínem a začala ťukat na laptopu.

„Takže Tutwilerová je mimo… a co s tím, k čertu, dělá FBI?“

Dunnová viděla, jak King pokrčil rameny a znovu se napil. Na tomhle musí zapracovat.

„No tak, Dallasi. Dej mi aspoň nějaký rámcový základ. Nechci po tobě, abys prozrazoval nějaké národní tajemství.“

Dunnová se odmlčela, aby mu dala chvilku na přemýšlení, a pak se měkce znovu zeptala: „Co FBI?“

King na ni pohlédl přes okraj sklenice. „Připravují se na všechny možné eventuality. Sbírají informace a snaží se najít způsob, jak z toho ven. Sherman jim řekl, že dokud nemohou zaručit, že dostanou zbytek rukojmích bezpečně ven, trváme na svém.“

„A co prezident? Jsou ty kecy, které říkal tvůj šéf ve svém projevu, pravda?“

„Jo, je v pořádku,“ důrazně přikývl King. „Přesně tak, jak Sherman sdělil.“

Pak mávl rukou, jako by byla otázka prezidenta naprosto nezajímavá, a dodal:

„Lidi v Pentagonu říkají, že v krytu může vydržet týdny.“ King se zase napil a naklonil se dopředu. S nosem nad obrazovkou laptopu vdechl Sheilin parfém a poznamenal: „Krásně voníš:“

„Díky.“ Dunnová se napolo srdečně usmála a vrátila se k tématu. „Co dál se ještě děje? Víš, jaké budou jejich další požadavky?“

„Ne. Do rána se nic nedozvíme.“ Kingův pohled klouzal níž.

Blůzka Dunnové byla rozepnutá o jeden knoflíček víc než normálně a nepatrný kousek měkké pokožky opět odvedl jeho pozornost někam úplně jinam.

Pohlédl na její blůzku a poznamenal: „Strašně bych tě chtěl svlíkat.“

Dunnová jej popadla za bradu a přinutila ho, aby se jí podíval do očí.

„To, co jsi mi řekl o Tutwilerové, je dobrá informace, Dallasi, ale děje se mnohem víc, než mi říkáš. A jestli mě chceš dostat do postele, tak se musíš hodně snažit… a rychle.“

King cítil, jak se mu krev hrne do klína. Jeho mysl hledala jakoukoliv informaci, kterou by mohl zpečetit nabídnutý kšeft, ale už jí řekl vše; co se tam děje. Pravda je, že se tam vlastně nic neděje. Každý jen sedí a čeká, aby zareagoval… s výjimkou… s výjimkou jednoho jediného člověka.

King se odtáhl a opřel se. O tom nemůže mluvit, ale něco, co s tím souvisí, by prozradit mohl – něco, co bude mít pro tisk velkou cenu.

„Je tu ještě něco.“ Odmlčel se, snažil se uvážit, jakou část informace může sdělit.

Dunnová viděla jeho zaváhání a přitáhla se blíž. „Co… co to je?“

King se rozhlédl po nejbližším okolí a pak se naklonil dopředu.

„Poslouchej, nikdo se nesmí dozvědět, že to máš ode mě.“

Dunnová se zatvářila naoko uraženě. „Dallasi, já jsem nikdy své zdroje neprozradila.“

Na Kinga to dojem neudělalo a obrátil oči v sloup. „Snažím se ti jen říct, že to je setsakramentsky vážná věc, jasné?“

Dunnová dychtivě přikývla. „Máš mé slovo. Tvé jméno se nikdo nikdy nedozví.“

Šéf viceprezidentovy kanceláře se ještě jednou rozhlédl kolem, aby se ujistil, že nikdo tajně neposlouchá, a pak zašeptal: „CIA věděla o útoku dřív, než k němu došlo.“

Oči Dunnové málem vypadly z důlků. „Cože? A oni nic neudělali?“

„Ne,“ zavrtěl King hlavou. „Zjistili to těsně před tím, než Bílý dům přepadli. Okamžitě poslali echo Tajné službě. Proto Hayes stihl utéci do krytu.“

„Takže CIA je hrdinou dne.“

King pokrčil rameny. „Nebyl to zrovna den, kdy se rozdávají metály. Ale myslím, že se to dá tak říci.“

Dunnová se široce usmála. „Tohle bude dobré.“

Začala zuřivě bušit do klávesnice. King ji asi minutu a půl sledoval, pak Dunnová zavřela laptop.

Sbalila jej spolu s telefonem do tašky a řekla: „Musím to dodělat, než se do toho dáme.“

Vstala. Měla na sobě modrou blůzku, která těsně obepínala její postavu. Nahnula se přes stůl, jednou rukou chytila Kinga za bradu a poznamenala: „Ty a já ještě nejsme hotovi. Když se budeš takhle snažit, třeba mě dostaneš.“ Dunnová si přitáhla Kingovy rty ke svým a jemně přeběhla špičkou jazyka po jeho horním rtu.

Nechala tam svůj jazyk přesně tak dlouho, aby chtěl ještě víc, pak se otočila a odešla.

23

Jack Warch stál vedle dveří krytu a dlaní se dotýkal hladkého povrchu.

Od poslední kontroly už uběhlo několik hodin a mohl-li to posoudit, dveře byly opět teplejší. Považoval to za špatné znamení.

Warch celý den úporně přemýšlel, co dělat, kdyby teroristé otevřeli dveře dřív, než Tým pro záchranu rukojmích zasáhne. Z explozí, které slyšel při zahájení útoku, usuzoval, že mají granáty. Pak by šlo o krátký boj. Může vzít prezidenta na malou toaletu na druhé straně krytu a získat dalších pět minut. Výsledkem budou další mrtví agenti a nakonec mrtvý nebo zajatý prezident.

Warch se svalil na svůj kavalec. Když si hluboce povzdechl, spatřil, jak k němu prezident přichází. Trochu se narovnal a chystal se vstát.

Hayes rychle zamával rukou a řekl: „Nevstávejte. Nebude vám vadit, když si přisednu?“

„Prosím,“ odpověděl Warch a posunul se stranou.

„Vy jste z Wisconsinu, že?“

„Ano, pane.“

„Myslel jsem si to. Viděl jsem dva vaše kluky jedno sobotní ráno běhat po Jižním trávníku v tričkách Packer. Napadlo mě, že buď vy nebo vaše žena jste z Wisconsinu.“

Warch se trochu zasmál. „Ne. Moje žena je z Minnesoty. Nemá ráda, když je oblékám do věcí od Packera.“

„Na to měla pomyslet dřív, než si vás vzala.“

„To jí také říkám,“ usmál se Warch.

„Z které části Wisconsinu pocházíte?“

„Z Appletonu.“

„Aha, domova Rocky Bliera.“

„Jo.“

„Jednou jsem ho potkal,“ poznamenal Hayes s uspokojením. „Velký člověk…“ Pokývl a dodal: „A velký příběh.“

„Jo, zažil opravdu hodně. Nicméně nejlepší na něm je, že mu úspěch nikdy nestoupl do hlavy. Udělal pro své okolí nesmírně hodně.“

„Je hezké to slyšet.“

Hayes se na chvíli zahleděl na zem. Zdálo se, že jalový hovor je u konce.

Seděl na kraji pryčny, lokty na kolenou a stále studoval ošklivý hnědý koberec. Po chvíli se opřel dozadu a pohlédl na Warche.

„Jacku, všechno mě to velmi mrzí. Oceňuji, co jste pro mě a mou rodinu vy a vaši lidé udělali.“ Hayes se zarazil a otočil oči pryč.

Warch vyčkával a pak řekl: „Děkuji vám, pane.“

Po nepříjemné chvíli ticha Hayes pohlédl na hodinky. Byla téměř půlnoc.

„Ještě dalších šest hodin, plus minus, a budeme vědět, jestli nás přijdou zachránit.“

Warch přikývl. „Vy si tedy myslíte, že dnes v noci přijdou?“

Hayes se opřel. „Víte, jak znám generála Flooda a ředitele Stansfielda, budou na to hodně tlačit.“

Zdálo se, že Hayesovi něco vrtá v hlavě. Pomalu začal vrtět hlavou.

„Co se děje, pane?“

„Nevím, co viceprezident.“

„Jak to myslíte?“

Prezident se zadíval na Warche. „Jacku, věřím, že cokoliv vám řeknu, se dál nedostane.“

„To se rozumí samosebou, pane.“

„Já vím.“ Hayes se rozhlédl po krytu a na půl pusy poznamenal: „Příliš Baxterovi nevěřím.“ A pokračoval: „Nebyla to moje volba číslo jedna… k čertu, nebyl ani mezi prvními deseti. Ve skutečnosti mi ho vnutila strana. Říkali, že přitáhne Kalifornii a velké peníze z Hollywoodu. Chcete-li ve volbách zvítězit, potřebujete obojí, a on to mohl zajistit. Zkušenosti a charakter žádnou roli nehrají.“ Zamračil se a řekl: „Věděl jsem už týden po konferenci, že to není ten pravý, ale cesta zpět už nevedla.“

„Proto jste jej tak izoloval?“

Poznámka Hayese poněkud překvapila. „Vy jste si toho všiml?“

„Toto je mé čtvrté zaměstnání ve státní zprávě, pane. Musíme umět držet jazyk na uzdě, ale to neznamená, že nevidíme a neslyšíme, co se kolem děje.“

Hayes mohl jen přikývnout. „No, Baxter je divoká karta. On a Tutwilerová.“

Hayes opět zavrtěl hlavou. „Nechtěl jsem mít něco společného ani s jedním z nich, ale byli prostě součástí kšeftu.“

„A co ředitel Roach? To je skvělý člověk.“

„Ano, je,“ přikývl Hayes. „Je jedním z nejlepších, ale bohužel se zodpovídá Tutwilerové.“

Warch pohlédl na dveře a pak se obrátil ke svému šéfovi. „Pane, jestli se sem HRT nedostane včas, budeme muset udělat určitá opatření.“

„Jako například?“

Warch byl stručný, když vysvětloval, co se podle něj stane. Cítil, že nemá smysl prezidenta strašit něčím, co stejně nemohou ovlivnit.

Hayes napjatě naslouchal, když mu Warch vysvětlil svůj velmi omezený plán.

Anna Riellyová přerušovaně usínala, když vtom s ni někdo zacloumal.

Sotva otevřela oči, ucítila, jak ji pár rukou popadl za ramena.

O vteřinu později byla na nohou, tváří v tvář teroristovi, který ji vytáhl z řady. Riellyová se okamžitě začala rukama bránit.

Terorista ji chytil pravou rukou za hrdlo a pevně stiskl. Mladá novinářka ho tloukla dál, zatímco se jí oči poulily, jak z ní vymačkával vzduch.

Před očima se jí začaly objevovat bílé skvrny a nakonec, v prudkém pokusu vyprostit se ze sevření, Riellyová kopla útočníka kolenem do přirození.

Rána by poslala většinu mužů na kolena, ale Abu Hasan nebyl obyčejný muž.

Místo aby se ohnul, zavrčel a ustoupil o půlkrok zpět. Pak jeho pravá ruka vystřelila a zasáhla její čelist.

Riellyová se zatočila jako čamrda a šla okamžitě k zemi.

Místnost na následujících pět minut naprosto ztichla. Nikdo z rukojmích nevydal ani hlásku a ostatní teroristé sledovali, co se bude dít dál.

Nakonec se i Hasan musel ohnout a zaskučel. To vyvolalo u dalších tří Arabů, kteří drželi stráž, salvu smíchu, až se zakuckali. Několik žen se odplazilo ze svého místa, aby Riellyové pomohly, ale než se k ní dostaly, terorista se částečně narovnal a pro výstrahu na ně zařval.

Abu Hasan se se silnou bolestí od kolen až po rozkrok pohnul dopředu zlomený v pase jako opice. Sáhl na zem, popadl Riellyovou, která ležela v bezvědomí na zemi, a přehodil si ji přes rameno. Když se blížil ke dveřím, zamračil se na své přátele, kteří se mu stále ještě smáli. U východu se zastavil, aby jednomu z mužů sdělil: „Vezmu tu kurvu nahoru. Kdokoliv další, kdo ji bude chtít, může přijít, až budu hotov.“

V roce 1948 se prezident Harry Truman začal velmi zajímat o stav 148 let staré budovy Bílého domu. Povolal inženýry, aby konstrukci budovy zkontrolovali. Zjistili, že sídlu hrozilo zřícení. Nepříliš důkladná renovace v roce 1902 a zvětšení druhého patra. V roce 1927 těžce oslabily nosnou konstrukci. Na jejich doporučeni prezident s manželkou dům okamžitě opustili a přestěhovali se do Blairova domu přes ulici, aby umožnili rozsáhlou čtyřletou rekonstrukci. Prvním krokem bylo úplné rozebrání vnitřku Bílého domu. Veškerý nábytek, umělecká díla a inventář byly vystěhovány a s mimořádným úsilím byly po částech rozebrány podlahy, stropy a zdi. Z vily se stala prázdná skořápka. Mezitím se stavební čety pustily do výkopu dvou nových podlaží pod původním suterénem. Poté, co byl druhý a třetí suterén dokončen, byla uvnitř vztyčena moderní ocelová rámová konstrukce, která vyztužila stárnoucí zdivo domu.

Nový třetí suterén vybudovaný při rekonstrukci byl navržen pro novou kotelnu a nacházel se pouze pod čtvrtinou rozlohy budovy.

Během posledních několika desetiletí byla velká kotelna nahrazena novějšími a výkonnějšími systémy, které byly navíc navrženy tak, aby chránily budovu před chemickým a biologickým útokem.

Když Rapp s Adamsem stáli u dveří vedoucích ven z kotelny, Adams poukázal na poslední stavební změnu v Bílém domě.

„Rovně touto chodbou a pak doleva je prezidentův kryt. Když zatočíš za roh a půjdeš asi sedmnáct metrů chodbou, narazíš na vyztužené ocelové dveře. Když jimi projdeš, ocitneš se v místnosti přímo před krytem.“

Rapp přikývl. „My ale jdeme po schodech vlevo… pryč od krytu… je to tak?“

„Přesně.“

„Výborně. Podívejme se ještě naposledy ven a pak vyrazíme.“

Adams manipuloval optickým vláknem, dokud nebyl Rapp s prohlídkou dveří spokojen a ujištěn, že nejsou zaminovány. Vytáhli kabel ven. S připravenou zbraní Rapp pomalu otevřel dveře a vykročil do chodby. Přešli doleva k betonové schodišťové šachtě, pak vystoupali o patro výš do druhého suterénu.

Adams prostrčil malý objektiv pod dalšími kovovými dveřmi a opět nic nenašel. Rapp kráčel s MP-10 první, pokračovali na odpočívadlo prvního suterénu a tam se zastavili. Adams opět zkontroloval dveře. Rappovi začínalo být čím dál víc podezřelé, že došli tak daleko a stále na nic nenarazili. Pomyslel si, že Aziz by přece instaloval nějaký druh včasné výstrahy.

Adams zašeptal Rappovi do ucha: „Žádné nástrahy.“

Rapp pohlédl na obrazovku, zatímco Adams pohyboval objektivem sem a tam, a zeptal se: „A co chodba?“

Skleněný had se trochu zatočil a Adams Rappovi ukázal čistý obraz chodby.

„Na půli cesty, po pravé straně. To jsou naše dveře.“

„Dobrá,“ odpověděl šeptem Rapp. „Ukliď to a až ti dám znamení, otevřeš dveře a půjdeš za mnou. Drž se vpravo ode mě asi krok zpátky, ať se děje, co se děje.“

Adams sklopil obrazovku k hrudníku, zapnul zip a smotal kabel do smyčky, kterou připevnil k boku. Rapp pevně uchopil MP-10 oběma rukama, sklopnou opěrku zapřel mezi tvář a rameno. S tlumičem namířeným na dveře Rapp kývl.

Adams s trhnutím otevřel dveře a Rapp udělal jeden krok vpřed.

Samopalem přejel zleva doprava. Rychle kráčel vpřed a Adams následoval těsně za ním. Kovové protipožární dveře se za nimi automaticky zavřely.

Oba muži kráčeli měkce, téměř bezhlučně, vpřed. Rapp se několikrát otočil, nervózně kontroloval všechny strany a hledal znamení, která by prozradila pohybové detektory nebo natažené dráty. Ve třetině chodby se Adams zastavil u dalších šedých kovových dveří, vytáhl svůj S-klíč a otevřel je. Za dveřmi se nacházel skrytý výtah.

Zatímco čekali, Rapp vydaný na milost uprostřed chodby v duchu výtah zapřísahal, aby přijel. Adams tiše Rappa vtáhl do malé kabiny a stiskl tlačítko. Výtah byl velký nanejvýš pro čtyři osoby.

Když se dal výtah do pohybu, Rapp podal samopal Adamsovi a oběma rukama si nasadil hlavovou soupravu vysílačky, kterou měl dosud kolem krku, a upevnil ji na baseballovou čepici. Statická elektřina ve sluchátkách hlasitě praskala, ale jak jeli vzhůru, praskání ubývalo. Výtah jel rychle a tiše.

Než dojeli do prvního patra, praskání téměř ustalo a Rapp si opět vzal svou zbraň.

Když se výtah zastavil, Adams se na Rappa s obavami podíval.

Rapp přikývl a řekl: „Neboj se.“ Zakřenil se, aby pomohl uvolnit napětí, a dodal: „Půjdu první.“

Vytáhl mikrofon a zašeptal: „Železný muž na příjmu. Přepínám.“ Rapp několik vteřin počkal na odpověď a hlášení zopakoval.

Po třetí výzvě měl dojem, že něco zaslechl, ale signál byl příliš špatný na to, aby něco rozuměl. Budou se muset někam schovat a uvést do provozu silnější jištěnou vysílačku.

Rapp pohlédl na malé světlo nad hlavou. Budou ho muset zhasnout, než otevřou dveře. Vyjmul z objímky kryt z matného skla, natáhl se a holou rukou žhavou žárovku několikrát rychle pootočil. Žárovka zamrkala a zhasla.

Rapp vytáhl z kapsy kulatý plastový filtr a nasadil jej na baterku, kterou měl připevněnou na hlavni poloautomatické pušky. Když baterku zapnul, mdlé červené světlo osvítilo podlahu výtahu.

Adams stiskl tlačítko a dveře výtahu se otevřely. Před nimi byla zeď.

Nikde nebyla ani skulinka, kudy by mohli protáhnout kabel, budou tedy muset riskovat a vyjít ven bez předchozí prohlídky. Adams jel pomalu rukou podél zdi, až našel, co hledal. Když stiskl západku, zeď povyskočila o zhruba deset centimetrů ven a odhalila dlažbu na zemi prezidentské koupelny. Světla byla zhasnutá a místnost temná, s výjimkou slabého červeného světla vycházejícího zpod hlavně Rappovy pušky.

Rapp zkontroloval cestu ven a protáhl se úzkým vstupem. Udělal tři opatrné kroky směrem k ložnici. Milt jej těsně následoval. Dveře byly otevřené.

Rapp se podíval, zda tam nejsou nastražené dráty a pak nahlédl do ložnice.

Dveře vedoucí do chodby byly pootevřené a do temné místnosti proudil stříbrný proužek světla. Než Rapp vstoupil do ložnice, obrátil se a přes rameno zašeptal: „Zavři.“

Adams přiložil obě ruce na zeď a zatlačil ji zpět. Stěna se s lehkým cvaknutím zavřela a stopy po skrytém výtahu zmizely.

Rapp opatrně vstoupil do místnosti. Přešel přes prezidentskou ložnici ke dveřím vedoucím na Trumanův balkón, polokruhovou terasu, ze které bylo vidět na celý Jižní trávník. Když Rapp došel ke dveřím, náhle ztuhl. Při první kontrole to přehlédl, ale napodruhé zachytil nepatrný odlesk. Ode dveří běžel ve výšce asi třiceti centimetrů nad zemi tenký drátek.

Rappova pravá ruka vystřelila nahoru a stisknutou pěst podržel na úrovni hlavy. Milt Adams, válečný veterán, věděl moc dobře, co tento ruční signál znamená, a okamžitě zkameněl.

Nejprve Rapp pohyboval pouze očima, pak pomalu otočil hlavu ze strany na stranu. Adams dobře věděl, že musí být naprosto zticha.

Z Rappových pohybů bylo jasné, že něco našel.

Rapp tu objevil nástražné vlákno, drátek, o kterém věděl, že je připojen k něčemu, z čeho měl strach. Rapp nenáviděl bomby. Jedna z vlastností, díky které byl během téměř deseti let ve službách CIA tak úspěšný, byla, že znal hranice svých schopností. Neměl trpělivost nebo zručnost věnovat se výbušninám, takže se jim snažil vyhýbat jako čert kříže. Problém s bombami je především v tom, že existují stovky způsobů, jak je odpálit, tucet z nich se spustí dřív, než se k nim fyzicky dostanete. Mohly by tu být tlakové spínače pod kobercem, magnetické desky, infračervené paprsky, mikrovlnné paprsky, pohybová čidla, otřesové nebo rtuťové spínače – jejich seznam nemá konce. A má-li v tom prsty Aziz, Rapp nepochyboval, že s těmito zařízeními budou mít těžké chvilky. Nicméně jedno bylo jisté: nastražený drát byl k něčemu připojený a Rapp musel zjistit, co to přesně je.

Dveře vedoucí na balkón měly po obou stranách závěsy. Rapp udělal opatrně úkrok doprava a podíval se za židli stojící mezi dveřmi a oknem napravo.

Zasunul za záclonu černý tlumič pušky a podíval se dolů. Na této straně dveří nic nenašel, ale na levé straně rozeznal hranatou krabici. Nastražený drát byl připevněn ke spínači na boku bomby a na druhé straně dveří jej přidržoval hřebík. Rapp přešel na druhou stranu dveří a prozkoumal bedýnku zblízka. Bylo zjevné, že drát byl jediným vnějším spínacím zařízením.

Rapp si utřel z čela perličky potu a váhavě zatáhl záclonu zpět.

Prostá krabice byla asi dvacet centimetrů vysoká a patnáct široká.

V pravém horním rohu byl malý červený displej a zelená kontrolka, která každé tři vteřiny blikla. Opatrně nechal závěs padnout zpět do původní polohy a o krok ustoupil.

Jestliže je krabice naplněná Semtexem, československou variantou plastické trhaviny C-4, stačila by na rozmetání celé zdi, letěla by až do poloviny Jižního trávníku.

Milt Adams se k němu naklonil a zašeptal: „Co jsi našel?“

„Bombu.“ Rapp si znovu setřel pot z tváře. „Jestliže nějakou z nich odpálíme, budou nás sbírat vysavačem, Milte. Nechme to být a dejme se do práce.“

Adams zamířil přes ložnici do velkého šatníku. Rapp jej následoval dovnitř a nechal dveře otevřené tak, jak byly. Vlevo stála velká policová skříň. V menších oddílech u země byly uklizené boty, výše byly police větší a zaplněné košilemi a svetry. Na vzdáleném konci se Adams zastavil a sáhl do rohu. Chvilku hmatal kolem, až našel nezřetelné tlačítko, které stiskl.

Celá police na jednom konci vyskočila zhruba o deset centimetrů, Adams ji otočil a otevřel tak průchod téměř metr široký.

Vstoupili do skryté místnosti a policovou skříň za sebou zatáhli zpět do původní polohy. Adams zapnul světlo na zdi a vchod zajistil pevnou ocelovou závorou. Malé místnosti se v Tajné službě říkalo ‚zašitá místnost‘, byla dva a půl metru dlouhá a dva metry široká, strop byl téměř tři metry vysoko. Zvnějšku i vnitřku kryl zdi neprůstřelný kevlar a nehořlavá látka.

V místnosti byly také čtyři protichemické obleky spolu s kyslíkovými a plynovými maskami. Ty byly uloženy ve skříňkách zavěšených na zdech nad jejich hlavami spolu s nějakými zbraněmi a příruční lékárničkou. Místnost byla vybudována poté, co na podzim roku 1994 spadlo na Jižní sloupoví malé letadlo.

Technici v první řadě řídícího sálu v Langley stěží původní Rappův signál zachytili. Horlivě pět minut pracovali, aby spojení vylepšili, zatímco je Irene Kennedyová a generál Campbell z následující řady sledovali. Oba věděli dost na to, aby je nechali pracovat a nepletli se jim do řemesla.

S pomocí Marcuse Dumonda, který ovládal řídící panel komunikačního vozu CIA parkujícího za plotem Bílého domu, jejich snaha přinášela ovoce.

Teleskopická tyčová anténa na zadní části auta pomáhala pronikat elektronickým rušením, které teroristé používali.

Když začal Rapp vysílat pomocí silné jištěné polní vysílačky, všichni v řídícím sálu si společně s úlevou oddychli. Po více než čtyřiceti minutách napětí ticho v éteru skončilo. Generál Campbell byl první, kdo promluvil:

„Podejte mi hlášení o situaci, Železný muži.“

Rappova odpověď byla trochu zkomolená, ale bylo mu rozumět.

Podrobně je seznámil s průběhem vstupu do budovy a popsal zařízení, které objevil v prezidentské ložnici. Když Rapp podal co nejpodrobnější popis výbušného zařízení, zeptal se Campbella a Kennedyové, co chtějí, aby udělal.

Campbell o tom přemýšlel sotva vteřinu a odpověděl: „Pokračujte v průzkumu, my zatím vymyslíme, co dělat s bombami.“

„Rozumím,“ odpověděl Rapp. „Dám se do práce.“

V řídícím sálu v Langley jeden z techniků z první řady zvedl ruku a luskl prsty. Kennedyová se naklonila dopředu a poslechla si, co jí technik říkal. Poté promluvila do mikrofonu: „Železný muži, potřebujeme provést kontrolu vaší přenosné stanice. Přepínám.“

Rapp přidržel sluchátko od jištěné polní vysílačky u ucha a odpověděl:

„Rozumím.“ Nasadil si na hlavu svá sluchátka a upravil si mikrofon.

„Zkouška, jedna, dva, tři, čtyři. Rozumíte? Přepínám.“

Slyšeli Rappa dostatečně dobře, aby rozuměli, co říká, ačkoliv ne tak dobře jako přes polní vysílačku. Horší bylo, že Rapp měl problém s příjmem signálu. Po několika pokusech Rapp otočil mikrofon a zvedl ruční sluchátko polní vysílačky.

„Moje vysílačka nefunguje. Přepínám.“

„My vás tady slyšíme, Železný muži,“ odpověděla Kennedyová. „Říkáte, že neslyšíte vy nás?“

„Přesně tak.“

Kennedyová pohlédla na jednoho z techniků, jestli to neumí nějak vysvětlit.

Jedinou odpovědí jí bylo pokrčení ramen. Do sluchátek řekla: „Železný muži, budeme na tom pracovat. Prozatím zkontrolujte zbytek prvního patra a za třicet minut vyzkoušíme vysílačku znova.“

„Rozumím. Začnu instalovat průzkumné kamery. Přepínám, konec.“

Rapp odložil sluchátko zpět do vidlice a začal si chystat výzbroj.

Vzal ledvinku s miniaturními kamerami, pět z nich vyndal a uložil je do své vesty.

„Nejdřív schodiště?“ zeptal se Adams.

„Jo.“ Rapp popadl samopal. „Stejně jako předtím, Milte. Měj oči dokořán otevřené a nechoď nikam, kam jsem napřed nevstoupil já. Rozumíš?“

Adams přikývl. „Nějaké otázky, než vyrazíme?“

„Jo.“ Adams byl trochu v rozpacích. „Potřebuju čurat.“

Rapp se zakřenil, ocenil tolik potřebné odreagováni. „Postaráme se o to. Nakonec, bude to naše první zastávka. Tak pojďme.“

Adams vytáhl západku zpět a s Rappem tiše vešli do velkého šatníku.

Adams zatlačil policovou skříň zpět na své místo, zapadla s tichým cvaknutím. S připravenou zbraní se Rapp postavil před koupelnu, zatímco Adams vešel, aby vykonal potřebu. Rapp čas využil, aby se porozhlédl po místnosti, jestli nenajde něco, co mu napoprvé uniklo. Něco zvláštního.

Prezidentova postel nebyla ustlaná. Rapp k ní přešel a při bližším ohledání spatřil něco, co jej překvapilo a krev se mu v žilách začala vařit. Na bílých prostěradlech byla veliká krvavá skvrna a na straně z postele visela dámská podprsenka.

Rapp se znechuceně otřásl. Když Adams vylezl o chvilku později z koupelny, Rapp mu ukázal znepokojivý důkaz. Nikdo neřekl ani slovo. Po delší chvíli Rapp přešel přes místnost k malému stolku u dveří, které vedly na Trumanův balkón. Vytáhl z kapsy jednu průzkumnou jednotku a připevnil ji suchým zipem na spodní stranu stolku a malé zařízení zajistil.

Rapp Adamsovi pokynul: „Pojďme.“

Zamířil k hlavním dveřím a zastavil se u nich. Adams prostrčil malého černého hádka pode dveřmi, aby zkontroloval chodbu. Světla byla rozsvícena a obraz byl velmi jasný.

Křížová chodba v prvním patře rezidence první rodiny byla široká asi pět metrů. Byla jasně osvícená a zdi zdobily vestavěné knihovny a několik olejomaleb s portréty minulých prezidentů. Pohovky, židle, stolky a lampy činily z prostoru nejen chodbu, ale i neformální obývací pokoj.

Adams pohyboval hádkem sem a tam a zašeptal: „Vypadá to dobře.“

Rapp přikývl a prohlásil: „Napřed se půjdu podívat já, pak ti ukážu, abys mě následoval.“

Rapp pohlédl ještě jednou do kamery a zkontroloval chodbu. Pomalu otočil koulí na dveřích a otevřel je, pak učinil první krok do jasně ozářené chodby.

24

Několikrát zamrkala, než udržela oči otevřené. Anna Riellyová slabě zasténala. Vteřinu jí trvalo, než sebrala smysly, a ani potom neměla nejmenší představu, kde je. Jediné, co věděla, bylo, že ji bolí hlava a ztěžka se jí dýchá. Když mohla konečně zaostřit oči, spatřila schody a pak pár nohou a bot. Vteřinku si myslela, že sní, ale pak najednou začalo všechno do sebe zapadat. Terorista ji nesl přes rameno.

Pokusila se zvednout hlavu, ale palčivá bolest jí projela krkem. Věděla, že musí bojovat bez ohledu na to, jak moc to bude bolet.

Riellyová si přikázala nemyslet na bolest a sebrala všechny své síly, nadzvedla se a popadla muže, který ji nesl, za ulízané vlasy. Riellyová divoce kopla nohama a začala z plných plic ječet.

Mitch Rapp téměř vyskočil z kůže. Ženský hlas byl tak hlasitý a tak náhlý, že jej zastihl zcela nepřipraveného. Stál vystavený všem uprostřed chodby zalité světlem. Divoký křik otřásl jeho klidem a nervy měl napjaté k prasknutí. Zarazil se dost dlouho na to, aby se ujistil, odkud jek přichází, a okamžitě se dal do pohybu, zatímco Milt Adams zůstal stát jako přimrazený dva kroky za ním. Jako kočka začal Rapp rychle ustupovat.

Instinktivně natáhl pravou ruku, aby našel Adamse.

V levé ruce třímal smrtící hlaveň své MP-10 namířenou ve směru křiku a zatlačil Adamse do otevřených dveří prezidentovy ložnice.

S Adamsem, který byl nyní v čele, pospíchali do šatníku a Rapp za nimi zavřel dveře. Adams už měl dveře do ‚zašité místnosti‘ otevřené a na vteřinku se zarazil, aby se podíval, co chce Rapp dělat.

Rapp jej vtlačil do malé místnosti a zatáhl za nimi polici.

Adams rozžhnul světlo a chytil se za srdce. „Ježíši, jak se tímhle můžeš živit?“

Rapp, jehož adrenalin také prudce stoupal, popadl monitor, který měl Milt u krku, a naladil obraz z malého průzkumného zařízení, které právě instalovali méně než sedm metrů od nich.

Anna Riellyová se chytila jednou rukou za břicho a druhou za zápěstí teroristy. Boty jí spadly a mohla je spatřit na půli cesty v chodbě, když ji ten hrdlořez vláčel po koberci. Slzy jí stékaly po tvářích a bolest od kopance do břicha byla tak silná, až se jí chtělo zvracet.

Abu Hasan miloval boj. Vzrušoval jej, dával mu pocit převahy. Tahle tmavší byla mnohem lepší než ta, kterou si vybral minulou noc.

Blondýna byla nakonec nudná. Žádný boj, jen slzy. Hasan se široce usmál, když zatočil za roh a spatřil dveře do prezidentovy ložnice.

Bylo to skvělé místo na znásilněni téhle americké kurvy. Hasan jednou rukou vrazil do dveří, aby se otevřely, zatímco druhou držel Riellyovou za cop. Poté, co ji táhl další tři metry, hrubě ji zvedl ze země a hodil ji na manželskou postel. Vytáhl nůž a zařval na ni:

„Sundej si šaty, ty čubko!“

Riellyová se začala sbírat. Neexistovalo pro ni, aby se vzdala. Raději zemře, než být znovu znásilněná.

Terorista jí znehybnil ruce a tupým koncem nože ji uhodil do spánku.

Úder přivedl Riellyovou opět do bezvědomí, ochabla a zůstala ležet bez pohybu a zranitelná na posteli.

Abu Hasan neztrácel čas. Nožem jí začal rozřezávat šaty. Čím více pokožky se objevovalo, tím rychleji řezal. Jakmile jí sundal kalhoty, roztrhl jí blůzu a pak se na vteřinu zastavil. Chtivě shlédl na mladou ženu ležící před ním a obdivoval její pevné, opálené tělo. Pomalu se sklonil a začal jí rukou hladit nohu. Zarazil se u tenkých černých kalhotek, pak je divokým škubnutím strhl z těla.

Milt Adams byl otřesen tím, co se dělo v sousední místnosti, ale nebylo to tak strašidelné jako proměna, která se dála přímo před ním. Tvář Mitche Rappa dostala úplně jiný výraz. V očích se mu objevil hrozivý pohled, čelist mu ztuhla a lesklá vrstva potu pokryla jeho čelo.

Rapp několikrát zavrtěl hlavou a něco zamumlal skrz sevřené zuby.

V jeho mysli probíhal boj. Logicky uvažující část mu říkala, že mise je důležitější než to, co se odehrává ve vedlejším pokoji. Jeho profesionální výcvik mu přikazoval, že musí zůstat slepý a pokračovat v získávání informací, aniž by svou přítomnost prozradil. Že životy dalších rukojmích jsou mnohem důležitější a že zabití Rafiqua Azize je mnohem důležitější.

Navzdory tomu všemu mu však jiný hlas v hlavě říkal něco úplně jiného.

V řídícím sálu v Langley se všechny oči upíraly na velký panel.

Rapp aktivoval průzkumné zařízení a zrnitý obraz byl přenášen na jeden z monitorů. Technici v Langley spolupracovali s Marcusem Dumondem, který s pomocí komunikačních zařízení na zádi vozu ladil frekvenci a pokoušel se odfiltrovat rušení. Za několik minut se obraz vyčistil a nakonec ukázal osamoceného muže v osvětlených dveřích.

Aniž spustil oči z obrazovky, generál Campbell se zeptal Kennedyové:

„To je prezidentova ložnice?“

„Určitě,“ odpověděla Kennedyová šilhající na monitor.

Sledovala, jak muž ve dveřích se otočil a rychle vešel do místnosti. Ve dveřích se objevil z profilu druhý muž a Kennedyová v něm okamžitě poznala Rappa.

„Proč se vracejí zpátky do šatníku?“ zeptal se Campbell.

Kennedyová se zakabonila. „Nevím.“

Jeden z techniků se otočil a řekl: „Už máme i zvuk.“

„Pusťte to do reproduktorů,“ poručila Kennedyová s očima nalepenýma na monitoru.

O chvilku později se místností rozezněl praskající zvuk.

Ozval se hlasitý hluk a generál Flood sedící o řadu za Kennedyovou a Campbellem se zeptal: „Co to k čertu bylo?“

Kennedyová zírala na monitor, na kterém byly otevřené dveře do prezidentovy ložnice s osvětlenou chodbou za nimi, a odpověděla:

„Znělo to jako výkřik.“

Hned poté se objevil ve dveřích muž a táhl za sebou ženu. Jako na povel se všichni v řídící místnosti pohnuli blíž k obrazovce ve snaze rozpoznat, co se tam děje. Během několika vteřin bylo krutě jasné, jaké drama se před nimi odvíjí.

Kennedyová neobvykle napjatým hlasem vyštěkla: „Okamžitě kontaktujte Železného muže!“

Kennedyová znala Rappa lépe než kdokoliv jiný v sále a možná lépe než kdokoliv na světě. Věděla, že jej musí dostat pod kontrolu, a to hned. Musí využít i tu sebemenší šanci, aby jej zarazila dřív, než udělá to, k čemu se, jak dobře věděla, chystá.

MP-10 ležela v rohu na zemi, nahradila ji devítimilimetrová beretta s tlumičem. Rapp zíral na pistoli. Byl rozzlobený víc, než bylo třeba. Cítil, že by očima provrtal zeď. Říkal si, že se musí zklidnit. Příliš zloby vede ke špatnému úsudku. Ale Rapp nenáviděl brutální hrdlořezy, lidi, kteří berou druhým, bestie, které si dělají, co chtějí, a vůbec nepřemýšlejí, co jejich konání způsobí druhým.

Ve své hlavě měl Rapp již jasno. Rozhodnutí padlo. Už se nemůže obrátit zpět. Žena ve vedlejší místnosti byla něčí dcera, možná něčí manželka a možná máma nějakého nebohého děcka. Nebylo možné, aby si tu seděl v bezpečí v opancéřované místnosti a nechal to být.

Jištěná polní vysílačka začala tiše pípat, zelená kontrolka na panelu zablikala. Adams se natáhl pro sluchátko, ale Rapp jej zarazil.

„Neodpovídej na ten hovor.“

Adams pomalu stáhl ruku zpět. Nepoznával muže, který seděl vedle něj.

Rapp sáhl, přepnul hlavní vypínač na vysílačce do polohy vypnuto a stáhl si hlavovou soupravu z krku. Vstal, vytasil matně černý útočný nůž a uchopil jej levou rukou. Pohlédl na pistoli v jedné a nůž v druhé ruce a zastavil se.

Milt Adams vstal, olízl si vyschlé rty a s obavami ve tváři se zeptal:

„Co chceš dělat?“

Rapp na něj stranou pohlédl a po krátké odmlce odpověděl: „Půjdu ven a tu svini zabiju. Není to sice to, co mám dělat, ale to, co udělám.“

Adams ztěžka polkl a s kývnutím řekl: „Dobře.“ A po vteřince dodal: „Chceš, abych ti pomohl?“

Rapp zavrtěl hlavou a zavřel oči. „Ne… Zhasni světlo a otevři dveře. Pak tu počkej a buď zticha.“

Adams udělal, jak si Rapp přál. Nemohl jej vidět, ale cítil, jak se protáhl průchodem do šatníku.

Anna Riellyová otevřela oči a pokusila se zaostřit. Nad ní byla temnota, ale z pravé strany přicházelo světlo. Pomalu otočila hlavu a spatřila útočníka. Muž už měl svlečenou košili a právě si stahoval kalhoty.

Riellyová se pokusila pohnout, ale ruce ji neposlouchaly. Pohlédla dolů a očima zalitýma slzami spatřila svá nahá prsa. Prožívala další noční můru.

Mitch Rapp několik vteřin stál u dveří do šatníku a naslouchal. Oči měl zavřené. Chtěl, aby si co nejvíce zvykly na temnotu. Z ložnice se ozval hluk. Znělo to jako ženský pláč a pak se ozval mužský smích.

Rapp otevřel oči a pohlédl na své dvě zbraně. Uměl střílet dobře oběma rukama, ale nožem lépe zacházel levačkou. Rapp se rozhodl, že dostane-li se dostatečně blízko, použije raději nůž, ale měl pochybnosti, jestli se to podaří. Než vyšel ven, pustil stopky na svých hodinkách a pak přistoupil ke dveřím. Pomalu, opatrně otočil kouli a začal dveře otevírat.

Riellyová vzlykala, když hleděla na muže, který se nad ní rýsoval.

Smál se, jeho odporný cigaretový dech zahalil její tvář. Jednou rukou si přidržoval vztyčený pyj a druhou sáhl Riellyové do rozkroku.

Mladá novinářka stáhla nohy k sobě a zaječela. Terorista jí nohy odtrhl a uhodil ji do tváře. Riellyová se pokusila bojovat, ale neměla už sílu.

Mohla jen křičet, když se nad ní sklonilo jeho tělo.

Dveře se pomalu otevřely. Rapp vyhlédl skulinou a uviděl světlo přicházející z chodby. Ze svého úhlu spatřil muže, jak se zády k němu svléká a stojí v patě velké postele. Chlap začal lézt na postel. Teď byl čas zasáhnout.

S nožem v levé a pistolí v pravé ruce Rapp pomalu postupoval.

Udělal první krok a pak se rychle rozhlédl nalevo a napravo, aby se ujistil, že v místnosti nikdo jiný není. Tiše našlapoval, bez otřesů a hluku, opatrně kladl na podlahu nejprve patu a pak celé chodidlo.

Když byl v půlce místnosti, Rapp zasunul pistoli zpět do pouzdra.

Terorista držel ženě ruce nad hlavou a pokoušel se do ní vstoupit, ženiny vzlyky tlumilo jeho tělo. Rapp se rychle přiblížil k posteli, pravou ruku otevřenou a napřaženou, levá pevně svírala nůž. S plynulou přesností popadl teroristu za vlasy a pravou rukou škubl jeho hlavou dozadu. Levou rukou zarazil špičku nože přímo do krku a trhl vzhůru. Ostrý nůž projel svalem a pronikl hluboko do spodní části mozku. Rapp silou otočil nůž a rozdrtil křehký mozkový kmen.

Abu Hasan se už nikdy nedozví, co se v jeho poslední vteřině na světě stalo.

Rapp držel muže stále za vlasy, stáhl jej z ženy a bezvládné tělo položil na zem s co nejmenším hlukem. Uložil zkrvavený nůž zpět do pochvy a podal ruce nahé ženě v posteli.

„Nekřičte. Musíme si pospíšit.“

Žena šokovanýma očima vzhlédla a pokusila si zakrýt ňadra rukama. Rapp se sehnul, uvolnil prostěradlo, na kterém ležela, a jemně ji do něj zabalil.

Věděl, že musí jednat rychle. Nemohl tušit, kdy se tu někdo může objevit.

Pohlédl ženě do očí a řekl: „Poslouchejte, musím vás odtud dostat. Zvednu vás a odnesu vás někam do bezpečí.“

Rapp si klekl na postel a Riellyová ucukla jako vystrašený, zbitý pes. Pomalu se k ní natáhl a snažil se ji přesvědčit:

„Každou minutu sem mohou přijít další. Musím vás odtud dostat.“

Dal jí několik vteřin na přemýšlení, pak jí vsunul jednu ruku pod nohy a druhou pod záda. Zdvihl ji do náruče, vstal a zašeptal: „Všechno bude zase dobré.“

Rapp rychle přešel přes ložnici do šatníku. Trochu hlasitěji zašeptal: „Milte, rozsviť.“

Téměř okamžitě se v ‚zašité místnosti‘ rozzářilo světlo a skryté dveře se ještě víc pootevřely.

Rapp vnesl ženu dovnitř a položil ji na zem. Pak vzal svůj batoh, otevřel jej a vyndal malý balíček. Podal jej Adamsovi a požádal ho:

„Dej jí trochu vody a pár těchto prášků.“ Rapp vytáhl balíček Tylenolu 3. „Musím se tam vrátit a vymyslet, co udělat s mrtvolou.“

Ragib Quasar se rozhlédl po davu shromážděných rukojmích a pak se podíval na hodinky. Byla téměř půlnoc a brzy na něj přijde řada.

V místnosti byli dva další teroristé a Ragib na nejbližšího z nich pohlédl. Muž kývl, že Ragib může jít. Všichni dychtivě čekali, až na ně přijde řada, a čím dřív bude Ragib s ženou hotov, tím dřív se dostane i na ně.

Ragib se zakřenil, třikrát plácl otevřenou dlaní svého krajana a požádal ho, aby mu dal patnáct minut. Vzrušeně vypochodoval z místnosti a sotva se za ním zavřely dveře, přidal do kroku.

Rapp zavřel hlavní dveře do ložnice a chviličku studoval mrtvé tělo. Nepomůže, když se ho pokusí schovat. Aziz pozná, že jeho člověk chybí a okamžitě si domyslí, že byl zavražděn. Musí vymyslet něco jiného.

Rappova netrpělivost rostla, když stál nad mrtvým teroristou a lámal si hlavu, jak z té šlamastyky ven. Když prohledal mužovy rozházené šaty, jestli něco užitečného nenajde, dostal nápad.

Rapp vytáhl z hromady šatů teroristův nůž, zvedl tělo zpátky na postel a položil mrtvolu na břicho.

Jeho vlastním nožem pak Rapp muže třikrát bodl do horní části zad.

Rapp se snažil, aby nepoužil příliš síly, pouze aby nůž projel několik centimetrů do masa. Po chvilce ještě mrtvolu přetočil a třikrát zabodl nůž do hrudníku a dvakrát do krku. Krev začala volně vytékat na bílé prostěradlo. Nakonec teroristovi pořezal předloktí a ruce, aby to vypadalo, jako kdyby se ranám bránil.

Rapp poodstoupil několik kroků a pohlédl na mrtvolu. Podíval se před sebe a kolem nohou, aby se ujistil, že na jeho botách nezůstala žádná krev, a pak tělo opět stáhl z postele na zem. S rozházeným povlečením a krví na prostěradlech by to mohlo zabrat.

Ragib vyskočil na poslední schod a podíval se dlouhou chodbou.

Věděl, že prezidentova ložnice je na levé straně. Navštívil ji už minulou noc. Sám pro sebe se usmál, když si vzpomněl, jakou legraci si užil s blondýnkou. Nebyla žádná bojovnice, ale tahle bude jiná. Už svou houževnatost ukázala. Ragib jen doufal, že nebude zmlácená příliš do krve, než tam přijde. Šel o něco dřív, když bude mít štěstí, třeba zaslechne vzdechy extáze Abu Hasana. Vousatý terorista pospíchal chodbou, AK-74 u boku a s očekáváním ve tváří.

Rapp popadl hromadu šatů a znovu je prohlížel. V bojové vestě našel vysílačku a přiložil ji k uchu. Nikdo v tu chvíli nevysílal. Měl pokušení vzít ji s sebou, ale tím by Azize varoval. Ztratí-li se vysílačka, změní frekvenci a také by začali přemýšlet, zda opravdu žena jednala sama.

Rapp přístroj prostudoval, byla vyrobená francouzskou firmou, o které moc nevěděl. Vrátil vysílačku zpět, kde ji našel, a zkontroloval hodinky.

Uplynuly čtyři minuty a dvacet tři vteřiny. Rapp stál nad tělem a ucítil téměř neznatelné chvění. Někdo přicházel chodbou. Vytáhl pistoli a skočil přes místnost do šatníku. V okamžiku, kdy zavíral dveře, spatřil, jak se dveře ložnice začaly otvírat. Rapp stál jen malou chviličku u dveří a pak se opatrně stáhl do ‚zašité místnosti‘. Zavřel za sebou dveře a zajistil je závorou.

Kennedyová v řídícím sále v Langley už vzdala snahu spojit se s Rappem přes vysílačku. Místo toho seděla a spolu s ostatními v naprostém tichu sledovala události na obrazovce. Nikdo nepromluvil.

Jako přikovaní jen hleděli na drama v přímém přenosu, které se na monitoru odehrávalo. Nejprve nikdo nechápal, co Rapp dělá, když začal bodat muže, který už ležel mrtev na zemi. Pak jim to došlo.

Generál Flood se obrátil na Stansfielda a poznamenal: „Zatraceně, ten frajer myslí na zadní kolečka.“

Než mohl Stansfield odpovědět, Rapp jako blesk přeletěl místnost a zmizel v šatníku. Téměř zároveň se dveře do ložnice otevřely a v nich se ve světle z chodby objevila silueta muže v zelené bojové kombinéze.

Všichni sledovali muže, jak kráčí přes místnost, náhle tasí samopal, otáčí se kolem dokola. Pak se rozsvítí světlo a ozve se řada vzrušených hovorů do vysílačky.

25

Washington, D.C. je město, federální území, ale především hlavní město Spojených států amerických. Původně čtvercová rozloha se nachází na soutoku řek Potomac a Anacostia, ze tří stran sousedí se státem Maryland, na jihozápadě pak s Virgínií. Město založené v roce 1790 se původně jmenovalo Federal City a po Kryštofu Kolumbovi District of Columbia, později je kongres přejmenoval na počest prvního prezidenta. Protože čtyři rohy města ukazují do čtyř světových stran, bylo rozděleno na kvadranty.

Jihovýchodní kvadrant je z ekonomického hlediska v nejhorší situaci.

V jeho srdci se nachází čtvrť Anacostia. Tato divoká část Washingtonu má na svědomí více než polovinu všech vražd, ke kterým ve městě dojde, a je doslova válečným územím ve stínu Kapitolu.

Muž s bílými vlasy a tetováním pilně pracoval v horním patře krysami zamořeného nájemního domu uprostřed čtvrti Anacostia. Blížila se již půlnoc. Budova byla z velké části opuštěná, žilo tu jen pár narkomanů, kteří využívali spodní patra ke kšeftům se sexem, kradeným zbožím a někdy dokonce i k prodeji nejrůznějších drog. Dům si skupina vybrala proto, že v této oblasti zřídkakdy policie hlídkovala, i ta měla strach o svou bezpečnost.

Okna bytu ve čtvrtém poschodí zakrývala dvoucentimetrová překližka – pevné desky byly zatlučeny do okenních rámů, takže nebylo možné jimi proniknout.

Dveře se sadou nových zámků byly také překližkou zesílené. Místnost hlídala dvě pohybová čidla instalovaná v protilehlých rozích, díky nimž zůstala místnost po téměř dva týdny bez narušení.

Rafique Aziz nařídil bělovlasému muži sedícímu na skládací židli, aby našel bezpečný dům již před pěti měsíci, nicméně trval na tom, že se s jeho vybavením počká až na poslední chvíli. Nechtěli přitahovat příliš nevítané pozornosti. Muž sedící ve špinavém bytě byl Salim Rusan, muž, který během posledních šesti měsíců nepoznán pracoval jako poslíček v hotelu Washington, muž, který si o den dříve vzal na mušku své ostřelovací pušky SVD členy Tajné služby.

Rusan už dávno nebyl mimo podezření. Díky FBI byla jeho zaměstnanecká fotografie na obrazovkách všech televizí i novin v zemi.

Proto také od okamžiku, kdy vešel do tohoto bytu, nespatřil denní světlo.

Aziz myslel na vše. Šéf skupiny promyslel každý detail, než na Bílý dům zaútočil, proto také Rusan dostal pouze dva zásobníky po deseti nábojích.

Aziz měl pro Rusana další úkoly a potřeboval, aby byl od Bílého domu co nejdále, až se policie a FBI objeví.

Poté, co Rusan vystřílel všech dvacet nábojů, nechal ostřelovací pušku vyrobenou v Sovětském svazu na balkóně s vyhlídkou na Bílý dům a opustil budovu po schodišti. Když se dostal na ulici, přešel o dva bloky dál na zastávku podzemní dráhy Metro Center na křižovatce Dvanácté ulice a ulice F a nastoupil do prvního vlaku jedoucího na jih. O deset minut poté již kráčel slamy v Anacostii, jeho hotelovou uniformu nahradila čepice klubu Chicago Bulls a kožená bunda.

Pro Rusanův příjezd bylo již vše připraveno. Obrovské množství krysích výkalů a pavučin bylo uklizeno a byt byl naplněn vším, co potřebovali.

Většina vybavení byla zakoupena v obchodě REI v Bailey’s Crossroads ve Virgínii. Zaplatili vše v hotovosti. Rekreační vybavení obsahovalo skládací lůžko, spací pytel, několik skládacích židlí, dva stoly a něco kuchyňských potřeb, vše bylo určeno pro táboření. Malý generátor vrčel v rohu a zásoboval elektřinou malou televizi, vysílačku, skener policejních vysílaček a několik lamp. Ve dvou chladicích bednách značky Coleman bylo dost jídla a vody, aby s tím vydržel alespoň pět dní, nicméně on pochyboval, že bude tolik potřebovat.

Zítra ráno se pustí do odvážného díla na veřejnosti a připraví půdu pro zvláštní překvapení.

Rusan pohlédl na hodinky a pak na lůžko. Připravil vše, o co ho Aziz požádal. Do hladka se oholil, nechal si pouze knír a kozí bradku. Nůžkami si přistřihl vlasy na jeden centimetr a odbarvil je do bíla. Odbarvil si i chlupy na tváři a obočí, pak si propíchl pravé ucho.

Bylo to obtížné, protože musel pracovat před zrcadlem a když konečně probodl jehlou ušní lalůček, musel zastavit krvácení. Na závěr si aplikoval falešné tetování, nejnápadnější byl růžový trojúhelník stojící na jednom vrcholu se slovy „Podivný národ“ na pravém bicepsu.

Rusan nebyl s přestrojením příliš spokojený. Nenáviděl homosexuály.

Jeho nápad to ale nebyl – tak to chtěl Aziz. A když Aziz něco rozkázal, bylo nejlépe uposlechnout. Rusan musel splnit ještě jeden úkol, než opustí ráno byt. Pohlédl na hodinky a rozmýšlel se, zda se o něj má postarat hned, nebo se napřed trochu prospat. Když spočítal bloky s výbušným Semtexem a bedny s detonátory na druhé straně stolu, rozhodl se počkat do rána. Bude se mu lépe spát, nebudou-li bomby zapojené.

Rafique Aziz a Muammar Bengazi vystupovali po schodišti. Aziz byl rozzuřený.

Měli štěstí, že obsadili Bílý dům bez jediné ztráty, ale nyní, kdy jej od dosažení konečného cíle dělilo méně než čtyřiadvacet hodin, ztratil potřebného muže díky úplné pitomosti. Takových událostí se Aziz velmi obával. Historická bitevní pole jsou poseta těly vojáků, jejichž velitelé si neuvědomili klíčovou roli, jakou hrají v každém konfliktu.

Bengazi kráčel o půlkrok za ním, zahanben, že jeden z jeho mužů byl tak pošetilý a nechal se zabít ženou.

Když došli do patra vily, Aziz a Bengazi rovnou přešli přes chodbu do prezidentovy ložnice. Všechna světla v místnosti svítila. Aziz došel k druhé straně postele a podíval se na zkrvavené nahé tělo. Ragib, muž, který našel zavražděného přítele, stál u mrtvoly z druhé strany s vysílačkou v jedné a samopalem v druhé ruce. Začal mluvit, ale Aziz jej zvednutím ruky zarazil. Velitel nic neříkal, a dlouhou scénu před sebou zkoumal.

Po několika minutách Aziz vzhlédl. V jeho tváři se zračil ovládaný hněv.

Stroze se zeptal: „Co se tu k čertu stalo?“

Ragib začal nervózně rekapitulovat události, rád, že jej Aziz ještě nepopravil. Ragib mu popsal, jak Abu Hasan srazil ženu na zem a odtáhl ji z místnosti. Poskytl veliteli podrobnosti o tom, co zjistil, a to málo, co o ženě věděl.

Když Ragib skončil, Aziz na vteřinu pohlédl na mrtvolu a pak na nervózního muže stojícího před ním. Žádný špatný čin nezůstane nepotrestán. Musí dát příklad pro výstrahu, je nutné udržovat strach. Bez varování Aziz zdvihl ruku a udeřil Ragiba do tváře. Ragib úder ustál a nastavil obličej pro další. Ačkoliv byl silnější a větší než Aziz, hluboce se svého velitele obával. Vrátit úder či se bránit nepřicházelo v úvahu.

Aziz zdvihl hlaveň své MP-5, zapíchl ji Ragibovi pod bradu a přinutil jej ustupovat, až byl doslova přilepený ke zdi. „Uveď mi jediný důvod, proč bych tě kvůli tvé blbosti neměl zastřelit.“

„Nemám žádnou omluvu.“ Ragib udržel hlas klidný, věděl, že jakákoliv známka strachu nebo projev neúcty může jeho život okamžitě ukončit. „Zasloužím si zemřít. Zachoval jsem se špatně.“

Mitch se stihl schovat na poslední chvíli. Milt Adams klečel v rohu vedle ženy, kterou Rapp zachránil, a pokoušel se ji uklidnit. Otřesená žena se chvěla ještě po pěti minutách a Adams se začal obávat, že bude v šoku.

Rapp se ze všech sil snažil nevšímat si Adamse a ženy a soustředil se na to, co říkají lidé v Langley. Byl již pokárán, že si nevyžádal povolení vyššího velení, než ženu zachránil. Rapp měl moc rád frázi ‚vyšší velení‘, která označovala všechny, kdo pohodlně seděli ve ztemnělém sále tlumeně osvětleném monitory počítačů a televizními obrazovkami a dávali lidem v terénu rozkazy. Kennedyové bezvýhradně věřil, Campbell, Flood a Stansfield sice v terénu kdysi také pracovali – ale už je to dávno.

Rapp měl nicméně ve svém životě novou zásadu. Tvrdohlavý poloviční Němec si právě uvědomil, že místo sestavování nějakého bojového plánu je často lepší říci ano a pak vyrazit a dělat to, co považoval za nejlepší.

Washington byl byrokratický monolit, který se příliš často pohyboval s rychlostí a hbitostí dvěstěpadesátikilogramovéheo muže.

Rapp, stejně jako většina tajných pracovníků v terénu, viděl úlohu Washingtonu jako druhořadou, a proto si zvykl být velmi opatrný na to, které informace předá, dokud je v terénu. Rapp zjistil, že čím méně věděli o tom, co dělá, tím větší podporu získá. A naopak: čím více jim řekl, zejména špatných zpráv, tím méně jej podle jeho názoru podpořili. Kennedyová se za něj téměř vždycky bila, ale ve Washingtonu byla řada dalších, kteří vybudovali svou kariéru nicneděláním.

Rapp seděl na patách, oči upřené na monitor, levým uchem poslouchal zvuky z prezidentské ložnice a pravé ucho naslouchalo Langley. Jediné hlasy, které se ozývaly z Langley, patřily Kennedyové, Campbellovi, Stansfieldovi a Floodovi. Nikdo z nich se neodvážil kritizovat jej za záchranu ženy.

Všichni věděli, nebo doufali, že by udělali totéž. Generál Flood nicméně zdůraznil, že od této chvíle bude následovat řada přesných rozkazů, které je nutné důsledně plnit.

Rapp využil svou novou zásadu a prostě odpověděl: „Ano, pane.“

Po několik dalších napjatých minut skupina diskutovala o tom, jak nyní pokračovat, ale zatím nebylo potřeba nad tím hloubat. Hovor přes vysílačku okamžitě ustal, když další dva muži vstoupili do ložnice. Rapp mrkl na malou obrazovku a okamžitě podle gest a postoje poznal menšího muže. Chlupy na krku se mu naježily a dlaně zvlhly.

Když Rapp uslyšel jeho hlas, srdce mu začalo nekontrolovaně bušit.

Instinktivně sáhl po své MP-10. Zdálo se, že jej ovládla touha zabíjet.

Rafique Aziz byl na druhé straně zdi, pravděpodobně ne víc než tři metry daleko a stál zády ke dveřím.

Když se Rapp zdvihl na jedno koleno, ze sluchátka se ozval hlas Irene Kennedyové: „Železný muži, vím, na co myslíte, ale to se teď nestane. Nejsou vhodné okolnosti. Jsou tři a vy jste sám.“

Rapp se zarazil a byl v pokušení neodpovědět. Naneštěstí už to jednou zkusil a podruhé by to už neprošlo. Vydechl a odvětil: „Mohu je sundat všechny a skončit to hned.“ Jeho hlas zněl příkře.

Kennedyová se bezprostředně ozvala: „A nebo zabijí vás a zničíte jedinou šanci, jak zjistit, co se tam děje.“

„Nezabijí,“ odpověděl Rapp s napětím v hlase. „Aspoň ne dřív, než všechny tři sundám.“

Kennedyová v Langley se na židli otočila a pohlédla na ředitele Stansfielda. Prudce směrem ke svému šéfovi zavrtěla hlavou. Stansfield klidně seděl na židli, jednu ruku křížem přes hruď druhou si mnul bradu.

Dotkl se ramínka svých sluchátek a řekl: „Železný muži, vydržte vteřinku, probereme všechny možnosti.“

Stansfield stiskl tlačítko na konzoli a naklonil se dopředu. Generál Flood popojel pár metrů se svou židlí a Kennedyová a generál Campbell položili ruce na stůl, který stál před vyvýšenou řadou.

Kennedyová spustila první: „Nelíbí se mi okolnosti.“

Stansfield přejel pohledem z Kennedyové na Campbella a generál odpověděl:

„Nevím… Je to silné pokušení. Máme hlavu toho chlapa na mušce už hodně dlouho a Mitch je opravdu skvělý.“

Stansfield se obrátil k předsedovi Sboru náčelníků. Flood si mnul bradu.

Zamračil se a poznamenal: „Operace je teprve v první hodině a máme tam více než šedesát rukojmích. Myslím, že bychom měli počkat.“ Potřásl hlavou a dodal: „Jestliže nedostane všechny tři, jsme v prdeli.“

Všichni se obrátili a pohlédli na obrazovku, která ukazovala tři teroristy. Jeden z nich se otočil a přešel blíž ke dveřím.

Stansfield zavrtěl hlavou a stiskl tlačítko na své konzoli. Upravil si mikrofon na sluchátkách a řekl: „Železný muži, zůstaňte na své pozici. Opakuji, zůstaňte na své pozici.“

Rapp v ‚zašité místnosti‘ stiskl plastové sluchátko tak pevně, až mu zbělely klouby. V duchu si neustále opakoval do prdele, do prdele, zatímco se bušil, že na volání Kennedyové odpovídal. Měl by vysílačku rozstřílet, vyjít ven a skončit to.

S vědomím, že má stále ještě šanci, Rapp prohlásil: „Dovolím si nesouhlasit. Mám tří cíle, jsou od sebe vzdáleny do pěti metrů.“ Rapp pohlédl na monitor. „Jsou ke mně zády a moment překvapení je na mé straně. Není to náročný úkol.“

Nyní se ve vysílačce ozval hlas generála Flooda. „Železný muži, nebudete zasahovat, je to rozkaz. Potřebujeme tam vaše oči a uši a čas hraje pro nás,“ zněla autoritativní odpověď. Trochu měkčeji dodal: „Dostanete svou příležitost, buďte trpělivý.“

Rapp neochotně odpověděl: „Rozumím.“

Pak uchopil sluchátko a bušil se jím do čela. Příště, říkal si, prostě to udělej. Nezdržuj se ptaním.

Rafique Aziz zatlačil hlaveň MP-5 pevněji pod bradu Ragiba.

Kdyby měl víc mužů v záloze, Ragib by už byl mrtev, ale on potřeboval všechny. Proto měl Aziz s sebou tolik výbušnin. Pouze tak mohl vyrovnat početní převahu Američanů.

Ragib s hlavou zkroucenou bolestí se natočil a opatrně promluvil:

„Najdu ji, slibuji, Rafique.“

Pomalu Aziz ustoupil, pušku sklonil na stranu a zvažoval, zda má smysl ženu hledat. Prohlédl hromadu šatů na zemi. Hasanova pistole byla stále v pouzdře, jeho puška ležela na prádelníku na druhé straně místnosti.

Zkrvavený nůž se válel vedle šatů na zemi, žena byla tedy neozbrojená.

Úkosem Aziz pohlédl na Ragiba a zeptal se: „Byla to ta žena, kterou Abu Hasan vytáhl dnes ráno z řady?“

Ragib rázně přikývl. „Ano, přesně ta.“

Aziz se ušklíbl a pohlédl na Bengaziho, který stál blíž u dveří.

„Znám ji. Potkal jsem ji, když jsem přijel na schůzku s tím tlustým prasetem Russem Piperem.“

Bengazi po svém zvyku nic neříkal. Aziz kývl, věci začínaly dávat smysl.

Vzpomněl si, že mu Russ Piper povídal o rodině té ženy.

„Její otec je policistou v Chicagu.“ Aziz pohlédl na mrtvolu před sebou. „To by mohlo být vysvětlení.“

Když Aziz skončil s prohlídkou mrtvého těla, sklonil se k hromadě šatů.

Vytáhl pistoli a vysílačku, pak přešel k prádelníku a vzal si nadbytečný samopal. Otočil se a hodil ho přes místnost Ragibovi.

S vlastní zbraní v jedné, volnou rukou letící samopal zachytil.

„Chceš, abych tu holku našel?“

Aziz se na okamžik zamyslel a pak řekl: „Ne. Nemůže nám uškodit. Všechny východy jsou zadrátované. Nejspíš odpálí některou z náloží a sama se zabije.“

Bengazi si odkašlal, aby upoutal Azizovu pozornost.

Aziz pohlédl na muže číslo dvě a zeptal se: „Ano?“

„Myslím, že bychom měli přinejmenším prošťárat toto patro a druhé také.“ Bengazi se odmlčel. „Nezabere to víc než dvacet minut.“

Aziz se zamyslel a pak odpověděl: „Dobrá, ale udělejte to rychle.“

Když se chystali k odchodu, Ragib ukázal na mrtvého spolubojovníka ležícího na zemi a zeptal se: „Co mám s Hasanem udělat?“

Aniž se otočil, Aziz odsekl: „Nech ho tady, ať si tu ten blbec shnije.“

26

V Langley zatím probíhala živá diskuse. Generál Campbell chtěl rozšířit jejich slabé zastoupení vysláním dalších dvou lidí větrací šachtou do Bílého domu. Jeho důvody byly zřejmé. Věděli, že Aziz má s sebou v Bílém domě velké množství výbušnin, a nyní měli důkaz, že je Aziz strategicky rozmístil. Dříve než budou moci zahájit jakýkoliv útok, bude nutné tato zařízení zneškodnit nebo je přinejmenším nějak obejít. K tomu potřebovali více informací a to znamenalo dostat někoho s technickými zkušenostmi do Bílého domu.

Generál Campbell a Irene Kennedyová se opět začali dohadovat se svými šéfy. Campbell s přesvědčením prohlásil: „Tým 6 má lidi i vybavení připravené. Nikdo se ve výbušninách nevyzná lépe než oni. Stačí jeden telefonát korvetnímu kapitánu Harrisovi a do pěti minut je máme na cestě v šachtě.“

„Já bych dal přednost tomu, aby se Železný muž napřed trochu víc porozhlédl,“ oponoval Stansfield.

Campbell si povzdechl. „Nejsem si jist, jestli jsme před pár minutami neměli nechat Železného muže, aby je odpráskl.“

Stansfield zvedl obočí. „Tak brzy by to bylo příliš riskantní.“

„Jo, ale ta příležitost za to možná stála… A jestli ji budeme mít znovu, také budu raději v postavení, kdy budou šance vyšší.“

„Takže“ – Flood se naklonil dopředu a položil ruku na stůl – „vy tedy chcete vyslat další muže dovnitř okamžitě.“

„Ano.“ Campbell pohlédl na hodinky. „Čas je nula-jedna-nula-nula. Slunce vychází dříve než za pět hodin. Čím dříve získáme jasný obrázek o tom, proti komu stojíme, tím dříve můžeme vše ukončit. A navíc, stejně jako všichni v našich Speciálních jednotkách, mají i tito odborníci společný výcvik. Železný muž bude mít dva členy SEALu po boku a“ – Campbell s přesvědčením kývl – „až budeme mít příště příležitost odstranit Azize, neuteče nám.“

Stansfield však varoval: „Právě teď se nám tří ozbrojení teroristé pohybují po vile a mají velmi špatnou náladu. Možná by bylo lepší počkat, až se trochu zklidní, než začneme.“

„Souhlasím,“ odpověděl Campbell. „Právě jsme je slyšeli, jak říkají, že půjdou zkontrolovat první a druhé patro, což by jim mělo trvat asi dvacet minut. I kdybychom dostali naše lidi do šachty do deseti minut, bude jim to trvat téměř půl hodiny, než to zvládnou. A navíc, vylezou v třetím suterénu, ne v prvním patře.“

„A co Mitch?“ zeptala se Kennedyová.

„Může počkat v tichostí, než Aziz prohledá první a druhé poschodí, pak může vyrazit výtahem dolů.“

Kennedyová se na chvíli zamyslela a pak řekla: „Myslím, že je to rozumné.“

Kennedyová i Campbell pohlédli na Flooda a Stansfielda. Generál Flood se nejprve otočil ke Stansfieldovi a pak ke Campbellovi.

„Řekněte kapitánu Harrisovi, aby se jeho muži připravili, musejí ale vyčkat na můj rozkaz, než překročí plot.“

Campbell a Kennedyová se vrátili na svá místa a nechali oba starší muže o samotě. Flood se posunul blíž ke Stansfieldovi a zeptal se:

„Změní se tím něco ve vztahu k viceprezidentovi?“

Stansfield o otázce chvíli přemýšlel, než odpověděl: „Nejsem si jist, vyjadřoval se o tom hrozně neurčitě. Zdá se, že si nechává otevřené dveře pro všechny možnosti, včetně skutečného útoku.“

Flood zavrtěl hlavou a zamumlal. „Viceprezident Baxter ve vedení strašně překáží… Není to člověk, jakého bychom v této situaci potřebovali.“

Stansfield pomalu přikývl. „Snaží se všechno si pojistit.“

„A co tedy budeme dělat?“

Ředitel CIA se zamyslel. „Jeho neurčitost má nějaký důvod… Mám skoro pocit, že chce zůstat mimo ten kolotoč.“

„Chce mít možnost všechno popřít,“ poznamenal generál nešťastně.

„Dobrá tedy, přitlačíme jeho i koně, na kterém jede. Můžeme mu to říci ráno, až vytáhne svůj líný zadek z postele.“

Na východ od Bílého domu se horečně připravoval kapitán Harris se svými muži. Pod plachtou bylo dusno. Na bocích tří aut se srážela vlhkost a pramínky vody stékaly na zem. Všichni se hrozně potili, ale nevšímali si toho. Byli zvyklí pracovat za mnohem horších podmínek.

Harris si již dva muže vybral. První z nich byl Nick Shultz, osmatřicetiletý starší poddůstojník. Shultz byl specialista na zneškodňování výbušnin – v oddílu pracoval od svých dvaceti let. Díky své přirozené zručnosti při zacházení s výbušninami strávil hodně času jako instruktor SEALu na demolice pod vodou – kandidáti museli absolvovat kurs trvající úmorných dvacet šest týdnů, než se mohli stát členy SEALu.

Nicméně Shultz byl jedním z nejlepších odborníků díky své stálé a klidné povaze.

Druhým mužem, kterého Harris vybral, byl Danny Craft. Volba byla ve skutečnosti už jasná, protože Craft byl Shultzovým parťákem ve vodě.

Craft pracoval pod Shultzovým vedením již deset let. Kde Shultz vystupoval chladně a uzavřeně, Craft byl aktivní a otevřený.

Měl-li Shultz nevýrazný vzhled, Craft vypadal jako pohledný mladík.

Na svých dvacet osm let vypadal poněkud mladě. Díky svým modrošedým očím popletl hlavu spolužačkám na obou březích Ameriky.

Málokdy strávil volnou noc o samotě.

Muži představovali naprosté protiklady a jak starší Shultz očekával, byla to pro ně v práci velká výhoda. Craft viděl věcí, které unikly Shultzovi, a naopak. Během posledních dvou let své dovednosti vybrousili a stali se velmi výkonnou dvojkou.

Když se připravovali na vstup do šachty, stáli bok po boku před dlouhým skládacím stolem a naposledy kontrolovali své vybavení.

Spolu se svými zbraněmi a speciálními soupravami nářadí si s sebou brali ještě jedno výjimečné zařízení. Na stole před nimi ležel přenosný rentgenový přístroj vyrobený firmou Safety and Security Instruments v San Diegu. První dva kusy jednotky byly rentgenový snímač RTR-X a rentgenový zdroj XR-200. Obě jednotky pracovaly dohromady napojené na třetí zařízení, řídící jednotku RTR-4. Tento přenosný počítač s procesorem Pentium byl zabudován v odolném utěsněném hliníkovém pouzdře, aby byl chráněn proti otřesům. Aktivní barevná LCD obrazovka na řídící jednotce umožní Shultzovi a Craftovi nakouknout dovnitř Azizových bomb.

Bez RTR-4 by bylo možné přirovnat pokus o otevření vnějšího obalu výbušnin k ruské ruletě.

Kapitán Harris stál pět metrů vedle v otevřených dveřích komunikačního vozu CIA a naslouchal generálu Campbellovi a Irene Kennedyové.

Harris chtěl do hovoru vstoupit se svým přípodotkem, ale dosud nedostal příležitost. Generál Campbell se tázal na spoustu věcí, stejně tak Kennedyová. Když se konečně odmlčeli, Harris spustil.

„Pane generále Campbelle, žádám o povolení jít s mými chlapci. Myslím…“

Campbell ho přerušil. „Žádost se zamítá. Potřebuji vás u vašeho družstva.“

Harris držel sluchátko jištěné polní vysílačky u ucha. Nechtěl se tak snadno vzdát. „Dovolím si nesouhlasit, pane. Myslím, že bude mnohem užitečnější, když pomohu s průzkumem budovy.“

„Zůstanete, kde jste, kapitáne.“

Nebyl to Campbellův hlas. Tentokrát promluvil generál Flood.

Harrise trochu vyvedl z rovnováhy, netušil, že se Flood rozhovoru také účastní.

Nejvýše postavený důstojník celé americké armády pokračoval:

„Jestliže bude vše pokračovat dobře, je velká pravděpodobnost, že vás dovnitř vyšleme i s vaším družstvem.“

„Ano, pane.“ Jinak Harris odpovědět nemohl.

„Tak, teď své chlapce vypravte. Železný muž je bude čekat na druhé straně.“

Mitch Rapp si zatím v ‚zašité místnosti‘ přerovnával výzbroj na další výpravu do útrob dvě stě let starého sídla. Vše se dálo rychle, ale byl víc než šťastný, že bude mít profesionální pomoc od dvojice odborníků přes výbušniny, zejména proto, že nebude muset s výbušninami sám nic podnikat.

Jednu věc však chtěl udělat dřív, než vyrazí ven: promluvit si s ženou, kterou odnesl z prezidentovy postele. Rapp byl dosud příliš zaměstnán hovorem s Kennedyovou a ostatními, že ještě neměl příležitost zjistit, kdo ta žena je, a, což bylo ještě důležitější, neví-li nějaké informace, které by jim pomohly.

Odložil výzbroj stranou, sundal si baseballovou čepici a podrbal se na hlavě. Sledoval Adamse, jak dává ženě trochu vody, a poprvé si všiml, že je velmi přitažlivá, opravdu krásná. Rapp poklekl, aby k ní byl blíž, a zeptal se: „Jak vám je?“

Riellyová si těsněji přitáhla prostěradlo k sobě, jen jednu ruku nechala venku. Pohlédla na muže, který před ní klečel, a plaše odpověděla:

„Dobře.“ Ale než jí poslední slabika sklouzla ze rtů, dala se opět do pláče. Riellyová si pár slz setřela z tváře a dodala: „Není mi dobře… Jsem v háji.“

Rapp se zasmál nad jejím neotesaným vyjádřením. Natáhl se a chytil ji za rameno: „Budete v pořádku. Všechno bude v pořádku.“

Riellyová opět vzhlédla a spodní ret se jí trochu zachvěl. „Nevím, jak vám poděkovat. Nikdy vám nezapomenu, co jste pro mě udělal.“ Vzala jej za ruku, stiskla a pokračovala: „Vděčím vám za svůj život.“

Rapp se trochu začervenal. „Teď… teď… není třeba být sentimentální.“

Nevěděl, co má říci na neobvyklé osobní poděkování od ženy: už si zvykl, že jeho činů si nikdo, s výjimkou několika zasvěcených, nepovšiml.

„Myslím to vážně.“ Riellyová mu stiskla ruku pevněji. „Nejsem sentimentální. Zachránil jste můj život.“

„Dobrá, tedy,“ začal Rapp celý nesvůj, „třeba by vás nezabil.“

„Ach,“ ušklíbla se Riellyová a popotáhla. „To je tedy útěcha.“

A rozplakala se ještě víc.

Milt Adams stále seděl vedle ní. Pohlédl na Rappa a zavrtěl hlavou.

„Potřebuješ se naučit, jak přijímat poděkování od druhých, troubo. ‚Rádo se stalo‘ – máš té hezké ženě odpovědět.“

S rukou stále na ženině rameni se Rapp na Adamse zaškaredil. Etiketa ho teď nezajímala. Obrátil se k ženě, jejíž vlhká tvář nyní spočívala na jeho ruce. Lehce jí stiskl rameno a druhou rukou jí setřel slzy z tváře.

„Rádo se stalo,“ začal zkusmo. „Jsem rád, že jsem vám mohl pomoci.“

Rapp jí zdvihl hlavu, takže se jí mohl podívat do očí. Teď si všiml, že má nejzelenější oči, jaké kdy viděl. Byly tak krásné, že se Rapp přestal soustředit a na okamžik zapomněl, na co se chtěl zeptat.

Několikrát zamrkal a pak si vzpomněl, kam mířil. „Potřebuji se vás zeptat na několik věcí. Budete moci odpovídat?“

Riellyová přikývla a setřela si z tváří zbylé slzy. Přitáhla si roh prostěradla, tiše se vysmrkala a pronesla: „Bože, takhle moc už jsem léta nebrečela.“

„Prožila jste tu hodně.“ Rapp se soustředil, aby zase neřekl něco špatně.

„Pár opravdu zasraných dní,“ zatřásla Riellyová hlavou a pokusila se zasmát.

„Jo… A myslím, že už o moc horší být nemohou.“ Rapp pohlédl na hodinky a pokračoval: „Poslouchejte, mám ještě hodně práce, ale chci se vás nejdřív na pár věcí zeptat.“

Riellyová přikývla.

„Výborně. Začněme s vaším jménem.“

„Anna… Anna Riellyová.“

„Já jsem Mitch a tohle je Milt.“

Riellyová si utřela ruku do prostěradla a natáhla ji. „Ráda vás poznávám, Mitchi.“ Riellyová se široce a teple usmála a na tváři se jí objevily dolíčky. „Velmi ráda.“

Rapp se usmál a potřásl jí rukou. Riellyová se pak obrátila k Adamsovi a i s ním si potřásla rukou.

„Co děláte v Bílém domě?“ zeptal se Rapp.

„Jsem reportérka.“

Rapp se zatvářil, jako by měli první rande a ona mu právě sdělila, že je vdaná. Do prdele, pomyslel si. To může být problém. „Pro koho pracujete?“

„NBC. Byla jsem první den v práci.“

„Pěkně načasované,“ poznamenal Rapp a zdvihl obočí.

„Žádná sranda.“ Zavrtěla Riellyová hlavou.

„Kde vás drželi během posledních dnů?“

„V jídelně Bílého domu.“

Rapp pohlédl na Adamse, který přikývl a prohlásil: „Přesně to jsem si myslel. Žádná venkovní okna a místnost je dostatečně velká.“

Rappa zajímalo, jestli Aziz držel všechny rukojmí spolu, nebo je rozdělil.

Obecně rozhodnutí záviselo na výhodách a architektuře budovy. Rapp se proto domníval, že vzhledem k omezenému počtu lidí, které Aziz měl, bude donucen držet všechny rukojmí na jednom místě.

„Drží všechny rukojmí v jídelně?“

„Ano.“ Riellyová pokrčila rameny. „Aspoň pokud vím.“

„Kolik vás bylo?“

Riellyová se kousla do dolního rtu, chvíli přemýšlela a řekla: „Nevím. Osmdesát… sto… sto dvacet…? Skutečně nevím.“

„Opravdu potřebuji, abyste o tom přemýšlela. Nemusíte odpovědět hned, ale zkuste si vzpomenout, kolik lidí v jídelně bylo.“

Riellyová přikývla. „Pokusím se.“

„A co členové Tajné služby? Byli ve stejné místnosti jako vy?“

Rapp znal Azize dost dobře na to, aby odhadl, že přinejmenším příslušníky Tajné služby od rukojmích oddělil.

„Nevím. Když to všechno začalo, byla jsem v práci teprve patnáct minut. Nevím ani o jednom agentovi, jak vypadá.“

„Nemusíte je znát osobně, abyste je poznala. Mají krátký sestřih, atletickou postavu… Prostě vyčnívají.“ Rapp se na ni povzbudivě podíval. „No tak, jste přece reportérka.“ Usmál se a dodal: „Musíte si přece takových věcí všímat.“

Riellyová o tom přemýšlela. „Nevzpomínám si, že bych někoho takového viděla.“

„A co námořníci nebo další příslušníci armády?“ zeptal se Milt Adams.

Riellyová okamžitě zavrtěla hlavou. „Vím jistě, že jsem neviděla žádnou uniformu.“

Rapp na Adamse kývl na souhlas se správně načasovanou otázkou. Tím to bylo jasné. Aziz buď příslušníky Tajné služby a armády držel na jiném místě, nebo je povraždil. Jak znal Azize, druhá možnost byla velmi pravděpodobná.

„Kolik různých teroristů jste viděla?“

Riellyová na chvíli zavřela oči. „Myslím, že jsem jich viděla šest. A jsem si velmi jistá, že jsem viděla jejich velitele. Nějaký princ atakdál. Potkala jsem ho totiž už ráno na ulici cestou do práce. Těsně předtím, než to všechno začalo. Vystupoval z limuzíny s Russem Piperem, předsedou Demokratického národního výboru. Russ je náš starý rodinný přítel.“

Riellyová se odmlčela. „Od té doby jsem ho neviděla… Doufám, že je v pořádku.“

„Velitel – páni, princ,“ poznamenal Rapp. „Jmenuje se Rafique Aziz.“

Riellyová se v křeči otřásla. „Ať je to kdokoliv, je to ďábel, a nemyslím tím, že je prostě potrhlý nebo blázen. Doslova ďábel. Kohosi chladnokrevně zastřelil jen proto, že dotyčný požádal o přikrývky a jídlo. Prostě zvedl pistoli a bez varování střelil toho muže do hlavy.“

„Tak to bude Rafique Azíz,“ doplnil temně Rapp. Pak se podíval na hodinky a rozhodl, že bude lépe, když se vydá na cestu. „Dobrá, slečno Riellyová, budeme pokračovat později. Musím se ještě o něco postarat.“

„Říkejte mi prosím Anna,“ usmála se Riellyová.

„Dobrá, Anno. Nevím, jak dlouho to bude trvat, ale do hodiny bych měl být zpět. Milt se tu o vás postará, nemusíte se ničeho bát. Možná na to nevypadá, ale nenechte se tím zmást.“

Adams věnoval Rappovi bezvýrazný pohled. Rapp popadl ledvinku na svůj krátký výlet a připásal si ji k boku. Otočil si baseballovou čepici kšiltem dozadu. Připevnil na ni hlavovou soupravu malé vysílačky, ale když uslyšel jen praskání statické elektřiny, zase ji vypnul.

Riellyová pozorně sledovala, jak se pohybuje po kolenou po místnosti. Když si vzal poloautomatickou zbraň a vstal, zeptala se: „Kde pracujete, Mitchi?“

„Na poště.“ Rapp kývl na Adamse, aby vstal, a pak pohlédl zpět na Riellyovou. „Anno, později náš rozhovor dokončíme.“ Mrkl na ni a uklidňujícím hlasem dodal: „Pohlídejte zatím Milta.“

27

Prohledávání prvního a druhého patra Bílého domu zabralo téměř dvacet pět minut. Tři muži pracovali spolu: když prohledávali místnost za místností a kontrolovali všechny šatníky a prostory pod postelemi, jeden vždy druhé dva kryl. Aziz si byl jist, že ji najdou skrčenou v některém z šatníků, ale nenašli.

Sestupovali z druhého patra. Aziz, který kráčel v čele, přemýšlel.

Přemýšlel o budově, o tom, jak je stará, jak moc se má trápit tím, že nemůže přejít z jedné budovy do druhé, aniž by vyšel ven. Kdyby už měl prezidenta v rukou v jeho pracovně, nemusel by mít své lidi tak řídce rozptýlené. Aziz věděl, že jestliže chce, aby Američané přistoupili na všechny jeho podmínky, bude muset napřed zbabělého prezidenta dostat ven z bezpečí jeho krytu. A jeho jedinou nadějí bylo, že zlodějíček, dárek od Saddáma, svůj úkol úspěšně splní.

Aziz se náhle zastavil a otočil se čelem vzad. Bengazi a Ragib málem do svého vůdce vrazili. Byli již unaveni a jejich reakce se zpomalily.

Aziz ukázal chodbou zpět a řekl: „Pojďte za mnou. Musíme ještě něco zkontrolovat, když už jsme tady.“

S oběma muži po boku Aziz vyrazil směrem, odkud právě přišli.

Když sestoupili po schodech do prvního suterénu, Aziz otevřel protipožární dveře a vyšel do chodby. Na několik vteřin se zastavil, rozhlédl se na obě strany a pak se vrátil ke schodišti a pokračoval do druhého suterénu. Tam provedl totéž, i zde se zastavil dostatečně dlouho, aby chodbu prohlédl.

Když dorazili do třetího suterénu, Aziz ukázal na dveře schodiště a přikázal Ragibovi: „Ty počkáš zde.“ Spolu s Bengazim odkráčel chodbou.

Na konci chodby oba muži zahnuli doleva a pokračovali dalších deset metrů.

Azize ihned zarazilo, že neslyší žádný hluk. Když zlodějíčka kontroloval před zhruba čtyřmi hodinami, hluk byl dobře slyšet.

Aziz, poněkud zneklidněný změnou, zvedl svůj samopal. Bengazi vycítil napětí svého šéfa a udělal totéž. Vnější dveře, které Mustafa překonal už první noc, byly jen zpola otevřené. Když se Aziz přiblížil, spatřil jen část vnější místnosti prezidentova krytu, ale jeho zlodějíčka nebylo vidět. Aziz přešel doleva, takže mohl nyní přehlédnout pravou část místnosti. Stále nic: žádný zvuk, Mustafa nikde.

Aziz se nezastavil, prostrčil částečně otevřenými dveřmi hlaveň MP-5 směrem doleva. To, co spatřil, jej okamžitě vytočilo. Opřen o vzdálenou zeď seděl Mustafa a spal – krátké ruce složené na kulatém břichu, s pusou otevřenou a pramínkem slin stékajícím po tváři. Aziz udělal směrem k němu tři kroky a silně kopl do mužových nohou.

Mustafovy oči se okamžitě otevřely a Aziz mu strčil ústí pušky přímo před nos. „Co to k čertu děláš?“

Mustafa nervózně odpověděl: „Odpočívám.“

„To vidím. Proč nejedou vrtačky?“

„Taky potřebují odpočinek.“ Kasař se pokusil uhnout dál od zbraně, ale nebylo kam. „Když pojedou bez přestávky, spálí se.“

Aziz přestal mířit zbraní na mužovu tvář. Odpověď jej pro tuto chvíli uspokojila. „Pracuješ stále podle plánu?“

„Ano.“ Mustafa převalil své kypré tělo na koleno a vstal. „Po pravdě řečeno, mám už několik hodin náskok.“

Aziz se zájmem zdvihl obočí. „Opravdu? Kdy tedy očekáváš, že dveře otevřeš?“

Mustafa pohlédl na hodinky. „Budou-li pracovat vrtačky, myslím, že bych mohl dveře otevřít kolem sedmé dnes večer.“

Aziz se usmál. „To by mě velmi potěšilo.“ Poplácal malého muže po zádech a dodal: „Dobrá práce, Mustafo.“

„Díky.“ Mustafa s lehkým úklonem hlavy přijal vzácné ocenění.

Aziz se podíval na vyleštěné pancéřové dveře. Za méně než dvacet čtyři hodiny bude mít v rukou prezidenta. Mustafova novina, že je napřed před časovým plánem, pomohla zmírnit Azizovu zlobu nad ztrátou Hasana. Jakmile bude mít prezidenta, může si zhluboka s ulehčením vydechnout.

Opustit ‚zašitou místnost‘ bylo náročné. Jediné oko, které Rapp venku měl, byla průzkumná jednotka, kterou umístil v prezidentově ložnici. Ujistila jej, že je bezpečné opustit ‚zašitou místnost‘, ale Milt jej varoval, že velký šatník má vstup i z druhé strany, z ložnice první dámy.

„Jsem připraven,“ zašeptal Rapp a Adams pootevřel o několik centimetrů zeď. Bez hnutí a bez dechu Rapp vykoukl skulinou a zaposlouchal se.

Vystoupil do šatníku a okamžitě si všiml, že dveře do ložnice první dámy jsou otevřené. Rapp zkontroloval pravou i levou stranu a vykročil k ložnici první dámy. Ve dveřích se na chvíli zastavil a naslouchal. Místnost byla prázdná.

Přímo přes místnost se nacházely další dveře, zavřené. Rapp si domyslel, že vedou buď do šatníku, nebo do koupelny. V dané chvíli na tom nezáleželo.

Nicméně skutečnost, že dveře, ve kterých stál, zůstaly otevřené a dveře naproti zavřené, byla důležitá. Znamenalo to, že Aziz se svými muži prohledávání odbyli. Všechny dveře by měly být otevřeny, zkontrolovány a opět zavřeny.

Díky tomu Rapp nabyl jistotu a dveře do šatníku zavřel. Rychle prohrábl skříně, popadl nějaké tričko, spodní prádlo a pár bílých bavlněných ponožek. Vrátil se do ‚zašité místnosti‘ a podal oděv Adamsovi.

„Dej to Anně.“ Rapp se rozhlédl po polici vpravo a spatřil ještě přikrývku a dva polštáře. „Tohle si vezmi také. Pokus se ji přimět k spánku.“

Rapp začal zavírat dveře, ale ještě stihl říci: „A nezavírej na závoru. Budu-li mít cestou zpět naspěch, nechci tu stát a klepat.“

Adams přikývl a popřál: „Hodně štěstí.“

Rapp pevně zavřel stěnu s policovou skříní a přešel přes prezidentskou ložnici. Další tři kroky, přes vstupní chodbu, a do koupelny.

Sáhl za světlo po levé straně lékárničky, nahmatal tlačítko a stiskl ho.

Zeď se o dva centimetry pootevřela, Rapp otvor rukou v rukavici zvětšil o několik desítek centimetrů. Po stisku dalšího tlačítka se otevřely dveře výtahu a Rapp potichu sjížděl dolů. O pár vteřin později výtah zastavil a dveře se otevřely. Rapp kráčel ve svých předchozích stopách, dolů chodbou a do schodišťové šachty, která jej měla dovést do třetího suterénu.

Když došel ke spodním dveřím, natáhl se po klice a vtom se zarazil – jen pár centimetrů před ní. Schodiště bylo tmavší než chodba na druhé straně a centimetr jasného světla lemoval spodní okraj dveří.

Rapp cosi zahlédl. Jeho oči zachytily nějaký pohyb, nepatrnou změnu světla.

Opatrně Rapp ustoupil a přemýšlel, jestli už členové SEALu mohli dorazit.

S napřaženou pistolí zkušeným okem sledoval světelnou skvrnu.

Po několika vteřinách ten stín zahlédl znovu. Zakabonil se a zapnul monitor, tentokrát se neodvážil zbraň zasunout do pouzdra. S připraveným monitorem, pistolí v levé a hádkem s kamerou v pravé ruce se připlížil ke dveřím ze strany pantů a pomaličku kousek po kousku sunul malinkou čočku po betonové podlaze vpřed. Rappovy oči přeskakovaly mezi obrazovkou a postupem kabelu. Po centimetrech jej postrkoval ke dveřím. První věc, kterou Rapp na obrazovce spatřil, byl pár vojenských bot. Popostrčil čočku ještě víc a v obraze se objevila vojenská kombinéza a pak nezaměnitelná hlaveň, pažba a zatočený zásobník AK-74. Rapp stáhl hádka zpět a pro sebe si potichu zaklel.

Proč je ten zloduch najednou dole v suterénu? Předtím, cestou sem, tu na nikoho nenarazili. Proč zrovna teď? Rapp se přitiskl na stěnu a snažil se najít důvod. Po chvíli usoudil, že je to kvůli té dívce.

Musel se rozhodnout. Čím dříve, tím lépe. Čekat na schodišti není přijatelná možnost. Nemůže se tu krýt a každou chvíli tudy může někdo jít. Riziko je příliš velké. Otevřít dveře a teroristu zastřelit je možné, ale to bude až poslední východisko. Rappovi ve skutečnosti zbývalo jediné – vrátit se a říci Kennedyové a Campbellovi, aby členy SEALu zadrželi, dokud se nepřesvědčí, že v suterénu je vzduch čistý.

Rapp se podíval do rohu, kde byly v bílém betonu zapuštěné panty. Sáhl do kapsy kalhot a vytáhl jeden z miniaturních audiovizuálních snímačů. Poklekl a připevnil pásek suchého zipu na stěnu, pak opatrně jednotku umístil tak, aby čočka s optickým vláknem měla dveře v zorném úhlu.

Rapp rychle vystoupal do prvního patra vily, cestu z třetího suterénu zvládl za méně než dvě minuty. Když malý výtah zastavil v prvním patře, Rapp opět zapnul monitor a zkontroloval prezidentovu ložnici. Podle obrazu i zvuku byl vzduch čistý, zavřel tedy obrazovku a vkročil na dlažbu koupelny. Zbývalo přejít přes chodbu a vejít do šatníku. Za zavřenými dveřmi našel skrytou závoru a policová skříň otevřela přístup do ‚zašité místnosti‘.

Když Rapp vstoupil, Adams a Riellyová seděli na zemi s dokořán otevřenýma očima a Adams se zeptal: „To jsi trochu rychle zpátky, ne?“

Rapp zavrtěl hlavou, zatímco poklekl před jištěnou polní vysílačkou.

„Jo, máme dole problém.“

„Jaký?“

„Dole ve třetím suterénu běhá tango.“

„Co?“

Rapp stiskl několik tlačítek na ovládacím panelu vysílačky.

„Tango… T jako tango… T jako terorista.“ Rapp si přiložil sluchátko k uchu.

S obavami se Adams zeptal: „Viděl tě?“

„Kdyby mě viděl, už tam neběhá.“ Rapp obrátil pozornost k vysílačce.

„Železný muž volá řídící. Přepínám.“ Rapp musel ohlášení ještě jednou zopakovat, než mu odpověděli.

Hlas Kennedyové zněl čistě: „Železný muži, tady řídící. Slyšíme vás. Přepínám.“

„Máme problém. Nejméně jeden tango je ve třetím suterénu. Opakuji, jeden tango ve třetím suterénu.“

„Kde přesně ve třetím suterénu?“ zněla otázka generála Campbella.

„Před dvěma minutami stál přímo před schodištěm, vedle dveří do kotelny.“

„Byl někdo další v dohledu?“

„Ne, ale jedinou informaci jsem získal pomocí hada pode dveřmi.“

Rapp vážně dodal: „Bezprostředně navrhuji zastavit postup těch dvou šachtou. Přivést je nyní do nezajištěné oblasti je příliš velké riziko.“

„Vydržte chvíli, Železný muži,“ odpověděl Campbell.

Zatímco Rapp čekal, až na druhém konci ukončí malou poradu, otevřel svůj monitor a pokusil se získat nějaké informace z druhé průzkumné jednotky, kterou umístil v suterénu. Když se Kennedyová opět ozvala, stále si s tím ještě hrál.

„Železný muži, nemáte představu, co dělá tango v suterénu?“

„Pravděpodobně stále hledají tu dívku, což by znamenalo, že s ním dole asi bude i Aziz a Bengazi.“

Další odmlka, během které se sbor opět dohadoval. O deset vteřin později se Kennedyová přihlásila: „Železný muži, souhlasíme. Zůstaňte na příjmu, než zjistíme, jestli můžeme postup zastavit.“

„Rozumím.“ Rapp stiskl tlačítko pro příjem a vrátil sluchátko do vidlice.

Šum z malého reproduktoru na ovládacím panelu vysílačky mu říkal, že spojení je stále navázáno. Obrátil pozornost k monitoru připevněnému na hrudníku, pokračoval v práci, aby získal nějaký signál z audiovizuálního snímače v suterénu.

Azizova duše radostně poskočila. Zpráva, že už dnes za soumraku položí ruce na prezidentův krk, mu po ztrátě idiota Hasana zvedla náladu.

Kdyby jen do té doby vydržel, jeho šance na naprostý úspěch se zdvojnásobí, ne-li ztrojnásobí. Dalších plus minus patnáct hodin bude nejnapjatějších z celého obléhání. Aziz se vzápětí opravil: pouze následujících pět hodin.

Až vyjde slunce, bude opět v bezpečí. Jakmile ale přijde noc, pravděpodobnost úderu se opět zvýší. Aziz velmi pečlivě studoval techniky, jaké používaly špičkové světové protiteroristické týmy, například německý GSG-9, francouzský GIGN, britský SAS a samozřejmě techniky tří amerických týmů. Všechny skupiny si vyměňovaly informace o výcviku, strategii, zpravodajství a taktice a každý rok pořádaly soutěže, aby svůj um vzájemně vybrousily k dokonalosti.

Všechny skupiny se v konfrontaci s únosy řídily poněkud standardním postupem: Rozmístění prostředků, sbírání informací, plánování, rozvinutí a nácvik útoku, schválení zákroku, a nakonec provedení útoku.

Všechny skupiny byly dobré a tři americké týmy patřily vždy ke špičce ve všech kategoriích, s výjimkou jedné. Když mělo dojít ke schválení zákroku, americké týmy byly hodnoceny vždy velmi špatně. Obvyklá kritika z mezinárodního protiteroristického společenství říkala, že Spojené státy mají příliš mnoho lidí v řetězci rozkazů.

Příliš mnoho lidí nabízí své názory k diskuzi a tím se proces, který závisí na rychlosti a výkonu, velmi zpomalí.

Právě toho chtěl Aziz využít. A stejně tak amerických sdělovacích prostředků a nakonec veřejného mínění. Ráno přinese nový den pro kolotoč médií a Aziz začne uskutečňovat další klíčovou část svého plánu.

Jestliže uspěje, udrží psy za plotem po celý další den. Politici byli jeho spojenci a on je potřeboval udržet ve víře, že existuje nějaká cesta z této situace. Aziz potřeboval, aby se se svými názory stále zapojovali do řetězce rozkazů, protože dokud do něj budou zasahovat, generálové nebudou moci udeřit.

Když Aziz s Bengazim kráčel chodbou, uvědomil si další základní chybu svého plánu. Pomocí výbušnin a vnějších kamer zabavených Tajné službě úspěšně vyřadil ze hry americkou lidskou sílu. S množstvím výbušnin, které rozmístil, vyústí každý útok ve smrt všech osvoboditelů a, bude-li třeba, i všech rukojmích. Chyba, kterou si Aziz nyní uvědomil, vznikla oddělením Západního křídla a vlastní vily Bílého domu. Západní křídlo bylo stoprocentně bezpečné, ale vila nikoliv. Jestliže Američané zjistí, že se snaží dostat prezidenta z krytu, těžko říci, co udělají. Je velmi pravděpodobné, že budou riskovat vše, aby mu zabránili prezidenta zajmout.

Když se Aziz s Bengazim přiblížili na konec chodby, Aziz se zastavil a řekl: „Muammare, chci, abys tu zůstal po zbytek noci. Někdo tě vystřídá v“ – Aziz pohlédl na hodinky – „sedm. Chci, abys mi zajistil, že se tomu mému malému krtkovi nic nestane.“ Aziz ukázal k bunkru. „Jestliže mě nyní zklameš, koleduješ si o rychlou smrt.“

Podřízený přikývl a postavil se do pozoru.

Aziz se otočil ke schodišti, když si všiml dvojích dveří. Jedněch si předtím nevšiml. Obrátil se k Bengazimu a zeptal se: „Kam vedou?“

„Do kotelny,“ odpověděl vousatý Bengazi.

„Kotelna,“ opakoval Aziz a převaloval slovo na jazyku. „Byla zajištěná, když jsme dům obsadili?“

„Ano,“ prohlásil Bengazi. „Osobně jsem ji kontroloval.“

Aziz stál, hleděl na dveře a přemýšlel. „Vzpomínáš si,“ zeptal se Bengaziho, „na událost na indonéském velvyslanectví v Amsterdamu… v sedmdesátých letech?“

Tvář se Bengazimu nakrabatila, zatímco tápal v paměti. Po chvíli odpověděl:

„Ano, pamatuji si, co se stalo. Teroristé se po dlouhé době, kdy je policie držela v šachu, vzdali.“

„Po dvou týdnech,“ doplnil Aziz. „Víš, že během obléhání CIA pomáhala nizozemské vládě dostat jednoho ze svých lidí do budovy skrz odpadní rouru?“

„Ne.“

„Teroristé to také nevěděli. Ten muž se dostal do suterénu a prošpikoval budovu štěnicemi. Vše, co teroristé řekli a udělali, nizozemské úřady okamžitě věděly.“ Aziz se obrátil ke dveřím. „Kdy jsi naposledy tuto místnost kontroloval?“

„Včera odpoledne.“

„Od té doby se udála spousta věcí. Myslím, že je na čase zkontrolovat ji znovu.“

Nepočkal ani na Bengazův názor a zamířil ke dveřím.

Dva příslušníci SEALu se plahočili ventilačním potrubím v naprosté tmě, první Craft, Shultz těsně za ním. Přesně tak to celý život trénovali.

Ve speciálních jednotkách by si žádný agent nezasloužil ani slanou vodu, kdyby nebyl schopen si s nimi úkol vyměnit. Všechny kliky, ranní běhání, plavání v ledové vodě, hodiny a hodiny výcviku, ostré požární nácviky, stovky výsadků – to vše se zúročovalo právě v takových situacích.

Slovo ‚obava‘ nepatřilo do jejich slovníku. Snad čas od času ‚obezřetnost‘, ale nikoliv ‚obava‘. Tito muži si libovali v úkolech, které před nimi stály, a věděli příliš dobře, co je v sázce. Smrt byla určitá možnost.

Viděli umírat členy týmu jak při výcviku, tak i při tajných operacích. To byl život, který si zvolili, nebylo však dne, kdy by své volby litovali.

Mladší Craft byl v čele, protože o to požádal. Oba ze SEALu nyní zakoušeli stejný problém jako Rapp a Adams. Čím byli blíž k Bílému domu, tím horší příjem měly jejich vysílačky. Stejně jako ti dva přenimi i oni si po chvíli sundali sluchátka, protože praskání bylo příliš silné.

Nikoho ani v Langley, ani v mobilním velitelském stanovišti Týmu 6 nenapadlo, že by Shultz a Craft mohli být spojeni pevnou telefonní linkou – tak, jak to bylo běžné v armádě téměř celé století. Telefon byl odložen s příchodem technicky vyspělých vysílaček a miliardových satelitů.

Události se vyvíjely příliš rychle a na jednoduché řešení kritického bojového problému si nikdo nevzpomněl.

Craft byl rád, že si nezapomněl nasadit chrániče loktů a kolen, než vlezl do ventilační roury. Měl zhruba čtrnáct kilogramů vybavení na svém těle a dalších čtrnáct táhl za sebou na laně. Plazil se jako had a posunoval se po patnácticentimetrových úsecích. Nejvíc práce vykonaly jeho lokty.

Muži se pohybovali většinou naprosto tiše, jediný hluk působila výzbroj, kterou za sebou táhli. Rámus nebyl silný, znělo to, jako když se hadry vezou na klouzačce. Těžko říci, jak daleko se dostali, ale Craftovi se zdálo, jako by se už blížili na konec. Zastavil se na chvíli a pohlédl za sebe. Viděl však jen další tmu a slyšel, jak se jeho kolega kroutí za ním.

Craft se rozhodl, že zjistí, jak na tom jsou.

Otočil se na bok a vytáhl pistoli Heckler&Koch USP.45 ACP. Na pistoli byl připevněn válcový tlumič a modul laserového zaměřovače. Craft zapnul laser a červená tečka se odrazila na zdech potrubí. Namířil přímo před sebe a zjistil, že konec roury není vzdálen víc než deset metrů.

Aziz uchopil rukou kouli na dveřích a kývl na Bengaziho. Ten se postavil proti Azizovi a dal znamení, že je připraven. Aziz otevřel dveře, Bengazi vsunul do otevřeného prostoru samopal a zpola i své tělo. Seshora pohlédl do rozlehlé místnosti. Hned za dveřmi byla malá kovová plošina, z ní vedly tři schody na strohou betonovou podlahu kotelny. Místnost slabě osvětlovalo tlumené světlo daleko na levé straně. Bengazi přehlédl místnost z jedné strany na druhou, zkontroloval obě strany dveří, zda tam nejsou vypínače dalších světel. Nic nenašel, ale pak si všiml čtyř velkých pákových vypínačů dole u schodů. Sešel po schodech a všechny čtyři vypínače dlaní přehodil nahoru. Místnost zalilo světlo silných stropních svítidel.

Aziz vstoupil na plošinu a s MP-5 v obou rukou přehlédl místnost.

Kývl na Bengaziho, aby postoupil vpřed, zatímco pomalu sešel ze schodů.

Ani jeden z nich nepromluvil. Bengazi znal Azize dost dlouho na to, aby poznal, kdy má strach.

Aziz nevěděl přesně, co hledá. Když zkoumal místnost, napadlo ho, jestli už není paranoidní. Během posledního týdne spal velmi málo a nervy měl napjaté k prasknutí. Pravda nicméně byla, že má-li co dělat s CIA, obezřetnosti není nikdy nazbyt. Měl na tuto možnost pomyslet již dřív, ale v jeho původním plánu se už změnilo mnoho.

Toto bylo jeho obrovské přehlédnutí. Myslel na příliš mnoho věcí najednou a pozornost příliš rozptýlil, nyní je však již koncentrovaný.

Nic není teď tak důležité, jako dostat do rukou prezidenta, a i kdyby měl obětovat některé ze svých mužů na zajištění této části suterénu, byla to sázka, která za to stála.

Když Aziz kráčel napříč místností, dobrých deset kroků za Bengazim, prohledával očima podlahu, jestli nenajde nějaký kanál, mříž či potrubí.

Zatímco se rozhlížel, přemýšlel, jak velká musela být odpadní roura v Amsterdamu. Žádná trubka, musí to být velké. Začal pochybovat, zda něco tak velkého, čím by mohl člověk prolézt, vůbec do Bílého domu vede.

Aziz se podíval pod velké kotle, když zaslechl, jak Bengazi tiše zapískal.

Narovnal se a podíval se směrem k němu. Stál s prstem na ústech a hlavní ukazoval vzhůru.

Aziz zaklonil hlavu a spatřil kovovou rouru vedoucí úhlopříčně přes místnost k nějakému velkému zařízení. Zaposlouchal se a zaměřil celou svou pozornost na rouru. Po krátké chvíli měl pocit, že něco zahlédl, odlesk světla, nějaký záchvěv kovu. Aziz se zamračil. Opět něco zahlédl, snad pohyb. Vystoupil ze své kryté pozice, aby se podíval zblízka.

Asi sedm metrů od něho Bengazi zavrtěl hlavou a mávnutím mu naznačil, aby ustoupil. Aziz jej ignoroval a postupoval směrem k rouře. Nakonec, když byl přímo pod ní, zaslechl hluk. Znělo to, jako by za zdí starého domu běhala krysa. V rouře muselo něco být.

Aziz se podíval za sebe, ustoupil několik kroků vzad a postavil se do osy potrubí. Pak zvedl svou MP-5 a zamířil na rouru v místě, kde vycházela ze zdi. S dřevěnou pažbou pevně zasazenou mezi pravým ramenem a tváří stiskl spoušť a vypálil dlouhou salvu. Těžké kulky snadno pronikly tenkým plechem. Vystřílel celkem devět ran, hlomoz střel se odrážel od betonové podlahy a zdí, až Azizovi i Bengazimu v uších zvonilo. Zápach střelného prachu naplnil vzduch a kus povlaku roury se bezmocně odroloval a spadl na zem Azizovi k nohám.

Aziz se nepohnul. Stál a samopalem stále mířil na rouru, oči upnuté na rovnou řadu děr od kulek, které právě pronikly plechem.

Nejprve se nedělo nic. Žádný pohyb, žádný zvuk, jen zvonění od vypálených střel. A pak se v jedné z děr objevila tmavá kulička, vytvarovala se do kapky a trvalo snad věčnost, než se utrhla. Aziz a Bengazi sledovali, jak padá na zem. Rozprskla se na betonové podlaze do tvaru pavouka. Bez zaváhání Aziz a Bengazi o krok ustoupili a poslali do roury neúprosné krupobití kulek.

28

Byl to krásný byt. Vyzdobila jej jeho matka. Trvala na tom, že poletí do D.C., aby pomohla svému synovi se usadit. Nyní, když Dallas získal ve Washingtonu významné postavení, potřebuje rozptýlení. Paní Kingová vybavila syna tím nejlepším, co Williams-Sonoma, Pottery Bam a Restoration Hardware poskytovaly. Třípokojový byt ve čtvrti Adams-Morgan jej stál devatenáct set dolarů měsíčně, ale stál za to.

Nacházel se jen pár bloků od nejlepších washingtonských nočních podniků, kde byla spousta krásných žen, a měl to blízko do práce.

Dallas King seděl u kuchyňského pultu s šálkem kávy v jedné ruce, v druhé držel dálkové ovládání televize. Čekal na nejnovější zprávy CNN o sedmé ráno. Dallas se napil kávy a pohlédl chodbou do své ložnice.

Pootevřenými dveřmi zahlédl štíhlou nohu své milované asijské hostitelky Kim. Byla vším, co si jen přál. Poté, co King ukončil setkání s Sheilou Dunnovou, přesunul se k baru, aby si dal ještě jednu sklenici vína.

Někdo jí musel vysvětlit, kdo je, protože se začala vyptávat na krizi.

King dělal všechno možné, zdůrazňoval svou úlohu nejbližšího poradce viceprezidenta Baxtera, stěžoval si na tlak okolí a nakonec jí řekl, jak moc by si přál být s ní. Než se překulila první hodina ranní, udolal ji a byli na cestě do jeho bytu.

Když usrkl kávu, na CNN právě skončil reklamní blok. King zesílil zvuk a poslouchal úvodní zprávy onoho rána. Na obrazovce se objevila reportáž z nočního průvodu se svíčkami. Moderátor oznámil, že tichého průvodu od Lincolnova památníku ke Kapitolu se zúčastnilo odhadem padesát tisíc lidí. Další záběry ukázaly obrovské davy tlačící na policejní zátarasy ve snaze spatřit Bílý dům. Poměrně klidné šoty pak vystřídaly obrázky protestujících v Gaze, na Západním břehu, v Bagdádu a Damašku, kteří pálili americké vlajky.

King zavrtěl hlavou a zamumlal: „Jestli budou ukazovat takové sračky, nebudeme mít jinou možnost, než vzít Bílý dům útokem.“

Moderátor a dopisovatel téměř minutu hovořili o oficiálních reakcích vlád na Středním východě a pak přepnuli na živý přenos z tiskové konference s ředitelem FBI Roachem.

Roach stál na pódiu před ministerstvem spravedlnosti a právě začal číst připravený text. Rukou ukázal na stojan po levé ruce a pronesl:

„Tuto fotografii Mohammeda Battikhi jsme zveřejnili již včera – je to muž, o kterém jsme přesvědčeni, že během zahájení útoku na Bílý dům střílel ze střechy hotelu Washington. Nyní již víme, že jeho pravé jméno je Salim Rusan. Je na svobodě a je mimořádně nebezpečný. Nabízíme jeden milión dolarů odměny za jakoukoliv informaci vedoucí k zatčení Rusana a také další osoby.“

Jeden z Roachových pomocníků sňal první fotografii a na její místo umístil druhou, byl na ní muž v zelené uniformě. Vlasy měl sčesané dozadu, pod nedopnutou košilí měl zlatý řetízek s křížkem.

„Tento muž pracoval pro prádelnu Bílý rytíř,“ pokračoval Roach, „představoval se jako Vinney Vitelli. Jeho skutečné jméno je Abu Hasan. Nejsme si jisti, zda se volně pohybuje, ale máme velký zájem o jakékoliv informace od kohokoliv, kdo se s ním během posledního roku setkal.“

Roach pokračoval ve svém projevu, sdělil telefonní číslo, kam je možné zavolat, ale King neposlouchal. Oči měl nevěřícně doširoka otevřené. To není možné. King vstal a málem šálek kávy upustil. Cukal límcem županu a utíkal k televizi.

„Pane Bože, to je on!“

Nikdo v krytu nespal déle než půl hodiny v kuse, někteří z agentů nespali vůbec. Když se přiblížilo ráno, hluk oceli pronikající ocelí byl stále hlasitější. Prezident Hayes stále věřil, že FBI přijde včas. Účastnil se schůzek, naslouchal odborníkům, kteří tvrdili, že nejlepší doba pro útok je těsně před rozedněním. Tou dobou jsou lidé nejvíc neteční, a proto je nejjednodušší je překvapit.

V tuto roční dobu se rozednívalo kolem půl šesté a slunce vycházelo asi ve čtvrt na sedm. Všech jedenáct osob horečně očekávalo přicházející ráno, ale jak hodiny míjely, zavládlo hromadné otupěni následované depresí, jak nervy drásající zvuk u dveří hlodal v jejich uších. Každý, včetně prezidenta, si kladl znovu a znovu tu samou otázku. Vydrží ještě jeden den?

Valerie Jonesová se vracela z malé koupelny, když se konečně po dvou dnech rozhodla smýt si z tváře make-up. Zvážila situaci a cítila, že jakákoliv péče o vrásky a tmavé kruhy pod očima je čirým bláznovstvím.

Jonesová celou noc přemýšlela o prezidentově výčitce z minulého dne.

Příliš tvrdě pracovala, aby dosáhla svého postavení, a nikomu by nedovolila, aby na ni uvalil sebemenší stín obvinění, že pustila teroristu do Oválné pracovny. Podle Jonesové nebyla pravda nikdy tak jednoduchá. Každý příběh měl řadu dalších stránek.

Nepřicházelo v úvahu, že by se vzdala a přihlížela, jak se její kariéra hroutí jako domeček z karet. Jonesová se na problém soustředila celou noc.

Kdo by mohl ovlivnit Hayese, aby ten příběh předložil ve správném světle?

Koho by měla nastrčit, aby na něj Hayes obrátil svůj hněv? Odpověď na první otázku byla jasná. Jonesová věděla dost o senátorech a velkých dárcích.

Mohla by je získat pro to, aby šeptali do prezidentova ucha, nebo, bude-li to nutné, aby na něj přitlačili. Způsob, jak toho docílí, bude znamenat vydat Russa Pipera a Demokratický národní výbor jako obětní beránky.

Jediné, co Jonesová udělala, bylo, že napsala jeho hosta do knihy návštěv.

Tento rutinní úkon by stěží stačil na zničení čísi kariéry.

A Jonesová už pracovala i na problému, na koho nebo na co namířit šéfův hněv. Došla k pohovce a posadila se vedle něj. Kdyby se jí podařilo přinutit jej přemýšlet o tom z jiného úhlu, mohla by si svou práci a kariéru zachránit.

Prezident Hayes se ani neobtěžoval vzhlédnout, když si k němu šéfová jeho kanceláře přisedla. Jonesová na něj chvíli zkoumavě hleděla a pak se zeptala: „Proč ještě nepřišli?“

Hayes potřásl hlavou. „Nevím, musí k tomu mít nějaký důvod.“

„Jaký? Není snad naše politika nevyjednávat s teroristy?“

Hayes na ni krátce pohlédl. „Nedržíme se vždycky politické linie.“

„Dobrá, ale kdo o tom rozhoduje?“

Prezident k ní obrátil unavené oči. „Jak jsem vám říkal včera, budou-li postupovat podle ústavy, a jsem si jist, že budou, prezidentské pravomoci se přesunou na viceprezidenta Baxtera.“

Jonesová obrátila oči v sloup. „To není dobrá zpráva.“

Prezident nejprve nezareagoval, pak pomalu na souhlas přikývl.

„Proč sem nepošle FBI?“

„Nevím, Valerie.“ Netrpělivě zazněl Hayesův hlas. Napětí a nedostatek spánku se projevovaly na jeho nervech.

„Nedává to smysl.“ Jonesová se opatrně pohnula dopředu. „Vše, co jste povídal o zásahu FBI před východem slunce, smysl dávalo. Nerozumím proto, proč nepřišli.“

„Řadu věcí nevíme. Mohou mít spoustu dobrých důvodů, proč s útokem počkat.“

Jonesová si byla velmi dobře vědoma problémů, které stály mezi prezidentem Hayesem a viceprezidentem Baxterem. Spolu s prezidentem o nich při mnoha příležitostech diskutovala. Kdyby se jí podařilo zaměřit prezidentovu zlobu na Baxtera, mohlo by se na její nepatrnou úlohu v této katastrofě zapomenout.

Sotva slyšitelným hlasem Jonesová zasela semínko, o kterém doufala, že nasměruje prezidentův spravedlivý hněv jinam. „Nebo se chce Baxter stát prezidentem.“

Irene Kennedyová stála ve své pracovně a sledovala, jak nad stromy v údolí řeky Potomac vychází slunce. Jakýkoliv pokus spočítat, kolik hodin během posledního týdne spala, by byl ztrátou času. Bylo jich příliš málo a byly mezi nimi příliš velké přestávky. V hlavě se jí honila řada důležitějších věcí a navíc, když myslela na spánek, okamžitě jí v mysli vyvstala starost o Rappa. Kennedyová doufala, že se jí podaří uškudlit pár hodin spánku na pohovce v pracovně poté, co se dva muži SEALu dostanou do Bílého domu a podají zprávu o bombách, ale to se nestalo. Vše se zhatilo a dopadlo nešťastně.

Ve 2:23 ráno Kennedyová seděla v řídícím sále v Langley, když zavolal rozzlobený Skip McMahon. Jen pár minut předtím jej z jeho pelechu v budově úřadu prezidenta vytáhl Rafique Aziz. Překlopýtal chodbu do velitelského stanoviště FBI jen ve slipech a v tričku. Sotva uchopil sluchátko, byl ještě více zmaten divokými obviněními, která na něj Aziz vysypal.

O ničem z toho, o čem Aziz hovořil, neměl McMahon ani tušení. Marně se pokoušel obvinění popřít, ale Azize pouze ještě víc rozzlobil. Když začal Aziz vyhrožovat zabitím rukojmích, spojil si McMahon zmíněné události s telefonátem, který obdržel od ředitele FBI Roache předchozí večer.

Roach McMahonovi vysvětlil, že CIA bude rozmísťovat nějaké citlivé průzkumné zařízení do blízkostí plotu na východní straně Bílého domu.

Během minuty jeden z McMahonových agentů na stole před ním rozprostřel plány a zapíchl prst do místa, kde na Jižním trávníku ústí ventilační šachta.

Vše do sebe začalo zapadat. McMahon Azize ujistil, že se podívá věci na kloub do pěti minut. Následující McMahonův hovor směřoval ke kolegyni a dobré přítelkyni, Irene Kennedyové.

Tehdy si řídící sál v Langley začal dávat dohromady mozaiku toho, co se stalo. Po McMahonově telefonátu generál Campbell nařídil Harrisovi, aby vyslal jednoho ze svých mužů do šachty, aby zjistil, co se děje.

Nedlouho poté byli dva členové SEALu vytaženi z šachty ven elektrickým navijákem. Nick Shultz naplnil čestný kodex SEALu, že nikdy v bitvě nenechá za zády svého muže, mrtvého či živého.

Když začala střelba, Shultz se plazil dostatečně daleko, aby byl před kulkami v bezpečí, ale dosáhl na výbavu, kterou za sebou Craft táhl na laně. S úpornou námahou vlekl své vypracované tělo zpátky úzkou šachtou, centimetr po centimetru, a modlil se, aby byl jeho přítel ještě živ, až se dostanou na druhý konec. Jeho snaha byla marná.

Craft byl mrtev.

Kennedyová teď stála u okna ve své kanceláří v šestém patře v Langley a sledovala, jak slunce šplhá po ranní obloze. Přála si, aby mohla vrátit hodiny zpět a zkusit to znovu. Zkusit to správně, tak jak to chtěla udělat od začátku. Kennedyová sama sobě slíbila, že až dojde na vyslání lidí do nebezpečí, udělá všechno možné pro to, aby se nestala netečným, nezaujatým úředníkem. Sedmnáct mužů zahynulo za její služby v Langley, většina z nich během jediné, vážně zpackané operace. Craft jejich počet rozšířil na osmnáct. Stejně jako v případě předchozích, půjde navštívit i jeho hrob.

Zaťukání na dveře vytrhlo Kennedyovou ze zamyšlení. Ani se neotočila a řekla: „Dále.“

Dveře se otevřely a zase zavřely, ať vstoupil kdokoliv, zůstal raději potichu stát, než bude poznán. Kennedyová se nakonec obrátila a spatřila před sebou Skipa McMahona. Měl daleko k obvyklé žoviálnosti.

„Skipe, nemohla jsem ti minulou noc nic říct. Bylo kolem příliš mnoho lidí.“

McMahon měl na sobě oblek a kravatu, shlížel na ní, ruce v bok a temné kruhy pod očima. „Nemohu uvěřit, že jsi mi nic neřekla.“

„Mrzí mě to.“

McMahon pomalu zavrtěl ze strany na stranu hlavou. „Tuhle hru jsme spolu nikdy nehráli. Jednali jsme spolu vždycky na rovinu.“

„Já vím, omlouvám se. Všechno se v noci událo tak rychle. Chtěla jsem ti to říct… Ptala jsem se, mám-li tě sem také pozvat, ale bylo mi řečeno, abych počkala.“

„Kým, Thomasem?“

„Výš.“

McMahon se skepticky zamračil. „Jak vysoko?“

Kennedyová se otočila stranou, nebylo jí příjemné o tom s McMahonem mluvit.

McMahon se natáhl, chytil Kennedyovou za tvář a přinutil ji, aby mu pohlédla do očí. „Žádné vytáčky. Chci slyšet pravdu.“

Kennedyová popadla jeho ruku a dala ji pryč. „Musíš si to nechat pro sebe.“

„To je jasné, k čertu,“ odsekl McMahon.

„Nemluv se mnou tak,“ pokárala jej Kennedyová a ustoupila. „Jsme snad přátelé.“

„Tedy, přátelé nenechají přátele v rejži.“

„Skipe, skutečně to přišlo seshora. Chtěla jsem tě s tím seznámit, ale nemohla jsem… a ani jsem neměla dost času, abych o tom přesvědčila ostatní.“

„Kdo schválil, že tam ti lidi půjdou, a kdo rozhodl, že bude FBI mimo?“

Kennedyová si povzdechla a pronesla: „Viceprezident Baxter.“

„Ten zkurvysyn!“ McMahon prudce od Kennedyové odstoupil a zlostí zaťal pěsti. „Ten namyšlený parchant. Z který prdele se vzal…“ McMahon se zarazil v půlce věty a pokusil se opět nabýt rovnováhu. Skrz zaťaté zuby procedil: „Tohle je operace FBI. Ne CIA a ne Pentagonu. Jestliže mě nebudou tví lidi plně a pravdivě informovat, půjdu rovnou do…“

McMahona přerušil hlasitý telefon na pracovním stole.

„Doktorko Kennedyová?“

Kennedyová přešla ke stolu a stiskla tlačítko. „Ano.“

„Čekají na vás v konferenčním sále pana ředitele.“

Kennedyová pohlédla na hodinky, bylo několik minut po sedmé.

„Hned tam budeme.“ Pohlédla na McMahona a dodala. „Musíme sebou hodit, ale ráda bych, kdybys mi slíbil, že si to necháš pro sebe, dokud nebudu mít příležitost všechno ti vysvětlit.“

McMahon zavrtěl hlavou, zamračil se a odvětil: „Ne… půjdu tam a vytmavím jim ty sračky.“

Kennedyová jej pevně uchopila za zápěstí. „Ne, to neuděláš. Je toho k vysvětlování mnohem víc, Skipe. A jestli chceš vědět, co se skutečně děje, budeš zticha, dokud schůzka neskončí.“

Přišli do soukromého konferenčního sálu ředitele Stansfielda poslední.

Když se Kennedyová a McMahon posadili, zneklidněný ředitel Roach právě ostatní seznamoval s tím, jak FBI smýšlí o současné situaci. ‚Kravina‘ bylo slovo, které používal k popisu zmatku, který ostatní způsobili, a nedostatku profesionálního vystupování, které předvedli.

V čele stolu seděl ředitel Stansfield. Po levé ruce měl viceprezidenta Baxtera a Dallase Kinga. Po ředitelově pravici seděl generál Flood a ředitel Roach. McMahon a Kennedyová se usadili vedle sebe na Roachové straně stolu. Byla to jen malá schůzka.

Ředitel FBI Roach se na chvilku odmlčel, když Kennedyová s McMahonem vstoupili, pak pokračoval: „Nevidím nejmenší důvod, proč jste nás nemohli informovat, že posíláte ty muže do budovy. Je mi to záhadou.“

Roach zavrtěl hlavou. „Skip a já jsme o tom již hovořili… Souhlasili bychom s jejich vysláním, jen to prostě nechápu.“

Viceprezident Baxter se naklonil dopředu a zapíchl ukazováček do stolu.

Zíral na generála Flooda a rozzlobeně spustil: „Neschválil jsem vyslání žádných mužů ze SEALu větrací šachtou.“

Flood Baxterův pohled s těžko skrývaným opovržením opětoval a pak se obrátil k Roachovi.

„Je to má chyba. Byli jsme zplnomocněni provést průzkum a dostali jsme tuto jedinečnou příležitost.“

„Já stále nevidím důvod, proč jste prostě nemohli zvednout telefon a zavolat nám,“ trval na svém Roach.

Flood se na židli poněkud narovnal. Chtěl řediteli FBI říci, že jej vynechali na přání viceprezidenta, ale takto se politika ve Washingtonu nedělala.

„Ve víru událostí, které se dnes brzy ráno udály, jsem udělal zásadní chybu a neinformoval jsem ani jednoho z vás.“ Generál Flood pohlédl na Baxtera a pak na Roache. „Buďte si jisti, že se to už nestane.“

Roach i Baxter zdráhané kývnutím přijali generálovu omluvu, ale Skip McMahon se tvářil méně srdečně. Byl nevrlý podobně jako generál, uhodil pěstí do stolu a neomaleně se zeptal: „A co jste nám ještě neřekli?“

Flood a Stansfield zachovali kamenné tváře, zatímco Baxter a King si vyměnili významné pohledy, které způsobily, že McMahon položil otázku znovu.

„Co ještě? Nemůžete mě tam poslat s klapkami na očích. Potřebuji mít v ruce víc trumfů, než má Aziz.“

Ředitel Stansfield měl Skipa McMahona rád. V mnoha směrech ho obdivoval. Toto však byla neobvyklá situace. McMahon byl pod obrovským tlakem, on jednal s Azizem, pouze on. V tom byl Aziz neoblomný.

Stansfieldovi, který vždy přemýšlel mnoho tahů dopředu, se vůbec nelíbilo, že by měl McMahonovi říci všechno. Starší šéfšpión zde viděl případný problém. Představil si Azize s pistolí u hlavy rukojmího, jak klade požadavek, který McMahon nemůže splnit. Viděl všechna nebezpečí, která by se objevila, kdyby McMahon věděl příliš mnoho – McMahon by se mohl dostat do situace, že by byl v pokušení dát Azizovi nějakou informaci výměnou za život rukojmích.

Stansfield to nemohl udělat. Rapp byl příliš vysokou kartou ve hře na to, aby s ní začal mávat a ukázal ji ostatním hráčům.

Stansfield sledoval, jak McMahon hledí na Baxtera a Kinga a cítí, že něco vědí. Věděl, že musí zareagovat rychleji, než jeden z nich otevře ústa, a rozhodl se zabít dvě mouchy jednou ranou.

„Je tu něco, co bych vám měl říci.“

Stansfield se shýbl k zemi vedle své židle a zvedl ranní vydání The Washington Post. Aby odpoutal pozornost McMahona od Kinga a Baxtera, vstal, obešel stůl a položil před něj noviny. Stansfield ukázal na titulek na první straně, který zněl: „Hrdinou dne se stala CIA, která varovala Tajnou službu“.

„Později se budu věnovat tomu, jak se tato informace do Postu dostala.“

Stansfield se vědoucím pohledem zadíval přes stůl na Dallase Kinga.

„V mezičase vás seznámím s přísně tajnou záležitostí. Máme určitý zdroj informací, který považujeme za velmi přesný. Ten zdroj nám ve skutečnosti poskytl informaci, díky které jsme byli schopni dát několik minut před skutečným útokem echo Tajné službě o možném přepadení. Zdroj nám také sdělil, jaké požadavky bude pan Aziz klást a jak jsou vybaveni muži, které má s sebou.“

McMahon hleděl na Stansfielda kráčejícího zpět ke svému místu.

„Díky tomu jste věděli o všech těch plastických trhavinách?“

„Ano.“

„A co ty požadavky?“

„O ty se s vámi podělím, ale“ – Stansfield mrkl na Dallase Kinga – „je to mimořádně důvěrná informace, kterou se nesmí dozvědět každý.“

Obrátil se zpět k McMahonovi a Roachovi a dodal: „Vám dvěma věřím, takže předpokládám, že zůstanou důvěrné.“

Oba muži z FBI přikývli a Stansfield pokračoval: „AZÍZŮV další požadavek bude donutit OSN, aby hlasovalo o ukončení ekonomických sankcí vůči Iráku. Chystá se udělat malý ústupek. Aby vzbudil zdání, že jde o rozumný požadavek, prohlásí, že sankce týkající se zbraní hromadného ničení mohou zůstat zachovány.“

„OSN,“ začal McMahon, „se může tak rychle rozhoupat?“

„Když budeme chtít, pak ano,“ odpověděl generál Flood.

„A pak má ještě jeden poslední požadavek.“ Stansfield se odmlčel a rozhlédl se po místnosti. Zaváhal, protože si nebyl jist. „Bohužel se stále marně snažíme zjistit, jaký.“

McMahon pohlédl na Stansfielda. Během všech těch let, po která pracoval pro FBI, ještě nepotkal člověka tak klidného a analyticky uvažujícího, jako byl Thomas Stansfield – ani na straně zákona, ani na té opačné.

Nebylo možné si tohoto muže přečíst. McMahon se odvrátil od Stansfielda a podíval se hned vedle sebe, jestli něco nedostane z Kennedyové. Studoval její tvář, zda na ní nenajde aspoň ten nejmenší klíč k tomu, zda Stansfield dal v plénum všechny rodinné šperky, nebo zda ještě nějaké eso v rukávu skrývá. Prázdně pohled opětovala, neprozradila nic. Přesně jako její šéf.

Po několika vteřinách ticha se McMahon podíval přes stůl na viceprezidenta Baxtera a Dallase Kinga. Než přišel na tuto schůzku, Kennedyová mu řekla, že průnik členů SEALu schválil Baxter. Jenže před pár minutami odpovědnost za všechen zmatek na sebe vzal generál Flood. Buď Kennedyová lže, nebo generál Flood kryje viceprezidenta.

McMahon se rozhodl, že na hru přistoupí, než se mu podaří promluvit si s Kennedyovou o samotě a pak se dostane k jádru věci.

Dallas King zvedl ukazováček a pokud možno nenuceně si setřel kuličku potu, která se mu utvořila na horním rtu. Cítil se, jako kdyby stál v pravé poledne uprostřed července v centru Phoenixu. Každou chvíli na něj někdo koukal. Přemýšlel, jestli to vědí. Od chvíle, kdy ráno na CNN spatřil fotografii muže, se kterým tak rád popíjel pivo, byl úplně vyřízený.

Nejprve se snažil sám sebe přesvědčit, že to byl někdo jiný. Chlápek, se kterým popíjel, se jmenoval Mike, a studoval.

Mike nenosil vlasy sčesané dozadu jako ten muž ve zprávách. Snažil se uvěřit tomu, že šlo o někoho jiného, ale marně. Když si zpětně vybavoval vztah s tajuplným Mikem, objevoval příliš mnoho zvláštních náhod. Několik týdnů potkával Mika všude, kamkoliv se vypravil.

Mike šikovně věděl vše o košíkářském týmu na Stanfordu, Kingově alma mater.

King zavřel oči a štípl se do kořene nosu, když si vzpomněl na večer, kdy uskutečnili noční výlet do Bílého domu. Vzpomněl si, jak Mike prohlašoval, že jeho strýc pracoval pro Tajnou službu, ještě za Kennedyho. Přesvědčil Kinga, aby mu ukázal Finanční tunel s tím, že prý byl původně za druhé světové války navržen jako kryt. Mike Kingovi vyprávěl, že za vlády Kennedyho zaměstnanci tunelem pašovali ženy do podzemních místností kvůli milostným hrátkám.

A přesně to onu noc udělali. Prezident Hayes byl mimo město a pro Kinga nebyl problém získat pro svého nového přítele a pár nažhavených mladých slečen přístup dovnitř. King nemohl uvěřit své smůle. Ze všech těch stovek zaměstnanců Bílého domu si ten šílený terorista vybral právě jeho.

Zmáčkl nos ještě pevněji a říkal si, jak sis jen mohl takhle nasrat do bot? Tlak byl neuvěřitelný. Potřeboval čas k přemýšlení, čas k manévrování.

Mitche Rappa probudilo chrápání Milta Adamse a hnědý pramen vlasů na obličeji. Levou ruku měl pod krkem Riellyové a pravou přehozenou přes její hruď. Rapp zvedl hlavu a snažil se pravou ruku uvolnit. Jediným výsledkem bylo, že Riellyová jeho ruku sevřela ještě pevněji.

Bylo záhadou, jak nakonec v tomto objetí usnuli, ale ‚zašitá místnost‘ nebyla zrovna prostorná. Po noční katastrofě zůstal Rapp ve spojení s Langley až téměř do čtyř do rána. V tu dobu se již FBI zoufale snažila zjistit, co se děje, a celá operace byla zastavena a vyčkávalo se.

Kennedyová přikázala Rappovi, aby se trochu vyspal, že se ozvou s rozkazy ráno.

Rapp na oplátku Langley sdělil, jak se cítí, řekl jim, že kdyby mu dovolili jednat, jak on chtěl, Aziz a další dva teroristé by byli mrtví a jeden příslušník námořního SEALu by byl naživu. Nepřekvapilo ho, že Langley zrušila spojení bez odpovědi na jeho prohlášení. Rapp se pokusil vrátit do přítomnosti. Uskutečnil již dost tajných průniků, aby věděl, že má-li příležitost pár hodin spát, musí ji využít. Rapp se utěšoval vědomím, že až příště na Azize narazí, bude napřed střílet a pak se teprve ptát. Už nebude čekat na zelenou z Langley.

Riellyová Rappa překvapila, když jej vzala za ruce a ovinula si je kolem sebe, když se uložili ke spánku. Když se odtáhl, políbila mu ruku a něco, čemu nerozuměl, zašeptala. Byl víc než trochu překvapen žhavým pocitem, jaký mu ten letmý polibek zprostředkoval.

Teď když se snažil nadzvednout krk stranou od Riellyové, Rapp pohlédl na jištěnou polní vysílačku položenou mezi ním a Adamsem.

Stropní svítidlo stále svítilo a na ovládacím panelu pouze viděl, že je vysílačka zapnutá. Neměl nejmenší představu, jak dlouho spal. Nechtěl Riellyovou probudit, ale jinou možnost neviděl. Vytáhl levou ruku zpod jejího krku a uvolnil sevření jejích rukou. Jeho digitální hodinky mu prozradily, že je 7:41 ráno. Spal tedy nejméně dvě hodiny, možná dvě a půl.

Rapp usoudil, že pro teď je to víc než dost. Na spaní nebyla vhodná doba ani místo. Jestliže mu nezavolá Langley, bude muset zavolat on je a akci rozhýbat.

29

Rafique Aziz se osprchoval, oholil a oblékl si drahý oblek, který měl na sobě při historické návštěvě Bílého domu. Všichni jeho muži byli na svých stanovištích, s výjimkou jednoho. Dotyčný stál za televizní kamerou v tiskovém sále Bílého domu. Ranní slunce proudilo okny podél jedné strany úzké místnosti. Aziz stál za známým pultem v čele sálu.

Zkontroloval čas, bylo již téměř osm. Za ním, na modrém závěsu, viselo logo Bílého domu.

Aziz sledoval, jak se muž přesunul od kamery k ovládacímu panelu v zadní části místnosti. Vzhlédl ze svého místa a zavolal: „Začal jsem dvouminutové odpočítávání. Všechny sítě by měly nyní dostávat signál.“

Aziz se usmál, spokojen, že brzy uskuteční další část svého důmyslného plánu. Opět armádu a FBI převeze. Jako všechno ostatní, i toto měl naplánované. Chystal se vyzvat americký lid a tím i politiky. Novým prvkem bude, že může do svého projevu zahrnout odražení nájezdu z brzkého rána.

To jej rozrušilo. Bylo to příliš těsné. Rukojmí drží v budově, která je zaminovaná, a Aziz nepochyboval, že jakýkoliv pokus Američanů o jejich osvobození vyústí v krvavou lázeň.

Tuto cenu byl ochoten zaplatit. S ohledem na vlastní záchranu nechtěl, aby k tomu došlo, ale pokud to bude nutné, nebude váhat ani vteřinu, aby zničil každého – včetně sebe.

Řeč, kterou se chystal pronést, poslouží k tomu, že k žádnému dalšímu nájezdu FBI už nikdy nedojde. Aziz sledoval americké politiky velmi pečlivě a vypozoroval, jak vůdcové řeší konflikty. Zejména ty, které měli s jeho dobrodincem. Aziz s obdivem sledoval, jak Saddám Husajn činy a slovy napodoboval Adolfa Hitlera. Přesně tak, jako Hitler ve dnech těsně před 2. světovou válkou, i Saddám věděl, kde zatlačit, kde zadupat, kde klamat sliby a kde lhát, kde podvádět a kde dělat prostě cokoliv, co chtěl – vždy v místě, kam právě chtěli šlápnout jeho protivníci.

Saddám to dovedl k dokonalosti. Nechává slabou Organizaci spojených národů a politiky v Americe i Evropě, ať si hrají, jak chtějí. Neustále pomíjí vše, s čím už dříve souhlasil.

Svou drzost Saddám staví na odiv přímo před tvář západních sil a potom, když již jsou připraveny k vojenskému zákroku, pošle do OSN své vyslance.

Jakmile se soustředí síla amerických válečných lodí a spojeneckých vzdušných sil u jeho hranic, chová se až do úplného konce vzdorovitě, a v okamžiku, kdy zákrok bezprostředně hrozí, ustoupí. Po šesti měsících se celý postup opět zopakuje, každé další rozpuštění povýšené západní síly oslabí. Saddám dokázal, že američtí politikové nemají na válku žaludek. Milovali své chirurgické zákroky a raketové útoky, ale byly skutečně tak účinné? Podle Azizova názoru zněla odpověď ne. Kdyby se někdo obtěžoval a podíval se, co se skrývá za televizními klipy a efektními zvuky, zjistil by, že škody způsobené chirurgickými údery byly minimální.

Aziz se chystal Saddáma napodobit. Za méně než minutu nabídne Američanům olivovou ratolest, výměnou získá prostor pro svůj poslední požadavek a triumfální návrat do vlasti.

Aziz pohlédl ke kameře a narovnal si kravatu. Původně zamýšlel vysílat projev z Oválné pracovny, ale pak rozhodl, že by to pouze záměr celého plánu podkopalo. Američané by zesinali, kdyby ho viděli sedět v prezidentově křesle. Bylo pro něj těžké odolat pokušení pronést svůj projev ze stejného místa, odkud k národu promlouvalo tolik prezidentů, zejména proto, že se mu ze všeho nejvíc zamlouvala představa, jak ti domýšliví Američané protáhnou obličeje tváří v tvář skutečnosti, že ovládá Bílý dům.

Teď však nebyl čas na popichování.

Musel se dostat kousek dál od okraje propasti a přinutit politiky, aby pracovali pro něj.

AZÍZŮV muž v zadní části místnosti zvedl ruce a začal odpočítávat.

Aziz položil obě ruce na řečnický pult a na daný signál si odkašlal a začal zpaměti přednášet svou řeč.

„Přicházím k vám dnes ráno s těžkým srdcem.“ Se zasmušilým a odevzdaným pohledem se zadíval tmavýma očima do kamery a perfektní angličtinou pokračoval: „Nechci americkému lidu nijak ublížit a přál bych si, aby tento konflikt dospěl k rychlému konci. Omlouvám se rodinám mužů a žen, kteří v tomto konfliktu zahynuli. Vím, že mnohým z vás připadají má slova prázdná a planá, ale musíte prosím pochopit, že toto je válka… válka, kterou rozpoutala vaše armáda a vaši političtí vůdcové.

Naléhavě vás prosím, vás jako národ, abyste se před vaším Bohem sami sebe zeptali, kdo koho poškodil v tomto konfliktu?“

Aziz se odmlčel, pohlédl do kamery, jeho pohled postrádal jakékoliv stopy agresivity.

„Od konce Druhé světové války západ… tedy především vy… Američané a vaši izraelští spojenci, zavraždil více než půl miliónu mých arabských bratrů. Více než pět set tisíc lidských bytostí.“

Aziz se opět odmlčel a zadíval se do kamery, aby podtrhl zmíněné číslo.

„Žijete si uprostřed svého velikého národa, se vším vaším bohatstvím a pohodlím a technikou, a jste hluší k bolesti a utrpení, kterým mí lidé prošli a stále procházejí. Chtěl bych vás požádat, abyste se na chvíli vžili do mé kůže, do kůže arabského lidu. Kdo je větší barbar, terorista, který zabije třicet lidí bombou v autě, nebo prezident, který rozkáže zavraždit tisíce vysláním svých vzdušných sil, aby vykonaly svou špinavou práci?

Na odpovědi se asi nikdy neshodneme, ale jedno je jisté. Přinejmenším všichni rozumíme, že jde o všeobecnou tragédii. Nepřicházím k vám dnes proto, abych se vás pokoušel oklamat, ale spíš abych učinil první krok k tomu, abychom toto vše nechali za námi. Přišel jsem k vám hledat mír.

Když tento konflikt začal, varoval jsem vaši FBI, že jakýkoliv pokus získat zpět tuto budovu bude marný. Varoval jsem navíc, že takový pokus povede k popravě rukojmích. Navzdory těmto varováním se vaše opovážlivá FBI pokusila minulou noc propašovat do budovy úderný oddíl. Jejich útok byl odražen, přesně tak, jak jsem varoval, a výsledkem byla smrt neznámého počtu jejich mužů. Měl jsem v úmyslu dnes ráno jednoho z vašich krajanů zabít, abych FBI a vaše vůdce potrestal za jejich bezohlednou akci… ale rozhodl jsem se zachránit život člověka na důkaz mé dobré vůle.

Nemyslím si, že je správné, aby nevinný člověk svým životem zaplatil za hloupost a domýšlivost malé skupiny válečných štváčů, kteří stojí v čele vaší země.

Upřímně věřím, že můžeme tento konflikt vyřešit mírovou cestou, proto vás, mírumilovný americký národ, k tomu vyzývám. Bylo již prolito příliš mnoho krve. Je čas, abychom přestali žít jako nepřátelé.“ Na vteřinu se zastavil, sklonil hlavu k zemi a pak opět vzhlédl.

„Ale dřív, než tak můžeme učinit, musí Amerika přijít k mírovému stolu na Středním východě jako opravdu nezávislý zástupce, nikoliv jako velký bratr Izraele. Mám dva požadavky, budou-li splněny, vrátím vám tento veliký dům i lidi, kteří jsou uvnitř, a nezkřivím jim už ani vlas.

První z mých požadavků je prostý. Do šesti hodin dnes večer musí Spojené státy přesvědčit Organizaci spojených národů, aby ukončila všechny ekonomické sankce vůči Iráku. Plně respektuji potřebu udržet blokádu týkající se látek, které by umožnily Iráku vyvíjet zbraně hromadného ničení, a myslím, že tato opatření musí být zachována.

Jde mi o mé arabské bratry a sestry, kteří trpí a umírají kvůli sporu mezi vůdci západu a Iráku. Je to špatné a musí to skončit.

Nebude-li tento požadavek do dnešního večera splněn“ – AZÍZŮV výraz zpřísněl – „budu přinucen zabít každou hodinu jednoho rukojmího, dokud se tak nestane. Dovolte mi opět zdůraznit, že jakýkoliv další pokus o osvobození rukojmích bude tvrdě potrestán. Stisknutím jediného tlačítka vyletí celá budova do povětří a zabije všechny, kdo jsou uvnitř.“

Aziz pokračoval ve svém plamenném projevu. „Bude-li do večera můj požadavek splněn, propustím polovinu zbývajících rukojmích, pak vás seznámím se svým posledním požadavkem. A bude-li tento požadavek splněn“ – Aziz zvedl prst do vzduchu – „můžeme ušetřit nevinné lidi, kteří se ocitli ve středu tohoto konfliktu, a můžeme začít napravovat vztahy mezi našimi dvěma národy.“

Aziz na chviličku sklopil zrak, jako by něco hledal. Když opět vzhlédl, pravil: „Žádám vás, občany tohoto velkého národa, největšího národa, jaký kdy na zemi žil, abyste mi pomohli v těchto prvních krocích k trvalému míru. Přeji vám všem to nejlepší a modlím se za vás. Děkuji vám a nechť vám váš Bůh žehná.“

Aziz kývl hlavou a muž vzadu v sále ukončil přímý přenos. Aziz rychle přešel doprava, popadl svou MP-5 a škubl kravatou. Zamířil do Operačního střediska, kde se bude moci popást nad svým představením a sledovat, jak vědátoři rozebírají každé jeho slovo.

Viceprezident seděl a už podruhé sledoval s pusou dokořán AZÍZŮV celonárodně přenášený projev. Obrněná prezidentská limuzína se jen mírně houpala, když uháněla přes Řetězový most z Langley zpět do Námořní observatoře. Proud motocyklů, policejních hlídek, aut, dodávek, terénních vozů a dvě další limuzíny jely před a za černým cadillacem. Dallas King seděl vedle Baxtera na prostorném zadním sedadle. K levé tváři pevně tiskl svůj telefon. King už vyřizoval druhý hovor. Byl v klasickém krizovém stavu, šťastný, že může dělat něco jiného než se zabývat bezprostředně hrozícím koncem jeho krátké kariéry.

Než Aziz ukončil svůj projev, King už vyťukával čísla na svém malém telefonu a vydával rozkazy.

Jedním okem sledoval malou barevnou televizi v zadní části limuzíny, přikývl a pak řekl: „Ne. Neztrácejte čas ptaním se na jasné věci. Vůbec mě nezajímá, koho volili posledně, nebo koho se chystají volit nyní. Nechci to už opakovat. Tato záležitost překračuje hranice politických stran. Chci slyšet základní trendy, do hodiny. Můžeme se k tomu ještě vrátit a specifikovat to později.“

King přestal na chvíli hovořit a naslouchal člověku z Demokratické strany odpovědnému za průzkum veřejného mínění na druhém konci. Roztrpčeně začal vrtět hlavou.

„Vy mě neposloucháte. Nechci, abyste falšoval výsledky… aspoň ne teď. Chci mít pravdivý obraz.“ King poslouchal a kývl. „Přesně tak. Jakmile zaujmeme postoj, můžeme se k tomu vrátit a na čísla, která by nás podržela, přitlačit. Ale nyní chci vědět, co si o tom chlapovi myslí.“

King se opět odmlčel a zadíval se na malou televizní obrazovku. Kingovi neušlo, že Aziz působil v televizi velmi dobrým dojmem, zatraceně lépe, než většina politiků v tomto městě. Velmi dobře mluvil, vypadal upřímně – jako zavedená filmová hvězda.

„Nezapomeňte odlišit názor mužů a žen. Maminy budou toho chlapa žrát.“

King se opět odmlčel a pak dodal: „Jo, dejte dohromady asi tucet otázek a zavolejte mi zpátky za pět minut.“

Odtáhl telefon od ucha, stiskl tlačítko na ukončení hovoru a pohlédl na svého šéfa, co tomu říká. Baxterův výraz se změnil. Místo počátečního překvapení se temně zakabonil.

King se ho zeptal: „Co si o tom myslíte?“

„Jsme v prdeli,“ zamumlal Baxter, aniž odtrhl oči od televize. „Tisk si na tom nezdařeném přepadu bestiálně smlsne.“

King pohlédl na svého šéfa a pomyslel si: Z toho máš těžkou hlavu? Jen počkej, až zjistí, že jsem jednoho z nich minulý měsíc provedl po budově.

King se sebral. „Tisk bude v pořádku. Celý příběh je natolik obsáhlý a mění se tak rychle, že tenhle malý proslov bude do zítřejšího rána nicotnou zprávou.“

„Neřekl bych,“ oponoval Baxter, stále ještě neschopný vzhlédnout. „Tahle malá událost už teď hlasitě volá po vyšetřování kongresem.“

King pohlédl na svého šéfa, který stále ještě s výrazem porážky na tváři zíral na televizi.

„Celá věc, od začátku až do konce, volá po vyšetřování kongresem, a tato jedna událost bude jen poznámkou pod čarou… Navíc, my jsme se od toho distancovali. Generál Flood sám na sebe vzal vinu a učinil tak přímo před ředitelem Roachem… mužem, který nakonec vyšetřování povede.“

„Nevím… Stále to smrdí.“

„Celá záležitost smrdí. Musíte si hlavně pamatovat, až bude vše za námi, že nejméně smrdí ten, kdo nakonec přijde s růží.“ King ukázal na šéfa. „A já se postarám o to, abyste to byl vy.“

„Dallasi,“ ušklíbl se Baxter, „nemyslím, že jste realista. Tohle se prostě pod koberec nezamete. Tisk bude žádat odpovědi a brzy bude chtít vědět, jestli jsem vyslání těch mužů minulou noc schválil.“

King se posunul na sedadle ke straně. Toužil popadnout šéfa pod krkem a zaječet: „Kdybys jen měl mé problémy!“ Místo toho uklidňujícím hlasem pronesl: „Naposledy vám povídám, nestarejte se o tisk. O média se mohu postarat sám. Musíte sebrat své síly a začít jednat jako prezident. Musíme zareagovat na nový vývoj a jestliže se veřejné mínění vrátí tam, kam má, budeme mít příležitost najít cestičku jak z maléru ven.“

Baxter se obrátil ke svému pobočníkovi a zeptal se: „Jak?“

„Ještě nevím, ale přijdu na to.“

Baxter uhnul pohledem a zadíval se na hodinky. S povzdechem prohlásil:

„Předpokládám, že bych měl raději svolat schůzku s Radou pro národní bezpečnost.“

King přikývl. „To je zjevně následující logický krok.“

Baxter mávl pravou rukou, jako by odháněl mouchu. „Postarejte se o to.“

„Kdy a kde?“

Baxter se kousl do rtu, vyhlédl z okénka a řekl: „V deset v Pentagonu.“

30

„Chápete, co dělá, že ano?“

Rapp seděl se sluchátkem polní vysílačky pevně sevřeným v levé ruce. Tupě zíral do zdi před sebou, zatímco naslouchal, jak mu generál Campbell tlumočil svůj názor na AZÍZŮV projev k národu. Přehráli mu AZÍZŮV projev ze záznamu a zeptali se, zda ho chce slyšet ještě jednou. Rapp odmítl. Přesně věděl, kam Aziz míří, a nepotřeboval ztrácet čas dalším rozborem.

Rapp kývl na to, co mu generál Campbell říkal, a dodal: „Přesně tak. Tahá vás, hoši, za nos.“

„Promiňte,“ ozval se na druhém konci přísný hlas.

„Za nos,“ opakoval Rapp, který slova nikdy moc opatrně nevybíral. „Chce, aby se viceprezident Baxter a všichni ostatní politici postavili do pozoru a sešli se s ním u jednacího stolu. Pak, až dostane, co chce, vrátí se na Střední východ, zmizí a příští rok vyrobí ještě víc bomb a zabije ještě víc lidí.“

„A co když opravdu chce mír?“ připojila se Irene Kennedyová.

„To nepřipadá v úvahu,“ důrazně odmítl Rapp.

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Irene, tuhle hru na mě nezkoušejte. Nemám čas ani trpělivost tu sedět a poslouchat, jak si hrajete na ďáblova advokáta. Víte stejně dobře jako já, že Rafiquovi Azizovi je americký národ u prdele, stejně jako jeho arabští bratři a sestry. K čertu… jediní Arabové, o které se zajímá, jsou ti, kteří chtějí vymazat Izrael z mapy. A stejně tak všichni víme, že by nám všem podřízl krky, kdybychom se mu dostali do cesty.“

„O co mu tedy jde?“ zeptala se Kennedyová.

Rapp se opřel, vytáhl zpod sebe nohu a zamyslel se. Pohlédl na Riellyovou, opřenou v rohu s přikrývkou kolem sebe. Pozorně ho sledovala.

Odvrátil od ní zrak a pronesl: „Snaží se najít způsob, jak se odtud dostat, aniž by přišel o krk. Víme, že připravuje plány velmi puntičkářsky. Myslí na vše od začátku až do konce a připravuje si několik variant pro případ, že se něco nepodaří. Když přemýšlím o jeho záměrech, jediný velký problém, který vidím, je, jak se dostane odtud pryč… jak se dostane domů.

Můžeme se spolehnout na to, že dopodrobna promyslel, jak my zareagujeme. A proto můžeme předpokládat, že ví, že ve vládě bude silný tlak na totální útok. Kdyby dostal do rukou prezidenta, byla by nyní situace poněkud jiná. Hádám, že původně chtěl využít Hayese jako trumf pro vyjednávání, aby se dostal domů, ale když neuspěl, byl přinucen se stáhnout a použít jiný plán.“

„O jaký plán by mohlo jít?“ zeptal se generál Campbell.

Rapp pohlédl na Riellyovou, když o tom přemýšlel. Stále na něj svýma smaragdově zelenýma očima zírala. Věděl, že poslouchá vše, co říká, ale těžko s tím mohl něco dělat.

Rapp odhlédl a prohlásil: „Snaží se zmanipulovat sdělovací prostředky a tím i veřejné mínění. Ví, že bez prezidenta se domů nedostane. Zkusme se zamyslet,“ – Rapp se odmlčel, necítil se ve své kůži, když měl následující myšlenku říci před Riellyovou, ale opravdu nebylo vyhnutí. Odkašlal si a pokračoval: „Když se na to podíváte s odstupem, všichni víme, že jeden každý člověk držený jako rukojmí je nahraditelný, a víme-li to my, ví to i Aziz. Bude-li pokračovat ve svém agresivním, nepřátelském přístupu, nakonec nás přinutí vzít budovu útokem. Nemůžeme prostě sedět, zatímco on bude v přímém přenosu vraždit rukojmí. Tím, že vystoupil dnes ráno před veřejnost se svým zasraným mírumilovným přístupem, nám vzal vítr z plachet. Baxter nás nenechá jednat, dokud se nepokusí jednat v míru.“

„Souhlasím,“ řekla Kennedyová. „Nakonec, on ví, že každý z rukojmích je nahraditelný. Prezident byl jeho trumfovým esem, ale nedostal ho.“

Generál Campbell dodal: „Snaží se nabídnout politikům cestu ven bez jediného výstřelu.“

„Jo, ale to se nestane, dokud k tomu mám co říci já.“

„Železný muži,“ pronesl Campbell pevně. „Nechci, abyste dělal něco, k čemu nejste zmocněn. Poslední, co by nám scházelo, by bylo, kdybyste začal kolem zbrkle pobíhat. Irene a já teď jedeme do Pentagonu na schůzku, v mezičase chceme, abyste zůstal, kde jste. Až se vrátíme, budeme mít lepší představu o tom, jak budeme postupovat. Rozuměl jste?“

Rapp se podíval na zem a snažil se utlumit hněv. Už tuto lekci dostal. Neptej se, pokud víš, že se ti odpověď nebude líbit.

„Ano, pane,“ odvětil Rapp prostě a vrátil sluchátko do vidlice.

Na vteřinu se zarazil, podíval se na hlavní vypínač a zvážil svůj další krok. Po patnácti nerozhodných vteřinách vysílačku vypnul a podíval se na Riellyovou.

Anna Riellyová seděla bez hnutí v koutě, přikrývku pevně omotanou kolem těla. Milt Adams seděl v protějším rohu za Rappem a žvýkal ovesnou tyčinku.

Riellyová stále hleděla na Rappa a nakonec se zeptala:

„O čem jste hovořili?“

Rapp se na ni koutkem oka podíval a začal se přehrabovat v jednom z vaků.

„O ničem.“

„Myslím, že to o něčem bylo,“ nedala se Riellyová.

„Poslouchej, Anno, ty jsi reportérka. Nemůžu ti prostě všechno vyklopit.“

Riellyová se usmála. „Kdo jsi říkal, že jsem? Co si myslíš, že snad tvou vysílačkou zavolám do své redakce a poskytnu jim živý vstup?“

Rapp vytáhl z batohu další ovesné tyčinky a jednu Riellyové podal.

„Vezmi si, šťourej raději do ní.“ A s úsměvem dodal: „A už se na nic neptej.“

Riellyová si vzala tyčinku a když ji rozbalovala, zeptala se: „Pro koho pracuješ, Mitchi Kruse, pro FBI?“

„Ehm… ne. Ne tak docela.“

„Kdo tedy jsi? Voják?“

Rapp přešel otázku mlčením a stále cosi hledal v batohu.

Riellyová se usmála a řekla: „Hele, zachránil jsi mi život. Nestarám se o to, pro koho pracuješ.“ Stále na Rappa hleděla.

Rapp dlouhou chvíli pohled opětoval a přemýšlel, co má říci.

Nakonec odpověděl: „Anno, když ti řeknu něco jen mezi námi, slíbíš mi, že to nikdy nezveřejníš? Tedy, proto, že jsem ti zachránil život a tak.“

Při poslední větě se na Rappově tváři objevil úsměv.

Riellyová vzala otázku vážně. „Jsem reportérka. Cokoliv mi důvěrně řekneš, zůstane utajeno.“

S uchechtnutím prohlásil: „Můj táta říkával: ‚Nesnaž se přečůrat čuráka.‘“

Rapp studoval odřenou tvář Riellyové a rty, ze kterých mizela krev. Ještě jednou změnil téma hovoru, vytáhl z bojové vesty tužkovou baterku a řekl: „Podíváme se, jak jsi na tom dnes ráno.“ Podržel světlo před její tváří a poznamenal: „Chci zkontrolovat, jak ti reagují zorničky.“

Rapp podržel Rielyovou za tvář, nejprve prohlédl levé, pak pravé oko. Obě reagovaly v pořádku. Pak ji požádal, aby očima sledovala světlo, zatímco s ním pohyboval ze strany na stranu. I teď byl výsledek správný.

Vypnul baterku a opatrně se dotkl odřeniny na její tváři. „Bolí to?“ zeptal se.

Riellyová svraštila čelo a prohlásila: „Nevím. Jak to vypadá?“

Vteřinku zkoumal její tvář a pak přikývl. „Řekl bych, že po tom všem, čím jsi prošla, jsi na tom docela dobře. Zatraceně dobře,“ dodal slovníkem sobě vlastním.

Riellyová se trochu pousmála. „V tom případě se cítím dobře.“

Rapp pohlédl na Adamse, který právě snídal druhou tyčinku, a poznamenal:

„Řekl bych, že tu máme obyčejnou holku s tuhým kořínkem.“

„Také si myslím,“ odvětil Adams a důrazně přikývl.

Rapp obrátil pozornost zpátky k tváři Riellyové. Když se k ní naklonil, aby si poranění prohlédl, řekla mu: „Víš, ženy snášejí bolest lépe než muži.“

„Také mi to říkali.“ Rapp vylovil sterilní lihový polštářek z příruční lékárničky a balíček otevřel. Opatrně začal stírat zaschlou krev z koutku úst Riellyové, pak i lehkou odřeninu na tváři.

Když byl hotov, otočil jí hlavu ze strany na stranu, aby zjistil, není-li poraněná i jinde. Nemohl si nevšimnout zjevné krásy reportérky.

Měl lehký pocit viny, že za těchto okolností dovolil, aby se jeho mysl nechala volně unášet, ale nemohl si pomoci. Její kůže byla měkká a hladká a měla přesně ten správný odstín. Natočil ji bradu na stranu a všiml si pramínku zaschlé krve, který běžel dozadu za krk. Setřel krev a položil jí obě ruce na temeno hlavy. Riellyová sebou trochu cukla a odtáhla se.

„Bolí to?“ zeptal se Rapp.

Riellyová přikývla a Rapp s úsměvem poznamenal: „Kam se poděla tvá odvaha, kterou ses před chvílí chlubila?“

„Nevím, ale jak ses mě dotkl, bolelo to jako čert.“

„Zkus chvilku držet. Chci se podívat, jak je ta rána zlá.“

Rapp nadzvedl a rozdělil její husté hnědé vlasy. Rána byla dlouhá jen pár centimetrů, ale zdálo se, že je poměrně hluboká, skrz kůži určitě. Jednu ruku podržel na jejím temeni, druhou se natáhl za sebe a vytáhl další lihový polštářek. Aniž se otočil, řekl: „Milte, mohl bys pro mě něco udělat? Vezmi ty plány, které jsi přinesl, a rozlož je na podlahu.“

Rapp několikrát ránu vyčistil a pak nad ní mával rukou, aby se zbytek lihu odpařil. Tvář Riellyové se zkroutila bolestí. Po chvíli jí Rapp nechal vlasy volně padnout zpátky na ramena a posadil se na paty.

„Jak se teď cítíš?“

Riellyová zvedla ruku a opatrně si sáhla na hlavu. „Je to dobré, když se moc nehýbu.“

Nicméně Rapp si všiml, jak jí po tváři přelétl stín bolesti, když zvedla ruku.

„Co se děje?“ zeptal se Rapp.

Riellyová se lehce dotkla pasu. „Něco mě bolí na boku.“

„Můžeš se postavit?“

„Myslím, že ano.“

Rapp jí pomohl na nohy. „Bolí to vzadu, vepředu, nebo na straně?“

Ukázala rukou. „Vzadu a na straně.“

„Musím se na to podívat. Nebude ti to vadit?“

Riellyová pohlédla na soustředěnou Rappovu tvář a koutky úst se jí malinko zvedly. Položila si ruku na tvář a prohlásila: „Kdybych nemohla věřit tobě, pak už nevím, komu.“

Rapp se trochu začervenal a řekl: „Dobrá, tak se otoč, ať se mohu podívat.“

Riellyová udělala, co chtěl, a Rapp nadzvedl její tričko.

Její kůže měla od úzkého pasu nahoru bronzovou barvu, pak se zabarvení měnilo. V půli zad na levé straně se jí začala tvořit červená podlitina asi deset centimetrů dlouhá a osm široká. Podíval se, jestli neobjeví jasně červené čáry, ale žádné nenašel. Měkce se dotkl postižené oblasti, Riellyová žádnou bolest nedala najevo. Když však trochu přitlačil, prudce ucukla.

„Můžeš se několikrát zhluboka nadechnout?“ Riellyovou dýchání nebolelo a Rapp jí narovnal tričko. „Asi je to jenom podlitina, která sice může sviňsky bolet, ale je to desetkrát lepší, než mít zlámané nebo naštíplé žebro.“ S úsměvem dodal: „Ty musíš mít tuhý kořínek.“

Riellyová se trochu zasmála. „Mám hodně bratrů.“

Rapp přikývl. „Myslím, že budeš zase v pořádku, ale upozorňuji, že nejsem doktor.“

„A kdo tedy jsi, pane Kruse?“ trvala na své otázce Riellyová.

Stiskl jí rameno a poznamenal: „Mám tu ještě nějakou práci.“ Obrátil se k sedícímu Adamsovi a pokračoval: „Milte, potřebuji, abys mi ukázal všechna schodiště a výtahy, které vedou z tohoto patra do druhého podlaží a do přízemí.“

Dallas King už jel na druhou baterii. Během poslední hodiny a půl oddálil telefon od ucha jen na krátké okamžiky. Spěchal vedle viceprezidenta Baxtera spolu s doprovodem širokou chodbou okruhu E v budově Pentagonu.

Obklopovalo je množství vážně vypadajících agentů Tajné služby. King si pomyslel, že ten oddíl je přece jen trochu velký, byli koneckonců přímo v Pentagonu, ale teď měl jiné starosti. Zatímco celá skupina postupovala vpřed, moře lidí před nimi, zjevně zaměstnanců Pentagonu, se jim klidilo z cesty a lidé přilepeni na stěnách čekali, než jejich současný vrchní velitel kolem projde.

Všude panoval veliký ruch. Všichni AZÍZŮV projev k národu buď viděli, nebo o něm alespoň slyšeli. Přirozená otázka teď zněla: jak odpoví americká vláda? Odpověď byla ve skutečnosti úzce spjatá s jediným člověkem z Omahy ve státu Nebraska. Jmenoval se Reginald Boulay a přesně v tomto okamžiku předával Dallasu Kingovi výsledky průzkumu veřejného mínění „Husker Poll“. Boulay své průzkumy za mnoho let dovedl k dokonalosti. Mezi konzultačními firmami patřil k nejpřesnějším a své služby nabízel několika dobře platícím zákazníkům. Čísla z „Husker Poll“ se nikdy neobjevila v novinách či v televizi. Boulay výsledky nijak nezkresloval ani žádným z běžných způsobů neupravoval. Jeho cílem bylo získat co nejpřesnější výsledky. A dochoval toho tím, že drsně otevřené otázky kladl jednoduchou angličtinou. King nejprve hovořil s dvěma lidmi, kteří pro něj běžně průzkumy prováděli, ale ti jej nyní rozzlobili svou neschopností pochopit, o co mu jde. Záhy usoudil, že má-li někdy zaplatit Boulaye a jeho „Husker Poll“, teď je ten pravý čas.

King přikývl, když naslouchal Boulayovi, který mu sděloval výsledky svého průzkumu. Ačkoliv je upřímně očekával, byl přesto překvapen. Odrážely nový směr v Americe, zdálo se, že Američané odmítají soudit a zatracovat. King to cítil, když naslouchal Azizovi, a přemýšlel, zda je skutečně tak chytrý a ví, na které dveře klepat, nebo jestli jde o náhodu a Aziz je jen šťastným bláznem.

Pohledný King s potěšením naslouchal tomu, co mu Boulay sděloval. Podle „Husker Poll“ bylo více než šedesát procent respondentů přesvědčeno, že viceprezident Baxter má nejprve vyčerpat téměř všechny možnosti v úsilí vyřešit krizi mírovou cestou. V případě zrušení ekonomických sankcí vůči Iráku, s výjimkou sankcí týkajících se zbraní hromadného ničení, číslo vyskočilo na téměř osmdesát procent. Boulay doslova Kingovi vysvětlil: „Asi dvacet procent obyvatel by raději srovnalo Bílý dům se zemí, než by v čemkoliv teroristům ustoupilo, a nezmění na tom nic, cokoliv uděláte nebo řeknete.“

King tuto odpověď očekával. Horlivci na obou stranách politického spektra budou vždy. Ale o tyto lidi se nemusí starat. Zajímal ho zbytek obyvatelstva – oněch šedesát až osmdesát procent, kteří nebyli v žádné záležitosti příliš vzdáleni od středu. King cítil, že jeho úkolem, v roli politického poradce, je pokusit se získat tyto lidi na svou stranu, nebo, přesněji, umístit svého šéfa do jejich středu. Tímto směrem bude nadále postupovat. Poté, co požádal Boulaye, aby mu výsledky odfaxoval, King zavěsil a viceprezidentův průvod prudce zarazil. Popadl svého šéfa za paži, zastavil se u dveří po pravé straně a přitáhl si viceprezidenta Baxtera k sobě. Příslušníci Tajné služby byli zvyklí na tento druh polosoukromých konzultací mezi těmi, které ochraňovali, a jejich pobočníky. Neřekli ani slovo, k viceprezidentovi se obrátili zády a vytvořili kolem něj ochranný val.

King položil Baxterovi ruku na rameno a zašeptal: „Je to přesně tak, jak jsem si myslel. Přes šedesát procent lidí si přeje mírové řešení události, téměř osmdesát procent si myslí, že bychom měli ukončit ekonomické sankce vůči Iráku, pokud bude zachováno vojenské embargo.“

Baxter přikývl a otázal se: „Takže jsme v bezpečí, pokud zatlačíme na OSN, aby sankce ukončila?“

„Myslím, že ano,“ prohlásil King sebejistě. „A navíc, jestliže propustí další třetinu rukojmích, budeme mít opravdu dobré postavení, abychom mohli kladně zabodovat.“

Baxter ukázal dopředu k místnosti, kde se měla konat schůzka.

„Nebude se jim to líbit.“

King pokrčil rameny. „Nebude se jim líbit nic jiného, než vzít budovu útokem s celým batalionem útočníků. Musíte tomu zabránit. Musíte k tomu přistoupit z vyššího morálního hlediska. Musíte ochránit životy nevinných rukojmích.“

„A co politika? Co precedens?“ Baxter zatřásl hlavou. „Myslíme si, že za tím stojí americký národ, ale co Kapitol? Určitě se tam najdou zastánci tvrdé linie, kteří za to budou žádat krev. K čertu, někteří z nich jsou už teď nasraní, že jsme jim dali ty íránské peníze.“

„Do prdele s nimi,“ zavrčel King. „Budou vás nenávidět bez ohledu na to, co uděláte. A jestli uděláte, co si přejí, a pošlete tam jednotky, pak vás ukřižují zastánci tvrdé linie z levice.“ King zavrtěl hlavou. „Nemůžete vyhovět oběma skupinám. Musíte zůstat tam, kde stojí veřejné mínění, a na něm stavět. Jen to vás ochrání.“

Nyní byla řada na Baxterovi, aby zavrtěl hlavou. „To je pohodlné. Veřejné mínění, do kterého jste tak zamilovaný, lze předpovídat asi tak jako počasí.“ Baxter stále vrtěl hlavou. „Veřejné mínění je jako lůza. Je to prima jen potud, pokud můžete předvídat, kam se vrtne. Ale v okamžiku, kdy přitlačíte, otočí se… a jste v pasti.“

King pohlédl na svého šéfa propadlýma očima. Tři dny nepřetržitě pracoval, byl unaven, měl už dost skučení šéfa a měl sám mnohem větší problémy.

„Shermane“ – Kingova tvář se zkroutila opovržením – „možná byste s tím měl praštit. Jestliže nejste schopen vidět, že máme jedinečnou příležitost udělat z vás velkého státníka, hrdinu dne, politika, který vystoupil a vyjednal mír za pravděpodobně největší krize, které tento národ kdy čelil“ – King se odmlčel a potřásl hlavou – „v celé své historii? Pak byste asi skutečně měl nechat generála Flooda a ředitele Stansfielda a ostatní válečné štváče vzít Bílý dům útokem, zničit tu velikou budovu, zabít všechny lidi, kteří jsou uvnitř. Pak vejdete do historie jako řezník, který poslal padesát Američanů na smrt, jen proto, že se bál jednat.“

Baxter tiše stál a hleděl na šéfa své kanceláře. Nebyl zvyklý, aby s ním někdo takto jednal, dokonce ani člověk jemu rovný. A pravděpodobně tato skutečnost způsobila, že Kingova slova padla na úrodnou půdu. Je to pravda, pomyslel si Baxter. Chce-li se stát jednoho dne prezidentem, a to chce víc než cokoliv jiného na světě, bude se muset vzchopit a postavit se do čela jako vůdce. Pomalu začal souhlasně přikyvovat Kingovým slovům.

31

Generál Flood, generál Campbell, ředitel Stansfield a Irene Kennedyová seděli vedle sebe na jednom konci dlouhého stolu v poradní místnosti Sboru náčelníků. Naproti nim seděli ministr obrany a ministr zahraničí, oba se svým pobočníkem. Když vstoupil viceprezident Baxter, spolu s Dallasem Kingem se usadili v čele stolu s dalšími pobočníky po levé a pravé straně.

Téměř dvě třetiny míst kolem masivního stolu zůstaly neobsazené.

Probíhající krize se podepsala na každém z nich. Krví podlité oči a lehký třes rukou byl následkem nedostatku spánku nebo příliš mnoha vypitých šálků kávy, nebo obojího.

Viceprezident Baxter spojil nejistě ruce a položil je na stůl. Políček, který mu King uštědřil, mu umožnil znovu nalézt smysl svého snažení a rozhodnost. Místo aby se zeptal na názory ostatních, Baxter pohlédl na ministra zahraničí a prohlásil: „Charlesi, chci, abyste pořádným kopancem popohnal OSN a zajistil, že k hlasování dojde do večera dnešního dne.“

Ministr zahraničí Charles Midleton naklonil hlavu a zeptal se: „Jak moc na ně mám tlačit?“

„Jak chcete. Pohrozte jim, že budete vetovat všechny rezoluce do začátku příštího století, pohrozte, že nezaplatíme příspěvky – udělejte, co chcete, abyste dosáhl toho, že hlasováni do večera proběhne. Až budou rukojmí propuštěni, vždycky se k tomu můžeme vrátit a nechat schválit rezoluci opačnou.“

„To nemusí být tak jednoduché,“ varoval Midleton, zatímco si rovnal brýle.

„To mě nezajímá. Udělejte to a o ostatní se budeme starat později.“

Ředitel Stansfield si odkašlal. „Promiňte. Nepředbíháme trochu?“

Baxter se zprudka otočil doleva. Neměl náladu o čemkoliv diskutovat. Měl pouze chuť vydávat rozkazy a dohlížet, jak jsou plněné. Ale nyní, když se podíval přes stůl na klidného, otcovsky vyhlížejícího Thomase Stansfielda, jeho nově nabytá sebedůvěra se zachvěla.

Stansfield měl docela určitě ten nejneškodnější vzhled, s jakým se kdy Baxter setkal, ale pověst, která starého špióna provázela, každého přinutila, aby si dvakrát rozmyslel, než s ním zkříží kordy.

Baxter se nenuceně opřel a zeptal se: „Co tím míníte, Thomasi?“

„Myslím, že by bylo moudřejší nejprve vše probrat a pak teprve rozhodovat, jak budeme jednat.“

„Jsem přesvědčen, že mám všechny informace, které potřebuji k tomu, abych učinil rozhodnutí. Aziz je ochoten jednat… jednat o životech Američanů, my mu výměnou musíme něco dát a něco udělat. A z humánního hlediska to budeme muset nejspíš udělat tak jako tak.“

„A co to bude?“ zeptal se nepříjemným tónem generál Flood.

„Zastavení týrání iráckého lidu.“

„My,“ začal popuzený generál Flood, „irácký lid netýráme. Saddám Husajn týrá svůj vlastní lid tím, že odmítá splnit podmínky své kapitulace. Rád bych všem připomněl, že válku začal on.“ Flood zapíchl tlustý ukazováček do stolu. „Zpravodajské informace potvrdily, že Saddám Azize financoval, aby provedl teroristický útok na půdě Spojených států. Víme-li toto, jak můžeme byť jen uvažovat o možnosti požádat OSN, aby ukončila sankce?“

„Nevíme jistě, zda jsou tyto informace přesné,“ odsekl viceprezident.

Thomas Stansfield pohlédl viceprezidentovi zpříma do očí a řekl:

„Za pravdivost této informace ručím celou svou kariérou a pověstí.“

Baxter cítil, jak ztrácí půdu pod nohama. Opřel se o opěradlo židle, zvedl ruce a prohlásil: „Nebudu tu sedět a obhajovat Saddáma Husajna. Nenávidím ho. Opovrhuji jím, ale chci osvobodit co nejvíce rukojmích, pak se můžeme vrátit zpět a vše napravit.“

„Vše napravit.“ Flood začínal zuřit. „A co když se nemůžeme vrátit a ‚vše napravit‘?“

„Myslím, že téměř všichni chápou, že jsme nuceni rozhodovat pod nátlakem. K čertu, ve skutečnosti s pistolí namířenou na naše hlavy.“

Flood upřel pohled na ministra zahraničí, který seděl přímo přes stůl.

„Charlie, jak moc se chtějí Francouzi vrátit do Iráku?“

Ministr neochotně, ale bez obalu odpověděl: „Velmi.“

„A co Jihoafričané?“

„Velmi.“

„A co Rusko?“

„Velmi.“

„Máme tedy nějaký důvod věřit, že poté, co dveře do Iráku otevřeme, všichni se za týden či za měsíc otočí a odtáhnou odtamtud?“

„Pochybuji. Snažili se ukončit embargo již léta a poměrně ve velkém s Irákem už dávno tajně obchodují.“

Flood se obrátil k Baxterovi. „Nebude tak jednoduché prostě změnit směr, až, jestli vůbec, bude náš problém vyřešen.“

„Já vím, že v této záležitosti není nic jednoduché, pane generále.“ Baxter věděl, že musí obnovit svou autoritu. „Nemusíte mi vysvětlovat to, co je zřejmé. Na prvním místě se však zajímám o životy amerických občanů, kteří jsou drženi jako rukojmí. Musím-li změnit zahraniční politiku, která ještě ke všemu nefunguje, abych získal jejich svobodu, rád to udělám.“

Baxter rozhořčeně naklonil hlavu.

„Ohrozíte celou zahraniční politiku a národní bezpečnost této země pro životy čtyřiceti až padesáti lidí?“

„Zdá se mi, že poněkud přeháníte, generále Floode.“

„Přeháním,“ opakoval Flood a tvář mu rudla. „Toto je válka, pane viceprezidente Baxtere, a ve válce jsou padlí. Saddám Husajn nás napadl. Zaplatil teroristu, tohoto žoldáka,“ – Flood znechuceně mávl rukou – „nazývejte si ho, jak chcete, aby přišel a napadl nás. Lidé jako Saddám nebo Aziz rozumí pouze jedinému – a tím je síla. Zdrcující síla!“

Baxter hleděl na generála s vyzývavým pohrdáním. Nesouhlas je jedna věc, ale toto byla zjevná urážka.

„Generále Floode, beru váš názor na vědomí. A nyní bychom měli přejít k dalším záležitostem…“

„Pane,“ pronesl generál hlasitě, „jestliže, nebo přesněji, až vejde ve známost, že v celé záležitosti má prsty Saddám, americký národ bude žádat zákrok. A pak také padnou některé nepříjemné otázky na ty, kdo rozhodovali.“

Baxterův hněv začal kypět. „Vy mi vyhrožujete, generále Floode?“

„Ne.“ Flood mu hleděl přímo do očí. „Já pouze ještě jednou říkám to, co je zřejmé. Nejsme jediná země, která tuto informaci získala. Někteří z našich věrných spojenců vědí, o co jde, a nebudou nehnutě sedět, zatímco my ohrozíme i jejich bezpečnost.“

„Generále Floode,“ zakřičel Baxter, jehož hněv zcela ovládl. „Musím vám připomínat, jaký je služební postup? Já tu rozhoduji.“ Baxter ukázal na sebe. „A já kladu nade vše zájmy oněch rukojmích. Zejména nad zájmy jiné země, ať jsou to spojenci, nebo ne.“

Flood sebou ani necukl, ani neškubl, jediný sval se na něm nepohnul. Jednoduše opětoval viceprezidentovi pohled a prohlásil:

„Zaprvé, jsem si vědom služebního postupu, a za druhé, byl bych ve své funkci vyděděncem, kdybych vás neinformoval, že se nemůžete více mýlit, pokud pomíjíte národní bezpečnost našich spojenců. Izrael je jedním z nejvěrnějších. Ve vaší snaze najít krátkodobé řešení, ženete – podle mého názoru – jednoho z našich nejbližších spojenců a možná i celý tento národ do války.“

Než mohl Baxter zcela vybouchnout a než Flood dostal příležitost svou myšlenku rozpracovat, otevřely se dveře a žena, námořní důstojnice, vstoupila do sálu. Omluvila se všem a přistoupila k Irene Kennedyové.

Podala jí kus papíru a zmizela.

Doktorka Kennedyová rozložila papír a prostudovala si napsanou poznámku.

Zoufale potřebovala zjistit, co jí chce její protějšek sdělit.

Vstala a oznámila: „Omluvte mě, prosím, potřebuji toto prověřit.“

Kennedyová zamávala papírem ve vzduchu a opustila místnost.

Mitch Rapp už měl vše připravené. Ukázalo se, že má v Adamsovi opravdu velkého pomocníka. Nejen proto, že výborně znal budovu, ale mohl Rappovi nabídnout další pár velmi šikovných rukou. Adams právě potřetí ukázal Rappovi přesné polohy klíčových míst. Rapp naposledy pohlédl na rozvržení prvního patra a dvakrát zkontroloval, že hledí na správný plán.

Když byl hotov, navrhl pět různých umístění.

Obrátil se k Adamsovi a zeptal se: „Myslíš, že budeš schopen ovládat monitor a všechna zařízení naráz?“

Adams přikývl. „Jo.“

„Výborně. To mi uvolní ruce, takže budu moci dávat pozor na všechna možná překvapení.“

Rapp pak vzal ledvinku a vyndal z ní všechny miniaturní audiovizuální snímače s výjimkou pěti. Podal ledvinku Adamsovi, ukázal na plány a poznamenal: „Umístíme je na místa, která jsi navrhl. Až budou rozmístěné, zkontrolujeme je na obrazovce a přesvědčíme se, zda pracují.“

Rapp poté popadl monitor, pomohl jej Adamsovi uchytit popruhy a začal kontrolovat zbytek výzbroje.

Když si Rapp hodil svou poloautomatickou pušku na záda, Riellyová se zeptala: „To je MP-pětka?“

Rapp zamyšleně vzhlédl, byl víc než překvapen. Nejenže byla schopná si tipnout značku, ale výrobce poznala bezpečně. „Jsi blízko. Je to nová MP-desítka. Odkud víš, jak vypadá MP-pětka?“

„Můj táta je policista v Chicagu.“

„No jo, to je pravda.“

„Co budeš dělat?“

„Jen menší průzkum.“

„Kde?“

Rapp položil poloautomatickou pušku na zem. „Ty se opravdu ptáš příliš.“

„Jsem reportérka. Je to má práce.“

Rapp se zamračil a přikývl, jako kdyby si právě vzpomněl na něco mimořádně špatného.

Riellyová jeho výraz zachytila a zeptala se: „Je na tom snad něco špatného?“

„Za normálních okolností“ – Rapp pokrčil rameny – „asi ne. Ale za současné situace myslím, že bychom z toho mohli mít problémy.“

„A proč?“

„Proč?“ Rapp naklonil hlavu. „Protože až bude po všem, ty budeš mít zatraceně dobrý příběh na vyprávění.“

„Dlužím ti příliš. Nezveřejnila bych nic, s čím bys nesouhlasil.“

Rapp vytáhl pistoli z pouzdra na stehně a natáhl závěr. Mosazný válec patrony byl na svém místě a Rapp nechal závěr sklouznout zpět dopředu.

„Co když nebudu chtít, abys zveřejnila jediné slovo o této události? Co když budu chtít, aby ses chovala, jako bychom se nikdy nepotkali a nic se nestalo?“

„To není reálné.“

„No, pak tu máme problém.“

Pohlédla na něj, podivila se, proč by měl být tak tajnůstkářský.

„Pro koho pracuješ?“

„To ti nemohu říci.“ Rapp zasunul pistoli zpět do pouzdra.

„Vážně, chtěla bych to vědět.“

„A já ti vážně říkám,“ zavrtěl Rapp hlavou a otevřel doširoka oči, „že ti to říci nemohu.“

„Pak to musí být CIA.“ Riellyová na něj upírala oči a snažila se zachytit sebemenší reakci. Nezjistila však nic. „Musí to být CIA, jinak bys mi to řekl.“

„Chyba. Umíš držet slovo?“

„Ano.“

„Výborně. Jednoho dne, jestli se nám oběma podaří dostat se odtud živí, povím ti svůj životní příběh.“ Rapp se usmál, až mu na tvářích naskočily veliké důlky.

Riellyová úsměv opětovala a přikývla. „Takže pracuješ pro CIA.“

„To jsem neřekl,“ odpověděl Rapp.

Irene Kennedyová stála u jištěného telefonu v kanceláři generála Flooda a cítila prázdno kolem žaludku. Na druhém konci drátu byl plukovník Fine z Mossadu, izraelské zahraniční rozvědky. Fine právě Kennedyové předal stručný přehled informací o třech mužích, jejichž jména mu v noci sdělila. Informace o prvních dvou teroristech nebyly žádným překvapením, ale třetí, to bylo něco jiného. Šlo o Mustafu Yassina, Kennedyová byla na něj velmi zvědavá. Plukovník nabídl tři osoby s tímto jménem. První byl sedmapadesátiletý důstojník jordánské armády a druhý byl osmnáctiletý palestinský disident.

Když plukovník Fine přednesl informaci o původu osob, Kennedyová se zeptala: „Mohl byste mi zopakovat informaci o posledním Yassinovi, prosím?“

„Jistě, ale musím vás upozornit, že Yassin je zde poměrně běžné jméno, takže nemusí jít o tutéž osobu. Poslední Mustafa Yassin je Iráčan. Nemáme o něm příliš informací – vše, co o něm víme, souvisí s invazí do Kuvajtu. Od té doby o něm přibyla jediná informace. Podle naší zpravodajské služby má přezdívku Zloděj z Bagdádu. Když Iráčané vtrhli do Kuvajtu a začali rabovat, tento Yassin dostal za úkol nabourat se do všech bankovních trezorů.“

„Co o něm ještě víte?“ zeptala se Kennedyová.

„Nic moc, ale tohoto chlapíka bych se neobával. Hádám spíš, že Aziz najal onoho osmnáctiletého mladíka z Gazy k nějakému kanónu.“

Kennedyová se zadívala na Floodův stůl a přemýšlela o všech možnostech.

„Můžete zjistit, kde je?“

„Mí lidé už hledají všechny tři. Dosud mohu pouze potvrdit, kde se nachází ten jordánský důstojník.“

„Myslela jsem, že disidenty si hlídáte velmi pečlivě.“

„To ano,“ začal Fine, „ale vládne tu právě teď poněkud napětí. Jak tomu říkáte vy?… Ty národy jsou k neutahání. Máme co dělat s další intifádou. Aziz, zdá se, inspiroval všechny Palestince mezi druhým a sedmdesátým rokem, aby popadli kameny a začali protestovat.“

Kennedyová se příliš soustředila na přímé souvislosti krize, takže ani nepomyslela, jakou odezvu může vyvolat v zahraničí. To, co jí Fine řekl, dávalo smysl, a jestli neuchopí situaci pevně do rukou, může být jen hůř.

„Bene, velmi by nám pomohlo, kdybyste mohl zjistit co nejdříve, kde se ten kluk nachází.“

„Můžete si být jistá, Irene, že na tom dělají mí nejlepší lidé.“

„Díky, Bene. Máte ještě něco na srdci?“

„Víte…“ Následovala čtyřvteřinová odmlka. „Vrabci si tu štěbetají, že jste předminulou noc zajali šejka Haruta.“

„Kde jste to slyšel?“

„Z několika zdrojů. Všichni nomádi hádají, že jste to buď byli vy, nebo já. A protože bezpečně vím, že jsem to já neudělal, pak to musíte být vy.“

„Nejsem v situaci, abych o tom mohla právě teď hovořit, ale mohu vás ujistit, že až se o tom něco dozvím, budu vás plně informovat.“

Fine dlouhou dobu nic neříkal, pak pronesl: „Irene, je mi to velmi nepříjemné, ale v naší vládě je řada lidí velmi nešťastná ze způsobu, jak krize řešíte.“

Kennedyová se otočila a posadila se na okraj Floodova stolu. Bylo mnoho takových, kteří by v její kůži plukovníkovi jednoduše odsekli, že USA řeší krizi dobře a že by ocenili, kdyby si spojenci nechali svůj názor pro sebe.

Fine pokračoval. „Obáváme se, že byste mohli učinit nějaké krátkozraké rozhodnutí, které by mělo katastrofální důsledky pro izraelské zájmy.“

Kennedyová se upřímně nad Finovými slovy zamýšlela a odmítla vpustit do svých myšlenkových pochodů nacionalizmus. Izraeli šlo nepochybně o hodně a člověk nemusel být právě génius, aby věděl, jak by krizi řešili oni.

Kennedyová se většinou držela stranou takových diskuzí, ale v současné situaci, když si uvědomila vlastní pocit marnosti po jednání s viceprezidentem Baxterem, se pokusila aspoň trochu Finovy obavy rozptýlit.

Věděla také, že cokoliv řekne, bude sděleno až na nejvyšší úrovni izraelské vládě.

„Bene, lidé nechtějí, abychom se míchali do politiky. My můžeme pouze radit. Přesto vás chci ujistit, že v souvislosti s krizí jsou zde stále lidé snažící se prosazovat naše zájmy v oblasti vztahů s vaší zemí – a bezpečnost Izraele a stabilita na Středním východě je naším dlouhodobým zájmem.“

Fine tiše přijal tuto poznámku, po chvíli však naléhavě dodal:

„Někteří lidé ve vládě jsou velmi nervózní.“ Odmlčel se a Kennedyová opět mohla zaslechnout napětí v jeho dechu. „Mnoha z nich se nelíbí, že s Azizem jednáte… že jste ustoupili od politiky nevyjednávat s teroristy.“

Kennedyová pečlivě vážila slova. „I v naší vládě je řada těch, kterým se tato změna politiky nelíbí, ale jsme v mimořádně složité situaci.“

„Kdo rozhodl, že se bude jednat?“

„Bene, zasahujete do věcí, o kterých bych nerada hovořila.“

„Dobrá, dovolte mi říci ještě poslední poznámku. Poměrně dobře víme, kam situace směřuje, a uděláme vše, co je v našich silách, abychom zajistili naši vlastní bezpečnost.“ Fine skončil a pak ještě jednou zopakoval: „Uděláme vše, co je v našich silách.“

„Rozumím,“ odpověděla Kennedyová.

Plukovník nemohl mluvit jasněji a Kennedyová věděla, že to, co řekl, přišlo z vyšších míst. Je docela dobře možné, že přímo od ministerského předsedy.

„Mám tuto skutečnost tlumočit jako oficiální nebo neoficiální postoj vaší země?“

„Vždycky jsme tvrdě stáli za tím, že pro vlastní ochranu uděláme vše, co je v našich silách.“

„Proč mi to tedy potom připomínáte?“

„Protože,“ spustil Fine, „jsme v neobvyklé situaci a nechtěli bychom, aby se nás někdo ptal, jaký postoj Izrael v této otázce zaujímá.“

„To stačí, Bene. Vezmu si na starost, aby váš postoj vešel ve známost.“

Rukou si projela vlasy a dodala: „Musím se teď věnovat dalším věcem. Budete tak laskav a dáte mi vědět hned, jakmile vystopujete toho vašeho osmnáctiletého disidenta?“

„Samozřejmě. A kdy mohu očekávat něco víc o šejkovi Harutovi?“

Kennedyová věděla, že mu musí něco sdělit, nebo alespoň něco přislíbit.

„Dostanete ode mě úplné informace, sotva trochu naberu dech.“

Kennedyová záměrně unaveně povzdechla.

„Rozumím. Informujte mě, prosím, a já udělám totéž.“

„Děkuji vám, Bene.“

Kennedyová podržela sluchátko v ruce a hovor ukončila stiskem tlačítka na vidlici. Rychle vyťukala sedm číslic a když se osoba na druhém konci přihlásila, požádala, aby ji spojila na určité místo pomocí kódového slova. Asi po dvaceti vteřinách se ve sluchátku ozvala doktorka Hornigová.

„Jane,“ začala Kennedyová, „potřebuji, abyste se zeptala Haruta, co ví o jednom z teroristů jménem Mustafa Yassin. Zejména zjistěte, jestli je Yassin mladík z Palestiny nebo Iráčan.“

„Mohu vědět proč?“

„To vám teď hned nemohu říci. Potřebuji jen ověřit určité informace.“

„Dobře. Uvidím, co se dá dělat.“

Dveře do Floodovy kanceláře se otevřely a dovnitř vstoupil generál osobně, spolu s generálem Campbellem a ředitelem Stansfieldem.

Kennedyová se otočila na druhou stranu a pronesla: „Musím už končit. Jak dlouho myslíte, že vám to bude trvat?“

„Nevím… Zdá se, že ho trochu ztrácíme.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Kennedyová a na tváři se jí objevil soustředěný výraz.

„Technika, kterou používáme, není zrovna přínosem z hlediska dlouhodobého zdraví lidského mozku.“

„Máte tím na mysli, že se mění v živou mrtvolu?“

„Je to drsné, ale je to tak… ale dostali jsme z něj mimořádné množství informací. Zjistila jsem například velmi zajímavé věci, které nám poskytnou úžasný náhled na mysl…“

„To stačí, Jane,“ skočila Hornigové do řeči Kennedyová, „my ale opravdu potřebujeme, abyste se ho zeptala na Yassina. A čím dříve budu vědět odpověď tím lépe. Musím už jít. Zavolejte mi ihned, jak se něco dozvíte.“

S těmi slovy Kennedyová zavěsila, právě v okamžiku, kdy generál zezadu obešel svůj stůl.

Flood pohlédl na Kennedyovou a zeptal se: „Co špatného se stalo tentokrát?“

Kennedyová si vydechla a prohlásila: „Možná budeme mít další problém.“

„Jaký problém?“ zeptal se Flood.

Kennedyová se rozhlédla po místnosti, dala si ruce v bok a řekla:

„Nejsem si ještě jistá, ale doufám, že budu vědět víc do hodiny.“ Pak se obrátila ke svému šéfovi a dodala: „Plukovník Fine nám předal malý vzkaz.“

Stansfield přikývl, věděl, která bije. „Už jsem si říkal, kdy se do krize vloží.“

Kennedyová přešla k Stansfieldovi a Campbellovi. „Říkal, že udělají vše, co je v jejich silách, aby zajistili svou bezpečnost.“

Flood přistoupil ke skupince a prohlásil: „To je šlechtí. Aspoň někdo v tomto zmatku vytasil zbraň.“

„Co se dělo, když jsem odešla?“

Skupinka se usadila a generál Flood začal Kennedyové podrobně líčit strategii, kterou před nimi viceprezident Baxter předestřel. Z výrazu tváří kolem stolu, dokonce i z tváře Thomase Stansfielda, bylo jasné, co si o viceprezidentovu plánu myslí. Zdálo se, že vše jde od deseti k pěti.

32

Na jednom místě byly dveře tak horké, že Warch na nich udržel ruku sotva vteřinu či dvě. Považoval to za velmi zlé znamení. Noc přišla a zase odešla, a vrtání neustávalo. Situace byla bezútěšná čím dál víc, každý to mohl vidět na tvářích unavených agentů.

A aby bylo agentům Tajné služby ještě hůř, prezident učinil nemyslitelné.

Nařídil, aby všichni odložili své zbraně na stolek u kuchyňky. Prezident dal najevo, že si nepřeje žádné hrdinské kousky. Vzdají se bez jediného výstřelu. Podle Hayesova názoru není důvod k dalšímu krveprolití, až teroristé dveře otevřou. V tom okamžiku už bude po bitvě.

Warch se pokusil jen jednou změnit prezidentův názor, ale bezvýsledně.

Hayes byl ve svém rozhodnutí neprolévat další krev neústupný.

Když Warch stál u pancéřových dveří, Hayes za ním přišel. Prezident položil dlaň na dveře.

„Jsou čím dál teplejší.“

„Jo,“ odvětil Warch.

„Nějaký nápad?“

„Ne.“

Hayes naznačil Warchovi, aby ho následoval. Došli k pohovkám a posadili se. Warch na pohovku, Hayes do křesla.

Prezident na Warche pohlédl a řekl: „Jacku, přestaňte se týrat. Nemůžeme nic dělat.“

„Nejsem zvyklý se vzdávat; pane.“

„Ano, to je obdivuhodné, ale já jen chci, abyste věděl, že oceňuji vše, co jste vy a vaši muži vykonali.“

„Děkuji vám.“

Od začátku útoku Warchovi vrtala v hlavě jedna otázka. Když byl nyní prezident tak sdílný, rozhodl se, že se zeptá. „Pane, kdo byl ten princ a jak se dostal až k vám?“

Hayes se nad tím dlouze a hluboce zamýšlel celé dva předchozí dny a stále se vracel k setkání v Operačním středisku v noci před útokem.

K setkání, na kterém schválil únos Fara Haruta. Na tomto setkání spatřil černobílou fotografii Rafiqua Azize. Byla stará, ale jeho oči na něj udělaly dojem. Tvář měl jinou, ale díky těm očím byl přesvědčen, že to byl Aziz.

„Nejsem si jist, ale myslím, že to mohl být Rafique Aziz. A pokud ne on osobně, pak někdo z jeho lidí.“

Warch přikývl. „Říkal jsem vám o telefonátu, který jsem dostal od Irene Kennedyové těsně před útokem.“ Hayes přikývl. „Víte, nikdy jsem Azizovu fotografii neviděl, ale ať byl ten muž v Oválné pracovně kdokoliv, jeho pohled se mi vůbec nelíbil.“

„Já jeho fotku viděl, ale byla stará.“

„Pane, nebudete-li chtít odpovídat, nemusíte, já to pochopím.“

Warch pohlédl na prezidenta, jak moc je sdílný. Hayes na Warche kývl, aby pokračoval. „Mám určité podezření, ale rád bych si byl jist… Co ti teroristé nabídli Demokratickému národnímu výboru, aby si vyprosili setkání s vámi, tváří v tvář?“

Hayes se na chvilku zamyslel. Vrozený politický cit mu říkal, aby na otázku neodpovídal. Pracoval jako zákonodárce více než dvacet let a jediné, co bylo jisté jako horké léto ve Washingtonu, bylo vyšetřování kongresem.

A až bude po všem, budou čelit nekonečnému proudu vyšetřování, posudků a zpráv. Jestli nedávná historie Hayese něco naučila, pak to byla skutečnost, že jakékoliv zapírání vyvolá víc problémů, než vyřeší. Pokud nešlo o národní bezpečnost, bylo nejlepší otevřeně vše přiznat.

Tato událost stranu poškodí – jak moc, to mohl zatím každý jen hádat – ale je to lepší, než ten těžký balvan za sebou po léta vláčet.

Nenasytnost politiků se projevila tím nejhorším možným způsobem, a proto teď byli v této bryndě. Hayes věděl, co je správné, a pravděpodobně bylo lépe udělat to hned, dokud tak mohl učinit se ctí.

Jen Bůh ví, počká-li s přiznáním do doby, až se dostane ven a až kolem něj bude opět spousta právníků a poradců, kteří mu budou radit zavřít ústa a nic nepřiznávat. S pocitem dluhu a neobvykle otevřeně začal Hayes Warchovi vyprávět, co se stalo.

Aziz se usmíval od ucha k uchu, když sledoval vědátory, odborníky a analytiky, kteří rozebírali jedno každé slovo z jeho projevu k americkému národu. Opět se převlékl do své polní uniformy a nyní seděl v Operačním středisku. S nohama na konferenčním stole a s dálkovým ovládáním v ruce sledoval současně šest televizí. Nejvíce času strávil se stanicí MSNBC, kterou měl naladěnou na hlavní obrazovce, ale kdykoliv spatřil někoho s titulkem „bývalý agent FBI“ nebo „protiteroristický odborník“ na jiné stanici, nevydržel a přepnul na ni.

Rozbory jeho projevu se téměř přesně shodovaly s tím, co očekával.

Proti každému člověku z represívního aparátu stál bývalý úředník státní správy, politik, novinář nebo náboženský vůdce, který se vyslovil pro mírové řešení hrozné situace. Nejvíce se mu líbil názor nějakého baptistického duchovního, který si všiml úžasné náboženské tolerance pana Azize v jeho poděkování „našemu křesťanskému Bohu“.

Doslova se předháněli ve snaze dát zřetelně najevo, že nenásilné ukončení krize je na dohled. Říkali věci jako: „Teď je na tahu viceprezident Baxter. Jestliže chce najít cestu z hrozného obležení, má nyní jedinečnou příležitost.“

Aziz byl nadšen. Tlak veřejnosti se stal skutečností. Již to nebyla jen jeho tužba, kterou se snaží podpořit. Jestli vše půjde podle plánu, bude mít skvěle připravenou půdu pro svůj závěrečný požadavek a triumfální návrat na Střední východ. USA splní jeho zatím poslední požadavek. Většina jejich spojenců začne brzy s Irákem zase obchodovat. A protože se nejedná o vojenské dodávky a technologie, obchod bude stravitelný pro všechny s výjimkou Velké Británie a Izraele.

Aziz si sebejistě mnul bradu a představoval si chvíli, kdy se otevřou pancéřové dveře a on pohlédne do očí poraženého prezidenta Spojených států.

Ta bezmezná radost, jak se bude na prezidentu Hayesovi popásat očima, jak mu přiloží pistoli k hlavě a bude se dívat, jak brečí.

Až Hayese zlomí a přesvědčí ho, že jeho život je u konce, dá mu pocítit slaboučký paprsek naděje a pomalu mu vyjeví, jak mírumilovným způsobem vyřešit celou krizi. Pak se opět převlékne do svého obleku a bude šokovat celý svět, až se objeví na obrazovce národní televize s prezidentem Hayesem.

Nekonečná přehlídka příslušníků armády a agentů Tajné služby, kteří přísahali na svou čest, že prezident je v bezpečí ve svém krytu, bude v rozpacích a zahanbena. Budou odsunuti, jejich místa zaujmou politici, kteří budou moci vyjednat bezpečné propuštění prezidenta a rukojmích.

Aziz vychutnával mimořádnou porci štěstí, když v tom jeho pozornost upoutala jiná televizní stanice. V jediné vteřině měl nohy dole ze stolu a dálkovým ovládáním mířil na hlavní obrazovku jako pistolí.

Když kanál přeskočil, objevila se uprostřed nezaměnitelná podobizna šejka Fara Haruta. Aziz s očima doširoka otevřenýma naslouchal moderátorovi NBC, který uváděl zprávu z OSN, že Irán protestuje proti únosu islámského duchovního. O chvilku později se na obrazovce objevila nějaká žena.

Aziz slyšel, jak moderátor říká: „Máme štěstí, že je tu s námi Sheila Dunnová z deníku The Washington Post. Sheilo, vy jste autorkou článku na první straně dnešního Postu. Můžete nám vysvětlit, jaký má váš článek vztah k nejnovějšímu vývoji mezi Íránem a OSN?“

„Ano.“ Dunnová vážně pohlédla do kamery. „Z nejvyšších zdrojů jsem získala informaci, že CIA varovala Tajnou službu, že se Bílý dům má stát terčem teroristického útoku. Zdá se, že toto varování přišlo sotva s několikaminutovým předstihem.“

Moderátor se naklonil dopředu a položil loket na stůl. „A jak to souvisí s šejkem Harutem a Iránem?“

„Írán podal stížnost v OSN, ve které se praví, že přepadový oddíl nějakého cizího státu pronikl v noci před dvěma dny do íránského města Bandar Abbas, nechal za sebou tucty mrtvých a šejk Fara Harut zmizel. Šejk Harut byl duchovním vůdcem skupiny Hizballáh a s Rafiquem Azizem si byli velmi blízcí. Zdá se tedy, že CIA informaci o útoku získala právě od šejka Haruta.“

„Víme, jakou velkou roli CIA hrála pri tomto útoku, pokud se vůbec účastnila?“

„Ne.“ Dunnová zavrtěla hlavou, zdálo se, že je doopravdy zklamaná. „Jak Pentagon, tak zpravodajská služba odmítli celou záležitost komentovat.“

Aziz vypnul televizi. Tohle mu zaplatí. Souvislost již byla prozrazena a už se z toho nevylžou. Tohle někdo odnese životem. Prudce vstal, otočil se a zamířil ke dveřím.

Armádní speciálně vybavený vrtulník Black Hawk odletěl s Kennedyovou, Stansfieldem, generálem Floodem a generálem Campbellem z Pentagonu do Langley. Když dorazili do řídícího sálu v šestém patře, zůstali všichni v tichostí stát a zírali na obrazovky na zdi. Jeden z důstojníků, kteří měli službu, už Kennedyové zavolal a upozornil ji na to, co se stalo.

Po pravdě řečeno, nepřekvapilo ji to. Kdyby se její mysl nemusela zabývat tolika jinými věcmi, asi by to předvídala.

Thomas Stansfield netečně stál, hleděl na velikou zeď a prohlížel malé záběry. Generál Flood a generál Campbell však byli z jiného těsta.

Byli zvyklí vydávat rozkazy, které se musely do posledního písmene splnit – a téměř vždy bez dotazů. V této konkrétní situaci už generál Campbell nemohl mluvit zřetelněji. Řekl Rappovi velmi jasnou angličtinou, že má zůstat tam, kde je, dokud nedostane další rozkaz.

Vedle monitoru, který zobrazoval vnitřek prezidentovy ložnice, a dalšího, který ukazoval nouzové velitelské stanoviště korvetního kapitána Harrise, přenášely obraz ještě další čtyři. Mluvily za vše. Samy se nemohly nainstalovat a protože Mitch Rapp byl jediný, kdo je mohl oživit, bylo zřejmé, že generálu Campbellovi vypověděl poslušnost.

Kennedyová pohlédla na jednoho z důstojníků ve službě, který seděl v zadní řadě. „Pokusili jste se s ním spojit?“

„Několikrát.“

„Žádný úspěch?“ Kennedyová znala odpověď dřív, než muž stačil zavrtět hlavou.

Ředitel Stansfield prošel do přední části místnosti, aby mohl obrazu na monitorech zblízka prostudovat. Zkusil se podívat se svými bifokálními brýlemi, i bez nich. Dvě štěnice snímaly schodiště. Starý ředitel si pamatoval, která to jsou. Další dvě zabíraly široké hlavní chodby, které vedly středem budovy v prvním a v druhém patře z východu na západ.

Zatímco si je Stansfield prohlížel, byl oživen i pátý snímač. Zobrazoval schodiště, které neznal. Řada techniků a analytiků po jeho levici začala mezi sebou vzrušeně hovořit, zatímco několik z nich ve spěchu listovalo knihami o Bílém domě. Asi po dvaceti vteřinách jeden z nich prohlásil, že schodiště, které viděli, vede z druhého poschodí na střechu.

Stansfield odhlédl od obrazovek a zadíval se dozadu, spatřil tam generála Flooda a generála Campbella zabrané v živé, vzrušené diskuzi.

Sledoval, jak spolu hovoří, ale jeho tvář si zachovala obvyklý bezbarvý výraz. Jeho bystrá mysl byla nicméně plně zaměstnaná uvažováním o problémech, stížnostech a řešeních, které tato nenadálá iniciativa může způsobit. Během několika vteřin si svůj názor vytvořil a byl připraven jej předložit svým nezaměnitelně chladným způsobem. Pomalu vyrazil po schodech nahoru.

Když došel až k oběma generálům, položil Floodovi ruku na rameno a navrhl:

„Pojďme do mé kanceláře, kde si můžeme v klidu pohovořit.“

Stansfield zamířil ke dveřím a pohledem naznačil Kennedyové, aby se k nim přidala. Skupinka prošla zamčenými a hlídanými dveřmi, dolů po rampě, pak dopředu k rohové kanceláři. Sotva Stansfield uslyšel, jak za nimi zapadly zvukotěsné dveře, věděl, co bude následovat. A stalo se.

„To je naprosto nepřijatelné,“ prohlásil stěží se ovládající generál Campbell. „Dal jsem mu přímý rozkaz! Je mi jedno, jak dobré důvody mohl či nemohl mít. Rozkaz je důležitější než on a my nesmíme připustit, aby běhal kolem a dělal si, co chce a kdy chce!“

Stansfield se obrátil ke Campbellovi čelem. Kennedyová, která vstoupila do místnosti jako poslední, se zastavila mezi svým šéfem a oběma generály.

Stansfield pomalu přikývl a dal Campbellově stížnosti za pravdu.

Se zaťatými zuby Campbell pokračoval: „Nařídil jsem mu, aby zůstal v úkrytu, protože jsem věděl, že nebudeme přinejmenším jednu hodinu ve spojení. Co by se stalo, kdyby ho chytili… když už zabil jednoho z Azizových mužů? Je potřeba, abychom tady byli.“ Campbell ukázal prstem na zem. „Musíme sledovat všechny sebemenší pohyby. Kdyby k něčemu došlo a všechno prasklo, musíme být schopni vydat rozkazy k nějakému zákroku.“

Campbell byl tak vytočený, až se zdálo, že ježatý porost hlavy stojí v pozoru víc než kdy jindy. „Váš hošánek musí začít poslouchat rozkazy, nebo, přísahám Bohu –,“ zavalitý voják se na vteřinu zarazil a na krku mu naběhly žíly. Campbell myšlenku nedokončil, ale všem bylo zřejmé, že měl na mysli fyzickou konfrontaci.

Stansfield pomalu přikývl ve snaze dát rozzlobenému Campbellovi za pravdu.

Kdesi vzadu v jeho mozku však hlodala otázka, kdo by ve skutečnosti v zápase zvítězil. Campbell, ač o dvacet let starší než Rapp, nebyl člověk, se kterým je radno si zahrávat. Obrátil se k Floodovi a zeptal se:

„Chcete ještě něco dodat?“

Flood zavrtěl mohutnou hlavou. „Není třeba. Nemá rozum. Rapp dělá chybu a je potřeba ho držet zkrátka.“

Stansfield přijal Floodovy poznámky. Byly oprávněné, stejně jako Campbellovy. Ředitel CIA obešel svůj pracovní stůl a vyhlédl na chvilku z okna. Byl krásný den, stejně jako předchozí dva – slunečno a jasno. Obrátil se zpět ke generálům a poznamenal: „Lišíme se trochu v názorech, pánové. Povím vám, jak to vidím já. Mám před sebou muže, který je vycvičen, aby jednal sám za sebe. Muže, který je zvyklý trávit dny, ne-li týdny v terénu bez jakékoliv pomoci nebo zásahu své země. Mitch Rapp není voják a navíc není politik. Má neobyčejnou schopnost poznat, kdy může riskovat, kdy postoupit vpřed, kdy se stáhnout. Čestně, je nejlepším ze všech, které jsem poznal. V prostředí, kde každé rozhodnutí může rozhodovat o životě a smrti, se cítí jako ryba ve vodě.“

Stansfield se odmlčel a po chvíli téměř akademickým tónem pokračoval:

„Má mnohem jasnější přehled o taktické situaci, nejen proto, že je přímo na místě, ale také proto, že není rozptylován vším, co rozptyluje nás.“ Aby objasnil, co má na mysli, dodal: „Zejména nemusí jednat s viceprezidentem Baxterem.“

Spojil ruce před trupem a pak je zase nechal volně padnout podél těla.

„Pánové, ve vší úctě k vám, mám o vás velmi vysoké mínění, ale musíte pochopit, že Mitch není voják. Od počátku byl trénován, aby uvažoval samostatně. Jestli se chcete kvůli tomu zlobit, na což máte plné právo, pak svůj hněv obraťte na mě. Já jsem za něj zodpovědný.“

Stansfield udělal pauzu přesně tak dlouhou, aby se zdálo, že jim dal příležitost k odpovědi, a pak řekl: „S vámi dvěma jsme udělali chybu,“ ukázal na Campbella a Kennedyovou. „Nepřeji si, abyste se účastnili jakýchkoliv dalších schůzek. Chci vás mít tady, abyste sledovali Rappa a jeho postup. Je tu příliš mnoho všelijakých otázek, které budu řešit já a generál Flood. Po vás dvou však chci, abyste se zaměřili na Mitche a na to, jak mu nejlépe pomoci. On je nyní našima očima.“

Starý šéfšpión pohlédl na Campbella, Kennedyovou a opět na Campbella.

„Jak to vidím já… dělá přesně to, kvůli čemu jsme ho tam poslali. A nyní, generále Campbelle, jestli chcete, jděte, spojte se s Mitchem přes vysílačku a vyzvěte ho k opuštění stanoviště z důvodu vzpoury. Bude to v pořádku. Je to nepochybně vaše neodvolatelné právo a já vám v tom překážet nebudu. Ale nebude to k ničemu dobré, protože vás neposlechne.“

Stansfield sledoval, jak jeho slova na Campbella zapůsobila. Vojákovo chování se uklidnilo jen málo. „Já bych navrhoval, že bych s ním měl pohovořit a vysvětlit mu, jak je důležité, aby s námi projednal každý svůj krok, takže bychom mohli jednat, v případě potřeby.“

Než mohl Stansfield promluvit, začal na jeho stole zvonit velký telefon.

Stansfield se na něj podíval, aby zjistil, kdo volá. Na malé obrazovce se objevila řádka písmenek, když je spatřil, zamračeně svraštil obočí.

Světlo na jištěném telefonu neustále blikalo a Stansfield přemýšlel, má-li telefon zvednout. Po dalších dvou zazvoněních natáhl útlou ruku ke sluchátku.

Sanitka si probojovávala cestu hustou dopolední špičkou. Centrum D.C. bylo ochromeno. Bezpečnostní okruh kolem Bílého domu byl rozšířen ze dvou na tři bloky severním, východním a západním směrem. Na jihu byla uzavřena Constitution Avenue. National Mall, velké centrální prostranství, ke kterému je Bílý dům obrácen, byl uzavřen mezi Sedmnáctou a Čtrnáctou ulicí. Centrum města bylo ucpané i jindy, nyní byla situace nesnesitelná.

Řidič sanitky se posunoval po Pennsylvania Avenue po centimetrech.

V bočních zrcadlech viděl velkou kopuli Kapitolu, před sebou jen moře aut uvězněných v zácpě a snažících projet do obchodní čtvrti a kolem Bílého domu. Salim Rusan byl překvapivě klidný. Částečně díky víře v AZÍZŮV plán, částečně díky skutečnosti, že byl podstatně raději uvězněn v dopravní zácpě než v Bílém domě.

Sanitka byla poslední auto, kterému se podařilo projet přes semafor na Devátou ulici, než se rozsvítila červená. Jednolitá Hooverova budova se objevila po pravé straně – tady sídlila proslulá FBI. Rusan se nesmál.

Neuměl to. Byl spíš jako Bengazi než Aziz. Staral se, proto ho také Aziz vybral na tuto rozhodující akci. Rusan zajišťoval záložní plán i překvapení. Udělá jednu ze tří věcí podle toho, jak se bude situace vyvíjet. První byla lehká a neškodná a navzdory tomu, co Aziz svým mužům řekl, Rusan vážně pochyboval, že na tuto možnost dojde.

Spíš se uskuteční druhý nebo třetí plán. Oba bude provázet smrt. Tím si byl Rusan jist. Nejen smrt jeho druhů, ale i rukojmích, amerických agentů FBI a při troše štěstí i stovek dalších. Rusan pouze doufal, že ve zmatku, který vypukne, až se Američané pokusí dobýt zpět svůj Bílý dům, bude schopen ke vřavě přispět natolik, aby jeho přátelé získali čas dostat se pryč. Rusan si pomyslel, že má naději na přežití.

Plán, který mu má umožnit zmizet, byl dobrý, výborně promyšlený a mohl by fungovat.

Nicméně bylo o nervy vracet se zpět do centra krize, k místu, kde před pouhými třemi dny střílel ze střechy hotelu Washington a zabil více než tucet Američanů. Drzost plánu mu však dávala šanci na úspěch.

Prakticky všichni policisté světa jej hledali. Jeho starou podobu, opravil se. Nikdy si nespojí tmavovlasého islámského militantního teroristu Salima Rusana se Stevem Hernandezem, zdravotníkem z Miami, který neskrývá svou homosexualitu. Ne, bude centimetr po centimetru postupovat směrem k Bílému domu. Dával si na čas. Až se dostane k prvním zátarasům, zapne světla na střeše, spustí okénko a řekne městské policii, že mu bylo řečeno, aby přijel, protože ho potřebují.

Aziz mu sdělil, že toto je běžný postup v případě mimořádných událostí.

Bude tak jedním z tuctu sanitek, které vyčkávají, aby mohly v případě potřeby rychle dopravit lidi do nemocnice.

Rusan měl času dost. Američtí zabijáci se před východem slunce neobjevili.

Budou čekat, než se setmí, a jestli byl AZÍZŮV časový rozvrh správný, přijdou buď dnes v noci, nebo zítra. Pokud stihne vše připravit do jedné či dvou hodin po západu slunce, bude v pohodě.

33

Anna Riellyová seděla v hlubokém zamyšlení, přitáhla si nohy k sobě, rukama je obepjala a bradu si položila mezi kolena. Hnědé vlasy dlouhé až po ramena měla opět sepnuté do culíku. Dlouhé rukávy černého trika prezidenta Hayese měla na několikrát srolované.

Bylo jí příjemně, teplo a dostala spolu se dvěma tabletkami Tylenolu, který jí pomohl utlumit bolest v čelisti a na žebrech, opět něco do žaludku.

Kolem a kolem, měla se ještě zatraceně dobře.

Jaké kotrmelce život může dělat, pomyslela si. Ještě před týdnem pracovala v televizi v Chicagu, bydlela v bytě v Lincoln Parku. Na změnu v kariéře i osobním životě se připravila. Od znásilnění měla ve všem zmatek.

Její přítel nebyl schopen přenést se přes to, čím prošla. Pracoval jako obchodní zástupce farmaceutické firmy a když mu nabídli povýšení, odstěhuje-li se do Phoenixu, chytil se příležitosti a sdělil Anně, že nemůže milovat někoho, kdo jeho lásku neopětuje.

Obviňovala kvůli tomu sama sebe, než se uzdravila natolik, aby si uvědomila, že kdyby jí opravdu miloval, dal by jí na zotavenou víc než sedm měsíců.

Nakonec se ukázalo, že to bylo požehnání. Několik následujících let strávených bez známostí jí umožnilo nabýt opět sílu. Nezávislost a sebedůvěra byly k nezaplacení. Nejlepší na těchto vlastnostech je, že jediný, kdo tě může zklamat, jsi ty sám. Odvrácenou stranou, kterou nyní pociťovala, je, že se jednoho dne probudíš a uvědomíš si, že jsi buď všechny odstrčil pryč, nebo jsi jim nedovolil dostatečně se ti přiblížit. Ať tak nebo tak, zůstaneš sám se svou osamělou existencí.

Riellyová si myslela, že do té rovnice někde musí vstoupit osud.

Vždycky se tak stalo v nějaký velký a určující životní okamžik. Jaký osud ji přivedl až k této zvláštní chvíli, na tuto křižovatku? Kdyby nedostala práci nového korespondenta v Bílém domě, kdyby nestihla letadlo do D.C., kdyby jí nezazvonil budík a neprobudil ji včas před třemi dny, kdyby byla propuštěna s první skupinou rukojmích, kdyby ji to prase nevytáhlo nahoru do prezidentovy ložnice? Oči se jí rozšířily.

Kdyby Mitch Kruse, nebo jak se ve skutečnosti jmenuje, nepřišel, kdy přišel? Ach, pomyslela si Riellyová a mráz jí přeběhl po zádech.

Představa, že by se Kruse neobjevil v onen pravý okamžik, byla děsivá.

Dlužila mu hodně. Víc, než by asi byla schopná vyjádřit.

Riellyová tupě zírala na zeď před sebou. Její myšlenky se upínaly k muži jménem Kruse, na štěstí, že se objevil přesně v okamžik, kdy měl, a na to, co by se stalo, kdyby. Vyvádělo ji to z rovnováhy. Říkejte tomu osud, říkejte tomu anděl strážný, říkejte si tomu, jak chcete, ale něco, nebo spíš někdo zasáhl a poslal jej sem v pravý čas. Na tváři se jí rozhostil úsměv. Pohlédla vzhůru a pronesla malou děkovnou modlitbu.

Než zvedl telefon, Stansfield požádal Kennedyovou, aby poslouchala na druhém telefonu umístěném na opačném konci místnosti.

Pak poprosil generála Flooda a Campbella, aby zůstali potichu.

Stansfieldova ruka zvedla sluchátko. V ten samý okamžik se usadil na židli a zvedl telefon k uchu.

„Ředitel Stansfield u telefonu.“

Nejprve slyšel pouze zrychlený, těžký dech, pak zasyčela slova:

„Vím o tobě všechno. Vím, kdo jsi, vím, co jsi udělal, znám všechny, které jsi nechal zavraždit svými přisluhovači.“

Stansfield pohlédl znovu na displej telefonu. Černá písmena hlásala:

WH Sit Room (Bílý dům, Operační středisko). V nepřátelském hlase poznal Rafiqua Azize, ale ten ani trochu ředitele CIA nerozčílil.

Místo toho se Stansfield pohodlně opřel a zeptal se: „Co pro vás mohu udělat, pane Azizi?“

„Pro mě udělat,“ prskal zjevně rozrušený Azíz. „Můžeš mí říci, co jste udělali s Fara Harutem!“

Prohlášení učinil velmi sebejistě, tím si byl Stansfield jist. Ředitel zachoval klid a odpověděl. „Nemám ponětí, o kom mluvíte.“

„Neurážej mě,“ zařval Aziz. „Vím, co jste udělali, a chci vědět, kde Fara Harut je, hned teď nebo budeš mít na svědomí další mrtvé z řad rukojmích!“

Aziz křičel tak hlasitě, že jej slyšeli ze svých míst Flood i Campbell.

Oba muži vykročili vpřed, zatímco Stansfield odpověděl: „Neměl jsem v úmyslu vás urazit. Opravdu nemám tušení, o kom mluvíte.“

„Ty hade,“ zaječel Aziz. „Mohlo mi být okamžitě jasné, že mi neřekneš pravdu! Přísahám, že mi za to draze zaplatíš!“

Aziz nyní řval tak hlasitě, že Stansfield odtáhl sluchátko od ucha a naslouchal Azizovu rámusení z příjemnější vzdálenosti asi patnácti centimetrů.

Hlas ze sluchátka vyštěkl: „Řekneš mi pravdu hned teď nebo půjdu a proženu jednomu z rukojmích hlavu kulí, pak se vrátím zpět a jestli mi neodpovíš, půjdu a zabiju dalšího, a budu pokračovat, dokud mi neřekneš, co jste udělali s Fara Harutem!“

„Pane Azizi,“ odpověděl neústupně Stansfield, „Nevím, o čem hovoříte. Kdybyste mi řekl, co vás tak rozzlobilo, udělám vše, co bude v mých silách, abych zjistil, kde Fara Harut je.“

„Nezahrávej si se mnou! Vím, kdo jsi a co děláš! Jsi lhář a vrah nevinných žen a dětí!“

Stansfield klidně seděl na židli, telefon stále držel pár centimetrů od ucha. Musel rychle přemýšlet, musel Azize udolat.

„Dobrá, pane Azizi, jestliže o mě smýšlíte takto, pak máme mnoho společného.“ Aniž Azizovi poskytl příležitost k odpovědi, Stansfield pokračoval: „Mimochodem, musím se zmínit o vaší řeči, kterou jste dnes ráno přednesl. Měla u politiků veliký úspěch. Pokusil jsem se je nabádat, že nejste seriózní. Že to pouze hrajete. Radil jsem to a ono, ještě jsem nedospěl k závěru, ale mám určité nápady.“

„Ticho!“ zaječel Aziz. „Chci vědět, kde je Fara Harut, hned teď nebo někdo zemře!“

„Pane Azizi, vy to nechcete udělat, a zde je důvod.“ Stansfield pohlédl na oba generály a pak řekl: „Právě teď jste udělal velmi dobrý dojem na některé lidi v mé vládě a ti si teď myslí, že jste obrátil list a že jste člověk, který drží slovo. Já sám spolu s dalšími vím, že je to jen klam. Jestliže zabijete dalšího rukojmího, vezmu nahrávku tohoto rozhovoru panu viceprezidentovi a pustím ji do sdělovacích prostředků, takže si každý bude moci poslechnout, že opravdu nejste tím, za koho jste se dnes ráno vydával. A pak… no… však víte, jaká jsou naše pravidla boje. Měl jste štěstí, že jsme nezaútočili poté, co jste zavraždil poradce pro národní bezpečnost Schwartze a jeho sekretářku. Pokud začnete opět vraždit rukojmí, nezbude nám jiná možnost, než násilím převzít budovu… a to samozřejmě znamená, že zemřete.“

„Tvoji muži zemřou!“ křičel Aziz. „Jsi větší blázen, než jsem si myslel. Vyhodím celou budovu do povětří, a s ní i všechny rukojmí.“

„A při tom zahynete i vy, to je přesně to, co potřebuji. Řada věcí bude mnohem jednodušších, když nebudete existovat.“ Stansfield se pohodlně rozvalil v židli. „Vyhrožujete špatnému muži, pane Azizi, a vy to víte.“

Nyní přišel čas lhát, aby si Aziz skutečně myslel, že on je skutečně takový, jak si jej Aziz představoval.

„Rukojmí mě ani v nejmenším nezajímají. Já pouze chci, abyste vy a vaši ničemní soudruzi byli mrtví, až celá věc skončí. Jestli ztratíme čtyřicet nebo padesát rukojmích, abychom si mohli pověsit vaši trofej na stěnu… pak to není vysoká cena.“

„Já se nebojím zemřít! A i když zahynu, stejně bych zvítězil!“

„Neřekl bych,“ odpověděl Stansfield klidným, přesvědčivým hlasem. „Víte, až se zabijete, vysvobodíme ze sutin prezidenta Hayese a mnoho dalších a vy už nebudete představovat žádný problém. Do šesti měsíců Bílý dům opravíme a vše se vrátí do normálních kolejí.“

Aziz byl rozlícený na nejvyšší míru, ale věděl, že ho Stansfield zahnal do kouta. Aspoň pro tuto chvíli – jaké ale bude jeho překvapeni, až zjistí, že jejich prezident už není tak v bezpečí. Teď nebyl vhodný čas tlačit.

Bez ohledu na to, co pro něj Fara Harut znamenal, nemohl si Aziz dovolit nic, co by útok Američanů urychlilo, dokud nepoloží nůž na krk prezidenta.

Aziz bude muset spolknout svou pýchu a takticky ustoupit. Jeho ego však bylo natolik silné, že tak neučinil bez jedovaté střely na závěr.

„Jste si sebou příliš jistý, pane Stansfielde,“ promluvil Aziz hlubokým, zlověstným hlasem. „Není vše vždycky takové, jak to vypadá. Promluvíme si spolu znovu dnes večer, do té doby si rád vzpomenete, kde Fara Harut je.“

Linka oněměla. Stansfield vrátil sluchátko zpět do vidlice a pohlédl na dva generály. Generál Flood se zeptal: „O čem to k čertu mluvil?“

Stansfield mrkl na Kennedyovou, když se k němu přes velkou místnost vracela.

„Ví, že Harut zmizel, a myslí si, že jsme ho zajali my.“

„To jsem pochopil. Ale co to ostatní?“

„Říkal, že jestliže mu ihned neřeknu, kde Harut je, že zabije rukojmí.“

„A proto jste se rozhodl hrát vabank?“ zeptal se Campbell.

Stansfield pokrčil rameny. Stěží by tento výraz použil pro popis svého postupu. „Riskoval jsem. Samozřejmě, že nechci, aby někdo z rukojmích přišel o život. Jen jsem mu odpověděl tak, abych ho utvrdil v jeho přesvědčení, že jsem takový, jak si mě skutečně představoval.“

Stansfield se poškrábal na bradě. „Skočil na to.“

Kennedyová si dala ruce v bok a zamračila se. „Nejen to, Thomasi. Nejenže na to skočil, ale lehl si na záda a vzdal se, a udělal to příliš rychle. To není jeho styl.“

„Třeba už je unavený?“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Ne, jde o něco jiného. Ještě jsem vám o tom neřekla, protože jsem chtěla ještě pár věcí zkontrolovat, než všem přidělám další vrásky.“ Kennedyová si založila ruce na prsou. „Cosi jsem v Azizově hlase zachytila. Když jste“ – Kennedyová ukázala na Stansfiélda – „mu říkal, že by nám udělal radost, kdyby se zabil, protože pak by vše skončilo a my bychom vytáhli prezidenta Hayese z krytu a tak dál…“

Kennedyová zatočila prstem. „Když jste skončil, první, co vám řekl, bylo ‚jste si sebou příliš jistý, pane Stansfielde, není vše vždycky takové, jak to vypadá‘. Všiml jste si tónu jeho hlasu?“

Kennedyová tvrdě pohlédla na svého šéfa a dala mu vteřinku, aby si vybavil, jak Azizova slova zněla.

Pokračovala: „Znělo to, jako by věděl něco, co my nevíme.“

Stansfield na ni pohlédl, jestli v tom nehledá trochu příliš hluboko, a Kennedyová poznamenala:

„Nejprve bych vás seznámila s některými informacemi, možná to pak bude dávat více smyslu.“ Postoupila ke svému šéfovi, podívala se na generály a řekla: „Telefonát, který jsem měla s plukovníkem Finem dnes ráno, se týkal tří jmen, která pro mě prověřoval. Jména, která máme od Haruta. U jednoho jména byly tři možnosti. První byl důstojník jordánské armády, ale ten byl již vyloučen.

Druhý, mysleli jsme, že nejpravděpodobnější, byl osmnáctiletý Palestinec, podezřelý ze styků s Hamasem. A třetí byl muž známý jako Zloděj z Bagdádu. Poslední ze tří Mustafu Yassinů je tedy Iráčan, který měl za úkol vyloupit po invazi v Kuvajtu všechny banky a trezory.“

Generál zavrtěl hlavou. „Je zřejmé, že to je ten druhý, Irene.“

„Mohl by být,“ připustila Kennedyová a kývla, „ale co když je to ten třetí? Co když si s sebou Aziz vzal Zloděje z Bagdádu, protože věděl, že je určitá šance, že se prezident stihne schovat do krytu? Co když právě v tuto chvíli ten člověk pracuje na tom, aby dostal prezidenta z krytu?“

Kennedyová se zarazila, každému z mužů pohlédla do očí a dala jim příležitost, aby o tom přemýšleli. „Co když Aziz řekl Thomasovi ‚jste si sebou příliš jistý, pane Stansfielde, není vše vždycky takové, jak to vypadá,‘ právě proto, že věděl, že prezident Hayes není v bezpečí, jak si všichni myslíme?“

Oči se všem trochu rozšířily, když Kennedyová dokončila svou myšlenku.

Generál Flood se zadíval na Stansfielda a prohlásil: „Myslím, že o tomto bychom měli uvědomit viceprezidenta.“

Stansfield na něj chvíli prázdným pohledem zíral a pak řekl: „Ještě ne. Musíme to napřed ověřit, než k němu půjdeme.“

„A jak to chcete ověřit?“

„Mám docela dobrý nápad,“ odpověděl Stansfield a pokýval hlavou.

34

Rapp couval po dlouhé příčné chodbě v prvním patře. Velmi opatrně našlapoval. Nejprve na patu, pak na prsty. Příčná chodba, která byla spíše dlouhou místností než průchozí chodbou, se koupala v ranním slunci.

Rapp a Adams, oba v černých nomexových kombinézách, ostře kontrastovali s jasně barevnými zdmi a kobercem. Přesto se však cítili v bezpečí.

Byli již více než hodinu venku ze ‚zašité místnosti‘. Umístili všech pět sledovacích štěnic a ujistili se, že všechny fungují.

Za celou dobu neviděli ani neslyšeli nic, co by je upozornilo na přítomnost teroristů. Ani když kontrolovali zadní schodiště, které vedlo k strážní budce na střeše. Poté, co snímače rozmístili, se Rapp cítil nesrovnatelně lépe, měl nyní základní zajištění pro další práci.

Jak na to zareagují v Langley, je zcela jiná otázka. Rapp to věděl dřív, než s Adamsem před sedmdesáti minutami opustili ‚zašitou místnost‘, ale v dané chvíli mu to bylo jedno. Příliš mnoho lidí si tu snažilo přihřát si svou polívčičku. Bylo potřeba dát věci do pohybu a začít jednat. Sedět a hrát si na rozvážnost nebyl Rappův styl, zvláště když šlo o Azize.

Rapp věděl, s kým má tu čest, znal Azize dobře, a jestli si to někdo neuvědomoval, ať táhne k čertu. V takové životní situaci nebyl nesouhlas přijatelný. Nešlo o politické rozhodnutí, kdy je obtížné zvážit, jaký postup je výhodnější. Situace byla černobílá.

Rapp věděl, co je potřeba udělat, a všichni, kdo to nechápali, mu mohli políbit prdel.

Když se dostali zpět do prezidentské ložnice, vstoupil dovnitř Adams první, následován Rappem. Rapp se na chvilku zastavil ve dveřích a naposledy se ohlédl doleva, přímo před sebe a doprava. Za ním, na druhé straně ložnice, se od mrtvého těla teroristy začal šířit zápach. Rapp si toho všiml a otřásl se pri představě, jak strašně bude smrdět následující den.

Adams mu poklepal na rameno a pronesl: „Potřebuji čurat jako kůň.“

Rapp ustoupil do místností a pokynul směrem k toaletě. Adams vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. O pár minut později se opět vynořil s úlevou ve tváři.

„Ty si prostě počkáš.“ Adams pohlédl na Rappa. „Jsi ještě příliš mladý na to, abys pochopil, ale jednoho dne uvidíš, jaké to je.“

„Jo, jestli se toho dožiju.“ Rapp ukázal tlustým tlumičem na šatník. „Zkontrolujme ještě Annu.“

Adams vstoupil první a stiskl skryté tlačítko. Když se skříň odsunula, vstoupil do ‚zašité místnosti‘. Rapp dovnitř strčil hlavu a Riellyovou oslovil: „Nepotřebuješ na záchod?“

Riellyová horlivě přikývla.

„Pojď za mnou, a nedělej žádný hluk.“ Směrem k Adamsovi dodal:

„Sleduj schodiště, dokud nebudeme zpátky, dej mi vědět, kdybys zaznamenal nějaký pohyb.“

Riellyová vstala a tiše následovala Rappa, bylo to snadné, protože měla na nohou jen ponožky. Vstoupila na toaletu, zavřela za sebou dveře a poprvé se spatřila v zrcadle. Jedna její tvář jí plála a pokožka vypadala poněkud kašovitě. Neztrácela však před zrcadlem čas, vykonala pouze potřebu. Přitom ji napadla zvláštní myšlenka, že právě sedí na toaletě prezidenta Hayese. Na té samé toaletě, kterou používalo docela dost prezidentů.

Když byla hotova, sklopila poklop. Na tyči vedle umyvadla byly dvě žínky a dva ručníky. Riellyová neodolala. Měla pocit hnusu a špíny. Otevřela kohoutky, namočila si tvář a energicky si začala mýdlem umývat ruce.

Sotva se rychle umyla a otřela si tvář, dostala další nápad. Namydlila jednu žínku a namočila jeden z ručníků. Sáhla do skříňky a popadla prezidentovo holení. Vše zabalila do velké osušky a otevřela dveře, kde na ni Rapp čekal.

Rapp pohlédl na ručníky a zeptal se: „Co to je?“

Riellyová v rukou pevně tiskla balík, vzhlédla a odpověděla: „Trochu hygieny.“

Rapp na sebe ukázal s širokým úsměvem a prohlásil: „Pro mě.“

Riellyová se málem rozesmála, ale pak zavrtěla hlavou. „Ne, pro mě.“

Rapp se stále usmíval, když se vraceli zpět do ‚zašité místnosti‘.

Jakmile byli uvnitř, dveře za sebou zavřeli a zajistili závorou. Rapp se podíval na vysílačku a věděl, že teď bude muset leccos vysvětlovat.

Rozhodl se, že bude lépe pustit se do toho hned. Klekl si a vysílačku zapnul. Milt Adams měl zapnutý monitor na hrudi a opět kontroloval příjem všech rozmístěných štěnic.

Když byla vysílačka připravena, Rapp zvedl sluchátko a ohlásil se:

„Železný muž volá řídící stanoviště. Slyšíte mě? Přepínám.“ Nepřekvapilo ho, že se odpověď ozvala okamžitě – očekával to – ale překvapil ho hlas, který se ozval.

„Železný muži, měl jste zjevně dost práce, od chvíle, kdy jsme spolu mluvili naposledy.“

Rapp na chvíli zaváhal. „Ano, pane. Byl jsem přesvědčen, že je to potřeba udělat.“

„Souhlasím,“ odpověděl Thomas Stansfield, „ale od této chvíle nám dopředu sdělte, co se chystáte dělat. Máme čistý příjem jak obrazu, tak zvuku. Obojí nám velmi pomůže. Ale teď hned potřebuji, abyste něco ověřil. Máme dobré důvody si myslet, že prezident není v bezpečí, jak jsme se domnívali.“

Rappovy oči přejely z ovládacího panelu k Miltu Adamsovi. „Objasněte to, prosím.“

„Aziz s sebou možná má odborníka na otevírání trezorů.“

Následovala odmlka.

„Je to dostatečně jasné?“

„Myslím, že ano. Jak rychle je potřeba to ověřit?“

„Co nejrychleji můžete, aniž byste se vystavil nebezpečí prozrazení.“

Rapp se posadil na paty. Přemýšlel, kde je kryt umístěn. Třetí suterén.

Tam byl přístup po jediném schodišti. Po schodišti, kde stála v noci nečekaná hlídka.

„Pane, potřebuji se poradit s Miltem, abychom mohli vytvořit nějaký plán. Zavolám zpět do pěti minut.“ Rapp odložil plastikové sluchátko a obrátil se k Adamsovi. „Schovej to a vytáhni plány.“

Adams z Rappova výrazu a tónu pochopil, že jde o něco vážného. Zasunul monitor do kombinézy a vytáhl svazek papírů.

Rapp po kolenou popolezl vpřed. „Omlouvám se, Anno.“

Riellyová seděla v rohu s nohama nataženýma před sebe. Když se kolem ní Rapp protáhl, podíval se na plány a požádal: „Ukaž mi celý třetí suterén a všechny cesty tam a zpět.“

Adams sáhl dospod balíku a vytáhl poslední list. Uchopil jej oběma rukama a položil na ostatní. „Tady je. Vede tam pouze jediné schodiště. To, které jsme použili my.“ Vzhlédl od plánů a zeptal se: „Řekni mi, co hledáš, třeba ti budu schopen nějak pomoci.“

Riellyová si klekla Rappovi po boku. Podívala se na výkres a zeptala se:

„Co to je?“

Rapp se opět zachvěl obavami. Další nepříjemnost. Proč jednou nemůže být vše jednodušší? Rapp naklonil hlavu na stranu a pohlédl na Riellyovou, která dychtivě prohlížela plánek. Je na čase tuto překážku odstranit z cesty. Příliš mnoho neznámých se objevovalo ještě před cílovou rovinkou.

On potřeboval, aby byl postup co nejjednodušší. Čím více o tom přemýšlel, tím víc mu docházelo, že je v pasti.

A být v pasti za této situace znamenalo, že někdo zemře. S největší pravděpodobností to bude on. Jediná věc by jim mohla trochu rozvázat ruce.

Rapp o tom dnes přemýšlel a rozhodl se, že když bude Riellyová souhlasit, bude vše ze strategického hlediska jednodušší.

„Anno, musíme si pohovořit.“

Riellyová vzhlédla od plánů. „O čem?“

„Potřebuji, abych mohl volně s Miltem hovořit. A když tady sedíš, tak prostě nemůžu. Takže musíš slíbit, že pro mě něco uděláš, až se odtud dostaneme.“

„Samozřejmě.“

„Potřebuji, abys podepsala Souhlas s utajením státního tajemství.“

Riellyová ucouvla. Znala ten dokument a pomyslela si, že podepisovat něco takového je prostě absurdní. Byla, prokristapána, přece reportérka.

Jestliže se podpisem zaváže, ze zákona nebude smět sdělit věci, které jsou v dokumentu stanoveny. Nejspíš to bude znamenat, že nikdy nebude smět svůj příběh někomu sdělit. Pomalu začala vrtět hlavou.

„Nemyslím, že je to nutné. Nelíbí se mi představa, že by vláda chtěla, abych si něco takového nechala pro sebe. Jsem reportérka. To není správné.“

Rapp se trochu rozzlobil. Oči o milimetr či dva přimhouřil. Když pohlédl na Riellyovou, uviděl pouze krásnou, sobeckou, egocentrickou ženu.

Neměl s ní trpělivost. „Dobrá,“ pronesl tónem, který mluvil za vše. „Budu si pamatovat, že naše vlastní kariéry jsou vždy na prvním místě. Po pravdě řečeno, měl jsem na to myslet už minulou noc.“

Rapp se odvrátil od Riellyové a uchopil sluchátko. „Železný muž volá řídící stanoviště. Přepínám.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Riellyová zraněným hlasem.

Rapp zvedl ruku na znamení, aby byla zticha, a promluvil do sluchátka.

„Jdeme na průzkum hned teď. Půjde pouze o povrchní průzkum. Opakuji, povrchní průzkum. Narazíme-li na jakýkoliv odpor, akci rušíme a pokusíme se najít jinou cestu. Přepínám.“

Rapp několikrát přikývl a pak prohlásil:

„Správně.“

Odložil sluchátko do vidlice a pohlédl na Adamse: „Pojď Milte. Dokončíme rozhovor ve výtahu.“

Rapp si vzal poloautomatickou zbraň a vztyčil se na jedno koleno.

Riellyová ho chytila za ruku. „Počkej chvilku. Co se stalo, tak najednou?“

„Co se stalo?“ Rapp se odtáhl a vstal. „Minulou noc, když tě ten prasák odtáhl sem nahoru, aby tě znásilnil, vypnul jsem vysílačku, protože jsem věděl, že lidi, kteří celé tohle představení řídí, by mi řekli, abych se držel zpátky, protože v celé téhle akci jde o víc než o jeden život.“

Rapp jí hleděl zpříma do očí a pak ukázal na sebe. „To, co jsem v noci udělal, nebylo kvůli mé kariéře, v tu chvíli jsem viděl pouze ženu, která potřebovala pomoc, a nějakého hajzla, který si zasloužil zemřít. Jak prosté.“ Rapp se obrátil k Adamsovi. „Jdeme.“

Riellyová byla otřesena náhlou změnou v jeho chování. Pokusila se promluvit, ale Rapp jí skočil do řeči.

„Anno, já už jsem domluvil.“

S připraveným samopalem položil ruku na závoru a dodal: „Kdybych cestou narazil na kus papíru a tužku, přinesu ti je, abys mohla začít sepisovat svůj příběh pro všechny zvědavce.“

S těmito slovy na rozloučenou vytáhl závoru a proklouzl do šatníku.

35

Bez jediného slova vstoupili do malého výtahu. Adams zavřel dveře a stiskl tlačítko. Rapp strnule stál proti stěně, pomalu opřel hlavu o dřevěné obložení. Jsem naštvaný víc, než je třeba, pomyslel si. Byl to dětinský, romantický střet, prchavá touha po něčem, co tak dlouho nepocítil.

Byla to hloupost. Uprostřed sraček, které ho obklopovaly, se vším, co bylo v sázce, šlo o naprosto zbytečnou ztrátu času a energie, jestliže se nechal byť jen na vteřinu rozptylovat něčím tak pubertálním.

Kdesi v Rappově mozku už složka s Annou Riellyovou dostala červené razítko, ona sama byla vyhoštěna do zřídkakdy navštěvovaných zákrutů paměti.

Bylo to tak jednoduché. Rozškatulkovat a pokračovat dál.

Poté, co Annu vypudil z mysli, se obrátil k Adamsovi. Adams mu pohled vrátil s pátravým výrazem ve tváři.

„Co je?“ zeptal se Rapp trochu příliš defenzivně.

Adams na něj upíral své psí oči, dokud Rapp otázku nezopakoval.

Milt si olízl horní ret a pronesl: „Nemyslíš, že jsi na ni byl trochu tvrdý?“

Rapp se odtáhl od stěny a nervózně se ošil. „Vůbec o ni nejde, Milte. Máme na starost mnohem důležitější věci.“

„A mně to tajemství sdělíš?“

„Jo, je to trochu drsný.“ Rapp popadl MP-10 a přitiskl ji na hruď když malý výtah dospěl do prvního suterénu. „Zdá se; že si Aziz s sebou vzal nějakého chlapíka, který se specializuje na dobývání trezorů.“

Rapp se odmlčel, aby zjistil, zda si Adams spojuje fakta dohromady. Netrvalo to dlouho. Výraz Adamsovy hladké tváře se ze zamyšleného zamračení změnil v překvapení.

„To není dobrá zpráva.“

„Ne,“ zavrtěl Rapp hlavou. „Naším úkolem teď je zjistit, zda je Hayes skutečně v bezpečí, jak jsme se domnívali.“

Adams už byl myslí napřed a vytáhl zpod vesty složené plány. Svazek papírů se choval jako nepoddajná automapa. Adams listy roztáhl a jeden z nich položil navrch. Odstrčil Rappa stranou a podržel jej proti stěně.

„Tady se nachází,“ poznamenal.

Rapp se podíval na rozložení třetího suterénu. „Vede tam skutečně jen jedna cesta?“

„Ne tak docela. Podrž mi to.“

Rapp chytil plán na jedné straně, zatímco Adams na druhé. „Do třetího suterénu vede ještě jedna cesta.“ Adams ukázal na jedno místo na plánu. „Toto je předsíň krytu. Tento malý obdélníček. Z hlediska projektu a stavebního provedení nemá příliš smysl, ale když se snažíš něco přistavět do více než dvousetleté budovy, musíš občas s něčím takovým v návrhu počítat.“

Adams ukázal na další místo. „Zde je kotelna, tudy jsme sem přišli, a tady je chodba, o které jsem ti povídal, že vede do krytu.“ Tenký černý prst vedl po narýsované chodbě, zatočil doleva a poklepal na dveře. „Toto je jedna ze dvou cest do předsíně. Zde se nacházejí sedm a půl centimetru tlusté ocelové dveře. A tady, na této stěně předsíně, se nacházejí druhé dveře. Těmi pravděpodobně do bunkru prezident vešel.“

„Proč mi to říkáš?“

„Protože ty dveře vedou ke krátkému schodišti do tunelu, který pokračuje pod Západním křídlem, kde jsou vybudována další schodiště vedoucí až nahoru ke skrytým dveřím těsně u Oválné pracovny.“ Adams vytáhl další list z hromady a ukázal Rappovi umístění tunelu a kudy vede. „Tunel sloužil jako kryt až do letošního roku, kdy byl vybudován nový. Protože tunel vede jen pod Západním křídlem, končí tady. V tomto místě můžeš jít buď po tomto krátkém schodišti dolů a skončíš v předsíni krytu, nebo půjdeš nahoru po schodišti vedoucím k jedněm ze skrytých dveří.“

Rapp už chápal, kam Adams míří. „Kde se nacházejí ty tajné dveře?“

Adams opět vyměnil stránky a poklepal na jedno místo. „Přesně tady. Ve skladišti porcelánu. Jde se tam chodbou, u které právě jsme.“

„To je skvělé.“

„Ne tak docela.“ Adams zavrtěl hlavou. „Dveře vedoucí do předsíně krytu jsou hermeticky utěsněné gumovým obložením. Projdeme-li až k nim tunelem, neuslyšíme ani neuvidíme nic z toho, co se děje v předsíni, pokud je ovšem neotevřeme. A pochybuji, že se nám do toho bude chtít.“

„Ne.“ Rapp se vteřinku zamyslel nad všemi možnostmi. „Jo, asi máš pravdu. To ale znamená, že aby se dostali ke dveřím krytu, museli napřed projít jedněmi z těchto vnějších dveří.“

„Jo, pravděpodobně se tam dostali těmito dveřmi.“ Adams se vrátil k nákresu třetího suterénu. „Tudy museli projít pouze jedněmi dveřmi. Kdyby přišli skrz dveře v tunelu, museli bychom předpokládat, že zjistili, kde začíná, a museli by projít ještě jedněmi dveřmi.“

„To dá rozum.“ Rapp pohlédl na plán. „Takže musíme sejít po schodech, po kterých jsme sem přišli, a doufat, že tam nestojí stráž, která tam byla v noci.“

„Bohužel ano.“

„Dobře.“ Rapp sundal ruku z nákresů. „Dej to stranou a připravíme se k akci. Postup znáš.“

Adams plány pečlivě srovnal a nacpal je za černou vestu. Poté rozepjal zip a zapnul monitor, stiskl tlačítko, kterým se otevíraly dveře výtahu.

Rapp mu koukal přes rameno, když Adams prostrkával hádka pod vnějšími kovovými dveřmi vedoucími do prvního suterénu. Malý objektiv jim nabídl mírně zkreslený žabí pohled od betonové podlahy na chodbu.

Adams natočil čočku úplně doprava a pak zpět doleva.

„Vypadá to dobře,“ prohlásil Rapp, když ustoupil a nachystal si zbraň.

Adams vytáhl hádka pravou rukou zpět a na boku jej smotal.

Rapp pravou rukou uchopil kouli na dveřích, zatáhl a rychle vyskočil na chodbu. Zdvihl MP-10 a přejel hlavní doprava a doleva.

Adams byl sotva dva kroky za ním, trochu se zdržel, když zavíral vnější dveře výtahu. Za méně než tři vteřiny už Rapp stál u dveří vedoucích do dvou nejspodnějších podlaží. Pravou rukou v rukavici otočil kovovou koulí a již byl ve dveřích. Tlustý černý tlumič se míhal všude, kam se podíval.

Nezáleželo na tom, zda drží zbraň jednou rukou či oběma. Na krátkou vzdálenost dokázal strefit cíl velikostí hlavy s pětadevadesátiprocentní pravděpodobností na první výstřel i jednou rukou. S účinnou, malou zbraní firmy Heckler & Koch drženou oběma rukama se pravděpodobnost zásahu stala stoprocentní jistotou.

Rapp nejprve zkontroloval schodiště nad sebou, pak začal opatrně sestupovat. Tělo tiskl proti zdi, vždy obhlížel prostor pod sebou, když se s novým schodem odkryl další výhled. Adams jej tiše následoval, jen několik schodů pozadu. Získal již Rappovu důvěru.

Když došli na odpočívadlo mezi druhým a třetím suterénem, Rapp se zastavil. Malá štěnice, kterou umístil vedle dveří, byla sotva k nalezení. Kdyby nevěděl, že tam je, asi by si jí nevšiml. Na pět vteřin se zarazil, v nekrytém postavení mu to připadalo jako věčnost, ale Rapp se snažil vycítit, zda někdo stojí na druhé straně dveří.

Sešel poslední čtyři schody a opět se zastavil. Očima sledoval centimetrový pruh stříbrného světla, který zespodu rámoval protipožární dveře.

Dalších pět dlouhých vteřin. Rapp se přikrčil a zíral. Stále nic.

Rapp zamával na Adamse, aby sestoupil k němu dolů. Starý muž opatrně sešel poslední část schodiště, v ruce držel monitor tak opatrně, jako by to byla hlava miminka. Rapp s připravenou poloautomatickou zbraní ustoupil dozadu a naznačil Adamsovi, aby prostrčil špičku hádka pode dveřmi.

Když Adams natočil kameru doleva, v obraze se objevil pár vojenských bot. Kráčely směrem ke dveřím. Rapp se natáhl a odtáhl Adamsovu ruku.

Samopalem stále mířil na dveře. Několik vteřin vyčkali, než boty projdou kolem, a pak se v tichostí vytratili.

„Povýšené zadumání“, to bylo to pravé slovo, aspoň ze začátku. Ale samolibý cit odezněl a nahradilo jej váhání a znechucení ze sebe sama.

Znechucení, říkala si. Ne zklamání nebo neúcta, bylo to znechucení.

Bouchnutí dveřmi pana Tajného Agenta ji popíchlo a první odpovědí Anny Riellyové bylo, že založila pevně ruce na hrudi a sama sebe se ptala, co je ten osel s puškou vlastně zač. Proč ji, k čertu, tak rychle odsoudil?

Nevěděl, kdo je. Byl jen dalším z těch drzých bělochů, jako tátovi kamarádi od policie, kteří si myslí, že jen oni sami vědí, co znamená žít.

Neměli nejmenší představu, jak je skutečně svobodný tisk důležitý.

Co si, u všech čertů, myslí, že je? Ale vzadu v hlavě se jí ozvala odpověď je to muž, který riskoval svůj život, aby zachránil tvůj.

V ten okamžik se zadumání Riellyové změnilo ve znechucení z ní samé.

Seděla a už si o sobě tolik nemyslela.

Výtah se zastavil v prvním patře. Adams bez řeči pomocí monitoru zkontroloval instalované štěnice. Rapp přemýšlel, jaký bude nyní jejich postup, kromě toho, že zavolají Langley. Musí přece existovat způsob, jak prezidenta zkontrolovat. Až se dostanou zpět do ‚zašité místnosti‘, požádá Adamse, aby rozložil své výkresy, a podívají se, jestli opravdu neexistuje jiná možnost: Jenže je tam Riellyová, takže to nepůjde.

Již teď věděla příliš mnoho a vše bude čím dál horší.

Adams ukončil kontrolu průzkumových jednotek a sdělil Rappovi, že vzduch je čistý. Rapp přikývl a po několika vteřinách pronesl: „Až dojdeme do ‚zašité místnosti‘, potřebuji, abys vyšel s Annou na pár minut ven, zatímco budu hovořit s Langley.“

Výraz Adamsovy tváře mu prozradil, že Milt není z této myšlenky zrovna nadšený.

„Stalo se něco?“

„Vůbec se mi nelíbí představa, že bych s ní měl sedět venku jen se svým malým šestiranným revolverem.“ Vodorovné vrásky na Adamsové leskle černém čele se prohloubily. „Myslím, že zbytečně přeháníš.“

Adams zpozoroval okamžitou změnu v Rappově chování. Začínalo to v něm vřít. Adams honem dodal: „Jen trochu… myslím, chápu, že to potřebuješ pro utajení a tak. Ale –“

Rapp mu skočil do řeči. „Je to reportérka, konec debaty, jdeme.“

Rapp ukázal palcem ke dveřím.

Bylo zjevné, že Rapp neustoupí, a tak Adams schoval monitor a otevřel dveře. Rapp vykročil na podlahu s bílou dlažbou jako první, Adams za oběma zavřel dveře. Krátká a rychlá cesta přes chodbu a byli zpět ve velkém šatníku.

Rapp ukázal na zem. „Zůstaneš tady. Použij monitor, aby ses přesvědčil, že nikdo nejde. Nechám dveře odemčené. Při první známce problémů se vrátíte do místnosti.“

Rapp nedal Adamsovi příležitost, aby se na něco zeptal. Okamžitě se obrátil, otevřel policovou skříň a vešel do ‚zašité místnosti‘.

Riellyová seděla v rohu přesně tam, kde ji zanechali. Rapp na ni shlédl a přál si, aby tam Anna Riellyová raději vůbec nebyla. Kdyby ji prostě mohl vymazat z mysli.

„Jseš zpátky strašně rychle,“ nic jiného Riellyovou nenapadlo.

Rapp její slova naprosto pominul a napřáhl k ní ruku. Riellyová ji chytila a Rapp ji zvedl na nohy. Vystrkal ji k otevřeným dveřím a na její otázku nereagoval. Vytlačil ji do šatníku a s cvaknutím zasunul policovou skříň.

Poklekl na koleno, zvedl sluchátko polní vysílačky a ohlásil se:

„Železný muž volá řídící středisko. Přepínám.“

Odpověděl mu ženský hlas a požádal jej, aby vyčkal. Za méně než deset vteřin se z plastového sluchátka ozval klidný hlas Thomase Stansfielda.

„Co jste zjistil?“

„Napoprvé nulový výsledek, pane. V chodbě je tango. Nemůžeme se dostat ze schodiště ven.“

„V kterém patře tango hlídá?“ Tentokrát se ptal generál Campbell.

„Třetí suterén.“ Rapp si mnul pravou rukou obočí. „Jeho stanoviště je přesně přede dveřmi na schodiště a do kotelny.“

Následovala krátká pauza a Rapp si představil, jak se kolem generála motá roj pobočníků s plány, aby mu ukázali přesné umístění.

„Máte nějakou představu, proč tam stojí?“ ozval se opět Stansfield.

Rapp si přestal masírovat čelo.

„Napadají mě dva důvody. První je, že ten chlápek hlídá, aby už nikdo neprolezl šachtou klimatizace, a druhý – hlídá, aby nikdo nerušil v práci Yassina, nebo jak se jmenuje.“

Na druhé straně se ozvalo zamyšlené vzdechnutí, pak následovala slova:

„Souhlasím. Máte s Miltem nějaký nápad, jak bychom mohli hlídku obejít?“

„Možná.“ Rapp si opět mnul čelo. „Dejte mi deset minut a já zavolám zpět.“

Rapp vrátil sluchátko do vidlice. Nyní musí vzít k ruce Milta a vymyslet způsob, jak ověřit, zda je prezident v bezpečí. Ale co s reportérkou?

Vstal, zatlačil na dveře a směrem ven je pootevřel. Adams a Riellyová stáli ve spoře osvětlené místnosti a tiše spolu rozmlouvali. Rapp se přiblížil k Adamsovi a Riellyové řekl: „Budeš tu muset počkat, zatímco my spolu budeme hovořit.“

Adams vykročil vpřed, vzal Riellyovou za paži a přitáhl ji k němu.

„Chce ti něco říci.“

Rapp stál v prostoru, neochotný se pohnout, pohlédl na Adamse a přemýšlel, co to ke všem čertům řekl. Podíval se na Riellyovou a zjistil, že je její neústupnost ta tam. Po dlouhé chvíli Rapp o krok ustoupil a dovolil oběma vstoupit do ‚zašité místnosti‘.

36

Členové SEALu nemají rádi, když musí jen sedět a čekat, zvlášť když probíhá nějaká akce, ve které byl ještě ke všemu zabit jeden z jejich mužů. Korvetní kapitán Harris se chtěl na akci aspoň nějak podílet, a ačkoliv by to veřejně nikdy nepřipustil, měl chuť poslat kulku do hlavy jednomu každému teroristovi v Bílém domě. Žádné zatýkání.

Přesně to se Harrisovi honilo hlavou, když vystupoval po schodech Staré pošty na rohu Dvanácté a Pennsylvania Avenue. Odešel právě spolu s tvrdohlavým Mickem Reaversem od čtyři a půl bloku vzdáleného provizorního velitelského stanoviště u východního plotu Bílého domu.

Navzdory neúspěchu předešlé noci tam stále drželi a obhospodařovali spojovací a komunikační stanoviště. Koneckonců, Rapp a Adams byli stále v budově a ti, kdo rozhodnou o případném přesunu sil, pokud k nějakému dojde, seděli stále v Pentagonu. Harris věděl, že určitá možnost zásahu existuje. Každou minutu mohl dostat rozkaz a se svými muži vyrazit.

Tisk kladl spousty otázek týkajících se Azizova prohlášení, které útok oddálilo. Jestliže dostatečně zatlačí a politici zapískají, Tým 6 bude vypuštěn. JSOC, Velitelství zvláštních operací, nerado zasahovalo za světla a jestliže bude pokračovat vývoj jako doposud, velmi pravděpodobně Harrise a jeho muže od Bílého domu odvolají zpět.

Byla ještě jedna možnost, ale Harris na ni nechtěl myslet. Chtěl spíš uvěřit, že námořnictvo a nakonec i Pentagon udělají to, co je správné.

Ale z minulosti věděl, že tomu tak vždycky nebylo. Úřednická mašinérie často udělala kolem Pentagonu vozovou hradbu a nabídla obětního beránka.

Tisku byla předhozena oběť, kterou byl obvykle velitel jednotky.

V tomto případě jím byl, má úcta, korvetní kapitán Dan Harris.

Harris měl na sobě nehořlavou černou kombinézu. Překvapivě ani on, ani Mick Reavers neupoutali velkou pozornost. Čumilové si již za tři dny zvykli, že často vídají po zuby ozbrojené muže v černých uniformách, kteří chodí sem a tam. Oba členové SEALu nechali své samopaly na velitelském stanovišti, ale stále měli své pistole H & K USP ráže 45 ACP.

Harris s Reaversem brali schody po dvou, aby dohonili Charlieho Wickera na konci schodiště. Wicker se otočil a otevřel staré, těžké dveře.

Harris a Reavers vešli těsně za ním. Všichni tři se hned za dveřmi ve staré budově rozhlédli. Jejich pozorné oči téměř okamžitě zaznamenaly všechno kolem nich. Cedule označující východ, dveře, zvláštně vyhlížející lidi – prostě všechno. Dělali to ze zvyku. Vždy si všimni, co tě obklopuje.

Wicker zamířil k výtahům. Bezpečnostní služba pro ně zajistila ten úplně vlevo. Když vstoupili do kabiny, Wicker pohlédl na strážného a pronesl:

„Ale, tohle je korvetní kapitán Harris.“

Holohlavý muž napřáhl ruku. „Al Turly, velitel Bezpečnostní služby. Těší mě, že vás poznávám.“

„Potěšení na mé straně.“ Harris stiskl Turlymu ruku a následovalo nezbytné potřesení, při kterém málem praštěly kosti. Pak ukázal na mohutnou postavu vedle sebe a dodal: „Tenhle obr je starší poddůstojník Reavers.“

S bolavou rukou od Harrisova potřesení Turly usoudil, že raději zdvořilosti s ještě větším Reaversem vynechá. Když výtah dojel do posledního patra, Turly je odvedl chodbou. Na jejím konci spatřili dveře označené nápisem Zvonice. Turly vytáhl klíč a dveře otevřel.

Vstoupili do schodišťové šachty, která, jak se ukázalo, byla vybudovaná nedlouho po občanské válce. Úzké schodiště se tisklo na zeď po druhé straně bylo pouze zábradlí. Nacházeli se uvnitř zvonice Staré pošty.

Turly nechtěl zdržovat, a tak je pustil napřed. Už nahoře jednou byl a pomyslel si, že teď by mu už srdce mohlo vyskočit z hrudníku.

Přesně jak Turly očekával, trojice černě oděných mužů brala schody po dvou. Během několika vteřin zmizeli z dohledu, jen ozvěna jejich kroků prozrazovala, že jsou někde nad ním. Turly zvolnil. Deset měsíců před důchodem. Nestálo to za to.

Tři muži ze SEALu vylezli nahoru, aniž by se zapotili. Wicker vyšplhal po žebříku připevněném ke zdi a jednou rukou otevřel poklop vedoucí na střechu zvonice. Protáhl se skrz šachtu vedoucí ke zvonici. Otočil se kolem dokola na zadku a postavil se. Za ním vylezl Harris a po něm Reavers. Všichni tři se postavili bok po boku a velkým průzorem hleděli na západ. Zvonice na věži Staré pošty nabízí druhý nejkrásnější pohled na celý Washington. Lepší vyhlídka je jen z Washingtonova památníku.

Z tohoto orlího hnízda viděli přímo pod sebou Pennsylvania Avenue, dále Freedom Plaza a Pershing Park, na jihozápadním konci stála budova ministerstva financí a za ním, topící se v jasném odpoledním světle, stál Bílý dům.

Wicker vyňal z vesty dalekohled s laserovým dálkoměrem a podal jej svému veliteli. Harris si otočil černou baseballovou čepici kšiltem dozadu a podržel si dalekohled u očí. Velitel Týmu 6 zaměřil dalekohled na střechu bílého domu a vyhledal malinkou strážní budku. Po krátkém nastavení se namodralé neprůstřelné plexisklo objevilo uprostřed zaměřovacího kříže.

Harris se na chvíli zastavil a sledoval muže v kápi sedícího za ochranným okénkem. Harris ukazováčkem stiskl tlačítko, o vteřinu později se objevila tři červená čísla. Harris podal dalekohled Reaversovi a obrátil se k Wickerovi.

„Osm set dvacet metrů?“

Wicker s ujištěním přikývl. „Jo.“

„Jaká je předpověď počasí na dnešní noc?“

„Slabý jihovýchodní vítr, mezi čtyřmi a deseti kilometry za hodinu.“

Harris přikývl. Pro Wickera to bude hračka. I při desetikilometrové rychlosti větru by jej strefil na dvojnásobnou vzdálenost. „A co to sklo?“

„Je tlusté jen centimetr. Střílel jsem skrz takové na střelnici.“

Wicker stále sebejistě hleděl na Bílý dům bez dalekohledu.

„Na střelnici, ale zde je to naostro. Potřebujeme vědět, jak staré sklo je, jaká jsou testovací data výrobce, prostě vše, co můžeme ověřit.“

Wicker stále hleděl na Bílý dům, s naprostou důvěrou ve své schopnosti – věděl, že na světě je jen pár mužů, kteří by se mu mohli rovnat, a žádný, který by jej předčil.

„Sklo bylo instalováno v roce devadesát dva a má být příští rok vyměněno. Prostudoval jsem si zkušební texty výrobce před dvěma lety a tady mám uložené všechny informace, které potřebuji.“ Wicker si poklepal ukazováčkem na hlavu. „I kdyby byla výplň úplně nová, mohl bych plán uskutečnit, a tohle plexisklo se smaží na sluníčku už sedm let. Jeho pevnost se snížila nejméně o šedesát procent. Se dvěma půlpalcovkami se skrz provrtáme razdva.“

Wicker s jistotou kývl a dodal: „K čertu, i jedna střela by mohla stačit, abychom ho sundali.“

Harris byl poněkud překvapený, že Wicker si informace již obstaral.

„Kde jsi získal informace o skle?“

„Zavolal jsem jednomu kámošovi – ostřelovači z Tajné služby.“

„Kdy?“

„Před dvěma dny.“ Wicker z Bílého domu nespustil oči.

Harris se usmál. Líbilo se mu, když jeho muži sami vyvíjeli iniciativu.

„To už o téhle střele přemýšlíte tak dlouho?“

Wicker se obrátil a po tváří se mu roztáhl ďábelský úsměv. „Přemýšlel jsem o ní od cvičení před osmi lety.“

Harris věděl naprosto přesně, jaké cvičení má Wicker na mysli.

Myslel na ně od okamžiku, kdy celá tato zasraná patálie začala. Harris pomalu začal přikyvovat. A pak s úsměvem sobě vlastním pohlédl na Wickera a řekl: „Nikomu o tom nepovídej. Chlapci z Tajné služby by nemuseli tvé profesionální zvědavosti správně rozumět.“

„Ale kdepak, rozumí.“ Wicker kývl. „Hovořili jsme spolu o takovém výstřelu snad stokrát.“

‚Chlapci z Tajné služby‘, o kterých hovořili, patřili k protiostřelovací jednotce, byli považováni za nejlepší profesionální střelce na celém světě. Ani jeden výstřel příslušníků Tajné služby se sice nemohl rovnat Wickerovu v bojových podmínkách, ale ve známém městském prostředí naháněly jejich schopnosti hrůzu.

Harris se opět podíval na Bílý dům. Ostřelovači byli divná sebranka. Něco jako hokejoví brankáři či nadhazovači v baseballu. Byli osamělí, nezávislí a divocí, a nemálo pověrčiví.

„Co k tomu potřebuješ?“

Wicker vytáhl zpod vesty několik papírů. Rozložil je a podržel tak, aby na ně jeho velitel viděl.

„První věc, co musíme udělat, je vybudovat střeleckou plošinu. Se schopnými muži a dobrým vybavením to stihnu do západu slunce.“

Harris nahlédl do nákresu. „A co hluk?“

Wicker list otočil a ukázal na druhou stranu. „Dáme přes plošinu plachtu s akustickou pěnou. Vepředu necháme pěknou úzkou štěrbinu a je to. Ven pronikne sotva pět procent hluku, to se nedostane dál než za první blok.“

Harris miloval, když Wicker přemýšlel o tah napřed. Vrátil mu nákres a poplácal ho po zádech. „Skvělá práce, Hezoune. Líbí se mi to. Udělej to, co nejrychleji a co nejtišeji můžeš. Sundej si svou kombinézu a ostatním chlapcům řekni, ať si také oblečou civilní šaty.“ Pohlédl na hodinky a dodal: „Chci, abys byl připraven do osmnácti nula nula.“

S těmito slovy Harris vyrazil k poklopu vedoucímu dolů ze střechy.

Byl si jist, že Wicker do dané hodiny vše připraví. Teď přijde na řadu těžší úkol. Bude muset „velké hochy“ přesvědčit, že cvičení, kterého se před osmi lety účastnil, dnes zabere. Harris měl vše již promyšlené.

Bude se snažit o co nejjednodušší zásah a SEAL Tým 6 použije jako špičku kopí. Delta a HRT nastoupí s obrovskou převahou, až nastane pravý okamžik.

Těžko hledala slova. Aspoň napoprvé. Anna Riellyová byla sice hrdá a tvrdohlavá, ale nebyla, jak se Rapp domníval, nevděčná. Milt Adams zavřel dveře ‚zašité místnosti‘ a Riellyová zůstala stát tváří v tvář muži, který jí zachránil život.

Když na něj Riellyová pohlédla, usoudila, že se jí líbí mnohem více, když se usmívá. S vážným výrazem, který měl nyní ve tváři, vypadal nebezpečně.

Nejen díky tmavým šatům a různým zbraním, které měl na svém štíhlém těle, ale především díky ostře řezané čelisti a tmavým očím. Ten muž měl v sobě sílu, které si Riellyová předtím nevšimla. Jeho opálená, větrem ošlehaná tvář s výraznými rysy zjevně patřila člověku, který své dny netráví v teple kanceláře. Nicméně byly to jeho oči, které ji potahovaly a zároveň způsobily, že jí běhal mráz po zádech. Tmavě hnědé hlubiny. Téměř černé. Seshora ohraničené hustým obočím. Muž, který je schopný zabíjet. Muž, který zabodl svůj nůž do útočníka, který ji napadal.

Riellyová asi musela bezděčně pootevřít ústa, protože v nich měla najednou sucho. Zavřela je a těžce polkla. Pak je opět pomalu otevřela a pronesla:

„Je mi velmi líto, jak jsem se prve zachovala. Nechtěla jsem, abych vypadala, jako že jsem“ – odmlčela se, ztěžka ze sebe vypravila následující slovo – „nevděčná.“

Riellyová musela sklopit zrak. Bylo obtížné hledět do tmavých očí a omlouvat se.

„Nejsem vůbec nadšená z toho, že bych měla něco podepisovat. Už vůbec ne, chce-li to po mně vláda.“

Riellyová vzhlédla a pokusila se zpola srdečně usmát, ale Rappův tmavý pohled její zrak opět obrátil dolů.

„Uvědomuji si, že mě události přesahují, a jestli mohu něco udělat pro záchranu ostatních rukojmích, jsem opravdu velmi ochotná se své role chopit. A pokud se týče toho, co se stane, až bude po všem… jestli si přeješ zůstat v anonymitě, zaručím se za to. Jestli máš pocit, nebo někdo z těch, pro které pracuješ, že musíš můj příběh zkontrolovat či nějak upravit, než jej někomu sdělím…“ Riellyová se musela opět odmlčet, cítila se velmi nepříjemně, když musela tento ústupek učinit. Stále hleděla k zemi a pokračovala: „Jestli si opravdu myslíš, že je potřeba upravovat věci, o kterých jsi naprosto přesvědčený, že jsou příliš citlivé, než aby byly zveřejněny… pak souhlasím. Asi při tom budu vztekle kopat a řvát, ale udělám to.“

Rapp byl zmatený. Na mladou a přitažlivou slečnu Riellyovou si již vytvořil velmi pevný názor. Teď se zdálo, že se zmýlil. Udělala chybu a nyní se ji snažila napravit, učinila velký krok, ponížila se a připustila ji.

Nyní byl na tahu Rapp.

37

Její lokty ztěžka spočívaly na stole. V pozadí se ozýval šum počítačů, faxů, skenerů a monitorů. V řídícím středisku v Langley panovala krátká přestávka. Kennedyová si opřela bradu o ruce a zavřela oči.

Když je opět otevřela, pohlédla na červené digitální hodiny na stěně. Bylo téměř půl jedné odpoledne. Zívla si a protáhla ruce nad hlavou. K něčemu se schylovalo. Sama to cítila a tentýž pocit spatřila i v pohledu Thomase Stansfielda, který jí věnoval.

Světlo na jejím telefonu zablikalo a ozvalo se zazvonění. Zvedla sluchátko a ohlásila se: „Doktorka Kennedyová.“

„Irene, tady je Jane. Snažila jsem se získat odpověď na vaši otázku, ale ukázalo se, že je to obtížnější, než jsem si myslela.“

„Jak moc?“

„Víte, už je naprosto mimo.“

Kennedyová se zamračila. „A přijde ještě k sobě?“

„Ne.“ Následovala dlouhá pauza. „Tedy, domnívám se.“ Doktorka Hornigová trochu omluvným tónem dodala: „Musíte si uvědomit, že jde o zcela nový přístup a pohybujeme se opravdu na hraně.“

„A dostali jste z něj aspoň něco?“

„Podle toho mála, co jsem získala, Harut netuší, jaké kvality Yassin má. Ale uvědomte si, že už je zcela mimo.“

Irene nechtěla žádné omluvy slyšet, chtěla odpovědi. „Dostala jste z něj tedy něco?“

„Bohužel ne.“

„Dobrá. Jestli ještě něco zjistíte, dejte mi, prosím, vědět.“

Kennedyová ukončila hovor a vytočila mezinárodní číslo. Zatímco v Langley zahájilo práci zařízení na zabezpečení satelitního spojení, Kennedyová se obrátila, aby se podívala, co dělá její šéf.

Thomas Stansfield se pohodlně rozvalil v židli, zatímco mu Jonathan Brown, zástupce ředitele výzvědné služby, přednášel záplavu stížností a dotazů z kongresu. Z toho mála, co Kennedyová zaslechla, si dala dohromady, že kongresmani a senátoři na Kapitolu požadovali informace o tom, co se minulou noc dělo.

Na druhém konci se ozval známý hlas plukovníka Fina a Kennedyová se otočila zpět.

„Bene, tady je Irene. Zjistil jste něco o Yassinovi?“

„Nic stoprocentního. Jen tu a tam klepy a drby, ale nebyli jsme schopni ho vystopovat.“

„O kterém teď hovoříte? O Iráčanu či Palestinci?“

„Vůbec nic nevíme o Iráčanu, ale několik zdrojů tvrdí, že osmnáctiletého Palestince někdy během posledních čtyř dnů spatřily.“

„Hmm,“ přemítala Kennedyová.

„Musím vás ale upozornit, že jsme jej dosud nevysledovali.“

„Já vím, ale zjevně se pravděpodobnost vychyluje spíš ve prospěch druhého.“

„Irene, já nemám v Iráku příliš pevné vazby. Ten muž tam může někde být, ale na jeho vyhledání bych potřeboval víc času.“

Kennedyová pohlédla zpět na Stansfielda a dala mu najevo, že s ním potřebuje hovořit. Do telefonu řekla: „Bene, musím běžet. Děkuji vám za informaci a dejte mi, prosím, vědět ihned, jak se něco dozvíte.“

„Ještě než odejdete,“ pronesl Fine hlasitě, „musím s vámi něco probrat.“

Fine se odmlčel a pokračoval. „Někteří lidé z naší vlády vyhrožují, že ukončí všechna mírová jednání, jestliže bude vaše země pokračovat v dosavadním způsobu vyjednávání. Máme velmi dobrou představu, jak může vypadat AZÍZŮV poslední požadavek a jsme připraveni obsadit odstoupená území, jestli na něj dojde.“

Kennedyová ztuhla. Opatrně si plukovníkova slova přebrala. Izrael je připraven na válku. „Byl o tom informován váš velvyslanec?“

„Nevím.“

„Uvědomil váš premiér našeho viceprezidenta?“

„Nevím.“

Kennedyová se na chvíli zamyslela. „Bene, v žebříčku priorit ředitele Stansfielda zaujímají zájmy Izraele jedno z předních míst, ale i on je jen člověk. Nemůžeme hrát za něčími zády. Navrhovala bych, aby někteří lidé z vaší vlády začali bubnovat na poplach a aby bubnovali hodně hlasitě. Vědí, ke komu mají promlouvat.“ Kennedyová se zarazila a pak dodala: „O podporu z Langley se nebojte. My jsme nikdy tuto otázku neodkládali a ani se k tomu nechystáme.“

Následovala chvilka ticha. Pak se ozvalo: „Dobrá. Předám to dál.“

„Moc děkuji za informaci, Bene. Dejte mi, prosím, vědět hned, jak budete vědět víc.“

Kennedyová zavěsila a otočila se i s židlí dokola. Brown stále se Stansfieldem hovořil. Kennedyová si novým zástupcem ředitele nebyla jistá. Nikoliv proto, že by nedůvěřovala jeho schopnostem. Byl inteligentní a profesionál. Její problém s Brownem ležel někde jinde.

Brown nepocházel z Langley. U CIA pracoval méně než rok. Bylo mu něco přes padesát let. Dříve pracoval jako federální žalobce a soudce. Po odchodu ze soudní síně přijal práci v jedné renomované washingtonské právní společnosti a vydělával téměř milión dolarů ročně. A poté, co šest let tlačil na kongres, získal jmenování do křesla zástupce ředitele a ve funkci byl potvrzen.

Zcela jistě byl věrný víc senátorům, kteří jej potvrdili, než člověku, se kterým právě hovořil. Tato jednoduchá skutečnost Kennedyové zabránila, aby před ním hovořila. Počkala několik minut, než Brown odešel, pak vstala a přistoupila ke zvýšenému stolu za sebou.

Stansfield se naklonil dopředu a zeptal se: „Co se děje?“

Generál Flood se naklonil též, vycítil, že Kennedyová asi získala nějakou cennou informaci.

„Mluvila jsem s plukovníkem Finem. Neví nic o Yassinovi z Iráku, a několik informátorů tvrdí, že během posledních čtyř dnů spatřili mladého Palestince.“

Flood potřásl hlavou a pronesl: „Tak, a je to, Thomasi. Musíme mu to říci.“

Stansfieldova tvář se nepohnula a Flood trval na svém. „Je to naše povinnost. Železný muž sice s ničím konečným nepřišel, ale v suterénu se zjevně něco děje. Aziz nemá dost mužů na to, aby jednoho z nich zbytečně dole uvázal.“

„A co ventilační potrubí?“ zeptala se Kennedyová. „Možná se obává, že to zkusíme znova.“

„Hovno,“ zavrčel Flood. „Jediné, co musí udělat, je zaminovat jediné schodiště vedoucí nahoru ze suterénu, a má nás v pasti.“

S tím Kennedyová souhlasila.

Flood se naklonil ke Stansfieldovi a dodal: „Musíme mu to říci, Thomasi. Měli jsme mu to říci už dnes ráno.“

Stansfield pohlédl na mohutného generála. Věděl, že Flood má pravdu, ale stejně tak věděl, jak viceprezident Baxter zareaguje. Bude uhýbat. Bude zpochybňovat jejich závěry. Odloží všechna rozhodnutí, dokud nebude naprosto vyhnutí. Navzdory tomu všemu však měl Flood pravdu.

Musí mu to říci.

Dallas King seděl naproti svému šéfovi a díval se, jak telefonuje. Do viceprezidentovy studovny v Námořní observatoři pronikalo odpolední sluníčko. Kingem stále cloumala myšlenka, jak on sám teroristům pomohl.

Doposud učinil jediné rozhodnutí – že bude držet pusu zavřenou. Ani náhodou se FBI nepřizná k tomu, co udělal. K ničemu by to dobré nebylo. Čas zpět vrátit nelze. Hned teď však musí zamést stopy. Kdo ještě věděl o výletu do Bílého domu pozdě v noci?

Samozřejmě obě ženy, ale ty byly pod párou. Pak ještě Joe, strážný Tajné služby, který je pustil dovnitř. King přemýšlel, zda by neměl Joea zkontaktovat, ale vše by mohlo být ještě horší, kdyby se to provalilo.

Ne. Zatím může jen sedět, nic nedělat – a doufat, že jeho si nikdo s teroristy nespojí.

Pobočníci přicházeli a odcházeli téměř nepřetržitě. Velká jídelna a obývací pokoj vily se změnily v kanceláře Baxterových pomocníků a zhruba tuctu důležitých zaměstnanců, kteří byli vystěhováni ze staré budovy úřadu prezidenta poté, co ji Tajná služba zavřela.

Právě jedna z těchto důležitých pomocnic teď tiše vstoupila do místnosti a přistoupila ke Kingovi. Tichým hlasem, aby nerušila viceprezidenta, řekla: „Ředitel Stansfield a generál Flood jsou na telefonu a chtějí okamžitě hovořit s viceprezidentem.“

King vstal. „Na které lince?“

Mladá žena zvedla dva prsty a vzdálila se. King sledoval, jak odchází. Ze zvyku si prohlédl její zadek, zatímco se loudala ke dveřím. Byl půvabný. Vyvaloval na ni oči již více než půl roku, ale věděl, že z toho budou jen problémy. Milostné románky v zaměstnání je nutné zásadně odmítat. Starej se o vdané ženy, řekl si King.

King přešel k příborníku na druhé straně velké studovny. Nejprve si rukou projel vlasy a zkontroloval svůj vzhled v zrcadle umístěném ve vyřezávaném pozlaceném rámu. Pak zvedl sluchátko telefonu a stiskl červené blikající tlačítko.

„Pane řediteli Stansfielde, pane generále Floode, zde je Dallas King.“

První promluvil generál Flood. „Dallasi, kde je viceprezident?“

„Je zde, ale hovoří právě s generálním tajemníkem OSN.“

„Dobrá, tak mu řekněte, že s ním potřebujeme hovořit.“ Floodův hlas zněl ještě drsněji než obvykle.

King podržel sluchátko u levého ucha a pravým ukazováčkem si pohladil obočí. Pohlédl do zrcadla na svůj účes a odpověděl: „Jak jsem řekl, hovoří právě s generálním tajemníkem a je to dost důležité. Mohu vám s něčím pomoci?“

Flood, nejvýše postavený důstojník celé armády Spojených států, byl zvyklý, že lidé doslova skákali, jak on pískal. Přidejme k tomu napjatou situaci a nedostatek spánku a můžeme předvídat výsledek.

„Sper tě čert,“ zařval Flood. „Měl by ses naučit něco o služebním postupu, synu. Když zavolá předseda Sboru náčelníků a říká, že chce mluvit s viceprezidentem, pak mu ho dáš k telefonu!“

King odtáhl sluchátko od tváře a zamračeně se na ně zadíval. Pod vousy si řekl: „Dej mi pokoj.“ Pak do telefonu odvětil: „Podívám se, zda může váš hovor přijmout.“

Aniž by vyčkal odpovědi, stiskl tlačítko podržení hovoru a odložil sluchátko. Ještě jednou se podíval do zrcadla, narovnal si kravatu a prohlédl si bezvadné, bílé zuby.

Přešel přes prostornou studovnu, přistoupil k viceprezidentovu stolu a dal mu znamení. Baxter vzhlédl a ve vhodný okamžik pronesl:

„Omluvte mě, pane tajemníku. Můžete chvilku počkat, prosím?“

Baxter zakryl mikrofon. „Co je?“

„Generál Flood a ředitel Stansfield jsou na druhé lince a chtějí s vámi okamžitě hovořit.“

„Okamžitě,“ opakoval Baxter slovo se stejnou intonací jako King.

„Jo, generál Flood se málem pominul. Seřval mě, když jsem mu řekl, že teď nemůžete.“

Baxter sňal ruku z mikrofonu a řekl: „Pane tajemníku, rád bych v našem hovoru pokračoval, ale musím přijmout naléhavý hovor. Mohu vám během několika minut zavolat zpět?“

Baxter několikrát přikývl, když naslouchal generálnímu tajemníkovi OSN, a pak dodal:

„Děkuji vám.“

King pohlédl na svého šéfa a poznamenal: „Myslím, že bych si to měl také poslechnout.“

Baxter souhlasně přikývl a King rychle přešel místnost a postavil se k telefonu na příborníku. Ve stejný okamžik, kdy jeho šéf stiskl tlačítko příslušné linky, udělal totéž.

Baxter se ohlásil: „Dobrý den, pane generále Floode.“

„Pane viceprezidente, jsem na telefonu s ředitelem Stansfieldem. Dostala se nám do rukou znepokojující informace, se kterou vás musíme seznámit.“

Za méně než minutu Flood Baxtera seznámil s informací o Mustafu Yassinovi a informacemi izraelské strany a CIA.

Dallas King tiše hleděl přes místnost na svého šéfa. Poslouchal Flooda a jakýmsi zvrhlým způsobem jej ta novinka vzrušovala. King věděl, že by tomu tak být nemělo, ale tohle bylo opravdové drama a on byl jedním z mála, kdo byl s novou otřesnou zprávou seznámen.

Prezident nebyl v bezpečí, jak se domnívali.

Generál Flood přešel od předkládaných skutečností ke svému stanovisku, které formuloval ve dvou větách. „Pane viceprezidente, za žádných okolností nesmíme připustit, aby prezident padl do rukou teroristů. Delta Force a HRT jsou připraveny budovu na váš rozkaz převzít.“

Viceprezident zasténal jako ten, kdo již více špatných zpráv neunese. A po chvíli ošíváni se zeptal: „Jak si můžeme být jisti? Aziz o prezidentu ani o svých dalších požadavcích nic neřekl.“

„Nemůžeme si být jisti,“ odpověděl Flood. „Ale jsme si zatraceně jisti tím, že nesmíme dopustit, aby se prezident stal rukojmím.“

„Co když je ta informace mylná?“ Baxter pohlédl na Kinga. „Máme tam stále ještě dost rukojmích a z toho, co mi říkáte, nemají v případě útoku valné vyhlídky na přežití.“

„Pane, v tomto okamžiku jinou možnost nevidím. Nemůžeme za žádných okolností připustit, aby Rafique Aziz dostal prezidenta Hayese do rukou.“

Následovala dlouhá odmlka, zatímco Baxter hleděl na Kinga. Nakonec si do telefonu povzdechl a zeptal se: „Co po mně chcete, generále Floode?“

„Chci, abyste udělal to, co je správné. Chci, abyste dal zelenou k opětovnému převzetí Bílého domu.“

King divoce vrtěl na svého šéfa hlavou. Nic se nesmí stát, aniž by neměl příležitost to s viceprezidentem prodebatovat. Baxter pohlédl na Kinga a přikývl. Do telefonu pronesl: „Generále, ta informace se mi nezdá příliš věrohodná. Jak jsem již řekl, máte plnou moc k přesunu svých lidí na výchozí pozice a k průzkumu, pokud tím neohrozíte životy rukojmích. Ale chci, aby bylo jasno v jedné věci. Já jsem jediný, kdo může vydat rozkaz k útoku na Bílý dům.“ Baxter se na židli narovnal. „Je to jasné?“

„Ano, pane,“ odpověděl znechucený Flood. „O tom nikdo nepochybuje… O to tu nejde. Jde o totiž o bezpečnost prezidenta Spojených států.“ Pevným hlasem dodal: „Žádám vás o plnou moc k převzetí bílého domu, žádám vás, abyste zabránil, aby prezident Hayes padl do rukou Rafiqua Azize.“

Baxter měkce odpověděl: „Generále, toto není snadné rozhodnutí. Potřebuji o tom nějaký čas přemýšlet.“

„Ale pane,“ vyštěkl Flood, „my možná čas nemáme.“

Baxter mu příkře odsekl: „Já tady velím, generále Floode, a já rozhoduji o tom, kolik času máme nebo nemáme. Zatímco budu se svými pobočníky situaci konzultovat, navrhuji, abyste zjistil, jestli je hrozba proti prezidentu Hayesovi skutečná nebo smyšlená. Prokristapána, přede dvěma dny mi vaši lidé tvrdili, že může v bunkru vydržet celý měsíc.“

Baxter potřásl hlavou.

Sotva se ovládající Flood pohlédl na Stansfielda, jestli u něj nenalezne podporu. Ředitel CIA prostě zavrtěl hlavou. Do telefonu se generál zeptal:

„Co tedy chcete, abych udělal?“

„Chci, abyste mě průběžně informoval a zajistil, že neuděláte nic, co by vyvolalo další násilí ze strany Azize.“

„Ano, pane.“

Tím byl hovor u konce. Generál Flood zavěsil, aniž by počkal, chce-li Baxter něco dodat. Dallas King položil sluchátko do vidlice a kráčel směrem k zachmuřenému šéfovi.

„Zvládl jste to skvěle.“ Když King došel ke stolu, ještě dodal: „Mám v hlavě několik věcí, které hrají v náš prospěch. Zaprvé, informace, kterou nám sdělili, je příliš nevěrohodná. Myslím tím, že právě v této chvíli Izraelcům nemůžeme věřit. Byli by nejraději, kdybychom tam co nejdřív hodili atomovku. A za druhé“ – King si poklepal prstem na tvář – „je tu ještě jiný úhel pohledu. Je snad prezidentův život cennější než životy padesáti jeho spoluobčanů? Je potřeba velmi intenzívně bojovat proti imperiálnímu prezidentskému úřadu. Život žádného Američana není důležitější než jiný americký život.“

Baxter se zamračil a prohlásil: „Ale prosím vás, Dallasi. Kdo vám takové kecy zbaští?“

„Každý průměrný Joe, abyste věděl.“ King ukázal prstem na šéfa. „Dokonce i kdyby byla pravda, co Flood říká, o čemž pochybuji, protože si ti hoši nevidí na špičku nosu, neznamená to, že bychom měli vzít dům útokem. S výjimkou průseru, který má na svědomí Marge, se ten chlap Aziz ukázal jako docela rozumný. Dosud nepožádal o nic, k čemu bychom se nemohli vrátit a později napravit. A průzkumy veřejného mínění ukazují, že s výjimkou extrémistů na pravém křídle si Američané přejí, aby se krize vyřešila mírovou cestou. Naším úkolem teď je po této tenké čáře kráčet, Shermane. Jestliže vám nejsou schopni předložit jasný důkaz, že je prezident v bezprostředním nebezpečí, neustoupil bych ani o píď. Do konce dne se nám podaří prosadit rezoluci OSN a ráno Aziz propustí další skupinu rukojmích. Tím zachráníte celé dvě třetiny.“

King zmlkl a pohlédl z okna. Náhle ho napadla další myšlenka. Možná, že míří ke špatnému řešení. Kdyby byli teroristé zabiti, vyřešilo by to většinu jeho problémů.

„Dallasi, o čem teď přemýšlíte?“ zeptal se Baxter.

King zavrtěl hlavou a obrátil pozornost zpátky ke svému šéfovi.

„O ničem. Jen jsem se snažil na něco rozpomenout.“

Jack Warch cvičil, už po čtvrté dělal sklapovačky, moderní variantu tolik nenáviděných leh-sedů. Nejprve se rozhodl vykašlat se na denní režim, ale pak si uvědomil, že stejně nemá nic lepšího na práci. Byl zvyklý udělat čtyřikrát sto sklapovaček každý den s výjimkou nedělí. Některé dny přidal dvě stě kliků, čtyř až sedmikilometrový běh a strečink. Dovedl cvičení k dokonalosti. Díky němu zůstával ve formě, aniž by musel trávit hodiny v tělocvičně.

Když Warch dokončil sklapovačky, pohlédl na hromadu zbraní na stole na druhém konci místnosti. Ten pohled jej dráždil. Takové vybavení, místnost plná nejlépe trénovaných osobních ochránců na světě a prezident chce, aby se vzdali. Ve Warchově povaze bylo zakořeněné vyhrávat, ne ztrácet.

Pocházel ze staré školy Vince Lombardiho, kde platilo: „Ukaž mi dobrého poraženého, a já ti ukážu, že sám jsi poražený.“ Warch nemohl vystát pomyšlení, že se s rukama nad hlavou vzdávají. Dosáhl nejprestižnějšího postavení v Tajné službě ryzí houževnatostí a odhodláním a byl si jist, že musí existovat lepší řešení než se vzdát.

Napadlo ho v okamžiku, kdy mu zbývaly ještě tři sklapovačky.

Warch se zarazil s rukama pevně spojenýma za krkem a zíral na mohylu černé oceli na stole. Jedny z nejpřesnějších a smrtících střelných zbraní a devět špičkově trénovaných osob. Warchova mysl začala těžce zápasit. Náhle spatřil skulinku, bylo to jako zjevení Panny Marie. Vyskočil na nohy, málem svůj nápad vykřikl nahlas, ale přinutil se sednout si na lehátko a pořádně vše promyslet. Musí si to naplánovat. Musí být schopen čelit všem námitkám a prezidenta přesvědčit.

38

Stansfield nechal generála Flooda, aby vypustil trochu páry z kotle. Zatímco Flood přecházel před jeho pracovním stolem sem a tam, Stansfield čas od času přikývl, aby generála ujistil, že s ním souhlasí.

Postarší ředitel zpravodajské služby očekával, že jim Baxter nebude chtít dát zelenou, ale byl zvyklý uvažovat několik tahů dopředu.

Mohl předem varovat generála, jak Baxter odpoví, ale cítil, že rozzlobený generál Flood bude lepší než klidný. Vše spělo k vyvrcholení a nějaké rozhodnutí bude potřeba v každém případě.

Nyní přijde na řadu těžší část. Stansfield věděl, že viceprezident Baxter nikdy spoušť nestiskne. Podle jeho názoru se nikdy neměli tímto směrem vydávat, ale teď museli udělat alespoň něco, než bude vše ještě horší.

Baxter se snažil uhýbat, aby získal co nejvíce času. Skutečnost, že tak činí během krize, která může mít tak dalekosáhlé důsledky, byla pro Stansfielda téměř nepředstavitelná a díky tomu bylo jeho obtížné rozhodnutí mnohem snazší.

Thomas Stansfield zamýšlel udělat něco, co během své více než padesátileté služby vlasti udělal jen jednou. Něco, co může ukončit jeho kariéru a uvalit jej v nemilost u veřejnosti, ale byl ochoten dát obojí v sázku.

Stále ještě měl eso v rukávu a nyní přišel čas ho použít.

Generál Flood vypadal jako fotbalový trenér pérující v poločase své mužstvo. Stansfield se díval, jak přechází sem a tam, třepe zaťatou pěstí a z úst vypouští proudy kleteb. Stansfield zůstal zticha, nechal mu tolik času, kolik bylo třeba. Postupně proud nadávek řídl a chůze se zpomalila.

Generál s naštvaným pohledem přistoupil blíž.

„K čertu, chápete to přece. Už tak bylo vše dost zlé, a teď ještě ke všemu zjistíme, že prezident není v bezpečí. Prokristapána, člověk nemusí být génius, aby mu došlo, že si Aziz toho chlapa vzal s sebou právě za tímto účelem. Teď aspoň víme, proč své požadavky sděluje postupně. Potřebuje čas.“

Stansfield přikývl a zkusil hodit udičku. „Ano, ale co s tím můžeme dělat? Jestliže nemáme Baxterovo schválení, jsme bezmocní.“

„Nemůžeme s tím dělat nic. Ten blbec jen přijímá rány a dokud nenajdeme způsob, jak jej přesvědčit k útoku, bude to čím dál horší.“

Stansfield si pomyslel, že Flood je dobrý voják. Myšlenka nařídit útok bez Baxterova schválení mu ani nepřišla na mysl. Stansfield byl jiný.

Špióni jsou zvyklí pracovat s jinými pravidly: při řešení problémů jsou zvyklí hledat vlastní cesty. Stansfield sice neměl zcela volné ruce k tomu, aby si dělal, co chce, ale měl podstatně více manévrovacího prostoru než generál. Ačkoliv Stansfieldův nápad bylo zjevné porušení rozkazu, který mu Baxter dal, již se rozhodl a provede to sám. Ostatní mohou ztratit příliš mnoho. Stansfield ve svých téměř osmdesáti letech věděl, že jeho konec již není daleko. Má-li někdy riskovat svůj krk, je to právě teď.

S téměř mystickým výrazem vzhlédl ke generálovi a pronesl: „Je tu ještě jedna možnost.“

Flood k němu obrátil skepticky oči. Horečně hledal způsob, jak z toho ven, a na žádný nepřišel. „Nevidím jiné řešení než doufat, že Baxter dostane rozum.“

„Existuje jeden způsob, a leží přímo před námi.“

Flood byl zmatený. „Poučte mě, ať se mi rozsvítí.“

Stansfield malinko zavrtěl hlavou a řekl: „Myslím, že bude lépe, když protentokrát zůstanete v temnotě.“

Flood si dal ruce v bok a tváří se mu mihl zvláštní výraz. Zarazil se, na chvíli se zadumal, jestli Stansfieldovi dobře rozuměl. „Co máte v rukávu, Thomasi?“

Stansfield vyhlédl z velkého okna za pracovním stolem. Aniž se obrátil k Floodovi, ředitel CIA pronesl: „My oba víme, co se musí udělat, generále, ale nemá smysl, aby riskovali dva, když stačí jeden.“

Pomalu se ohlédl přes rameno a dodal: „Myslím, že je načase, abyste vy spolu s generálem Campbellem navštívili první linii. Možná promluvte s HRT a Deltou. Zjistěte, jak jsou na tom. Přesvědčte se, že jsou připraveni k postupu, jakmile bude vydán rozkaz.“

Flood zašilhal, jeho jedna polovina si přála vědět, co tím Thomas Stansfield myslí, ale druhá raději s tím, co ředitel plánoval, nic mít nechtěla.

„Thomasi, co máte za lubem?“

Stansfield opatrně obešel stůl a uchopil hubenýma rukama Flooda za ruce nad lokty. Obrátil jej směrem ke dveřím a kráčel spolu s ním.

„Mám jen nejlepší úmysly. Nebojte se.“ O několik kroků blíž ke dveřím dodal: „Hlavně se ujistěte, že chlapci jsou připraveni vyrazit, až přijde čas.“

O méně než minutu později už stáli v řídícím sále. Flood informoval Campbella, že půjdou navštívit jednotky. Nejprve HRT, poté Deltu. Voják usoudil, že to souvisí s telefonátem viceprezidentu Baxterovi, a doufal, že již brzy dostanou zelenou. Rychle si vzal své věci a cestou ven ze dveří ukázal Kennedyové kódovaný mobilní telefon a připomněl jí, aby ho informovala o jakýchkoliv změnách.

Když byli oba generálové s několika svými pobočníky pryč, Kennedyová pohlédla na svého šéfa stojícího o schod nad ní. Stansfield jí unavenýma očima pohled vrátil.

„Dal vám Baxter oprávnění k útoku?“

„Ne, bohužel ne.“

Kennedyová sevřela rty. „Proč tedy odtud generál Flood tolik pospíchal?“

„Musí se o pár věcí postarat.“ Stansfield pohlédl na hodinky a zeptal se: „Máte spojení s Mitchem?“

„Ano.“

Stansfield si to ještě jednou, naposledy promyslel, aby se ujistil, že má všechny opěrné body pokryté. Pak se rozhlédl po ztemnělé místnosti a řekl: „Irene, řekněte všem, ať si udělají patnáctiminutovou přestávku.“

„Všichni?“ chtěla se ujistit Kennedyová. Určitě nemyslel všechny.

„Všichni,“ prohlásil chladně Stansfield klidným hlasem. „Chci, aby tu nikdo nebyl.“

Kennedyová byla ze stejného těsta jako její šéf a věděla, že nikdy nemluví do větru, ani neplýtvá slovy. Mohla jen usoudit, že musí mít pro dost neobvyklou žádost velmi dobrý důvod, a okamžitě vstala, aby rozkaz splnila.

Než aby pronesla hlučné oznámení celé skupině naráz, vyrazila, od přední řady prošla až dozadu a každému řekla, aby dokončil, na čem právě pracuje, a pak odešel. Nikdo se jí na nic neptal.

Do dvou minut se místnost vyprázdnila a Kennedyová se Stansfieldem v tlumeně osvětleném sále osiřeli. Stěna monitorů vpředu místnosti vše ozařovala modrým světlem.

Stansfield shlédl na svůj protějšek a dodal prostě: „I vy, Irene.“

Kennedyovou to překvapilo. Její bezpečnostní prověrky už vyšší být nemohly. Neexistovalo nic, co by neměla slyšet nebo vidět, pokud to nebylo roztříděno. Usilovně zkoumala svého šéfa a přemýšlela, o co asi může jít.

Proč potřebuje být sám v této místnosti? Stansfield se před ní postavil jako socha a nedal nic najevo. Kennedyová nakonec vykročila ke dveřím, její mysl se pokoušela vystopovat, co vedlo až k této neobvyklé situaci.

Rapp neohrabaně přijal omluvu Anny Riellyové. Kdesi vzadu si ve své hlavě uvědomil, že žádat ji, aby svůj příběh nikomu nesdělovala, nebylo možné. Do určité míry jej sdělit bude muset – za podmínek, které právě přijala.

V rohu několikrát zapípala jištěná vysílačka, ohlašovala, že je na příjmu kódovaný hovor. Rapp se natáhl a uchopil sluchátko.

„Jo.“

„Mitchelli, tady je Thomas. Našel jste způsob, jak ověřit náš poslední problém?“

Rappa překvapilo, že jej Stansfield oslovil křestním jménem.

„Snad. Milt, zdá se, nějakou cestu našel, ale asi bude velmi obtížná z hlediska přesunů.“

Odpověď nepřišla hned. Po chvíli Stansfield začal velmi pomalu a uvážlivě mluvit. „Mitchelli, během posledních zhruba deseti let jste obětoval opravdu hodně a já jsem vám za to velmi vděčný.“ Následovala další pauza. „Chci vás o něco požádat, a nechci o tom diskutovat s nikým jiným.“

Opět se odmlčel a nechal svou žádost působit. „Rozumíte mi?“

„Ano, pane.“

„Zaprvé, musíme ověřit, zda je prezident Hayes v bezpečí ve svém krytu. Za druhé, potřebujeme s ním obnovit rádiové spojení. Veškeré telefonické a rádiové spojení s krytem je rušené, jak víte. Najděte rušičku a zneškodněte ji, abych s ním mohl mluvit osobně.“

Rapp sevřel sluchátko. „Jaké mám závazky a omezení?“

„Dal bych přednost tomu, kdybyste to provedl co nejnenápadněji, ale použijte jakýchkoliv prostředků, abyste dosáhl cíle. Hlavně zajistěte, aby byl prezident opět ve spojení.“

Magická slova mu zněla v hlavě. Měl zcela volné ruce k dosažení úkolu. Teď se konečně bude moci pustit do práce. Téměř ve stejném okamžiku, kdy málem začal oslavovat, uvědomil si, že něco nehraje.

„Ví o tom ještě někdo?“

„Jen vy a já.“

Rapp zavřel oči. To nebylo normální. „A co Irene?“

„Ne. Jen my dva.“

„Takže budu nyní chvíli operovat bez jištění.“

„Je mi líto, ale je to tak.“ Stansfielda to samozřejmě netěšilo, ale jiný způsob neviděl.

Rapp přikývl, zatímco myslel na to, že bude postrádat týl. Vyser se na to, řekl si. Jsi přece zvyklý pracovat sám.

Do sluchátka Rapp řekl: „Postarám se o to, pane, ale zajistěte prosím, aby byly jednotky připravené. Může se to opravdu ošklivě zvrtnout.“

„Spolehněte se, Mitchelli, a prosím vás, buďte opatrný.“

„Jako vždycky.“ Rapp vrátil sluchátko zpět a pohlédl na Adamse.

Na druhé straně se zjevně děje něco zatraceně divného, pomyslel si. Probral vše, co mohlo Stansfielda přimět k neobvyklému hovoru, ale brzy všechny možnosti vyčerpal a na nic nepřišel. Nemělo smysl zatemňovat si mozek. Měl dost starostí právě teď a tady.

Rapp ukázal na plány a řekl: „Musíme najít způsob, jak to zjistit.“

39

Od Stansfieldova nařízení uplynula sotva půlhodina. Rapp si musel neustále připomínat, že musí být mnohem obezřetnější, zatímco s Adamsem hledal v plánech způsob, jak úkol splnit. Riellyová se vymotala ze svého rohu a ležela nyní na břiše, s rukama pod bradou. Každou chvíli vykopla nohou v bílé ponožce do vzduchu, jako malá holka.

Chytře byla určitou dobu zticha a všemu pozorně naslouchala. Propracovala se opět mezi oba muže. Nejméně třikrát se Rapp pokusil projít nejrůznější varianty, žádná z nich jej však nezaujala a nyní již rezignoval a rozhodl se pro přímou cestu – cestu, která splní jeho úkol nejrychleji, ale zároveň ohrozí životy zbývajících rukojmích. Od okamžiku, kdy před dvěma dny přistál na základně Andrews, se cítil jako zavřený v kleci, a bylo pro něj proto velmi obtížné odolat touze prostě dolů do suterénu sejít, zastřelit stráž, zastřelit toho Yassina a zneškodnit rušičku. Kdyby nemohl najít jiný způsob, bylo by to také řešení, ale musí přece existovat jiná cesta, jinak vše skončí krvavou lázní.

Rapp se pomalu oddal tomu, co věděl od okamžiku, kdy krize začala.

Vezměte si Azize, má dost Semtexu k tomu, aby budovu vyhodil do vzduchu dvakrát, a skončíte s hromadou mrtvých rukojmích. Proč vůbec riskovat přepadový oddíl? Nechme toho idiota, ať se sám vyhodí do povětří, a skončeme to.

Milt Adams otočil několik listů a něco studoval. Rapp jej sledoval a pak se zeptal: „Máš něco?“

Adams pohlédl na nákres a pak na prázdnou zeď. „Toto je chodba ve třetím suterénu. Vede tudy a zde zahýbá do pravého úhlu doleva.“

Adams poklepal na dané místo tenkým prstem. „Zde je ukrytý větrací otvor… aspoň myslím.“

„Co tím myslíš? Není snad vyznačený v plánech?“

Adams zavrtěl hlavou. „Ne. Proto říkám, že ‚myslím‘, že tam je.“

Adams opět zavřel oči a snažil si vzpomenout, jak chodba vypadá.

„Opravdu si myslím, že tam je.“ A opět poklepal na nákres.

„Proč není vyznačený?“

„Toto nejsou konečné plány. Jestli si dobře vzpomínám, obávali se, že na chodbě bude příliš vlhko, nebude-li tam větrání. Víš, celá chodba byla k projektu přidána až s krytem, inženýrské sítě krytu jsou pohřbené pod ním, takže je nelze napadnout.“ Adams zdvihl prst a přiložil jej k dolnímu rtu. „Jsem si docela jist, že se napojili na normální systém domu skrz podlahu přesně nad tímto místem.“ Adams vytáhl zespodu další list.

Byl to nákres druhého suterénu.

Chvíli hledal správné místo a pak řekl: „Zde to měli udělat. Měli vyříznout směrem dolů šachtu a vyvést ji z druhého suterénu.“ Adams popadl další papír s prvním suterénem a položil jej navrch. Jeho oči vzrušeně přelétly sem a tam přes nákres. „To by mohlo být bezvadné.“

„Cože?“ zeptal se Rapp netrpělivě a doufal, že mu Adams vysvětlí, k čemu je ventilační otvor dobrý.

Adams zvedl ruce jako rozhodčí ukazující aut. Spustil ruce před sebe a položil je zvnějšku na Rappova ramena. Pak zamračeně pronesl:

„K čertu, jsi příliš velký.“

Rapp se bezmocně zeptal: „Milte, o čem to u všech čertů stále mluvíš?“

„Jsem si téměř jist, že tam ten větrací otvor je, ale je pouze čtyřicet pět centimetrů široký. Tvoje ramena mají o pár centimetrů víc.“

„Pomalu.“ Se zmateným pohledem se Rapp zeptal: „Kam nás větrání dovede?“

Adams se vrátil zpátky k nákresu třetího suterénu. „Ventilace vede přímo dolů tady v rohu. Kdyby ses do ní dostal, získal bys krásný výhled do předsíně krytu… Za předpokladu, že jsou první dveře otevřené.“

„Ale ty říkáš, že se tam nevejdu.“

„Ne, ale mohl bys tam spustit mě, ale –“ Adams se zarazil a obrátil oči v sloup.

„Budeš kýchat a uslyší tě.“

„Bojím se, že ano,“ přikývl Adams.

Rapp potichu zaklel. Dal by kdovíco za pohled do předsíně krytu.

Rapp vzhlédl od nákresů a pohlédl na Riellyovou. S copem a v tílku vypadala jako dívenka na ospalém mejdanu. Celou si ji prohlédl a hádal, že Riellyová váží sotva padesát kilogramů. Jen vteřinu Rappovi trvalo, než usoudil, že to za to stojí. Jestli chce svůj příběh napsat, musí si to zasloužit.

Návrat na místo činu, to byl přesný popis. Salim Rusan našel místo pro svou sanitku na konci řady, která se táhla téměř přes celý blok.

Hned po pravé ruce měl hotel Willard, pamětihodnost Washingtonu, D.C., chlubil se tím, že připravoval koktejly osobnostem, jakými byli Abraham Lincoln, Mark Twain, Buffalo Bill a bezpočet dalších. Uprostřed bloku se nacházela Willardova kancelářská budova a vedle ní, na rohu, bylo místo Rusanova předchozího zaměstnání: hotel Washington.

Přes ulici po levé straně měl Pershing Park, pojmenovaný po generálu „Černém Jacku“ Pershingovi, veliteli amerických expedičních sil v Evropě za 1. světové války. Park ze dvou stran lemovaly hasičské vozy.

Hasiči z jednotlivých vozů se potloukali kolem, váleli se na zelené trávě parku, někteří si kopali s míčem, jiní si házeli létající talíř.

Dodávka s občerstvením zásobovala hasiče i řidiče sanitek kávou, limonádami v plechovkách a nejrůznějšími obloženými chleby, polévkou a hotovými jídly popravenými pro ohřívání v mikrovlnné troubě. Čtyři oddíly washingtonské policie blokovaly křižovatku Pennsylvania Avenue a Čtrnácté ulice sotva deset metrů před Rusanovou sanitkou.

Salim Rusan se musel vrátit až do vzdálenosti dvou bloků od Bílého domu.

Sklonil se nad volantem vozu, na jeho dolní polovinu položil knížku a na uši si nasadil sluchátka. Doufal, že se vyhne rozhovoru. Měl připravený jen velmi povrchní příběh, který nevydrží ani dvě či tři dobře volené otázky v branži, kde, jak Rusan předpokládal, se mnoho řidičů vzájemně znalo. Kamarádíčkování s ostatními zdravotníky by nemuselo dopadnout dobře, a tak se rozhodl, držet se stranou.

Rusan otočil zápěstí a pohlédl na své levné digitální hodinky. Blížila se druhá odpolední. Stál na svém stanovišti už téměř tři hodiny.

Dosud vše probíhalo dobře. Ostatní řidiči se čas od času sešli na chodníku nebo přes ulici u vozu s občerstvením. Několik z nich si dokonce s hasiči kopalo. Přesně jak si myslel, zjevně se vzájemně znali.

Předstírat, že je zabrán do románu, zatím vycházelo, ale nemůže stále jen sedět v sanitce. Musí několik věcí zařídit, a to bude znamenat vejít mezi nepřátele.

Rusan se opět podíval do bočního zrcátka. Reportéři a zvědavci se shlukovali jako ovce u policejního zátarasu o jeden blok dál na východ za ním, na rohu Třinácté ulice a Pennsylvania. Rusan rozeznal policajta sedícího na vršku a přehlížejícího dav. Kdyby měl dost času, mohl by se pokusit umístit jedno ze zařízení poblíž davu. Bylo potřeba, aby se lidi rozeběhli na všechny strany – směrem k Bílému domu a pryč od něj.

Pohlédl přes Pennsylvania Avenue a chvíli obdivoval lesklé červené hasičské vozy vyrovnané v řadě za sebou. Jaká bohatá země. Bohatá a sobecká. Sobecká a nenasytná. Bylo by skvělé propašovat bombu pod jedno z aut a sledovat, jak celá řada, jedno po druhém, vybuchuje. To by způsobilo hodně velký zmatek. Ale to nepřicházelo v úvahu. U vozů se potloukalo příliš mnoho hasičů a příliš mnoho z nich kolem očumovalo. Někdo by ho určitě spatřil.

Rusan opět zkontroloval čas. Nervózní zvyk. Černé číslice nedostaly žádnou příležitost, naposledy se na ně díval před čtyřiceti vteřinami.

Nastal čas odložit knihu a dát se do práce. Nechal si sluchátka na uších a prošel úzkým průchodem do zadní části sanitky. Nosítka na kolečkách byla pevně ukotvena uprostřed podlahy a zajišťovaly je i západky na boku.

Rusan malým klíčem odemkl jednu skříňku a vytáhl plastikovou krabici. Obyčejně v ní bývají zdravotnické potřeby k ošetření obětí nehod, ale nyní byla naplněna malými bombami, které Aziz sám navrhoval.

Byly geniálně jednoduché. Každá bomba obsahovala Semtex, rozbušku a pager, který sloužil jako přijímač i zdroj napětí. Bomby mohl spustit jak Rusan, tak Aziz z Bílého domu, nebo, Alláh nedopusť, někdo, kdo by omylem vytočil špatné číslo a vyťukal špatný kód – pravděpodobnost takové nehody byla ovšem nesmírně malá.

Rusan sáhl dovnitř a rukou odhrabal čerstvě namletá kávová zrnka. Vůně kávy splete psy, kdyby je chtěla FBI použít k vyhledávání bomb. Jako zvláštní bezpečnostní opatření Rusan před odjezdem potřel i pneumatiky a zadní část vozu pálivou paprikou. Kdyby si některý z čoklů k vozu čichl, už s ním nebude chtít mít nic společného.

V kávě bylo zahrabaných šest bomb. Dvě byly vytvarovány tak, aby se vešly pod víka záchodových rezervoárů: pláty jen dva a půl centimetrů tlusté s pagerem a rozbuškou zapuštěné ve hmotě, která připomínala plastelínu.

Tyto dva pláty Semtexu byly samostatně zabalené ve voskovém papíře. Pod nimi byly čtyři plechovky dietní coca-coly. Vršek byl pečlivě sejmut a plechovky byly naplněny tvárnou výbušninou s pagerem a rozbuškou.

Rusan zvedl černou ledvinku, která ležela na nosítkách, a opatrně do ní přesunul dva pláty Semtexu. Zapnul zip, přelezl zpět na přední sedadlo a minutku na něm vyčkal. Když nervozita polevila, otevřel dveře a vystoupil do slunečního světla. Producíroval se kolem zadní části vozu, jako muž, který dvakrát denně a sedm dní v týdnu cvičí aerobic. Jeho těsné kalhoty a tričko, bílé vlasy, propíchnuté ucho a tetování nenechalo nikoho na pochybách o jeho sexuální orientaci.

Vyběhl po schodech hotelu Willard a protlačil se otáčecími dveřmi.

Když se ocitl v honosné vstupní hale, všiml si dvou městských policajtů.

Rusan se na ně usmál a přešel přes dlážděnou podlahu. Vše již měl dopředu prozkoumané. Věděl přesně, kam jde a kde umístí první čtyři bomby.

Pokračoval přes halu a nahoru po krátkém schodišti.

Hotel byl pro veřejnost zavřený, protože se nacházel v okruhu tří bloků, které byly kolem Bílého domu uzavřeny. Když vešel na pánskou toaletu, rychle se rozhlédl, zda je sám.

V kabince, kterou si předem vybral, Rusan vytáhl keramické víko rezervoáru a položil ho vzhůru nohama na záchodové prkénko. Otřel vysráženou vodu na víku a opatrně vyjmul první bombu z ledvinky.

Zapadla do víka naprosto přesně. Rusan si již dříve víko vyfotografoval, aby vše proběhlo bez jediné chybičky. Zamáčkl Semtex na místo a ujistil se, že bomba drží po celé ploše, poté vytáhl lepicí pásku. Na obou koncích bomby vyčnívalo pět centimetrů nezakryté keramiky.

Rusan ustřihl tři kusy pásky, každou položil přes Semtex a pevně ji přilepil zespoda víka. Když byl hotov, uklidil pásku a víko vrátil na místo. Spokojen se svou prací rozepnul kalhoty a ulevil si. Jedna je položená, na další tři přijde řada nyní.

40

Přesvědčit Riellyovou nevyžadovalo téměř žádné úsilí. Adams se ve skutečnosti několikrát pokusil její nadšení ochladit, ale marně. Byla všemi deseti pro. Rapp si nebyl jist, zda se chce do akce pustit z vlasteneckých pohnutek, ze soucitu s ostatními rukojmími, či prostě z profesionální horlivosti. Doufal, že platí jeden z prvních dvou důvodů, nikoliv poslední.

Plán sestavili velmi rychle. Adams měl přirozený dar řešit problémy s důkladností inženýra. Rapp měl praktické zkušenosti a snažil se všechny stránky operace zjednodušit, protože věděl, že čím složitější bude, tím bude větší pravděpodobnost, že se nezdaří. Riellyová sama pozorně naslouchala a na vše, co bylo potřeba, se vyptala.

Rapp poznamenal: „Je to jednoduchý průzkum. Nic zvláštního, jen se podíváme a vypadneme odtamtud.“ Poté Riellyovou seznámil s postupem a než opustili ‚zašitou místnost‘, dal jí ještě jednu příležitost, aby mohla couvnout.

Nezaváhala ani vteřinu. Vše zajistili a nastavili čas. Rapp popadl zvolenou výstroj a dal Adamsovi signál k zahájení akce.

Adams uvolnil závoru a Rapp jako první vstoupil do šatníku. Díky štěnicím věděli, že v prvním ani v druhém patře se teď nikdo nenachází. Rychle a tiše přešli přes chodbu do malého výtahu. Riellyová šla jen v bavlněných ponožkách úplně neslyšně. Když dojeli do prvního suterénu, dveře výtahu se rozevřely a Adams se dal do práce s hádkem.

Rapp s Adamsem už spolupracovali jako sehraný tým, ale nyní, s Riellyovou, měli starost navíc.

Adams vytáhl hádka zpět a přes rameno zašeptal: „Vzduch je čistý.“

Rapp se zeptal: „Jdeme doprava a pak chodbou vpřed?“

„Jo.“

„Dobrá,“ zašeptal Rapp. „Postup bude následující.“ Rapp pohlédl na Riellyovou, která stála sotva třicet centimetrů za ním. „Až otevřeme dveře, vystoupím ven jako první. Obrátím se nejprve doleva, pak doprava. Až vám dvěma dám znamení, vyrazíte. Milt povede, ty půjdeš s pravou rukou na jeho pravém rameni.“ Rapp byl šťastný, když viděl, jak má oči doširoka otevřené, věděl, že dává bedlivý pozor. „Budeš mít stále ruku na jeho rameni a budeš zezadu sledovat jeho hlavu. Jestliže zrychlí, zrychlíš i ty. Jestliže zpomalí, zpomalíš. Když se přikrčí, půjdeš také dolů. Kdybych musel začít střílet, nechci, abych se musel starat, jestli přede mě neskočíš.“

Riellyová přikývla a poprvé po dlouhé chvíli zamrkala. Najednou nevěděla, jestli je to dobrý nápad. Buď bylo dole chladněji, nebo jí začal ze strachu běhat mráz po zádech. Rapp se jí na něco zeptal, ale ona jen s prázdným výrazem zírala před sebe.

„Jsi nervózní?“

Riellyová s doširoka otevřenýma očima přikývla.

„To je dobře.“ Rapp se zakřenil. „Musíš být.“ Vzal její pravou ruku a položil ji Adamsovi na rameno. „Jdi prostě za Miltem a všechno bude v pořádku.“

Rapp pootevřel na prst dveře a vyhlédl na chodbu. Když nic podezřelého nespatřil, otevřel dveře o dalších třicet centimetrů a podíval se na druhou stranu. S MP-10 ve zdvihnuté levé ruce otevřel dveře dokořán a vykročil do chodby. Opět zkontroloval obě strany, pak zdvihl pravou ruku a ukázal Adamsovi a Riellyové, aby vyrazili.

Adams na znamení vyšel ven, holou hlavu měl skrčenou mezi rameny, jako by každou chvíli čekal, že mu nad ní začnou hvízdat kulky. V pravé ruce třímal nejdůležitější nástroj – S-klíč. Riellyová napodobila jeho postoj a plížila se po špičkách za ním. Jakmile byli venku, Rapp zavřel tajné dveře ukrývající výtah a připojil se za ně.

Během několika vteřin Adams zastavil u dalších dveří a začal strkat klíč do zámku. Chvíli s ním zápolil, ruce se mu trochu třásly. Napodruhé vsunul klíč dovnitř a otočil koulí. Adams škubnutím dveře otevřel a v ten samý okamžik jej Riellyová strčila do místnosti, jak na ni zezadu tlačil Rapp.

Rapp dveře rychle zavřel a rozhlédl se po obdélníkovém skladišti.

Riellyová učinila totéž a zašeptala: „Myslela jsem, že jdeme do Čínského salónku.“

„Ne,“ zavrtěl Adams hlavou, „do skladiště čínského porcelánu.“

V místnosti stála řada více než metr vysokých beden z šedé plastické hmoty na kolečkách. Adams k jedné z nich přistoupil a stáhl z ní ochranný přehoz. Pod ním se objevila sada talířů, misek a šálků.

„Tohle se tu skladuje.“ Adams zvedl porcelánový talíř. „Když se rozhodnou, jaké nádobí pro danou příležitost potřebují, prostě celou bednu vyvezou výtahem nahoru do kuchyně.“

Riellyová se rozhlédla po místnosti. „To je ve všech bednách jen nádobí?“

„Jo.“

„To je úžasné.“

Rapp již několik beden odsunul stranou, aby se dostal ke zdi, kde se nacházel větrací otvor. Adams se k němu přidal a bedny od něho přebíral a posunoval je dál. Zatímco pracovali, Rapp pohlédl na druhé dveře na zdi vpravo a zeptal se: „Jsou to ty, které myslím?“

„Jo.“ Adams přikývl a na vteřinku vzhlédl.

„Výborně. Myslím, že se budou velmi hodit.“

Rapp posunul poslední bednu a u země spatřil kryt větracího otvoru. Zdálo se, že je asi čtyřicet pět centimetrů široký a asi třicet vysoký. Rapp ustoupil stranou a Adams k němu přikročil. Poklekl na jedno koleno, vytáhl malou akumulátorovou vrtačku a rychle vyšrouboval oba šroubky.

Prsty vytáhl mřížovaný kryt a lehl si na břicho. S baterkou v ruce natáhl nejprve svou paži a pak vsunul do otvoru i hlavu. Chvíli baterkou prohledával potrubí, až našel, co hledal. Spodní šachta vedla do dolních pater a nakonec do vytápěcí a klimatizační jednotky v suterénu.

Adams vytáhl hlavu ven a pohlédl na Rappa, který klečel vedle něj.

„Je to přesně tady, jak jsem si myslel. Tři metry tímto směrem je šachta vedoucí dolů o dvě patra níž a pak se Anna musí proplazit asi čtyři metry až k průduchu.“

„Kterým směrem poleze, až se dostane na úroveň třetího suterénu?“

Adams ukázal palcem. „Půjde stále stejným směrem.“

Rapp pohlédl na hodinky a řekl: „Výborně.“ Otočil se k Riellyové a poznamenal: „Poslední příležitost ustoupit.“

Riellyová se přinutila k úsměvu a pohlédla do malého otvoru, u něhož Adams ležel.

„Jsem připravená.“

Rapp na ni opět pohlédl a přemítal o její motivaci. Stála tu v prezidentově tričku s nápisem West Point a vůbec nesplňovala představu odhodlané hrdinky.

Rapp si pomyslel, že má opravdu tuhý kořínek. To jí musel přiznat – ať už ji vedly profesionální pohnutky, pocit závazku k ostatním rukojmím či čistě jen křesťanský pocit viny, byla opravdu houževnatá. Zbitá, málem znásilněná a teď tu stojí a je ochotná pustit se opět do boje.

Rapp s obdivem přikývl a pronesl: „Dej mi ještě pár minut, a vypravíme tě na cestu.“

Rapp vzal svůj batůžek a vytáhl z něj horolezecké lano a jednu z průzkumových jednotek.

„Bude tam mít dost světla?“

Adams se na chvilku zamyslel. „Jo. Proniká tam průduchy, jsou vzdálené zhruba tři až pět metrů.“

„Skvěle.“ Rapp zdvihl lano a obrátil se k Riellyové se slovy:

„Lehni si na zem vedle průduchu, uvážeme ti lano kolem kotníků.“

Uřízl od konce asi metr dvacet, jeden konec přivázal Riellyové k pravému, druhý k levému kotníku. Když uzly utáhl, zbytek lana přivázal na prostředek uříznutého kusu. Riellyová tak bude moci hýbat každou nohou zvlášť, kdyby jí nohy svázali k sobě, nemohla by se plazit.

Přeptal se, jestli ji uzly netlačí, a pak se zeptal: „Máš nějaké otázky, než začneme?“

Riellyová vzhlédla ze země. „Jo, jak vám dám znamení, abyste mě vytáhli zpátky?“

Rapp se zamyslel. „To je dobrý dotaz. Co kdybys třikrát škubla provazem?“

„A jak?“ Riellyová vykroutila krk a pohlédla do potrubí. „Na to je tam málo místa.“

„Jo, myslím, že máš pravdu.“ Rapp pohlédl na Adamse: „Napadá tě něco?“

Adams se zamyslel a našpulil rty. Nakonec prohlásil: „Jo, už to mám.“

Sedl si a sundal si boty. Nejprve vytáhl levou tkaničku, pak pravou, a svázal je dohromady. Jeden konec přivázal na konec dlouhého lana, druhý Riellyové volně kolem krku.

„Až budeš chtít, abychom tě vytáhli, třikrát škubni za tkaničku.“

Riellyová přikývla a Rapp poznamenal: „Výborný nápad, Milte.“

Pak pohlédl na Riellyovou a řekl: „Polezeš asi tři metry tímto směrem a pak přímo dolů, až na dno. Nezapomeň, že až se dostaneš na úroveň třetího suterénu, musíš se otočit o sto osmdesát stupňů, aby ses mohla ohnout v pase. Jakmile budeš ve vodorovné šachtě, můžeš se přetočit zpět na břicho.“

Rapp rukou naznačil celý postup. „Poplazíš se vpřed k první mřížce, odtamtud bys měla vidět do místnosti, která je těsně před krytem. Nezdržuj se tam dlouho. Nemělo by to trvat víc než minutu. Všimni si, kolik je tam lidí, pokud tam vůbec někdo bude, a jaké mají vybavení. Pak cukni tkaničkou a my tě hned vytáhneme zpět nahoru.“

Riellyová přikývla, v tváři měla nervózní napětí.

„A nezapomeň se otočit zpět na záda, abys prošla zatáčkou, až tě potáhneme nahoru.“

„Dobrá, dejme se do toho, než si to rozmyslím.“ Rieliyová se přetočila na břicho a začala se tlačit do průduchu. „Tři škubnutí.“ Tak se domluvili, a soukala své štíhlé tělo do větrací šachty.

Bylo tam těsno a prašno. Riellyová pochybovala, že by se Rapp mohl do potrubí vejít, a i kdyby se nakonec vešel, nemohl by se ani hnout.

Netrvalo dlouho a dospěla ke svislé šachtě. Byly to zhruba tři metry, přesně jak Rapp říkal. Riellyová se na hraně zastavila, jen prsty a brada jí visely přes okraj. Do šachty pronikalo přesně tolik světla, aby viděla na dno. Nebylo to tak daleko, jak čekala. Pomalu se začala spouštět dolů.

Nejprve ruce, pak hlavu, následovala horní polovina těla. Když se lano napjalo, Rapp a Adams ji začali spouštět. Riellyová si pamatovala, co Rapp říkal, a když se přiblížila ke dnu, otočila se kolem dokola, takže se mohla v pase ohnout a zatočit do strany.

Nasoukala se do vodorovného potrubí a na vteřinku si vydechla.

Uzly na kotnících ji velmi tlačily, ale dalo se to vydržet. Poté, co se trochu sebrala, přetočila se zpět na břicho a pak to zaslechla. Vrčení.

Zvuk nějakého stroje. Zvuk vrtačky. Tep se jí zrychlil. První průduch byl přímo před ní na pravé straně. Měla pocit, že z místa, kde ležela, na něj téměř dosáhne.

Překonala se a popolezla o nějaký metr vpřed. Zastavila se. Zvuk neustával.

Riellyová se co nejpomaleji, po centimetrech, plazila dál. Maximálně se soustředila, aby nezpůsobila žádný hluk. V šachtě přibývalo světla, jak dovnitř pronikal jas z chodby. Přiblížila se k mřížce a velmi znervózněla, když zjistila, jak jasně může vidět své ruce.

Jak postupovala k průduchu, spatřila již špinavě bílou zeď chodby. Průduch kryla řada vodorovných plechů natočených tak, aby vzduch proudil směrem dolů. Riellyová dala hlavu na bok, aby viděla přímo pod sebe do chodby a do krytu. Leknutím přestala dýchat. Přímo před sebou spatřila lesklé pancéřové dveře do prezidentova krytu.

Byly na nich připevněny stroje, které působily hluk, jenž zaslechla.

Asi vrtačky. Tři. Jedna velká a dvě malé. Riellyová pootočila hlavu a pokusila se získat lepší výhled do předsíně krytu, ale nepodařilo se. Na zemi ležely nějaké krabice s nářadím a několik kanystrů. Viděla jen část místnosti, protože první dveře nebyly úplně otevřené.

Riellyová zkontrolovala to málo, co mohla, a už se chystala, že zatáhne za tkaničku, kterou měla kolem krku, když vtom se objevil nějaký muž.

Vstoupil jí do zorného úhlu z části místnosti, do které neviděla. Její první reakce byla, že ze strachu, aby ji nespatřil, ucukla.

Rychle si uvědomila, že je to hloupost. Přinutila se ke klidu. Muž, na kterého hleděla, vypadal spíš jako instalatér než terorista. Přistoupil k vrtačkám s hrníčkem v ruce. Sáhl na kryt každé z nich a pak začal přeměřovat jejich postup.

Tady se schyluje ke strašné události, pomyslela si Riellyová. Sledovala muže ještě několik vteřin, pak třikrát zatahala za tkaničku. Po kratičké chvíli začala klouzat potrubím zpět.

Jack Warch si rozmyslel průběh akce. Nejprve chtěl, aby s ní souhlasili všichni jeho agenti, až potom jej přednese prezidentovi. Nechtěl, aby se tvářili překvapeně, až se jich zeptá na jejich názor. Warch strávil s každým z nich minutu či dvě, všichni do jednoho se za nápad svého šéfa nadšeně postavili.

Nyní přišla na řadu obtížnější část. Prezident Hayes seděl vedle Valerie Jonesové na jedné pohovce a hráli spolu žolíky. Než se Warch k němu vydal, ještě jednou zkontroloval dveře. Vše nasvědčovalo tomu, že jim mnoho času nezbývá.

Přešel po koberci a zastavil se přesně na druhém konci dlouhé pohovky a odkašlal si. Když prezident vzhlédl, pronesl: „Promiňte, pane. Mohl byste na vteřinku?“

Prezident se podíval na vějíř karet v ruce a odpověděl: „Jistě.“

Hayes karty sbalil na hromádku a položil je lícem dolů na stůl.

„Omluvte mě, Val.“ Vstal, obešel pohovku a připojil se k Warchovi, který kráčel do rohu vedle toalety.

„Co se děje, Jacku?“

„Pane, chtěl bych, abyste mě vyslechl, než začnete mluvit.“

Warch věnoval svému šéfovi pronikavý pohled, který říkal, že jde o něco závažného.

Hayes přikývl a Warch pokračoval: „Mám nápad. Nápad, který, jak se domnívám, se povede, ale bude od nás něco vyžadovat a je trochu riskantní.“

„Dobrá, mluvte.“

„Chtěl bych začít tím, že jen tak tu sedět není dobré. Všichni mí agenti jsou ochotni za vás obětovat svůj život, takže bych byl rád, kdybyste se přestal na nás ohlížet. Tuto službu jsme přijali všichni dobrovolně a když jsme ji podepisovali, věděli jsme, jaká rizika na sebe bereme.“

Hayes začal vrtět hlavou. „Nezměním svůj názor, Jacku. Už bylo prolito dost krve. Až se dveře otevřou, pokojně se vzdáme.“

Warch se ostře na prezidenta osopil: „Nechte mě domluvit!“

Hayes o půl kroku překvapením ustoupil a kývl, aby zvláštní agent pokračoval.

Warch se uklidnil a začal znova. „O nás,“ pronesl a ukázal na sebe, „nejde. Jde o vás a nejen o vás osobně, ale o vás jako prezidenta. Z širšího hlediska všechny naše životy“ – Warch ukázal na ostatní agenty v místnosti – „nemají cenu jednoho prezidentského. Prezident musí být chráněn za každou cenu. To je první hledisko.“ Warch zdvihl ukazováček. „Druhé hledisko je, že necháme-li naše zbraně ležet a vzdáme se, stejně nám to nic nezaručí. Kdo řekl, že nás nepostaví do řady a že nás jednoho po druhém nezastřelí, včetně vás?“

Prezident se na chvíli zamyslel a řekl: „Nemáme žádné záruky, Jacku, ale já jinou možnost nevidím.“

„Já ano. Je trochu odvážná, ale je to podstatně lepší než sedět a čekat, až se dveře otevřou.“

„Jaká?“

„Je to cosi, co by nikdy neočekávali. V této místnosti máme devět skvěle vycvičených agentů. Tři z nich sloužili u Protipřepadového oddílu a podstoupili rozsáhlý trénink pro případy únosů. Můj návrh zní“ – Warch se odmlčel a zhluboka se nadechl – „že místo vyčkávání, až oni dveře otevřou, otevřeme je my a překvapíme je nepřipravené.“

Prezident se zakabonil.

„Poslouchejte mě, pane. Máme dostatečnou palebnou sílu, abychom vás odtud dostali a navíc je na naší straně moment překvapení.“

Hayes založil ruce na prsou a chvíli přemýšlel. Pohlédl na Warche a požádal ho: „Řekněte mi víc. Jestliže se do toho pustíme, potřebujeme herní plán.“

Když ji vytáhli z šachty, pokrýval její černé tričko prach a notnou dávku ho měla i ve vlasech. Riellyová se otočila na záda a posadila se.

Rapp a Adams stáli přímo nad ní a dychtivě očekávali její zprávu.

Pamatovala si, že musí šeptat. Rázně kývla hlavou. „Je to tak. Překonali již vnější dveře, o kterých jste mi říkali, a teď pracují na velkých lesklých dveřích vedoucích do krytu.“

„Čím?“ zeptal se Adams.

„Nevím jistě.“ Riellyová rozpřáhla ruce. „Myslím, že to jsou vrtačky. Přinejmenším vydávají takový zvuk. Ten chlap, který tam je, vytáhl pásmo a přidržoval ho u dveří.“

Adams chtěl položit další otázku, ale Rapp jej napřaženou paží zadržel.

„Pěkně popořádku,“ požádal Riellyovou. „Co jsi viděla?“

Riellyová se zhluboka nadechla a nechala spadnout ruce do klína.

„Viděla jsem tří věci připevněné na dveře. Jak jsem říkala, myslím, že to byly vrtačky. Na zemi ležely dvě bedny… asi s nářadím. Jedna byla červená a druhá šedá.“ Riellyová se odmlčela a pokoušela si vybavit všechny podrobnosti. „Byl tam jeden muž. Přišel z levé strany místnosti, kde jsem ho nemohla vidět, protože první dveře nebyly úplně otevřené.“

Těkala očima, zatímco si vše vybavovala. „Ten muž měl v ruce hrníček – asi s kávou – přešel k vrtačkám.“ Zavřela levou dlaň a naznačila, jak nese v ruce hrnek, pravou ruku držela naplocho. „Pokládal ruku na vrtačky… Myslím, že kontroloval, jak jsou horké.“

Adams znalecky přikývl. „Bál se, aby se mu nespálily.“

Riellyová se otřásla. „No a když to skončil, vytáhl ocelové pásmo a přidržel je podél každé vrtačky.“

„Jak vypadal?“ zeptal se Rapp.

„Úplně jinak než ostatní.“

„Když tě drželi v jídelně, neviděla jsi ho?“

„Ne.“

„Čím se od ostatních lišil?“

„Byl“ – Riellyová hledala vhodné přirovnání – „zavalitý, a myslím, že byl trochu starší.“

„Jak asi?“

„Řekla bych k padesáti rokům.“

„Byl ozbrojený?“

Otázka přivedla Riellyovou do rozpaků. Hleděla do stropu, zatímco se snažila rozpomenout. Po chvíli zavrtěla hlavou a prohlásila:

„Nejsem si jistá.“

Rapp odpověď přijal, stále přemýšlel, jestli na něco nezapomněl.

„Viděla jsi ještě něco? Slyšela jsi něco dalšího? Nic už tě nenapadá?“

Riellyová zavrtěla hlavou. „Ne. Nebyla jsem tam příliš dlouho.“

Rapp se sklonil a začal rozvazovat lano. „Skvělá práce, Anno. Teď potřebuji, abys tu počkala, zatímco dojdu nahoru ohlásit novinky. Myslím, že budeme mít ještě hodně práce, ale chci jim sdělit, že jejich tip byl správný.“

Rapp uvolnil lano a vstal. Sáhl po své zbrani se slovy: „Milte, jdeme.“

Adams se zdvihl z pokleku a ukázal na své nohy. „A co mé tkaničky?“

Rapp pohlédl na bílé ponožky Riellyové a prohlásil: „Sundej si boty a jdi v ponožkách. Jdeme jen nahoru a hned se vrátíme.“

Adams se zul a zamířil s Rappem ke dveřím. Ostýchavě oznámil:

„Mitchi, už zase potřebuju čurat.“

Rapp na něj úkosem pohlédl. Něco se mu v hlavě spojilo a zarazil se.

Obrátil se zpátky k Riellyové s otázkou: „Anno, říkala jsi, že ten chlap pil kávu?“

Přikývla. „Myslím, že ano.“

Rapp se usmál a mrkl na Adamse. „Milte, ty jsi génius.“

41

Harris a Reavers přijeli k hlavní bráně letecké základny Andrews a ukázali svá pověření. Stráž zasalutovala a rychle je mávnutím pustila dál.

Harris hledal generála Campbella, a bylo dobře, že generál Flood měl být údajně s ním. Mohl by tedy zastihnout oba dva zároveň. Koneckonců, Flood mu bude muset schválit vše, co budou chtít provést. Reavers obratně projel s těžkým terénním vozem několik zatáček, benzínový osmiválec do V ve vysokých otáčkách zařval. Harris ho požádal, aby na to šlápl. Delta se měla sejít s generály a šlo o každou vteřinu. Krev člena SEALu již byla prolita a Harris chtěl udělat vše pro to, aby se akce také zúčastnili.

Za méně než minutu Reavers zprudka zastavil poblíž limuzíny generála Flooda a dvou vozů ochranky. Několik poskoků z Pentagonu stálo ve svých čistých nažehlených zelených uniformách kolem a dohlíželo na auta.

Bezpochyby jich ještě více čekalo uvnitř, aby mohli generálu Floodovi utřít nos, kdyby náhodou kýchl.

Harris a Reavers vyskočili z velkého auta, Harris si s sebou vzal desky, Reavers poloautomatickou pušku. Složka, kterou Harris nesl, obsahovala „instruktáž“. Instruktáž je dokument Sil zvláštního určení stručně shrnující konkrétní misi, která se musí do nejmenších podrobností navrhnout.

Harris s Reaversem zamířili k zadní části hangáru, kde Harris zahlédl dva muže z kanceláře generála Flooda. Když přistoupili ke dveřím, jeden z generálových pobočníků, major, zdvihl ruku a chtěl se Harrise zeptat, co tam pohledává. Harris, který na sobě neměl žádné hodnostní či funkční označení, se ani nezastavil, prošel kolem důstojníka a otevřel dveře.

Reavers svého šéfa následoval a za oběma dveře zavřel.

Uvnitř stáli před tabulí generálové Flood a Campbell. Oba naslouchali plukovníku Grayovi, veliteli jednotky Delta. Několik dalších lidí z Pentagonu, Velitelství zvláštních operací, zpravodajské služby Delty a úřednictva sedělo u dlouhého stolu a diskutovalo. Harris a Reavers přešli do čela místnosti a generálu Floodovi zasalutovali.

Když Flood pozdrav opětoval, Harris se omluvil za vyrušení.

„To je v pořádku. V každém případě s vámi chceme hovořit.“

Flood ukázal na tabuli a pokračoval: „Právě probíráme několik různých scénářů převzetí budovy. Rád bych slyšel váš názor.“

Harris se krátce podíval na starou tabuli a řekl: „Billy a jeho lidé vědí, co mají dělat. Nepotřebují, abych jim koukal přes rameno.“

Harris pohlédl na plukovníka Graye a mrkl. Gray se obrátil ke svému protějšku v SEAL Týmu 6 a souhlasně kývl.

„Nicméně, zabýval jsem se trochu jiným problémem. Řešením jedné překážky, kterou musíme překonat, než vůbec začneme uvažovat o zahájení akce, jako je tato.“ Harris mávl rukou směrem k nákresu pozemku Bílého domu přilepenému na pravé straně dlouhé tabule. „Díky průzkumu budovy, který provedl Železný muž, víme, že budeme mít co do činění s výbušninami. Nalezl bombu v ložnici prezidenta. Proč byste na takové místo dávali bombu, kdybyste byli v roli Azize?“

Harris se zkoumavě podíval na dva generály a plukovníka Graye.

„Všichni rukojmí jsou zde“ – Harris ukázal na nákres – „v Západním křídle. Jediný důvod, který mě napadá, je, že chce, aby celá budova spadla a vzrostl tak celkový chaos, který bude jakýkoliv náš pokus o převzetí budovy provázet.“

Flood se nad tím zamyslel a pomalu přikývl. „S tím bych souhlasil.“

„Předpokládám, že je tomu jako s krysami: vidíme-li jednu, bezpochyby jich bude mnohem více.“ Aby svá slova Harris zdůraznil, na chvíli se odmlčel a nechal ostatní, aby si představili drsnou skutečnost, jak by dopadlo vyslání tuctů příslušníků do budovy, která se i s nimi promění v ohnivou kouli a letící suť. „Než zahájíme jakoukoliv misi, potřebujeme dostat někoho dovnitř a najít způsob, jak bomby zneškodnit.“

Plukovník Gray energicky přikývl. „To není jen na nás. Nyní spoléháme na to, že se můžeme dostat dovnitř a střílet tak rychle, že zabráníme, aby to někdo z nich odpálil.“ Gray nevypadal zrovna nadšeně z šancí, jaké by v tomto případě měli.

„A co když Aziz zaminoval i rukojmí?“

Gray potřásl hlavou, věděl, že tomu tak asi bude. „Pak jsme v pasti.“

„Přesně tak. Proto si myslím, že bychom měli těsně před hlavním útokem dostat do budovy menší tým, který zhodnotí situaci a najde způsob, jak bomby zneškodnit nebo dočasně vyřadit. Jinak si můžeme pouze popřát šťastnou cestu na věčnost.“

Ostatní si chvíli představovali případnou ošklivou scénu. Po chvíli promluvil generál Campbell. „Budu hádat, Dane. Vy znáte člověka, který by tuto citlivou část operace mohl provést.“

Harris s úsměvem odvětil: „Abych byl upřímný, pane, ano.“

„Tak si to poslechněme.“

Hlasem o poznání hlubším Harris začal: „Slyšeli jste někdy o cvičné operaci, kterou jsme před osmi lety uskutečnili spolu s Tajnou službou?“

Generál Flood pobýval v té době v Koreji a generál Campbell pracoval na zvláštním oddělení SAS v Británii. Plukovník Gray byl samozřejmě s Deltou.

Gray zašátral v paměti. Neustále prováděli výcvik, ale na nějakou společnou akci s Tajnou službou si nevzpomínal.

„Musíte mi osvěžit paměť,“ prohlásil velitel Delta Force.

Harris se k němu trochu naklonil. „Bylo to velmi utajované. Chtěli, aby jim hoši z Šestky pomohli vyzkoušet určitá bezpečnostní opatření… a ze zjevných důvodů nechtěli, aby se akce prozradila. Zejména poté, když se dozvěděli výsledky.“

Než mohl Harris pokračovat, jeden z generálových pobočníků přistoupil ke skupině a omluvil se za vyrušení. Kapitán podal sluchátko jištěného mobilního telefonu a řekl: „Volá ředitel Stansfield, pane generále.“

Flood si vzal telefon do ruky a ozval se: „Thomasi?“

Generálovy oči se přivřely. Nic neříkal. Asi po dvaceti vteřinách poznamenal prostě:

„Do prdele.“ Po zhruba dalších deseti vteřinách odpověděl:

„Souhlasím. Přiletím hned vrtulníkem. Všechno připravte.“

Flood ukončil hovor a vrátil sluchátko pobočníkovi. Pohlédl na muže kolem sebe a oznámil:

„Právě jsme dostali opravdu špatné zprávy. Železný muž potvrdil, že se dobývají do prezidentova krytu.“ Potřásl hlavou, pohlédl na plukovníka Graye a řekl: „Bomby nebomby, jdete do toho.“ Pak se obrátil k Harrisovi a dodal: „Musím se okamžitě vrátit do Langley. Ať máte jakýkoliv nápad, doufám, že je dobrý a že jej dokážete ihned dát do kupy.“

Harris sebejistě přikývl. „Mí lidé na něm pracují už od rána.“

Rafique Aziz se opřel v prezidentově židli. Přímo před sebou měl dlouhý lesklý konferenční stůl Operačního střediska. Oči měl zavřené a ruce založené na prsou. Uplynula polovina odpoledne a on se pokoušel aspoň trochu se před očekávanou nocí vyspat. Na stole před ním ležel jeho samopal MP-5. Stropní světlo bylo zhasnuté, místnost tlumeně osvětlovala jen řada televizních obrazovek na vzdáleném konci místnosti.

Kdosi zaťukal na dveře. Azizovy pozorné oči se zprudka otevřely.

„Dále,“ řekl.

Dveře se pomalu otevřely a do místnosti vstoupil Muammar Bengazi.

„Chtěl jsi, abych tě ve tři vzbudil.“

„Díky.“ Zívl. „Jak jsou na tom ostatní?“

„V pořádku.“

„Dbáš na to, aby se vyspali? Na dlouhou dobu je to pro ně poslední příležitost.“

Bengazi přistoupil ke konferenčnímu stolu a položil ruce na opěradlo jedné z kožených židlí. „Střídají se, jak jsi nařídil, spí vždy dva muži po dvou hodinách.“

„Dobře.“

„Mohu se posadit?“

Aziz si protřel oči. „Jistě.“

Bengazi odložil AK-74 na stůl a sedl si. Obezřetně pohlédl na svého vůdce a zeptal se: „Co zamýšlíš zítra?“

Aziz spustil ruce a pohlédl na hodinky. „Než padne noc, musíme mít prezidenta v rukou. A potom“ – Azizovy rty se roztáhly a koutky otočily vzhůru – „máme všechny trumfy.“

„Oznámíš jim, že jsme ho dostali už dnes večer, nebo počkáš na ráno?“

„Sdělím jim to ráno.“ Aziz ukázal na televize. „Ohlásili, že OSN vyhoví jejich požadavkům. Viceprezident Baxter je bude zdržovat, dokud zítra nedostane další část rukojmích.“

Bengazi byl stále podezřívavý. „Jsi přesvědčený, že tuto noc nepřijdou?“

Aziz zavrtěl hlavou, ve své předpovědi si byl naprosto jistý, že považoval za zbytečné odpovídat.

„Rád bych sdílel tvůj optimizmus, ale poté, co se dnes ráno pokusili proniknout dovnitř, mám pocit, že připravují útok.“

Nad jeho poznámkou se Aziz usmál. „Proto si tě tolik cením, Muammare. Protože jsi tak obezřetný. Ale dokud se nedozví další požadavky, nic nepodniknou.“ Aziz si ukazováčkem poklepal na hlavu. „Musíš pochopit, jak Američané uvažují. Zejména politici. Rozhodnost není jejich silnou stránkou. Rozhodnutí budou odkládat, jak jen to bude možné. Právě teď dosáhli propuštění třetiny rukojmích a nyní počítají s tím, že budou moci vyjednat propuštění dalších.“

Bengazi se zamračil. „Nedává mi to smysl. Armáda určitě radí, aby zaútočili.“

„Asi ano, ale to na věci nic nemění. Dokud si budou politici myslet, že mohou dosáhnout propuštění dalších rukojmích bez jediného výstřelu, budou v tom pokračovat.“

„Nebudou, až zjistí naše další požadavky.“ Bengazi zavrtěl hlavou. „To nepřichází v úvahu.“

„Vše se změní, jakmile budeme mít v rukou prezidenta. Když už hovoříme o prezidentovi, jak postupuje náš zlodějíček?“

„Tvrdí, že stále podle plánu. Prý bude hotov někdy kolem sedmé večer.“

Aziz se s uspokojením usmál. „To bude nádherná chvíle.“

Bengazi pomalu přikývl, ale vůdcovu naprostou jistotu nesdílel. Chvíli hleděl na stůl a pak řekl: „Myslím, že bychom měli oznámit, že máme prezidenta ihned, jak ho vytáhneme z krytu.“

„Proč?“

„Odradí to Američany od útoku.“

Aziz pokrčil rameny a dal ruce za krk. „Nezměním svůj plán. Až oznámíme zítra ráno poslední požadavek, potřebuji je překvapit tím, že prezident bude stát vedle mě. Musím otřást celým světem, aby udělal, co je správné.“

42

Riellyová se natáhla na betonové podlaze a s nohama roztaženýma do velkého V cvičila. Nejprve zdvihla levou nohu a počítala do dvaceti, pak pravou.

Cítila se hned lépe.

Zatímco se snažila rozcvičit bolavé nohy a záda, přemýšlela o své budoucnosti. Nakonec skončila mezi zasvěcenými. Odtáhla oponu, dívala se a účastnila se velkolepého představení o čaroději ze země Oz. Veřejnost nesměla nahlížet za oponu, nesměla poznat, jak se příběh vyvíjí, jak se osudy během jediného týdne tvoří a ničí. Toto období bude jednou známé jako Vítězný týden. Veřejnost se nikdy nedozví, jak producenti a ředitelé vyrábějí příběhy. Zveličují některé podrobnosti a potlačují, či zcela pomíjejí jiné. Jdou za něčím či za někým, bez ohledu na to, jak je příběh silný nebo důležitý. Jediným měřítkem je prodejnost.

Anna věděla, že její příběh bude velmi vzrušující. A co víc: bude neuvěřitelný. Musí být opatrná. NBC se bude snažit dostat její příběh na obrazovku při jakékoliv příležitosti – do pořadu Today, Dateline, CNBC a MSNBC. Patřila jim. O tom neměla nejmenší iluze. Měla s nimi výlučnou smlouvu a nesměla se objevit v žádném zpravodajství jiné televizní sítě. Na oplátku, aby jí to nebylo líto, nechají ji vystoupit i v jiném pořadu, pravděpodobně jí umožní připravit nějaké reportáže pro Dateline.

Taková byla pravidla hry.

Určitě dostane nabídku na knižní vydání příběhu, ale s tím musí být opatrná. Chtěla jej sepsat sama a to jí zabere hodně času – nechce nabídku ve stylu vydělat „velké peníze“, najímat „spisovatele“ a „mít-to-do-dvou-měsíců-na-pultu“. Základ je najít správného literárního agenta. Někoho, kdo bude ochoten přitlačit na peníze a získat víc času. Příběh pak může být mnohem hlubší. Upřímně cítila, že je potřeba jej sdělit, ale správným způsobem. Musí být důstojný, hodný vážnosti situace a lidí, kteří zahynuli.

Bude spolupracovat s Mitchem Krusem. Riellyová se při vzpomínce na muže, který ji zachránil, vesele usmála. Byl to celý muž a ještě něco navíc. Nebylo na něm nic zvlášť přitažlivého. Příjemný a přitom neotesaný. Opravdový muž. A co se týče jeho totožnosti, bezmyšlenkovitá odpověď by zněla, že pracuje pro CIA, ale jeden nikdy neví. Může být z FBI. Ani ti nebyli příliš sdílní – aspoň pokud jednali s novináři. Riellyová by jim to mohla stěží vyčítat. Nesčetněkrát viděla svého otce a jeho kolegy z policie v palbě nečestných novinářů. Riellyová si živě vybavila vzpomínky na otcovu kousavou kritiku reportérů, zejména novinových. Stěží uplynul týden, aby znechuceně neodhodil noviny a nevysvětlil její matce, jak autor pokroutil skutečnosti. Pohled na otce, kterého sžírala nedbalá novinářská práce, pro ni představoval motivaci, aby dělala práci pořádně.

A s tímto vědomím se pokusí sepsat knihu.

Riellyová se pri té myšlence usmála. Ponechá Krusa tak, jak je – smrtícího, temného, neotesaného a anonymního. To učiní její příběh ještě vyzývavější, a zároveň vyhoví i jeho požadavku. Ochrání svůj zdroj, právě tak jako každý dobrý novinář – to může knize na zajímavosti jen přidat.

Riellyová cosi zaslechla na druhé straně dveří. Srdce jí skočilo až do krku, ale než se mohla ukrýt, dveře se otevřely. Rapp s Adamsem rychle vstoupili. Riellyová si položila pravou ruku na hrudník. Cítila, jak jí buší srdce.

Ze svého místa na zemi poznamenala: „Vy jste mě ale pekelně vyděsili.“

V Rappově tváři spatřila napětí. Natáhl se k ní, aby jí pomohl na nohy a prohlásil: „Příště určitě zaťukáme.“

Riellyová jeho poznámku přešla, sevřela jeho ruku a postavila se.

„Co teď?“

Rapp hned neodpověděl. Místo toho se podíval na druhé dveře místnosti. O něčem přemýšlel. Po chvíli pohlédl Riellyové do očí.

„Zkusíme něco trochu riskantního, ale nemáme jinou možnost.“

Riellyová se podívala na dveře. Nevěděla, co za nimi je. Krusovo napětí u ní vyvolávalo svrbění za krkem. Přinutila se, aby její hlas zněl pevně a zeptala se: „Co je za těmi dveřmi?“

Dallas King si pyšně vykračoval sem a tam před Baxterovým stolem. Hovořili spolu o informaci, že je velká pravděpodobnost, že se Aziz dobývá do krytu k prezidentu Hayesovi.

Typickým poraženeckým hlasem Baxter zasténal. Vše, co dosud udělali, bylo k ničemu. Budou vyslány vrtulníky, muži v černém se budou spouštět po lanech a dojde ke krvavé lázni. Navždy se stane mužem, který velel zničení Bílého domu a smrti tuctů Američanů.

Jeho prezidentský sen se rozplynul. Vyhasl. Bude to potupa, křehká americká duše bude chtít zapomenout. A Sherman Baxter Třetí bude v Oválné pracovně stálou vzpomínkou na tento ošklivý týden a krutý útok na americké cestě vpřed.

King se zastavil a začal před Baxterem luskat prsty. „Vy mě neposloucháte. Dávejte pozor.“

„Držte hubu, Dallasi. Poslouchám vás. Jen vám prostě nevěřím.“

Viceprezident se v židli opřel a mrštil černým perem na stůl. Narazilo na kůží potažené desky diáře a zarazilo se mezi fotografií vinice Baxterovy rodiny a fotografií jeho rodičů.

King shlédl na svého šéfa, jeho hrubá slova jej sice neranila, ale zatvářil se tak. King se cvičil v trpělivosti. Jeho šéf potřeboval cukr i bič. Záleželo na situaci. Šéf kanceláře si vyhrnul manžetu modré košile a pohlédl na hodinky.

„Možná bych vás měl raději nechat chvíli o samotě. Zdá se, že si potřebujete trochu odpočinout.“ King s aristokratickým výrazem stáhl manžetu zpět přes hodinky.

Baxter ukázal na Kinga. „Nemluvte se mnou tímto blahosklonným tónem, Dallasi.“

„Dobrá“ – King si prohlížel nehty na ruce – „zdá se mi, že vás můj názor nezajímá, tak si myslím, že bude lépe, když vás nechám o samotě.“

Baxter se zhoupl dopředu: „Nechte si ty kecy, Dallasi.“

King obrátil tvář k šéfovi. Nastal čas zabrat a otlouci mu vše o hlavu.

„Tak proč za vás musím pokaždé bojovat?“ King si dal ruce v bok a čekal od svého šéfa odpověď. „Shermane, nikdo nikdy neříkal, že to bude jednoduché, ale, prokristapána, já už mám dost vašeho poraženeckého přístupu.“ A sám pro sebe dodal, kdybys měl mé problémy, zalezl bys někam do díry chcípnout.

Baxter se odtáhl a opřel se o opěradlo. Chvíli hleděl na pobouřeného šéfa kanceláře a prohlásil: „Já opravdu v této situaci nic kladného u všech čertů nevidím.“

„A co skutečnost“ – King se zarazil a ohlédl se přes rameno na obě strany, aby se ujistil, že není nikdo nablízku. Naklonil se přes stůl a zašeptal: „Že se z Bílého domu nemusí dostat nikdo živý.“ Sebejistě přikývl a dodal: „Je to za dveřmi. Pamatujte na to.“

Baxter na chvíli pohlédl na stůl. Byl v rozpacích. Nechtěl, aby King viděl hlad v jeho očích. Politik uvnitř mu přikázal pronést jedinou správnou odpověď. „Nechci se stát prezidentem tímto způsobem.“

„Já vím, ale pamatujte, Shermane, že to bude vaše povinnost.“

Baxter se nad tou myšlenkou zarazil.

„Nevíme, jak celá věc skončí,“ pokračoval King. „Proto si musíme zachovat chladnou hlavu. Proto potřebuji, abyste byl mozkem v celé hře.“

King na Baxtera zkoumavě hleděl, jestli chápe. „Udržujte tlak na OSN a já se postarám o vše ostatní. Mám pár nápadů, jak jednat, když bude Flood a Stansfield na vás naléhat, ale musím si vše ještě promyslet.“

King se podíval z okna, zatímco přemýšlel o svých plánech. Bylo již pozdě. Do západu slunce zbývaly možná ještě čtyři hodiny, pak se opět setmí.

Kdyby to stihli do rána a osvobodili další třetinu rukojmích, budou na začátku dlouhé cesty k vítězství. Pak mohou rozvázat ruce Floodovi a Stansfieldovi a tím se snad vyřeší i jeho problém.

43

Rapp ukázal na druhé dveře a řekl: „Za nimi se nachází vyztužené ocelové dveře vedoucí do tunelu. Tunelem byl evakuován prezident na začátku útoku. Vede odtud, dolů po schodech, pod Růžovou zahradu a nahoru do Západního křídla.“

Riellyová se opírala o jednu z beden na kolečkách, Rapp a Adams stáli. Riellyová soustředěně naslouchala Rappovu plánu. Řeč o skrytých tunelech a evakuaci prezidenta dráždila její zvědavost.

„Na tomto konci tunel pokračuje schodištěm“ – Rapp ukázal rukou – „prudce zatáčí doleva a pak vede znovu dolů po krátkých schodech, kde jsou další dveře. Ty dveře,“ poznamenal Rapp, který teď mluvil rychle – „vedou do místnosti před prezidentovým krytem. Do místnosti, kterou jsi viděla průduchem ze svého místa ve větrací šachtě.“

Riellyová vzhlédla a zeptala se: „A co to pro nás znamená?“

„Potřebujeme obnovit spojení s prezidentem. Aziz používá nějaký druh rušičky, aby znemožnil spojení s krytem.“

„Jak to víš?“ ze zvyku otevřela seznam otázek.

„Když zahájili útok, bylo možné krátkou dobu s prezidentem hovořit pomocí vysílaček Tajné služby a mobilních telefonů. Když jsme sem s Miltem lezli vzduchovým potrubím, příjem se zhoršoval, jak jsme se blížili k Bílému domu. Nahoře v prvním patře je příjem trochu lepší. Jsme si jisti, že rušičku umístili co nejblíž krytu, aby bylo rušení co nejúčinnější.“

Riellyová přijala jeho vysvětlení a zeptala se: „A proč musíme riskovat jen kvůli tomu, abychom mohli s prezidentem hovořit?“

Tady to začíná být ošemetné, pomyslel si Rapp. Nechtěl jí lhát, ale zároveň věděl, že jí nemůže říci, co si sám uvědomoval – důvod, proč to dělají, je, že viceprezident nechce nařídit protiútok.

„Anno, nemůžu ti to teď vysvětlovat, snad později. Ale věř mi, že existuje velmi dobrý důvod, proč potřebujeme spojení s prezidentem obnovit.“

Riellyová na něj podezřívavě pohlédla a přemítala, co asi skrývá.

„To je jedna z věcí, o kterých si budeme povídat, až mě pozveš na večeři, abys mi mohl vyprávět svůj životní příběh.“

Rapp se zasmál. „Jo, určitě. Poznamenám si to hned na začátek seznamu.“

Krásně se směje, pomyslela si Riellyová. Používá smích jako obranný prostředek. Pokaždé, když dostane nepříjemnou otázku či návrh, zasměje se a přejde dál. Riellyová mu věnovala vědoucí pohled, jakoby clonou dýmu prohlédla.

„Takže já se proplazím zpátky a budu čekat, až ten chlap odejde na záchod. Pak dvakrát zatahám za provaz“ – Riellyová zvedla dva prsty, aby se ujistila – „dvakrát, a vy seběhnete dolů a uděláte vše, co po vás chce vaše agentura, ať je to kdokoliv. Agentura, pro kterou pracujete, a vy nesmíte říci, že pro ni pracujete.“

Rapp se tiše zasmál a na tváři mu vyskočil úsměv přesně v pravý čas.

„Přesně tak.“

„A co když se tomu chlapovi nebude chtít na záchod?“

„Neboj se, bude se mu chtít. Hádám, že je vzhůru již téměř tři dny v kuse a určitě už vypil dvacet šálků kávy.“ Rapp se podíval na dveře a pohlédl zpět na Riellyovou. „Nějaké dotazy, než začneme?“

„Co když vyšlu signál a dvě vteřiny poté se otočí a vrátí se zpět?“

Rapp kývl a ukázal na ni. „Teď jsi položila dobrou otázku. Kdyby k tomu došlo, zatahej za provaz čtyřikrát, pěkně pořádně.“ Rapp ji sledoval, jak přikývla a znovu se zeptal: „Ještě nějaké dotazy?“

„Jo,“ odpověděla Riellyová. „A co když potřebuji na záchod já?“

„Vydrž to.“ Rapp sáhl do kapsy a vytáhl kousek suchého zipu a jeden miniaturní snímač. „Chci, abys tam v mezičase tohle umístila. Připevni to takhle naplacato.“ Rapp si položil malé zařízení na dlaň a podržel je ve vodorovné poloze. „Tenhle malý kablík má na konci kameru s optickým vláknem. Přesvěč se, že má nerušený výhled na dveře krytu.“

Riellyová si vzala štěnici a přikývla. „Jsem připravená vyrazit, co vy?“

„Milte?“ obrátil se Rapp na svého parťáka.

„Jsem připraven.“

„Výborně.“ Rapp spojil ruce a zavelel: „Dejme se do toho.“ Zamnul rukama, ukázal hlavou na druhé dveře a řekl: „Než Annu spustíme dolů, otevřeme je.“

Adams přešel k šedým dveřím a vytáhl svůj univerzální klíč. Otevřel vnější dveře, za nimi se objevily masivní ocelové dveře s nýty zajišťujícími panty a madlem na pravé straně. Adams sklonil tvář k ovládacímu panelu a pak se zarazil. Ustoupil na stranu, pohlédl na Rappa a prohlásil: „Měl bys to udělat ty, Až otevřeš druhé dveře, budeš odkázaný jen na sebe.“

Rapp souhlasil a přistoupil k panelu. Vyťukal zpaměti devět číslic a stiskl tlačítko „enter“. V tom okamžiku se ozvalo zasyčení unikajícího vzduchu a následovalo kovové cvaknutí. Ustoupil a zdvihl poloautomatickou pušku.

Adams ukázal na madlo. „Opři se o ně a jsi tam.“

Rapp odstrčil Adamse úplně na stranu a stlačil rukojeť dolů. Neočekával sice žádný problém, ale teď si nemohl žádnou nedbalost dovolit. Vytlačil dveře ven. Před ním se objevila malá plošina a řada schodů. Podlahu a dolní polovinu stěny kryl hnědý koberec. Rapp se přitlačil k rámu dveří, aby měl co nejmenší profil. Tlustou černou hlavní své MP-10 prohledal každý centimetr tlumeně osvětleného schodiště před sebou.

Obrátil se k Adamsovi a Riellyové. „Vzduch je čistý. Spustíme Annu a budeme doufat, že ten chlapík má hodně malý močový měchýř.“

O minutu později se Riellyová soukala zpět do ventilace a Rapp povoloval lano. Když se dostala ke svislé šachtě, Rapp ji dolů opatrně spustil.

Centimetr po centimetru Riellyová postupovala stísněným prostorem, až dorazila na své stanoviště. Bázlivě zdolala posledních pár centimetrů a vyhlédla mezi příčkami větracího průduchu. Vysoký zvuk vrtaček zaplnil vzduch. Pevně stiskla audiovizuální snímač, který jí dal Rapp, a s napětím pohlédla na velké lesklé dveře prezidentova krytu. Nikoho nespatřila. Obtloustlý muž, kterého předtím zahlédla, nebyl v dohledu.

Riellyová se dívala na tři velké vrtačky, které pracovaly na překonání dveří. Chvíli přemítala, jestli nemá zatahat za provaz a dát znamení.

Po chvilce dospěla k názoru, že ne. Vidí jen část místnosti a podle všeho byl někdo uvnitř, nebo byl právě pryč a mohl by se zrovna vracet.

Uchopila konec rukávu velkého trička, sáhla před sebe a vyčistila malý flíček pro samolepku se suchým zipem. Upevnila štěnici na místo a přesvědčila se, že optické vlákno s kamerou má volný výhled mezi spodním okrajem průduchu a prvním plechem. Poté se natáhla a pokusila se zaujmout trochu pohodlnější polohu.

Wicker měl k ruce partu osmi odhodlaných členů námořního SEALu, kteří horečně pracovali. Wicker plánoval jako vždy daleko dopředu. Již dříve zavolal na pilu ve Forestvillu v Marylandu a objednal vše, co bude potřebovat k výstavbě střelecké plošiny. Když mu jeho nadřízený velitel, korvetní kapitán Harris, dal zelenou, byl během pár vteřin u telefonu. Zásahová skupina SEAL Týmu 6, která bude pronásledovat teroristy, pokud se jim podaří opustit zemi, byla ubytována na letecké základně Andrews. Zdržovali se tam v naději, že budou i oni vysláni do akce. Wicker vysvětlil, v jaké se nachází situaci, výkonnému důstojníkovi jednotky a řekl mu, že Harris souhlasí. Wicker si vyžádal šest konkrétních mužů. Během dvaceti minut si vypůjčili z vozového parku nákladní vůz a mířili na pilu. Skutečnost, že nedostali schválení pro nákladní auto, je nyní netrápila. To mohou byrokrati vyřídit později.

Chvíli po druhé hodině odpoledne již byli v centru města a v džínách a tričkách vykládali své vybavení. Vše dopravovali na zvonici Staré pošty a muži, všichni zkušení ostřelovači, dokončovali plošiny. Vybudování jediné plošiny nebude stačit. Dvě střely budou muset vypálit dva muži s puškami ráže 12,7 milimetrů. Ačkoliv byla konstrukce plošiny pevná, jedna nestačila. Sebemenší pohyb jednoho muže by mohl střelu druhého střelce nebezpečně vychýlit.

Obě plošiny byly ve skutečnosti obdélníkové bedny postavené z dvou a půl centimetrových prken vyztužených trámky deset krát patnáct centimetrů, slepené a sešroubované dohromady. Wicker popadl tvrdé plastové pouzdro na pušku za rukojeť a položil je na jednu plošinu. Za přihlížení ostatních otevřel s cvaknutím zámky a pouzdro otevřel.

Uvnitř byla uložená velká puška Barrett ráže 12,7 mm. S délkou sto padesát centimetrů od ústí hlavně po ramenní opěrku a váhou čtrnáct kilogramů patřila k největším puškám na světě. Střílela s náboji 50 Browning a byla schopná zasáhnout cíle vzdálené více než jeden a půl kilometru.

Wicker nebyl příliš velký. Měřil jen o třicet centimetrů víc než puška. Vyjmul těžkou černou zbraň z pouzdra vyloženého molitanem, vztyčil připevněnou dvounožku a položil ji. Vylezl na plošinu, vklouzl za pušku a přisunul se k zaměřovacímu dalekohledu. Hleděl skrz a během několika vteřin měl v kruhovém zorném poli teroristu s maskou přes obličej sedícího ve strážní budce na střeše Bílého domu.

Za normálních okolností by půlpalcová puška Barrett byla na takovou krátkou vzdálenost zbytečně silnou zbraní, ale vzhledem k ochraně, kterou teroristům poskytovalo neprůstřelné plexisklo, to byla ta pravá volba.

Nebude stačit jedna, ale dvě.

Wicker přesunul váhu a mírně se pohnul, zatímco držel nitkový kříž zaměřený na muže s maskou vzdáleného osm set dvacet metrů.

Plošina byla pevná, ani se nezachvěla. Spokojený Wicker vstal a uložil svou pušku zpět do pouzdra. Zatímco uklízel pouzdro zpátky do rohu, jeho muži celou stavbu dokončovali. Wicker sledoval zapadající slunce a všiml si, že se těsně nad obzorem počasí mění. Vítaná změna. Vytáhl od opasku mobilní telefon, vyťukal číslo a počkal, až se osoba na druhém konci ozve.

44

Riellyová neměla své hodinky a zapomněla se zeptat, kolik bylo hodin, když ji spustili do větracího systému. Podle toho, jak měla přeležený bok, hádala, že už je v sevřeném prostoru nejméně třicet minut, možná celou hodinu. Během té doby nespatřila v místnosti žádný pohyb.

Neměla co dělat, její mysl se toulala a začala na ni padat únava.

Několikrát se přistihla, že se jí klíží oči, aby se vzápětí s trhnutím z dřímoty probrala a ťukla hlavou o strop potrubí. Stísněný prostor a vrčení vrtaček jí připomnělo, že leží na příliš horkém lůžku.

Začínala být nervózní, že stále nevidí žádnou známku, která by přítomnost teroristy potvrdila. Přemítala, jestli není nakonec místnost prázdná a jestli není právě teď vhodný čas dát znamení. Jenže neviděla místnost celou. Kdyby tuto akci museli opakovat, říkala si, poprosí o hodinky a lepší instrukce.

J ak minuty plynuly, Riellyová byla čím dál víc ztuhlá a unavená.

Nakonec, když už opravdu začala pochybovat, že se v místnosti někdo nachází, zaslechla zvuk, který se od jednotvárného vrčení vrtaček lišil.

Zašilhala, aby dobře viděla skrz krycí plechy, a spatřila nějaký pohyb.

Byl to stín. Někdo v místnosti byl. O chvíli později se obtloustlý muž, kterého spatřila už při svém prvním výletu do potrubí, objevil přímo před ní v otevřených dveřích. Protáhl si ruce nad hlavou a vyvalil své kulaté břicho.

Sledovala, jak na chvíli zmizel z dohledu, pak přistoupil k vrtačkám, aby změřil, jak postoupily. Udělal přesně totéž, co prve. Když svá měření dokončil, hodil pásmo na cosi mimo její výhled. Znovu si nad hlavou s králičím obličejem protáhl ruce a vyrazil chodbou směrem k ní. S pusou dokořán si pořádně zívl.

Riellyová se nad jeho zanedbaným zevnějškem a hrubými rysy znechuceně ušklíbla. Nejprve se naklonila k průduchu blíž, a pak se rychle ze strachu, aby ji neobjevil, odtáhla. Když se přiblížil až k ní, zvedla pravou ruku a prsty zašmátrala po černé smyčce, kterou měla kolem krku.

Zjistila, na co čekala, a když muž zabočil za roh pod ní, dvakrát prudce škubla tkaničkou.

Prvních deset minut dávali Rapp a Adams pozor velmi ostražitě. Adams stál u otevřeného průduchu s lanem v ruce a Rapp zaujal postavení na vrcholku schodiště, MP-10 na řemenu na hrudi a pistoli s tlumičem v levačce. Usoudil, že samopal by byl příliš neohrabaný na tuto malou přepadovou akci. Po deseti minutách, kdy stáli nešikovně vzdáleni od sebe přes celou místnost, Rapp pochopil, že je třeba čas čekání lépe využít.

Přešel k Adamsovi, vzal si od něj lano a požádal ho, aby vytáhl své plány.

Adams rozložil dokumenty na jedné z beden a Rapp mu předal lano.

Rozhodl se s Miltovou pomocí pochopit rozložení Západního křídla, kde přesně vychází druhý konec tunelu a co může očekávat, až otevře dveře, které ho tam uzavírají. Rapp a Adams již většinu probrali dříve, ale Rapp se chtěl ujistit, že prostorové rozložení dobře chápe.

Věděl, že když se mu zdaří tato část operace, jeho dalším úkolem bude dostat se do Západního křídla a získat informace z první ruky o tom, jak jsou rukojmí zadržováni.

Podle svého úsudku a informací, které jim sdělila Riellyová, věděli, že většina rukojmích je držena v jídelně. Rapp chtěl zjistit, zda zůstal někdo z Tajné služby a armády naživu, a pokud ano, kde jsou zavřeni.

Když Rapp z Adamse lámal, jaká cesta je pro prohledání Západního křídla nejlepší, Adams se k němu náhle naklonil.

Pohlédl na Rappa a vyhrkl: „Je to tady. Dvojí trhnutí.“

Rapp se okamžitě pohnul přes místnost. Otočil se a přes rameno zašeptal:

„Kdybys dostal znamení, že šlo o omyl, začni mě volat jménem, a hejbni svým zadkem až na schody, abych tě slyšel.“

Rapp zmizel v tunelu, pospíchal po schodech jako fotbalový obránce, kterému někdo nakladl do cesty pneumatiky. Pistoli držel, jako vždy, namířenou před sebe. Když dospěl až na poslední schod, krátce pohlédl podél tunelu a okamžitě zatočil vlevo.

Seskákal další část schodiště a prudce se zarazil u zesílených dveří.

Zbraň si přehodil z pravé ruky do levačky.

Byl trochu zadýchaný, vteřinu zůstal v klidu a naslouchal, jestli se Adams neozve. Nic. Seshora žádné varování nepřišlo. Vylovil z paměti kód, vyťukal prvních osm číslic a ještě jednou se zaposlouchal.

O další dvě vteřiny později stiskl poslední číslo a ustoupil.

Devítimilimetrová beretta přeskočila zpátky do pravačky. Ozvalo se zasyčení kolem gumového těsnění dveří. Následovalo kovové cvaknutí, jak se otevřela závora, a Rapp levou rukou stlačil madlo dveří. Nebyl čas na příliš velkou ostražitost.

Otevřel dveře asi metr dokořán a napřáhl pistoli. První, co jeho smysly zaznamenaly, byl zvuk vrtaček a zvláštní zápach. Pohledem zkontroloval prostor za otevřenými dveřmi, které vedly do chodby.

Když otevíral ocelové dveře dokořán, zatímco vstupoval do předsíně, dveře na něco narazily a ozval se zvuk, jako když narazí kov na kov.

Hluk Rappa vylekal, ale nebyl tak hlasitý, aby ho mohl někdo venku přes rámus vrtaček zaslechnout. Rapp proklouzl s tasenou pistolí kolem dveří.

Byl opatrný, aby se neukázal víc, než je nutné.

Rychle přejel pistolí zleva doprava. Místnost byla prázdná. Přistoupil k otevřeným dveřím do chodby a krátce vyhlédl ven. Nic. O něco delší pohled věnoval ventilačnímu průduchu a pokusil se zahlédnout Riellyovou.

Ulevilo se mu, když zjistil, že vůbec není vidět. Obrátil pozornost ke svému úkolu. Otočil se a začal hledat zdroj jejich problémů.

Stál tam, bezprostředně vlevo od dveří krytu, a dotýkal se lesklé oceli.

Černá bedýnka nebyla větší než velký stereofonní přijímač.

Rapp překročil bedýnku s nářadím a druhou obešel. Poklekl na jedno koleno a podíval se na řídící panel. Prohlédl si knoflíky a displej. Přístroj byl vyroben jednou z málo známých dceřiných společností firmy Westinghouse, která shodou okolností často pro CIA, FBI a Tajnou službu pracovala.

Aziz si tento dáreček vypůjčil z výbavy Tajné služby.

Rapp odtáhl krabici ode dveří, aby se mohl zezadu dostat k drátům a anténě. Vytáhl z kapsy vesty malé štípací kleště a sklonil ramínko mikrofonu hlavové soupravy. Rapp uštípl drát vedoucí k anténě.

„Milte, slyšíš mě? Milte, slyšíš mě?“ Rapp několik vteřin počkal.

Když se mu nepodařilo dovolat se ani napodruhé, převalil rušičku na přední stranu a podíval se skrz kovový perforovaný zadní kryt. Skrz desky chladičů zahlédl několik svazků kabelů. Nemohl celý přístroj prostě vypnout.

Musel jej vyřadit z provozu. Podstatné ale bylo, aby vypadal, jako když stále funguje.

Rapp protáhl štípačky mezi dvěma chladicími deskami. Špičky kleští narazily na kov. Rapp několikrát kleštěmi otočil sem a tam, aby zvětšil prostor, pak otevřel čelisti. Uchopil do nich první skupinu drátů. Vůbec ho nenapadlo, aby přístroj nejprve odpojil od sítě. Pevně stiskl a sotva kovové čelisti pronikly izolací, vyskočily jiskry a silný výboj odrazil Rappa zpět, až se posadil na zadek.

Brněla ho celá pravá ruka a měl pocit, že mu elektrický proud sežehl snad všechny chlupy po celém těle. Zamumlal: „Do prdele.“ Divoce zatřepal pravou rukou a začal vstávat. Ve sluchátkách zaslechl hlas Milta Adamse a pak ještě nějaký. Nepoznal, komu patří.

Irene Kennedyová seděla na svém vyvýšeném místě v řídícím sále s telefonem u ucha. Na druhém konci jištěné linky zatím generál Campbell vysvětloval plán korvetního kapitána Harrise na vyslání malého týmu odborníků přes výbušniny, který by vyčistil cestu úderným jednotkám.

Kennedyová nebyla nejprve z plánu příliš nadšená, ale když jí Campbell vysvětlil, že Harris a další tři muži, které vybral, úspěšně zvládli zjevně nejobtížnější část cvičení s Tajnou službou před osmi lety, souhlasila. Stále sice nebyla štěstím bez sebe, ale skutečnost, že již jednou dokázali; že to zvládnou, měla velkou váhu.

Když Kennedyová naslouchala výkladu dalších dílčích plánů, narušilo její pozornost náhlé vzrušení v prvních dvou řadách. Vzhlédla a málem upustila telefon. Monitory, zobrazující příjem z dosud instalovaných štěnic, měly náhle křišťálově čistý obraz a přímo uprostřed stěny s obrazovkami se objevil obraz leskle stříbrných dveří, které nemohly vést nikam jinam než do prezidentova krytu.

Campbell opakovaně volal Kennedyovou jménem. Po třetím či čtvrtém ohlášení si konečně jeho naléhání všimla a do telefonu pronesla: „Dokázal to.“

„Kdo a co dokázal?“ zeptal se mírně podrážděný Campbell.

„Mitch. Máme tu na zdi obrázek krytu.“ Kennedyová se na chvíli odmlčela, zatímco k ní jeden z jejích lidí promlouval a ukazoval svá vlastní sluchátka. Kennedyová stiskla telefonní sluchátko a prohlásila: „Měl byste sem co nejrychleji přijet. Slyšíme Mitche přes jeho Motorolu, nikoliv přes polní vysílačku. Myslím, že se mu podařilo vyřadit z provozu rušičku. Pospěšte si. Musím ještě uvědomit Thomase.“

Nečekala na Campbellovu odpověď zavěsila a rychle vytočila linku svého šéfa. Zároveň rychle listovala ve svazku papírů.

Na druhé zazvonění Stansfield odpověděl, Kennedyová stěží ovládala vzrušení. „Thomasi, Mitchell vyřadil z provozu rušičku. Plně jej slyšíme a máme signál z dalších dvou štěnic.“

„Hned jsem tam,“ odvětil chladně Stansfield.

Kennedyová zavěsila a zatímco do mikrofonu pověšeného před ústy volala Rappovo krycí jméno, nasadila si sluchátka. Konečně našla údaje, které hledala – seznam telefonních čísel od ředitele Tajné služby Tracyho.

45

Prezident Hayes pohlédl na hodinky. Blížila se pátá. „Jste si jist, že nemůžeme počkat do setmění?“

Jack Warch potřásl hlavou. „Rád bych, ale nevíme, kolik máme času.“

Všichni agenti buď seděli, nebo stáli kolem pohovek uprostřed místnosti.

Warch již prezidenta přesvědčil, že jejich šance na přežití se zvýší, když provedou výpad. Valerie Jonesová také souhlasila. Její názor sice neměl velkou váhu, ale za této situace platilo, že čím méně nesouhlasu ve vlastních řadách, tím lépe. Když ani ona nestála v cestě, Warch svolal agenty dohromady, nyní byl čas plán domyslet do konce.

Warch pohlédl na Pata Cowleye. Cowley střílel pistolí i poloautomatickou puškou nejlépe z celé skupiny. Bývalý důstojník policie Nejvyššího soudu odsloužil u Protipřepadového oddílu Tajné služby přesně čtyři roky. Většinu času strávil na zadním sedadle starého obrněného terénního vozu, který všude doprovázel prezidentovu limuzínu. Muži na tomto postu byli těžce vyzbrojeni. Kdyby byla kolona napadena, jejich prvním úkolem bylo krýt prezidentovu evakuaci a hned poté zneškodnit hrozbu, pokud by to bylo možné.

Jejich základním pravidlem bylo vozit s sebou dostatečnou palebnou sílu, aby mohli zasypat případné útočníky deštěm kulek, zatímco by byl prezident z místa útoku evakuován.

Warch postupně přiděloval úlohy jednotlivým agentům. Dva agenty vybral k výpadu. Ellen Mortonovou a další tři určil k osobní ochraně prezidenta po celou dobu. Poslední agent měl zajišťovat hlídku zezadu, bude-li potřeba.

Warch sám své pevné místo mít nebude, pokusí se při výpadu skupinu řídit.

Když byly zodpovězeny všechny otázky a bylo rozhodnuto o únikových cestách, nechal Warch členy ochranky nastoupit. Pět z nich dostalo samopaly MP-5 spolu se svými pistolemi SIG-Sauer. Ostatní, včetně Warche, se vyzbrojili pouze pistolemi. Když všechny zbraně zkontrolovali a připravili, Warch se obrátil k Ellen Mortonové a řekl:

„Vezměte prezidenta a Valerii do koupelny. Až vám dáme znamení, že vzduch je čistý, vyvedete je ven a vyrazíme.“

Když se Warch obrátil ke dveřím, přerušil jej zvuk, na který čekal již více než dva dny. V ten samý okamžik se všichni prudce obrátili k malému kuchyňskému stolu. Na druhé zazvonění Warch vyběhl za zvukem.

Natáhl se a popadl svůj mobilní telefon a stiskl tlačítko.

„Haló!“

„Jacku, tady je Irene Kennedyová.“

Warchovi tlouklo srdce až v krku. „Díky bohu!“

Kennedyová mluvila rychle, její oči sledovaly monitor uprostřed televizní stěny. „Jak je na tom prezident?“

„Je v pořádku… ale někdo se sem provrtává dveřmi krytu. Co se k čertu děje?“

Kennedyová se zhluboka nadechla a spustila. „Jacku, nemáme moc času, takže vám to řeknu jen stručně. Rafique Aziz se skupinou teroristů obsadili Bílý dům. Drží rukojmí a my víme, že se snaží vlámat do krytu.“

Warch byl trochu překvapený, že Kennedyová ví o náporu na dveře.

Přes místnost právě přicházel prezident.

„Dobře, a co s tím děláte?“

„Pracujeme na tom, ale nejprve potřebujeme mluvit s prezidentem.“

„Jistě, je právě zde.“ Warch podal Hayesovi telefon a vysvětlil:

„Volá vás Irene Kennedyová.“

Hayes vzal do ruky malý šedý telefon a přiložil jej k uchu. „Doktorka Kennedyová?“

„Ano, pane prezidente. Jak se vám daří?“

„Díky,“ s úlevou odvětil Hayes. „Jsem moc rád, že slyším váš hlas.“

„My jsme také rádi, že vás slyšíme, pane, ale musíme vyřešit spoustu věcí a máme málo času, takže vám předám ředitele Stansfielda.“

Stansfield a generál Flood právě vstoupili do sálu. Kennedyová se s židlí otočila dozadu a muži rychle přistoupili ke svým místům. Kennedyová zdvihla tři prsty.

Stansfield popadl sluchátko svého telefonu a stiskl linku číslo tři.

Běžným pracovním tónem pronesl: „Pane prezidente, omlouvám, se, že nám trvalo tak dlouho, než jsme se s vámi spojili. Potýkali jsme se s určitými problémy.“

„O co k čertu jde?“ zeptal se Hayes.

Stansfield začal pěkně popořádku a sdělil mu nejdůležitější události posledních tří dnů. Objasnil prezidentovi, jaké byly stanoveny požadavky, které byly splněny a ke splnění kterých má v nejbližší době dojít.

Seznámil ho s vraždou poradce pro národní bezpečnost a jeho sekretářky a s následným duševním zhroucením jeho ministryně spravedlnosti. Zejména zdůraznil určité události a slovní střety, které poukazovaly na nekompetentnost viceprezidenta Baxtera.

Stansfield ho nikam netlačil. Bylo lépe Hayese nechat, aby dospěl k vlastním závěrům, než mu vtloukat do hlavy, co je zřejmé.

Prezident Stansfielda během jeho přehledu nepřerušoval. Hayes nebyl příliš nadšený z toho, co slyšel. Jediným světlým bodem zatím byla zpráva, že se Stansfieldovi podařilo dostat někoho do Bílého domu. A ne jen tak někoho, ale muže, o kterém se prezident před několika dny dozvěděl. Muže, kterého zatím znal pouze jako „Železného muže“. Muže, o kterém Thomas Stansfield prohlásil, že je naprosto nejlepší ze všech, které poznal.

Když ředitel CIA vysvětlil viceprezidentovu reakci na zprávu, že se Aziz dobývá do bunkru, aby prezidenta zajal, Hayes se neovládl.

„Co že vám řekl, abyste udělal?“ Hayesova tvář plála zlobou.

„Řekl nám, abychom mu předložili přesnější informace, dříve než on bude riskovat životy rukojmích tím, že vydá rozkaz k útoku.“

Hayes zavrtěl hlavou. „Zdá se mi nad slunce jasné, že máte informace docela dost dobré.“

„Ano,“ odvětil Stansfield, „také si to myslíme, pane.“

„Dobrá, dejte mi ho na telefon, abych mu mohl sdělit nevyvratitelnou informaci, že je idiot.“

Nyní přišel čas pro Stansfieldův plán. Měl schopnost události brzdit, když se zdálo, že příliš pospíchají. Získal ji za dlouhá léta spolu se schopností přistupovat k situacím jako velký mistr a plánovat své tahy daleko dopředu. Stansfield velmi dobře věděl, kam situace směřuje, a nyní věděl, že bude lépe informaci, že jsou ve styku s prezidentem, udržet v co největší tajnosti.

Na žádost, aby spojil prezidenta se svým bezprostředním podřízeným, Stansfield odpověděl: „Radil bych, abyste to nyní nedělal, pane.“

„Proč?“

„Práci nám ztěžuje několik úniků informací z tábora viceprezidenta.“

Stansfield se odmlčel, aby dal prezidentovi příležitost narážku pochopit.

„Víme, že Aziz monitoruje zprávy, a nechceme, aby k němu proniklo, že jsme s vámi v kontaktu. Potřebujeme, aby si Aziz stále myslel, že vás má v hrsti. Generál Flood a generál Campbell právě dokončují plán útoku. Jakmile budou hotovi a vy vydáte rozkaz, můžeme celou záležitost ukončit.“

Hayes se nad rozhodnutím zamyslel. Jeho rozum s tím byl hotov téměř okamžitě. Pak se zarazil a podivil se, proč Baxter s útokem nesouhlasil.

Obrátil se zády ke skupině agentů a šéfové své kanceláře a zeptal se:

„Proč viceprezident nevydal rozkaz?“

„Nejsem si jist, pane, ale něco mě napadlo. Nicméně myslím, že se vám ta myšlenka nebude líbit.“

„Ven s ní.“

„Myslím, že bude lépe vyčkat a probrat ji z očí do očí.“

Hayes přikývl „Dobrá.“ Pak obrátil pozornost k praktickým záležitostem a pravil: „Předpokládám, že pravomoci mého úřadu byly přesunuty na viceprezidenta.“

„Přesně tak, pane.“

„Dobře, jestli si pamatuji správně ústavu, musíme se postarat o některé procedurální otázky.“

„Jako například?“

„Musíme informovat jak zastupujícího prezidenta, tak předsedu dolní sněmovny, že jsem schopen opět převzít své povinnosti. Technicky vzato, dokud to neuděláme, není přesun pravomocí dokončen.“

Stansfield si zcela netypicky povzdechl. Pro člověka, který strávil mnoho let na hraně zákona, často jej ohýbal a někdy i překračoval, se zdála tato záležitost naprosto nicotná. Připomínal si, že prezident Hayes je zároveň právník a amatérský historik prezidentského úřadu. Spolkl pokušení říci Hayesovi, že diskutovat o takové věci je ztráta času, a místo toho mu sdělil: „Pane, vy jste prezident. Pravomoci vašeho úřadu byly přesunuty na viceprezidenta pouze z důvodu, že jsme s vámi nemohli komunikovat. To již neplatí. Generál Flood a já jsme připraveni od vás přijímat rozkazy. Jestliže cítíte, že je naprosto nezbytné informovat viceprezidenta a předsedu dolní komory, že jste opět schopen ujmout se svých povinností, můžeme to udělat těsně před útokem.“

Hayes se zamyslel. Byl tvrdošíjným puntičkářem a chtěl, aby bylo vše naprosto legální. „To by bylo, myslím, v pořádku. Chci mít ale jistotu, že se tyto telefonáty uskuteční.“

„Můžeme to zařídit, pane.“

Hayes se otočil a podíval se na dveře krytu rezonující zvukem vetřelců z druhé strany. „Thomasi, co uděláme, když překonají dveře dřív, než budou zásahové jednotky připraveny?“

Stansfield se na chvíli odmlčel a pohlédl na Kennedyovou. Naslouchala rozhovoru a nyní na sebe ukázala. Stansfield kývl, aby se ujala slova.

„Pane prezidente, tady je opět doktorka Kennedyová. Sledujeme vaši situaci, máme obrazový i zvukový signál z prostoru přede dveřmi krytu. Železný muž je poblíž. Kdyby nastala situace, že by se teroristé bezprostředně chystali dveře otevřít, můžeme mu nařídit, aby tomu zabránil. Navíc Tým pro záchranu rukojmích FBI zaujal postavení v budově úřadu prezidenta přes ulici. Vědí velmi přesně, kde jsou rukojmí drženi a“ – hlas Kennedyové již zněl méně přesvědčivě – „kdybychom skutečně museli akci náhle uspíšit, mohou být v Západním křídle do třiceti vteřin od vydání rozkazu.“

Hayes zaznamenal nejistotu v hlase Kennedyové a pronesl: „Mám pocit, že máte určité výhrady, paní doktorko.“

„Aziz má s sebou velké množství výbušnin a hrozil, že při jakémkoliv pokusu o osvobození rukojmích vyhodí celou budovu do povětří.“

Hayes se nad touto novou, zneklidňující zprávou zamyslel. „Je nějaká naděje, že pouze blufuje?“

„Moc ne, pane.“

„Co s tím můžeme dělat?“

Kennedyová vzhlédla ke svému šéfovi a ke generálu Floodovi.

„Pracujeme na tom.“

Slunce se chýlilo k západu a z východu se blížila šedá stěna. Salim Rusan stál u zadních dveří své sanitky a rozhlédl se na obě strany.

Byl velmi pověrčivý a věřil, že změna počasí nevěstí nic dobrého. Zastavil se u něj jiný řidič sanitky a představil se. Jaké štěstí, byl také homosexuál. Místo aby Rusanův převlek sloužil k odlákání pozornosti, naopak ji přitáhl.

Po chvíli nezávazného klábosení se Rusan omluvil, že si musí odběhnout zatelefonovat. Když mu druhý řidič nabídl svůj mobilní telefon, odmítl a prohlásil, že nejenže potřebuje zavolat svému chlapci, ale ještě navíc potřebuje na záchod.

Otočil se a vyrazil po Pennsylvania Avenue na východ. Jen o pár kroků dál narazil na dva příslušníky D.C. policie u zátarasu na Čtrnácté ulici.

„Promiňte, pánové,“ zeptal se, „můžete mi říci, kde bych sehnal něco k zakousnutí?“

Jeden z policistů si jej zamračeně změřil, zatímco druhý se na chvíli zamyslel a pak ukázal dál po ulici. „Když půjdete po ulici E, narazíte na obchod a několik rychlých občerstvení.“

Rusan se usmál a když oba muže míjel, poděkoval. Ještě se otočil a zeptal se: „Nebudu mít problémy, abych se dostal zpět ke své sanitce?“

„Ne, my tu ještě nějakou chvíli budeme.“

Rusan se otočil. Podlezl modrý zátaras na vzdáleném konci křižovatky a ihned ho potěšilo množství lidí na druhé straně. Protlačil se davem a zjistil, že zástup je zhruba na deset lidí široký, pak poněkud řídne.

Za zády lidí stál velký betonový koš na odpadky, který přetékal smetím.

Někde poblíž musí být McDonalds, protože zhruba osm pytlíků se znakem restaurace s plechovkami a prázdnými obaly od hranolků se válelo v bezprostřední blízkostí koše. To bylo ještě lepší, protože bomba způsobí podstatně více škody, když bude ležet na chodníku, než kdyby ji umístil do koše.

Vytáhl jednu plechovku od dietní coca-coly ze své ledvinky a shýbl se. Zdvihl jeden sáček z McDonalds, vsunul plechovku dovnitř k ostatním odpadkům a vrátil sáček na zem. Umístil jej tak, aby exploze směřovala směrem k davu.

Rusan vstal a zadíval se na chodník. Půjde tudy cestou zpátky a přesvědčí se, že je pytlík stále na místě. Vpředu po pravé straně spatřil ošklivou hnědou Hooverovu budovu. Nepůjde tak daleko, ačkoliv pokušení bylo silné.

Je v ní rozmístěno příliš mnoho kamer a uvnitř se nachází příliš mnoho profesionálů s cvičeným okem. Rusan nyní hraje na jistotu. Není třeba riskovat odhalení.

46

Konferenční sál Protiteroristického centra v Langley překypoval činorodostí. Sál byl ve skutečnosti místností uvnitř jiné. Byl vybudován nad úrovní podlahy a ze čtyř stran obklopen prosklenými stěnami, kolem dokola byl odstíněn elektromagnetickým polem znemožňujícím jakýkoliv odposlech. Irene Kennedyová stála v čele sálu spolu s generálem Campbellem, zatímco se sál plnil účastníky schůzky.

Ředitel Roach a zvláštní agent Skip McMahon z FBI vstoupili do místnosti spolu s Thomasem Stansfieldem, který držel oba muže za loket.

Starý ředitel Ústřední zpravodajské služby je přivedl ke Kennedyové.

Stansfield oba muže pustil a pronesl: „Irene, právě jsem seznámil Briana a Skipa s informacemi o Železném muži.“

Po rozhovoru s prezidentem Stansfield řídící sál zapečetil, nikdo nesměl vypustit ani slovo o tom, že obnovili spojení s prezidentem. Stansfield, Flood, Campbell a Kennedyová byli v řídícím sále jediní, kteří o tom věděli.

Muži z FBI dostanou tuto informaci od samého prezidenta.

Kennedyová byla připravená, že jí Skip McMahon umyje hlavu, ale Stansfield řekl: „Vysvětlil jsem Skipovi a Brianovi, že jste je chtěla informovat o tom, co jsme s Železným mužem uskutečnili. Pánové, přebírám za to plnou odpovědnost a mám pro to dobré důvody.“

„A ty jsou?“ zeptal se příkře Skip McMahon.

Stansfield využíval převahy svého stáří, jak jen mohl. Natáhl ruku a poklepal McMahonovi na mohutné předloktí, řka: „Právě proto vás mám rád, Skipe. Jste vždy ostražitý a vždy vyžadujete celý příběh.“

„Přesně tak. Ven s tím.“

„Je mi líto, ale sdělím vám to až později. Právě teď mám na srdci něco, co vás podle mého názoru bude zajímat podstatně více. Posaďte se, prosím, musíme začít.“ Stansfield pokynul směrem ke dvěma židlím poblíž Kennedyové a McMahon a Roach si sedli. Stansfield se obrátil ke Kennedyové a vyzval ji: „Začněme.“ Poté přešel ke vzdálenému konci stolu a posadil se vedle generála Flooda.

Účastníci schůzky byli vybráni podle klíče, který rozhodoval o tom, kdo může přijít do styku s utajovanými informacemi. Při výběru obešli ministry zahraničí a obrany, stejně tak jako další vysoce postavené úředníky.

Stansfield, Flood a prezident se shodli, že prozatím by se mělo o spojení s prezidentem a o ohrožení jeho života dozvědět jen minimum lidí. Spolu s výše jmenovanými mezi vyvolené patřili velitelé jednotek HRT, Delta Force a SEAL Tým 6.

Jeden z pomocníků Kennedyové zavřel vzduchotěsné dveře konferenčního sálu a Kennedyová stiskla spínač, kterým spustila tmavé žaluzie podél prosklených stěn. Stála v čele sálu vedle generála Campbella a začala schůzku slovy:

„Pánové, to, co vám nyní s generálem Campbellem povíme, nesmí opustit tuto místnost. Nesdělíte to ani lidem ve svých útvarech, ani svým nadřízeným, ani svým manželkám.“

Generál Campbell postoupil o krok vpřed. „Mohu vás všechny ujistit –“ Campbell zaostřil zrak na tři velitele elitních protiteroristických útvarů – „že jestliže vypustíte jediné slovo o tom, co se tu dozvíte, bude to konec vaší kariéry.“ Campbell počkal, až všichni tři přikývli.

Za Kennedyovou a Campbellem bylo pět televizních přijímačů.

Čtyři s úhlopříčkou šedesát tři centimetrů, pátá měla devadesát. Na větší obrazovce uprostřed byl živý přenos od dveří krytu.

„Jak všichni víte, prezident byl evakuován do svého krytu v prvních minutách přepadení. Krátce poté jsme s ním ztratili spojení, protože Aziz použil technologicky vyspělou přenosnou rušičku, kterou si vypůjčil z výzbroje Tajné služby. Včera večer se nám podařilo propašovat do Bílého domu dva lidi. Jeden z nich je civilista, který je velmi dobře obeznámený s Bílým domem, druhý je protiteroristický odborník s krycím jménem Železný muž. Obrázky, které vidíte na obrazovkách za mnou, zprostředkovávají audiovizuální snímače – štěnice, které rozmístili v Bílém domě.“

Kennedyová se otočila a ukázala na prostřední obrazovku. „Pro ty, kterým to ještě nedošlo, toto je pohled na dveře vedoucí do prezidentova krytu. Tento zanedbaný muž, kterého vidíte, je Mustafa Yassin, Iráčan, který se specializuje na dobývání trezorů. Tři objekty, které vidíte připevněné na dveře, jsou vrtačky. Nemáme představu, jak daleko již pokročili, ale nehodláme čekat, až se jim to podaří.“

Kennedyová stiskla tlačítko dálkového ovladače a od stropu se spustilo bílé plátno. Byl na něm pohled na pozemek Bílého domu z ptačí perspektivy.

Obrátila se ke generálu Campbellovi a dala mu znamení, aby se ujal slova.

Campbell ukázal na Západní křídlo a spustil: „Většina rukojmích je zadržována v jídelně Bílého domu v prvním suterénu. Díky zpravodajským informacím z FBI a NSA se domníváme, že druhá, menší skupina rukojmích, je držena v Rooseveltově místnosti v přízemí. Železný muž soudí, že druhou skupinu rukojmích tvoří členové Tajné služby nebo armády, kteří zůstali naživu. S doktorkou Kennedyovou s tímto závěrem souhlasíme.“

Sid Slater, zvláštní agent Týmu pro záchranu rukojmích FBI, zvedl ruku.

Generál se na něj podíval a řekl: „Side?“

„Máme zprostředkovaný nějaký pohled na rukojmí?“

„Bohužel ne. Aspoň prozatím. Nemáme příliš času, to mě přivádí k dalšímu bodu. Hodina H je dvacet třicet.“

„Aha,“ zvolal ředitel Roach z FBI. „Rozkaz k akci už byl vydán?“

„Odpověď je kladná,“ prohlásil generál Flood z druhého konce sálu.

Roach pohlédl na hodinky. Bylo několik minut po páté. „Baxter vám opravdu dal rozkaz k postupu?“ zeptal se skepticky šéf FBI.

Z reproduktorů nad jejich hlavami se ozval velmi známý hlas a Roachovu otázku zodpověděl.

„Ne. Já ho vydal.“

Polovina tváří v místnosti se obrátila směrem k nebesům, jako kdyby k nim promlouval sám Pán Bůh. Prezident Hayes si odkašlal a pokračoval:

„Pánové, vím, že vám nedáváme dostatek času, ale bezmezně vám důvěřuji. A nyní, mohu-li učinit jeden návrh, myslím, že bychom měli zatím otázky odložit, dokud generál Campbell nedokončí svou instruktáž. Pane generále, pokračujte, prosím.“

C ampbell vděčně vzhlédl k reproduktorům a pak se obrátil zpět ke skupině.

„Pánové, opravdu nemáme moc času, takže… HRT“ – Campbell ukázal na levou stranu plátna – „Západní křídlo a rukojmí máte na starost vy. Side, vím, že vaši lidé pracovali na různých variantách. Musíte vést útok přinejmenším dvěma směry.“ Campbell zvedl prst a zavalitého šéfa Týmu pro záchranu rukojmích upozornil: „Máme nápady, jak se tam dostat, za chvíli se k nim vrátím.“

S obvyklou přesností Campbell udělal vlevo v bok a poklepal na střechu Bílého domu. „Delta Force bude zodpovědná za vlastní vilu.“

Campbell pohlédl na velitele jednotky, plukovníka Graye. „Billy, vaši muži, kteří přiletí vrtulníky, musí být připraveni k výsadku rychle jako blesk. Než se dostanu k hlavnímu plánu, chci všechny upozornit, že je reálná možnost, že hodina H nebude včas. Kdyby se schylovalo k tomu, že by teroristé mohli otevřít dveře krytu dříve, nebudeme mít na vybranou a musíme zahájit akci dřív.“

Campbell pohlédl na chviličku na velitele a zdvihl desky. „Zde mám instruktáž kapitána Harrise.“ Campbell potřásl hlavou. „Jde o jeden z nejlepších, nejpodrobnějších taktických přehledů, které jsem kdy četl. Máte mou pochvalu, kapitáne Harrisi, za vynikající práci, kterou jste v tak krátkém čase odvedl.“ Campbell deskami zamával a podíval se na ostatní.

„Jde o zásadní dokument. Kdyby již dříve korvetní kapitán Harris část neuskutečnil, nepřesvědčil by mě, ale on to dokázal.“

Campbell opět zatřásl hlavou. „Jde o toto. Téměř před osmi lety kapitán Harris spolu se třemi kolegy ze SEALu v noci vyskočili z letadla C-141 StarLifter a snesli se na padácích na střechu Bílého domu, aniž by si jich Tajná služba všimla. Nešlo o žádný senzační kousek – bylo to cvičení, při kterém Tajná služba požádala námořnictvo o pomoc pri jeho uskutečnění. A výsledky se potvrdily.“

Campbell se odmlčel a podíval se do sálu. „Jsem si jist, že někteří z vás se podivují, proč vůbec uvažuji o manévru hodném bláznivého Jamese Bonda. Zde je můj důvod. Železný muž potvrdil, že ve vile byly rozmístěny výbušniny. Nezávisle jsme zjistili, že Aziz si s sebou vzal dostatek Semtexu na srovnání celé budovy se zemí. To znamená, že jakýkoliv útok povede s největší pravděpodobností ke ztrátě životů všech rukojmích a značné části členů přepadových oddílů. Jedinou možností je dostat skupinu odborníků přes výbušniny do budovy těsně před útokem, aby zjistili, jak je možné bomby zneškodnit. Pokusili jsme se o to dnes brzy ráno, když byl zabit jeden muž z týmu kapitána Harrise.“

Campbell na chvíli zmlkl a poté pokračoval: „Akce, zahájíme-li ji v hodinu H, bude probíhat takto: Kapitán Harris spolu se třemi svými muži provedou seskok z velké výšky s otevřením padáku těsně nad zemí z MC-130E Combat Talon patřícímu Zvláštnímu operačnímu křídlu. Lidé z naší zpravodajské služby jsou přesvědčeni, že kamery na střeše, které monitorují pozemek, jsou zapnuté a teroristé je využívají. Proto musí všichni čtyři přistát na střeše. Dva nejlepší ostřelovači ze SEAL Týmu 6 již mají vybudovaná střelecká postavení čtyři bloky od Bílého domu na věži Staré pošty. Těsně před přistáním prvního výsadku bude ostřelovači zneškodněna hlídka ve strážní budce na střeše. Tým kapitána Harrise se sejde s Železným mužem, který je provede tunelem, vedoucím ze suterénu vily až do Západního křídla.“

Campbell se zarazil, aby se vrátil ve výkladu zpět. „Od této chvíle až do hodiny H bude Železný muž prozkoumávat Západní křídlo a pokusí se získat co nejvíce informací. Jeho nejvyšší prioritou bude získat obrazový signál od obou skupin rukojmích. Jeho druhý úkol bude probádat první a druhou útočnou trasu pro Tým pro záchranu rukojmích.

Protože bude tento úkol řešit s předstihem, povede tým kapitána Harrise tak, aby mohl rovnou jednu z těchto tras, ne-li obě, otevřít. Jestliže se kapitánu Harrisovi nepodaří trasy zpřístupnit, máme ještě jednu zálohu. Během třiceti minut bude nad městem hlídka letectva s E-3A.

Oprávněně se obáváme, že Aziz má možnost odpálit nálože na dálku. Nevíme, jestli pomocí vysílačky, mobilního telefonu nebo pageru, a nemůžeme si dovolit hádat. Takže jakmile bude vydán rozkaz, AWACS celou oblast kolem Bílého domu zcela zahltí elektromagnetickým šumem, který vyruší veškeré signály s výjimkou těch, které používáme my.“

S pohledem upřeným na velitele HRT a Delta Campbell dodal:

„Zvažovali jsme osvítit celou oblast od okamžiku zahájení akce, ale nakonec jsme se rozhodli opačně. Přerušení spojení by je mohlo varovat a mohli by nálože odpálit ručně.“

Na chvíli se rozhostilo ticho, poté na sebe Slater a Gray pohlédli. Oba věděli, že není vhodné začít klást otázky. Nebylo dost času na skutečné plánování a nácvik. Přichází jeden z okamžiků, o kterých spolu během nespočetných cvičení rozmlouvali. Jeden z okamžiků, kterých se obávali. Okamžik, kdy mohou knihu útočných diagramů vyhodit z okna.

Velitel JSOC se rozhlédl po sále. Ještě chvíli bylo ticho a pak zaměřil pozornost na bojovníky po své levici. Muže, kteří půjdou do bitvy.

Promluvil jako člen přepadového oddílu, který mluví se svým kolegou:

„Tisíc věcí se nemusí zdařit v jakémkoliv stádiu operace.“

Tři velitelé přijali varování od vojáka s metály s vědoucím pohledem.

Campbell se zamračil, kousl se do dolního rtu a dodal: „Zachovejte si chladnou hlavu… Vyberte nejlepší střelce… Vše bude záležet na instinktu a rychlé reakci. Nemáme čas na generálku.“

Rapp a Adams se vrátili do malého výtahu s veškerým vybavením a sjížděli do dolních pater Bílého domu. „Zašitá místnost“ jim posloužila dobře, ale nyní potřebovali být blíž k centru dění. Než se vrátili pro výzbroj, Rapp umístil jednu ze štěnic zespodu na hasicí přístroj v chodbě.

Protože rušička již byla vyřazena z provozu, Rapp mohl nerušeně hovořit s řídícím střediskem v Langley a vynechat prostrkávání hádka s optickým vláknem pode dveřmi kvůli kontrole prostoru za nimi.

Když výtah zastavil, Rapp promluvil do mikrofonu: „Železný muž řídícímu středisku. Jsme zpátky v suterénu. Zkontrolujte chodbu.“

Jednotvárný mužský hlas odpověděl: „Chodba je prázdná. Přepínám.“

Rapp kývl na Adamse, aby otevřel dveře. Sotva tak učinil, Rapp vykročil do chodby, přejel ji hlavní MP-10 zleva doprava. Adams se k němu připojil a poté, co zavřeli vnější dveře výtahu, rychle vyrazili chodbou.

Starý šlachovitý inženýr otevřel S-klíčem dveře do skladiště nádobí a oba vstoupili. Anna Riellyová na ně s úlevou, že jsou zpátky, pohlédla.

„Jak to jde?“

„Skvěle,“ odpověděl Rapp, zatímco pokládal zbraň na zem a začal si sundávat těžký batoh. „Až na to, že Adams musel znovu na záchod.“

„Už zas?“ zeptala se Riellyová.

Adams stál v černé baseballové čepici a černé nomexové kombinéze jako zmenšená kopie Rappa. Dal si ruce v bok, potřásl hlavou a pronesl:

„Vy dva, nechte toho. Přál bych si vás vidět, jak si hrajete na špióny v mém věku.“

Rapp se zasmál. „Jen kdybych měl to štěstí a žil tak dlouho.“

Riellyová po jeho slovech okamžitě vystřízlivěla. Uvědomila si, že ač je pronesl lehkovážně, byla myšlena doopravdy.

Rapp odložil výzbroj na zem a řekl: „Milt a já teď půjdeme do Západního křídla něco zkontrolovat, ty tu zatím počkáš.“

„A proč bych nemohla jít s vámi?“ zeptala se Riellyová.

„Protože“ – Rapp ztišil hlas – „to může být opravdu drsné, Anno, a já budu mít dost práce, abych uhlídal Milta.“

„Slibuji, že nebudu překážet. Navíc, mohla bych být třeba i užitečná.“

Rapp zavrtěl hlavou. „To nepůjde, Anno. A nemám čas tu sedět a diskutovat s tebou. Dostal jsem rozkaz zjistit, co se děje v Západním křídle, a potřebuji to udělat rychle. Vzhledem k situaci u prezidentova krytu budeme možná přinuceni zahájit útok každou chvíli.“

Riellyová neochotně přikývla. „Mohu něco udělat, zatímco budete pryč?“

„Jestli vše půjde tak, jak by mělo, možná budu tvou pomoc potřebovat později. Jasné? Zatím tady seď a hezky se dívej.“

Předstírala úsměv. „Díky.“

„Víš“ – Rapp vstal – „nemělo by to pro tebe být tak těžké.“ Obrátil se k Adamsovi a vyzval ho: „Milte, pojď sem.“

Adams k němu přešel a Rapp připevnil malý předmět ze strany na jeho sluchátka. Byla to asi osm centimetrů velká kamera, zhruba dva a půl centimetru v průměru. Vpředu měla objektiv a zezadu vedl kabel zapojený do vysílače. Rapp zasunul vysílač do zadní kapsy Adamsovy bojové vesty a další kameru připevnil na svá sluchátka.

Rapp si upravil mikrofon a ohlásil se: „Železný muž řídícímu centru. Měli byste mít signál ze dvou kamer upevněných na hlavách. Můžete potvrdit?“

O vteřinu později se jim ve sluchátkách ozvala odpověď. „Souhlasí, Železný muži. Máme příjem z obou kamer.“

Rapp si nasadil baseballovou čepici kšiltem dozadu, ramínko sluchátek upravil nad čelo a popadl jednu z ledvinek. Upevnil ji Adamsovi kolem pasu a řekl: „Je v ní deset štěnic. Kam je umístíme, se rozhodneme až na místě. Jsi připraven?“

Kývl.

„Výborně.“ Obrátil se k Riellyové a prohlásil: „Měla bys být v bezpečí, dokud se nevrátíme.“

„A co když se tu někdo objeví?“

Rapp si dal ruku v bok a zamyslel se. Mohlo by se stát, že se s Adamsem nedostanou zpět. Sáhl do pouzdra na stehně a vytáhl devítimilimetrovou berettu s tlumičem. „Říkala jsi, že tě tatínek naučil střílet?“

„Jo.“

Rapp se ujistil, že je zbraň zajištěná, a podal ji Riellyové. Ukázal na skvrnu na vzdálené stěně asi deset metrů od nich. „Vidíš ten odloupnutý kousek malby těsně nad policí?“

Riellyová přikývla.

„Je nabitá a zajištěná. V komoře je jeden náboj a patnáct dalších v zásobníku. Odjisti ji a vypal jednu ránu na skvrnu.“

Rapp byl přesvědčen, že se o druhém hodně dozví, když jej vidí, jak zachází se střelnou zbraní.

Riellyová uchopila sebejistě oběma rukama zbraň. Držela ji skloněnou k zemi, trochu ji natočila a palcem pravé ruky ji odjistila.

Rozkročila se na šířku ramen a zamířila. Hlaveň byla díky tlumiči těžká a musela trochu držení upravit. Když měla skvrnu v přímce s mířidly, stiskla spoušť.

Od konce hlavně se ozvalo prsknutí a o zlomek vteřiny později o něco hlasitější zvuk, když kulka narazila na hladkou betonovou zeď.

Vylomila se hrudka o velikostí čtvrťáku a spadla na zem. Výstřel minul značku asi o třicet centimetrů vpravo dolů.

Zajistila zbraň a prohlásila: „S tlumičem je moc těžká.“

„Ale pěkná a tichá,“ odvětil Rapp.

„Jo.“ Riellyová pohlédla na hladkou černou pistoli.

„Není to špatná rána. Radím ti, sedni si támhle.“ Rapp ukázal proti dveřím vedoucím do chodby. „Kdyby do dveří vstoupil někdo v zeleném mundúru a měl v ruce AK-74, prožeň mu hlavu kulí, ptej se až potom.“

Riellyová si olízla rty a přikývla.

Rapp vyrazil ke dveřím vedoucím do tunelu. „Ať se děje, co se děje, Anno, nehledej nás. Nevrátíme-li se do hodiny, znamená to, že se něco nezdařilo. Radši čekej tady, dokud nepřijde někdo z naší strany a nevyzvedne tě.“

Rapp se obrátil k Adamsovi, který již měl vnější dveře ven otevřené, a prohlásil: „Jdeme.“

Adams vyťukal kód na zesílených dveřích do tunelu a zatlačil.

Rapp jej následoval ven, ještě se otočil, pokynul a věnoval Riellyové úsměv. Byli pryč. Dveře se zavřely a oba spěchali do Západního křídla.

47

Aziz pohlédl na digitální hodiny na stěně vlevo. Nejbližší k němu ukazovaly místní čas na východním pobřeží. Bylo 6:29, večer. Uchopil dálkové ovládání a přepnul hlavní televizi ze CNN na NBC. Za chvíli začnou domácí večerní zprávy a on chtěl vychutnat, jak přední americké zpravodajství uvede jeho další vítězství, jeho a džihádu.

Když trochu příliš dramatická zvuková znělka ohlásila začátek programu, Aziz se s očekáváním zašklebil. Přes celou obrazovku blikalo logo s titulkem „Krize v Bílém domě – třetí den“.

Po krátkém úvodu Toma Brokawa přepnuli do Organizace spojených národů v New Yorku. Zpravodajka televize svírala mikrofon a vášnivě seznamovala s posledními zprávami. Rada bezpečnosti OSN jednohlasně schválila zrušení ekonomických sankcí proti Iráku, s výjimkou těch, které se týkaly dodávek zbraní a vojenských technologií. Zpravodajka pokračovala informací o tom, že Izrael byl jediný člen OSN, který proti hlasování protestoval, ale protože nebyl stálým členem Rady bezpečnosti, nemohl zrušení sankcí zabránit.

Aziz vstal a vítězoslavně se usmíval. Opět zvítězil. Vše, co nyní potřebuje k naprostému vítězství, je prezident. Aziz popadl vysílačku a vyštěkl jméno zlodějíčka. „Mustafo!“ Aziz jeho jméno ještě dvakrát zopakoval, pak se ozval jiný z jeho mužů.

„Rafique, tady je Ragib.“ Stál na hlídce v suterénu u dveří do kotelny. „Myslím, že tě neslyší, protože tam rámusí vrtačky. Mám ho sehnat?“

„Ano.“

Ragib spustil vysílačku k boku a prošel chodbou až k bunkru.

Když zatočil za roh, zařval: „Mustafo!“

Zpoza rohu se vynořil zavalitý muž a vykoukl na chodbu. Ragib zdvihl vysílačku a křičel: „Rafique s tebou chce mluvit.“

Mustafa Yassin přikývl a vyrazil k Ragibovi. Sundal si ochranná sluchátka, přiložil vysílačku k puse a řekl: „Rafique, tady jsem.“

Malý buclatý muž stále kráčel. Čím byl dál od vrtaček, tím lépe slyšel.

Aziz sledující v Operačním středisku události v OSN v televizním přenosu se zeptal: „Jak postupuješ?“

„Myslím, že mi to zabere ještě asi hodinu.“

„Jsi si jist?“

„Myslím, že ano. Vrtačky už jsou dost blízko. Jakmile dojdou na značku, zbývá už jen je sundat a… pak mi zabere ještě deset či dvacet minut jemná práce a bude hotovo.“

„Zavolej mi, až budeš připraven sundat vrtačky ze dveří, přijdu dolů.“

Yassin si nebyl jist, zda dobře rozuměl, a zahulákal do vysílačky:

„Chceš, abych ti zavolal, až budu sundávat vrtačky ze dveří?“

„Ano.“

„Dobrá.“

Zavalitý kasař se otočil a vrátil se chodbou zpět ke krytu.

Irene Kennedyová a generál Campbell byli zpátky v řídícím středisku připraveni sledovat Rappův vpád do Západního křídla. Ředitel Stansfield a předseda Sboru náčelníků generál Flood tiše seděli o řadu za nimi, sledovali a čekali, připraveni udělit své požehnání nebo radu, bude-li potřeba.

Generál Campbell se obrátil k jednomu ze svých pobočníků sedícímu po pravé straně a zakryl mikrofon. „Zkontrolujte ještě jednou spojení s kapitánem Harrisem, Deltou a HRT. Přesvědčte se, že jsou připraveny záložní linky.“

Pobočník přikývl a odešel splnit rozkaz.

Na velké tabuli v čele sálu přibylo několik nových záběrů z Bílého domu.

Kennedyovou a Campbella nejvíce zajímaly obrazy zprostředkované kamerami upevněnými na Rappově a Adamsové hlavě. Podařilo se jim dostat na druhý konec tunelu a byli připraveni dveře otevřít a vstoupit do skryté chodby vedoucí do „Koňské síly“ a nahoru po schodech do Oválné pracovny.

Velkým nebezpečím bylo, že nemohli zkontrolovat, co je na druhé straně dveří opatřených těsněním.

V Langley mezitím způsobila rozruch jiná informace. Štěnice, kterou ve větracím průduchu umístila Anna Riellyová, zachytila rozhovor Mustafy Yassina s Azizem. Kennedyová okamžitě nařídila Rappovi a Adamsovi, aby zaujali vyčkávací postavení, než projdou nahrávky.

Slova Mustafy Yassina se ozvala ještě jednou. Když je vyslechli, generál Campbell pohlédl na Kennedyovou a řekl: „A je to. Nestíháme. Musíme posunout hodinu H.“

Kennedyová souhlasila a Campbell se obrátil k plukovníkovi po pravé ruce a prohlásil: „Změňte hodinu H na devatenáct třicet a uvědomte všechna velitelská stanoviště.“

Campbell vstal a připojil se ke Kennedyové, která hovořila s Floodem a Stansfieldem. Velitel JSOC naslouchal, zatímco mu Kennedyová vysvětlovala, proč je tlačí čas.

„Potřebujeme, aby si Železný muž pospíšil. Máme méně než hodinu na to, abychom utřídili a předali informace, které získá.“

„Nesouhlasím,“ zavrtěl Campbell hlavou. „Myslím, že bychom měli mít Železného muže ve vyčkávacím postavení až do doby těsně před úderem.“

„Proč?“ zeptala se zamračeně Kennedyová.

„Kapitán Harris a jeho tým budou k seskoku připraveni za dvacet minut. Nemyslím, že je dobré riskovat konfrontaci, dokud nebudeme mít všechny na místě. Až budeme připraveni k akci, provedeme úder s naprostým překvapením a velkou převahou.“

Flood souhlasně přikývl. „A ujistíme se, že Aziz nemá šanci dostat do rukou prezidenta.“

„Naprosto.“ Campbell ukázal na obrazovku snímající dveře krytu. „Díky štěnici můžeme zaručit, že jej zastavíme dřív, než k tomu dojde.“

Kennedyová tvrdohlavě zkřížila ruce na prsou. „Nesouhlasím. Myslím, že bychom měli získat další informace. Nemůžeme vyslat HRT naslepo, jinak z toho vzniknou jatka.“

Flood pohlédl na ředitele Stansfielda. „Thomasi?“

Stansfield hleděl na velkou tabuli s obrazovkami šest vteřin a pak prohlásil: „Poraďme se s Mitchem. Je na místě, rád bych slyšel jeho názor.“

Kennedyová nečekala na souhlas ostatních, otočila se a zvedla sluchátka ze stolu. Přidržela je u jednoho ucha, upravila si mikrofon a pronesla:

„Středisko volá Železného muže. Ozvěte se.“

Rapp se opíral o stěnu vedle zesílených ocelových dveří a netrpělivě vyčkával. Jeho mysl se vracela k myšlence prohnat kulku prostředkem Azizova čela. Nemohl se s ní svěřit lidem v Langley, ani to nehodlal zkoušet, ale kdyby takovou příležitost ještě dostal, udělal by to.

Z taktického hlediska měl pocit, že je to nejlepší. Zabít vůdce a sledovat, jak se ostatní topí. Hlas jeho šéfové jej vytrhl z příjemného snění.

Rapp se napřímil a ohlásil: „Jsem zde. Mluvte.“

„Ukazuje se, že otevřou dveře krytu asi za šedesát minut.“ Následovala odmlka. Kennedyová dodala. „Nestíháme hodinu H.“

„Pak bych se do toho měl honem pustit.“

„My tady, ehm…“ Kennedyová pohlédla na tři muže, „máme neshody v tom, jak pokračovat.“

Rapp obrátil oči v sloup. „Poslouchám.“

„Nová hodina H byla stanovena na devatenáct třicet.“

Rapp pohlédl na hodinky. „Takže mám asi čtyřicet osm minut. Jak jsem řikal, měl bych se do toho pustit.“

Generál Campbell popadl svá sluchátka a postavil se vedle Kennedyové.

„Železný muži, během dvaceti minut rozmístíme šest jednotek. Nechceme riskovat případnou konfrontaci, dokud nebude vše připraveno.“

„Ale zatím nemáme nejmenší představu, čemu budeme čelit.“

Campbell pohlédl na Flooda a řekl: „Myslíme si, že by bylo lépe využít momentu překvapení.“

Rapp začínal být podrážděný. Milt Adams se postavil a zeptal se:

„Co teď?“

Rapp mu mávnutím ruky naznačil, aby ustoupil, a do mikrofonu prohlásil:

„Nesouhlasím. Jestliže nezjistíme, kde jsou rozmístěny bomby a co nás čeká, půjde o sebevražednou operaci.“ Rapp se zaposlouchal, ale odpověď nepřicházela. Věděl, že hovoří mezi sebou. Nechtěl, aby rozhodovali bez něj, a zeptal se: „Proč uvažujete o změně plánu?“

Kennedyová mu otázku zodpověděla. „Štěnice, kterou jste umístili do větracího průduchu, zachytila rozhovor přes vysílačky mezi Yassinem a, domníváme se, Azizem. Yassin mu sdělil, že bude s vrtáním hotov asi do hodiny. Otevřít dveře mu pak zabere něco mezi deseti a dvaceti minutami.“

„Ještě něco?“

„Aziz chce, aby mu Yassin zavolal, až sundá vrtačky ze dveří.“

Rapp přemýšlel o počtu teroristů. Informace, které měli od Haruta, hovořily o jedenácti. Osobně počet snížil o jednoho, zbývalo jich deset.

Rapp se pokusil uhádnout, jak bude Aziz ve svém plánu pokračovat, zejména s ohledem na to, že bude muset vytáhnout prezidenta z krytu.

Pak dostal nápad.

„Aziz chce být u toho, až bude Yassin otvírat dveře, ano?“

Odpověděl Campbell. „Domnívám se.“

„Nejenže tam chce být, ale on tam musí být. Ví, že spolu s prezidentem tam jsou agenti Tajné služby, je to tak?“

„Pravděpodobně.“

„Ať už chce prezidenta živého či mrtvého, musí si s sebou přinést určitou palebnou sílu, aby se s těmi agenty vypořádal.“

„Kam míříte?“

„Bude muset své síly přerozdělit. Naše zpravodajské informace říkají, že Aziz měl na začátku jedenáct lidí, včetně sebe. Nyní jich má deset. Jeden z deseti je na střeše a dva v suterénu u krytu.“ Plán v Rappově mozku krystalizoval. „My počkáme, až bude Aziz donucen své síly přerozdělit. Až vypnou vrtačky, máme nejméně desetiminutové okno k úderu. Během té doby počet teroristů hlídajících rukojmí nebude vyšší než šest… možná ještě méně, když si Aziz s sebou vezme více mužů, aby ho kryli.“

Jeho plán padal v Langley na úrodnou půdu. Zejména generál Flood, vojenský taktik, miloval myšlenku, jak rozdělit síly nepřítele.

„Železný muži, líbí se mi váš nápad. Vydržte minutku, zatímco s plánem seznámíme prezidenta.“

Generál Flood si sundal sluchátka a pohlédl na Stansfielda.

„Co si o tom myslíte?“

48

Viceprezident Baxter seděl za stolem ve své pracovně a tupě zíral na televizi. Z obrazu vnímal jen rozmazané čmouhy a zvuk se mu v uších sléval v jednolitý šum v pozadí. Byl ponořen do myšlenky, jak se stane prezidentem. Byla tak mučivá, tak svůdná, že jej zcela zatáhla do světa fantazie. Od útlého dětství, kam až jeho paměť sahala, snil o tom, že se jednoho dne stane prezidentem. A nyní, když byl jeho sen tak blízko, měl najednou výhrady. Netýkaly se samotného úřadu, ale co se stane, až pronikne ven, že dostal informaci, že se teroristé snaží dostat prezidenta ven z krytu.

Baxter začal uvažovat o všech úhlech pohledu. Začal přemýšlet z hlediska veřejného mínění. Zaprvé, když krize začala, byl v New Yorku. Nebyl to on, kdo pozval teroristy do Bílého domu na kávu. Za druhé, musí nějak dát na vědomí, že ti nejlepší a nejchytřejší z Pentagonu přísahali, že je prezident ve svém novém krytu mimo jakékoliv nebezpečí.

Informace generála Flooda, že by se teroristé mohli pokusit vylámat prezidenta ven, se musí potlačit. Budou muset říci, že informace byla příliš mlhavá a neúplná. A navíc mohou rozmáznout příběh dvou mužů ze SEALu, kteří byli přistiženi ve ventilační šachtě, a Azizova následujícího varování.

Dá přece jen Dallasovi Kingovi za pravdu. Nakonec, musí spoléhat na vysoký morální předpoklad, že jednali v zájmu záchrany rukojmích. Z toho zřejmě vyplývá, že nemohl riskovat životy všech lidí uvnitř jen proto, aby se ujistil, že je prezident v bezpečí – zejména byla-li informace o opaku při nejlepší vůli neúplná.

Dallas King, s banánem v ruce, vstoupil do místnosti.

„Potřebujeme si o něčem promluvit.“

King přešel velkou studovnu. Posadil se na jednu ze dvou židlí stojících před viceprezidentovým stolem a znovu si kousl banánu.

Viceprezident Baxter sáhl po dálkovém ovládání televize a vypnul zvuk.

„Co je zas?“

„V OSN prošlo vše skvěle, ale mám trochu obavy, co bude zítra.“

„Proč?“ Baxter položil loket na opěrku židle a podepřel si bradu.

„Přemýšlel jsem o Tedovi.“ King hovořil o viceprezidentovu poradci pro národní bezpečnost, Tedu Nelsonovi. „Říká, že Izrael začíná dělat dusno.“

King se opřel a ukousl poslední sousto banánu.

„Jaký mají problém nyní?“

„Myslí si, že vědí, jaký bude AZÍZŮV poslední požadavek, a chtějí, abychom si uvědomili, že odmítnou spolupracovat.“

„Jaký bude podle nich poslední požadavek?“

„Jsou přesvědčeni, že Aziz požádá Spojené státy a OSN, aby uznaly svobodný a samostatný palestinský stát.“

„A?“ pokrčil rameny Baxter, jako by o nic nešlo.

„Izrael se nechal slyšet, že se nenechají přinutit k souhlasu s něčím takovým. Ted říká, že mu jeho zdroje sdělily, že do čtyř hodin Izrael vyhlásí pohotovost ozbrojeným silám a že jestli Aziz požádá o svobodný a samostatný palestinský stát, daná území obsadí.“

Baxter se zhoupl na židli. „Zatraceně. Spojte se s jejich velvyslancem a řekněte mu, že jestliže něco takového udělají, postarám se o to, aby penězovod od nás k nim zcela vyschl.“

King zavrtěl hlavou. „To nemůžete udělat, a oni to dobře vědí. Příliš mnoho senátorů a kongresmanů vystoupí na jejich podporu.“

Baxterem cloumal hněv. „Starýho čerta nemůžu.“

King pohlédl na rozčileného šéfa a počkal, až se uklidní. Po chvíli pokračoval. „Pustit se do křížku s Izraelem je špatná politika… Mělo by to špatný vliv na New York a ještě horší na sponzory z Hollywoodu. Mám nápad, který by mohl potěšit všechny.“ King se pohodlně opřel a s úsměvem si přehodil nohu přes nohu.

Baxter rychle vyhrkl: „Ven s ním. Nemám na to celý den.“

„Myslím, že je čas vyjednat s nimi tajnou dohodu. Požádáme je, aby velmi hlasitě protestovali, jestli Aziz skutečně tento požadavek zveřejní, ale aby se nepouštěli do žádné vojenské akce. Na oplátku jim slíbíme, že jakmile bude propuštěna další skupina rukojmích, převezmeme budovu silou.“

„Myslel jsem, že to právě nechceme.“

„Já si to také ze začátku myslel,“ pronesl King opatrně. „Ale čím více o tom přemýšlím, mám pocit, že nechcete vypadat jako příliš velký slaboch. Jestliže můžete uspět v osvobození dvou třetin rukojmích a pak dáte rozkaz k obsazení budovy…“ King se usmál. „Budete považován nejen za dobrého diplomata, ale také člověka, který umí být tvrdý, když je potřeba.“

A sám pro sebe King dodal, a zároveň vyřešíš můj problém.

„Snad.“ Baxter se zamračil, zatímco o nové strategii přemýšlel. Pak pohlédl na hodinky a zeptal se: „Proč mi tuto informaci nesdělil ani ředitel Stansfield, ani generál Flood?“

King pokrčil rameny. „Jestliže o tom ví Ted, oni o tom musí, u všech čertů, vědět také.“

„Nevím. Třeba má Ted lepší zdroje.“

„Ale prosím vás,“ ušklíbl se Baxter. „Lepší než Thomas Stansfield… O tom pochybuji.“

Baxter se natáhl po telefonu a vtom si uvědomil, že neví, kde Flood nebo Stansfield jsou. Mohl by se o to postarat některý z poskoků. V tuto chvíli má na práci důležitější věci.

Pohlédl přes svůj velký stůl a prohlásil: „Sežeňte mi generála Flooda a ředitele Stansfielda na telefon.“

Stansfield se rozhodl, že bude lépe zavolat prezidenta z konferenčního sálu. Proto spolu s Floodem, Campbellem a Kennedyovou opustili řídící středisko a vešli do prosklené místnosti. Za méně než minutu měli na drátě jak Rappa, tak prezidenta Hayese.

Generál Flood prezidenta stručně seznámil s Rappovým plánem vyčkat se zahájením útoku až do posledního okamžiku. Prezident soustředěně naslouchal.

První otázka, kterou položil, zněla: „Co se stane, jestliže načasování nevyjde a budeme vyčkávat příliš dlouho?“

Hayes tušil, jaký bude výsledek.

„Kdybychom se přepočítali, pane“ – generál Campbell se na vteřinku odmlčel – „pak bychom vás všechny mohli ohrozit.“

„Pane generále Campbelle,“ ozval se na lince Rapp. „Vlastní Bílý dům, vilu, má na starost Delta Force, je to tak?“

„Správně.“

„Kolik času jim zabere dostat se z výchozího postavení do Bílého domu… za předpokladu, že jsou v plné pohotovosti a střelci jsou rozmístěni na lyžinách vrtulníků s nabitými zbraněmi?“

„Plukovník Gray říká, že může dostat dvanáct mužů na střechu do dvou minut a dalších dvanáct mít na místě během dalších třiceti vteřin.“

„Promiňte mi ještě otázku,“ ozval se z krytu zakaboněný prezident Hayes, „ale jestliže můžeme dopravit na střechu tolik lidí vrtulníkem, proč se, k čertu, zabýváme možností paravýsadku SEALu na střechu?“

Generál Flood okamžitě odpověděl: „Jde o moment překvapení, pane. Jestliže začneme síly přemísťovat pomocí vrtulníků, spatří je sdělovací prostředky a tisíce lidí shromážděných v centru. Doufáme, že bude možné, aby členové SEALu přistáli a dostali se do vily, aniž by si jich kdokoliv všiml. Je to riskantní, ale jediná možnost, jak vyřadit některé z bomb, aby HRT mohl osvobodit rukojmí v Západním křídle.“

Rapp se chopil příležitosti, aby svůj plán prosadil. „A podle mého názoru, pane prezidente, jestliže vyčkáme, až Aziz a neznámý počet teroristů zamíří ke krytu, aby vás z něj dostal, podstatně se zvýší naděje na úspěšnou záchranu rukojmích.“

Generál Flood, kterému se myšlenka líbila, dodal: „Je to dobrý plán, pane prezidente. Rozdělíme jejích síly v okamžiku, kdy ještě budete v bezpečí krytu, a naším hlavním zájmem bude osvobození rukojmích v Západním křídle. Místo boje s osmi teroristy se budeme potýkat jen s šesti.“

„Vy tedy tvrdíte, že se tím zvýší naděje na záchranu rukojmích.“

„Ano.“

Hayes nezaváhal ani vteřinu. „Pak to tedy udělejme.“

Na dveře konferenčního sálu kdosi zaklepal a vstoupil jeden z pobočníků generála Flooda. „Promiňte, generále. Volá viceprezident a přeje si okamžitě hovořit s vámi a s ředitelem Stansfieldem. Jestli chcete, mohu vám sem hovor přepojit.“

Z reproduktorů se ozval hlas prezidenta Hayese. „Myslím, že je čas sdělit viceprezidentu Baxterovi, že již nestojí v čele.“

Flood se obrátil na pobočníka. „Přepojte jej sem.“

O deset vteřin později začala jedna linka na hlavním telekomunikačním pultu vyzvánět. Irene Kennedyová stiskla příslušná tlačítka a zapojila nejnovějšího účastníka do konferenčního hovoru. Kývla na svého šéfa a Flooda, že je linka připojená.

Flood svým hlubokým hlasem pronesl: „Viceprezident Baxter?“

Odpověděl ženský hlas a požádal je, aby zůstali na lince, zatímco je spojí s viceprezidentem. Více než minutu seděla skupina v tichosti a čekala, až se muž, který hovor vyvolal, připojí. Nikdo nepromluvil.

Všichni s napětím očekávali nevyhnutelnou konfrontaci dvou největších hráčů americké politiky.

Když se Baxter konečně připojil, zeptal se: „Pane generále Floode, jste tam?“

„Ano, jsem tu s ředitelem Stansfieldem.“

„Dobrá,“ odpověděl Baxter hlasem, který mohl znamenat cokoliv. „Právě jsem dostal znepokojivou informaci.“ Baxter se odmlčel a čekal, až se zeptají jakou. Nikdo se však neozval, a tak Baxter svou zprávu rozvinul. „Můj poradce pro národní bezpečnost mě právě informoval, že Izrael vyslovil určité hrozby.“

Baxter se opět zarazil, jestli Stansfield nebo Flood odpoví. Oba muži na sebe pohlédli a neřekli nic. Kdyby nešlo o tak napjatou situaci, snad by se na sebe usmáli a vychutnali si nadcházející chvíli.

Baxter opět začal hovořit, v jeho hlase se ozval pocit marnosti.

„Slyšeli jste někdo z vás ty řeči?“

„Ano,“ odvětil generál Flood, „slyšeli.“

„A proč jste se neobtěžovali mi je sdělit?“

Flood pohlédl na reproduktory, přemýšlel, kdy se prezident rozhodne připojit k rozhovoru.

„Byli jsme příliš zaměstnáni, pane.“

„Zaměstnáni.“ Baxter napodobil generála Flooda. „Příliš zaměstnáni na to, abyste zvedli telefon a informovali vrchního velitele branných sil o rozhodujícím vývoji.“

„Vrchního velitele branných sil.“ Hlas prezidenta Hayese plynul z reproduktorů, nebyl ani rozzlobený, ani chladný, jen naprosto sebevědomý. „Nemyslím, Shermane.“

Jen Stansfield udržel kamennou tvář. Flood, Campbell a Kennedyová se se zadostiučiněním usmáli. Následovala dlouhá chvíle ticha, než Baxter odpověděl. Když tak učinil, v hlase zněla směs neupřímné úlevy a strachu.

„Roberte, jste to vy?“

„Ano, Shermane.“

„Jak se to… Co se stalo… Jak jsme vás dostali na linku?“

„V pořádku, Shermane. Slyšel jsem, jakou skvělou práci jste odvedl, když jste naši zahraniční politiku a národní bezpečnost vrátil o půl století zpět.“

„Nevím, co jste slyšel“ – Baxter začínal panikařit – „ale pokusit se zachránit americké životy a udržet v rovnováze naše zahraničněpolitické zájmy nebylo snadné. Tvrdě jsme pracovali, abychom zajistili –“

Prezident Hayes mu skočil do řeči: „Byl jsem plně informován o tom, co jste vy, Marge Tutwilerová a váš patolízal Dallas King způsobili, a nelíbí se mi z toho ani ň. Nemám čas, trpělivost a energii o tom s vámi jednat právě teď ale až se odtud dostanu, budete mi muset leccos vysvětlit.“

„Ale Roberte“ – Baxterův hlas se napětím třásl – „myslím, že máte špatné informace. Nevím, co vám generál Flood a ředitel Stansfield napovídali, ale jsem si jist, že vám mohu vše vysvětlit. Při každém rozhodnutí, které jsem během krize učinil, jsem měl jen ty nejlepší úmysly.“

„Určitě jste je měl,“ odvětil skepticky prezident Hayes. „Měl jste příležitost sedět na trůně a zle jste všechno zvrtal. Teď je načase ustoupit z cesty a svěřit vše profesionálům.“

„Ale Roberte…“

„Žádné ale, Shermane! Rozhovor je u konce!“

Jediné, co poté od viceprezidenta slyšeli, bylo cvaknutí, když zavěsil.

Po delší chvíli ticha se ozval prezidentův hlas s otázkou: „Kde jsme skončili?“

49

Stroj letectva MC-130E Combat Talon křižoval nebe nad Washingtonem, D.C. ve výšce tří tisíc metrů. Combat Talon prvního křídla zvláštních operací byl jedinečný letoun pro dopravu příslušníků speciálních jednotek a jejich opětovné vyzvednutí z terénu. Korvetní kapitán Harris stál na zádi modifikované stotřicítky a hleděl z otevřené rampy dolů na město. Vítr fičel zadní částí nákladového prostoru a čtyři motory venku rámusily ve večerním vzduchu a ztěžovaly komunikaci.

Jasný, oranžový sluneční kotouč zapadal za horizont po Harrisové pravici.

Po druhé straně se nacouvaly bouřkové mraky. To první bylo dobré, tmu vítali, ale to druhé nikoliv. Vítr a déšť nejsou pri výsadku dobrými průvodci.

Piloti létali sem a tam ve čtyřiadvacetikilometrovém koridoru asi osm kilometrů východně od Bílého domu. Harris spolu se svými muži ze SEALu měli za sebou všechny druhy seskoků. Seskoky HANO – z velké výšky s ručním otevřením padáku ve výšce, i HALO – z velké výšky s otevřením padáku nízko nad zemí. Stejně tak i seskoky s nuceným vytažením vrchlíku statickým lanem z výšek od sto padesáti metrů až po deset kilometrů.

Před osmi lety, když se účastnil cvičení pro Tajnou službu, spolu se svými muži provedli HAHO seskok ze zádi letadla C-141 StarLifter.

Ve výšce sedmi a půl kilometru muži vyskočili z letadla a otevřeli padáky.

Ze sedmikilometrové výšky Harris s muži jeho týmu skvěle navedli padáky typu křídlo ze vzdálenosti více než sedmdesáti kilometrů a lehce přistáli na střeše Bílého domu.

Tajnou službu výsledek nejprve velmi překvapil. Poté vše společně probrali a uvědomili si, že léta výcviku a vysoká odbornost, jakou takový seskok vyžaduje, vylučuje možnost, že by nějaká teroristická skupina takovou operaci byla schopna provést.

Harris a jeho muži se chystali svou parašutistickou zdatnost využít.

Generál Campbell Harrise před několika minutami seznámil s nejnovějšími rysy plánu. Pro SEAL představovaly změny černou můru. Nebudou si již moci zvolit čas, kdy seskok uskuteční. Nyní musí čekat, až Aziz učiní svůj krok, pak rychle vyskočit z letadla a zaujmout postavení.

Nebylo možné zopakovat seskok, který uskutečnili před osmi lety.

Vyskočit z takové výšky by vyžadovalo, aby Harris, jeho muži a posádka letadla s nepřetlakovaným trupem měli již hodinu před startem kyslíkové masky z důvodů aklimatizace jejich organismu. V okamžiku, kdy byl plán schválen, již tuto příležitost neměli. Nezbýval čas, a tak Harris rozhodl, že vyskočí z výšky tří tisíc metrů a volným pádem dokloužou k Bílému domu. Ve výšce tří set metrů rozvinou padáky a poslední část seskoku uskuteční na nich.

Kapitán Harris poodešel od rampy, aby své muže upozornil na blížící se déšť. Vnitřek nákladního prostoru ozařovalo červené bojové světlo, díky kterému si muži snadněji zvykli na tmu venku. Harris s sebou vzal velkého Micka Reaverse, který sloužil jako parašutistický instruktor, dále Tonyho Clarka a Jordana Rosteina – dva z nejlepších střelců a demoličních odborníků v šestce. Všichni čtyři na sobě měli černé nomexové kombinézy, vlněné kukly a rukavice. Pri každé operaci bylo nezbytné mít oděv z nehořlavého materiálu, zejména když se jednalo o práci s výbušninami.

Protože se operace uskuteční v suchém prostředí, všichni muži byli vyzbrojeni pistolemi SIG-Sauer P226 ráže 9 mm, dále měli samopaly MP-10 s tlumičem a dostatek náhradních zásobníků v útočných vestách, které těsně obepínaly neprůstřelné kevlarové „brnění“. Kontrolu vysílaček provedli již na zemi. Používali radiostanice Motorola MX300 vybavené hrdelními mikrofony a naslouchátky.

Harris přistoupil ke svým mužům a zařval, aby překřičel vítr: „Od východu přichází bouřka, to nevypadá dobře.“

Clark potřásl hlavou směrem ke svému veliteli. Znal Harrise již více než deset let a věděl, že by musel být prostě blázen, kdyby chtěl skákat doprostřed bouřky. Clark se natáhl a upravil si ochranné brýle.

Přitom se naklonil blíž k Harrisovi. Přes rámus na něj zavolal:

„Nemůžeme skákat do deště, Harry.“

Harris přikývl, obrátil se zpět k rampě a pro sebe si zamumlal:

„Uvidíme.“

Ze zádi letadla Harris viděl, že bouřka sílí. Náhle oblohu rozčísl blesk a udeřil dvěma rozvětvenými paprsky do země. Za výbojem následoval hrom, který přehlušil i motory letadla. Nad zátokou Chesapeake spatřil clonu deště. Déšť se bude pomalu nasouvat nad Maryland a obklopí hlavní město. Měli nejvýše třicet minut, než se díky dešti stane výsadek sebevraždou.

Rapp a Adams byli připraveni vyrazit. Stáli u dveří a naposledy vše kontrolovali. Kdyby situace zhoustla, HRT dělilo od proniknutí do budovy jen dvacet vteřin a Delta Force může být na místě, aby zajistila bezpečnost prezidenta, do dvou minut. Nyní přišel čas hodit kostkou a začít riskovat.

Než Rapp požádal Adamse, aby vyťukal kód, zeptal se: „Cítíš se na to, Milte?“

Adams si sňal baseballovou čepici a kapesníkem si setřel vrstvu potu z holé lebky. S kývnutím prohlásil: „Jsem připraven.“

Rapp naposledy rychle zkontroloval vybavení a oznámil: „Železný muž řídícímu středisku. Jdeme na to. Přepínám.“

Rapp kývl na Adamse, který začal vyťukávat kód.

Při prvním zasyčení, jak unikal vzduch z těsnění dveří, Adams ustoupil dozadu a nechal Rappa, aby se chopil vedení. Rapp netušil, co může na druhé straně očekávat. Dveře mohly být zaminované.

Aziz mohl na druhé straně nechat stráž. Neexistoval způsob, jak se přesvědčit. Rapp musel hádat. S omezenými znalostmi si Rapp domyslel, že si Aziz nemůže dovolit nechat za dveřmi dalšího muže.

Z tohoto předpokladu vyšel.

Větší problém by byla nálož. Rapp zatlačil Adamse proti zdi co nejblíž k pantům dveří a položil ruku na madlo. Chvíli počkal, pak odvrátil hlavu, stiskl madlo a dveře odtáhl o pět centimetrů.

Ukrytý za těžkými ocelovými dveřmi, které ho chránily před případným výbuchem, Rapp naslouchal, zda neuslyší zrádný zvuk nastraženého drátu vytahující kolíček. Počítal do tří, pak ještě do pěti, pro jistotu.

Levou rukou sevřel MP-10, pravou natáhl dozadu a Adams mu podal hádka.

Rapp vystrčil tenké optické vlákno s kamerou za roh.

Prohlédl levou stranu, poté pravou a nakonec se podíval i nahoru.

Tmavé obrázky byly přenášeny i do Langley.

Ve sluchátkách zaslechl hlas generála Campbella: „Vypadá to dobře, Železný muži.“

Rapp vykoukl za dveře, aby se lépe podíval. Doleva vedly strmé betonové schody. Rapp napůl očekával, že průchod nebude osvětlený.

Místo toho však skryté schodiště vedoucí nahoru do Oválné pracovny tlumeně osvětlovaly dvě žárovky. Přímo vpředu proudil stříbrný pramen světla zpod dveří vedoucích do ‚Koňské síly‘ – velícího stanoviště prezidentovy ochranky. Tam se sledovaly zabezpečovací systémy a výstupy sledovacích kamer. Všechny vizuální záznamy z pozemku i interiéru Západního křídla, vlastního Bílého domu a Východního křídla byly monitorovány v novém Spojeném operačním centru přes ulici v budově úřadu prezidenta. „Koňská síla“ měla na starost především sledování prezidenta a míst, kde se prezident nacházel. Uniformovaná složka byla zodpovědná za vše ostatní. Podle informací, které Rapp dostal od Tajné služby, byly chvíli po zahájení útoku vnitřní kamery v Bílém domě jedna po druhé vypnuty. Důvod byl zřejmý: Aziz nechtěl, aby Tajná služba mohla sledovat, co dělá. Rapp dostal za úkol zjistit, jak velká část systému zůstala připojená a zda jej některý tango monitoruje.

Rapp zcela vystoupil zpoza dveří a poposunul se směrem k malému odpočívadlu právě před „Koňskou silou“. Adams jej těsně následoval, pak prostrčil pode dveřmi malou čočku a začal prozkoumávat místnost ze strany na stranu.

Rapp mu nahlížel přes rameno. V obraze se objevilo několik starých kovových stolů a pak cosi spatřili. Rapp naznačil Adamsovi, aby se s hádkem vrátil zpět. Napříč přes místnost uviděli ramena a hlavu muže.

„Zaznamenáváme jednoho tanga,“ ozval se v Rappových sluchátkách generál Campbell. „To je řídící panel. Můžete nám lépe ukázat, na co kouká?“

Adams zaměřil kameru na muže sedícího za dveřmi. Před teroristou svítil tucet malých černobílých obrazovek v kovovém rámu. Ve výhledu na prostřední dvě v dolní řadě zacláněla mužova hlava, ale zbylých deset obrazovek zjevně zprostředkovávalo obraz z vnějšku Bílého domu.

Rapp se odvrátil ode dveří a co nejtišším hlasem se zeptal: „Nahráváte to, že?“

„Samozřejmě,“ odvětil Campbell.

„Výborně. Umístíme sem štěnici a postoupíme dál.“

Rapp vylovil jeden z miniaturních audiovizuálních snímačů z kapsy a uvedl jej do provozu. Vysílač umístil na zem a tenké optické vlákno s kamerou prostrčil co nejdále pode dveřmi. Opět se obrátil pryč od dveří a zašeptal:

„Máte další signál?“

„Potvrzuji.“

Rapp poklepal Adamsovi na rameno a ukázal nahoru po schodech.

Adams vytáhl hádka a smotal jej do volné smyčky. Než vyrazili, Rapp se shýbl, aby se přesvědčil, že nikde nejsou nastražené žádné dráty.

Když se ubezpečil, ujal se vedení. Na vrcholku schodiště chyběla plošina, byla zde jen vnitřní strana panelu, který uzavíral vstup do prostoru mezi Oválnou pracovnou a soukromou jídelnou prezidenta.

Adams ukázal na závoru a poznamenal: „Otevírá se dovnitř.“

Rapp přikývl. Dal by přednost, kdyby mohli tiše vyvrtat díru do zdi a vysunout napřed kameru, aby se podívali, co je čeká na druhé straně, ale tlačil je čas. Rapp uvolnil závoru a uchopil MP-10 do pohotovostní polohy. Uzký díl zdi vyskočil směrem k němu. Zatáhl, aby jej otevřel ještě víc, a vyhlédl přes chodbu do soukromé studovny prezidenta Hayese.

Téměř okamžitě zaplnil místnost hnilobný zápach.

Puch se vyvalil na schodiště a Rapp začal dýchat ústy. Vzpomněl si na Adamse, otočil se a zašeptal: „Myslím, že tu budou ležet nějaké mrtvoly. Budeš v pořádku?“

Adams kývl a naznačil Rappovi, aby pokračoval.

Rapp ukázal na Adamse a pak na zem, naznačil mu tím, aby zůstal chvilku na místě. Přemístil se doprava a přitiskl se ke zdi. Slábnoucí večerní světlo pronikalo okny. V jídelně před ním svítil lustr i stolní lampa. Zdálo se, jako by se v budově zastavil čas. Několik zpola naplněných šálků s kávou stálo neuklizených na stole a podnos s nádobím čekal, až jej někdo odnese. Vpravo byly otevřené dveře do přípravny jídel a Rapp viděl skrz místnost až na hlavní chodbu. Rychle ustoupil o krok zpět.

Vše, co viděl Rapp, viděli i lidé v Langley. Ve sluchátkách se mu ozval Campbell. „Železný muži, dveře vlevo vedou do Růžové zahrady.“

Rappova hlava se otočila směrem ke dveřím a generál pokračoval:

„Přesně tak. Zkontrolujte, zda tam nejsou nastražené výbušniny.“

„Rozumím.“

Rapp se ohlédl, aby se ujistil, že v chodbě nikdo není. Pak z levé strany obešel stůl v jídelně. U dveří stála velká květina a za ní spatřil stejnou šedou kovovou bednu, jakou našel v prezidentově ložnici. Ze strany bedny se táhlo jemné předivo vláken skrz očka na šroubech. Tenký drátek, sotva tlustý jako vlasec na ryby se táhl podél dolní hrany dveří, přes další šrouby s očky zamířil vzhůru do výše jednoho metru, kde prošel dalšími očky a vodorovně se vracel znovu přes dveře. Rapp sledoval jeho druhý konec, vtom se zarazil.

„Do prdele.“

„Co se děje?“

„Vy ten drát nevidíte?“

„Ne.“

„Vede pode dveřmi, pak do výšky jednoho metru a opět napříč přes dveře. Velký malér ale je, že nekončí.“ Rapp kráčel podél zdi a sledoval, kam tenký drát míří. „Pokračuje podél stěny, nejen kolem dveří.“

„To může být problém.“

Čekali, že dveře budou zajištěné, a tak HRT plánoval, že vyvrtá díry do zdí, kterými se do budovy dostane. Jestliže jsou dráty natažené podél stěn, nepůjde to.

„Měl bych raději pokračovat. Musíme doufat, že se muži ze SEALu ve svém řemesle vyznají, jinak jsme v rejži.“

Rapp se rychle vrátil na druhý konec místnosti. Místo aby zamířil zpět krátkou chodbou, vstoupil do přípravny a opatrně se přiblížil ke dveřím vedoucím na hlavní chodbu přízemí Západního křídla. Sevřel tlustý tlumič a po centimetrech se připlížil k dveřnímu rámu. Oči okamžitě upoutaly tmavé stopy uschlé krve, která potřísnila koberec na chodbě. Krev byla v obou směrech, jako by někdo táhl mrtvá těla do místnosti na druhém konci chodby vpravo.

Rapp nechtěl myslet na to, co skrývají zavřené dveře, ale byl přesvědčen, že právě to působí ten hrozný zápach. Když zkontroloval chodbu, všiml si další bomby vlevo od sebe. Rapp se přikrčil a pokusil se namířit hlavovou kameru na šedou kovovou bednu. Situace byla horší, než si myslel.

Nejenže jsou bomby po obvodu, ale ukazovalo se, že uvnitř je další zaminovaný okruh, se kterým se budou potýkat.

Rapp se stáhl a připojil se k Adamsovi.

„Dostali jste záběry druhé bomby a jejího umístění?“

„Potvrzuji příjem. Skvrny na koberci jsou od toho, co si myslím?“

„Vypadá to jako zaschlá krev,“ odvětil Rapp, když dospěl k Adamsovi.

Rapp přešel dva kroky za něj a strčil hlavu do Oválné pracovny.

Okamžitě spatřil, co působilo zápach. Na zemi mezi dvěma pohovkami leželo nafouklé tělo muže. Jeho hlava padla těsně vedle vyšité prezidentské pečeti a vytekla z ní veliká kaluž krve. Rapp zašilhal kolem pohovky a pokusil se pohlédnout na mužovu tvář, ale nepodařilo se mu to. Jeho tváře a krk byly tak oteklé, až se zdálo, že roztrhnou límec košile a vázanku. Jeho ruce byly postižené podobně.

Rapp postoupil a prohlédl zakřivenou zeď za prezidentovým stolem.

Poblíž dveří vedoucích na kolonádu Oválné pracovny našel další bombu. Tenký drátek křížil zeď vodorovným směrem na dvakrát.

Vydechl: „Stejné jako v předchozí místnosti. Vezmu s sebou Milta a prověříme vnitřek.“

Adams stál ve dveřích a hleděl na nafouklé tělo na podlaze. Když se Rapp přiblížil, zeptal se: „Poznal jsi ho?“

Adams zavrtěl hlavou.

Rapp prudce otočil hlaveň samopalu zpět do směru, odkud přišli.

Když se vracel do jídelny, přitiskl se k pravé stěně a držel zbraň zvednutou. Obrátil se k Adamsovi a zeptal se: „Napříč přes halu jsou dveře, kam vedou?“

„Do Rooseveltovy místnosti.“

„Co tam je?“

„Jen velký konferenční stůl.“

Rapp kývl. „Dobrá. Budu tě krýt z tohoto malého pokoje. Půjdeš přes halu k Rooseveltově místnosti a prostrčíš hádka pode dveřmi. A pamatuj si, zůstaň na levé straně dveří. Nestůj uprostřed.“

Adams maličko pokývl. Rapp neoblomně trval na tom, kde má stát, aby se mu nepřipletl do rány. Rapp ustoupil do malé přípravny u jídelny.

U vchodu do hlavní chodby vystrčil hlavu a obě strany zkontroloval. Zvedl pravou ruku do úrovně ramen a zamával na Adamse, aby vyrazil.

Milt proběhl přípravnou a zamířil přes halu. Dveře do Rooseveltovy místnosti byly hned vpravo, téměř přesně naproti hlavnímu vchodu do Oválné pracovny. Postavil se po levé straně, jak mu Rapp nakázal.

Adams prostrčil špičku hádka pode dveře a hleděl na obrazovku. Nejprve si nebyl jist, na co hledí. Na podlaze ležela nějaká hromada a velký konferenční stůl byl převržený a opřený o protější zeď. Cosi se pohnulo a pak si uvědomil, že hromada na zemi jsou lidská těla. To, co se hnulo, byla noha. Noha v kalhotách s lampasem po straně.

Adams okamžitě poznal kalhoty, jaké nosili američtí námořníci.

Pár pozornějších očí v Langley sledoval záběry z hlavových kamer i z optického vlákna. Adams zaslechl ve sluchátkách hlas generála Campbella.

„Milte, udělejte ještě jeden širokoúhlý záběr, pěkně pomalu Přejeďte ze strany na stranu a pak ustupte ode dveří.“

Adams otočil palcem knoflík a pomalu pohyboval hádkem zleva doprava a zpět.

Když byl hotov, Campbell mu řekl: „Výborně, nyní se stáhněte.“

Adams vytáhl hádka, vrátil se přes halu a připojil se k Rappovi.

Rapp zašeptal do mikrofonu: „Řídící centrum, co jste viděli? Přepínám.“

„Jeden tango na jedenáctce, sedí na židli otočený směrem k vašim dveřím, na klíně má cosi, co vypadá jako AK-74.“

Když Rapp poslouchal, zaslechl v pozadí ještě další hlasy. Campbell se ozval o pár vteřin později.

„Bylo mi řečeno, že do místnosti vedou dvoje další dveře, jedny z nich jsou zablokovány. Na zemi jsme objevili nejméně půl tuctu rukojmích, možná víc. Zdá se, že jsou svázaní a mají kukly přes hlavy.“

Adams, který stál těsně za Rappem a slyšel totéž, dodal: „Jeden z těch mužů je námořník.“

„Souhlasí. Prohlížíme pásku ještě jednou, abychom zjistili co nejvíc, ale zatím se zdá, že jsme našli zbývající rukojmí.“

Rapp vykoukl za roh a poté pohlédl na spodní okraj dveří vedoucích do Rooseveltovy místnosti. Obrátil se k Adamsovi a zašeptal:

„Milte, vylov ještě jeden audiovizuální snímač. Ohni čočku do pravého úhlu a přilep jej pode dveře. Budu tě krýt.“

Adams přikývl, tiše přešel halu a umístil kameru. Rapp se zeptal:

„Řídící centrum, máte další signál?“

„Ano, v zorném úhlu máme asi osmdesát procent místnosti a tango je v obraze.“

Rapp se obrátil na Adamse. „Vytáhni ještě dvě štěnice.“

Adams připravil první a podal ji Rappovi, který vykročil do chodby.

Hned vpravo stál malý příborník se zvadlými květinami ve zdobené váze.

Rapp se natáhl a strčil snímač za příborník. Ustoupil do přípravny, vytáhl druhý snímač a umístil jej pod příborníkem pod takovým úhlem, aby pokryl chodbu v opačném směru.

50

Mustafa Yassin byl na svou práci pyšný. Dvakrát zkontroloval postup a usmál se. S uspokojením vypnul všechny tři vrtačky a vyčistil piliny z otvorů. Dosáhl potřebné hloubky brzy. Yassin neměl svaly jako muži typu Azize, ale o to byl chytřejší. Malý zloděj se naučil, že když jedná s muži, jako je Saddám, musí svůj odhad podcenit, aby pak mohl splnit očekávání nadřízeného.

Hlavní vrtačka, největší ze všech tří, stála na trojnožce. Yassin zatáhl za spodní část a odtlačil ji z cesty. Zbylé dvě byly magnetické.

Poté, co je sňal ze dveří, se posadil na krabici s nářadím a zapálil si cigaretu. Buclatý muž zhluboka natáhl a zvedl svou vysílačku. Stiskl tlačítko a zavolal Azize.

Aziz právě v kuchyni jídelny Bílého domu pojídal obložený chléb, když zachytil hovor. Zvedl vysílačku k ústům a zeptal se: „Mustafo, tady je Rafique. Co chceš?“

„Jsem hotov, můžeš přijít.“

Aziz odložil sendvič a utřel si drobečky z prstů. „Zopakuj to.“

„Jsem hotov. Až přijdeš, budu pokračovat závěrečným krokem.“

Aziz byl naplněn radostí. „Za chviličku tam jsem.“

Popadl svou MP-5 z pultu, vešel do jídelny a pohlédl na masu schoulených rukojmích.

Hledal jednu konkrétní osobu. Někoho, kdo v prezidentovi vyvolá to pravé pohnutí. Aziz obešel celou skupinu a hledal Sally Burkeovou, prezidentovu sekretářku, matku pěti dětí. Jestliže se prezidentova ochranka rozhodne bojovat, použije paní Burkeovou jako štítu. Aziz ji našel sedící uprostřed skupinky žen. Dlouhým tenkým prstem naznačil, aby k němu přišla.

Burkeová nervózně ukázala na sebe a zeptala se: „Já?“

„Ano, vy, paní Burkeová.“ Aziz se usmál, natáhl svou ruku, aby ženě pomohl na nohy.

Burkeová se neochotně chytila a vstala. „Co se mnou chcete udělat?“

„Nebojte se. Vše bude v pořádku, potřebujeme jen s někým hovořit.“

„S kým?“

„Nebojte se. Všechno bude dobré.“

Aziz stiskl její rameno a opět jí řekl, aby se nebála. Pak ji jemně nasměroval ke dveřím a vyvedl z místnosti.

Přiložil si vysílačku k ústům a řekl: „Muammare, sejdeme se v tiskovém sále.“

Nalevo od Rappa vedla chodba k hlavnímu vchodu do přízemí. Na pravé straně byl tiskový sál a dveře vedoucí na Kolonádu. Rapp chtěl zkontrolovat oboje dvoje, aby zjistil, jestli jsou také tak silně zabezpečené jako dveře do prezidentovy jídelny a do Oválné pracovny.

Když mířil k tiskovému sálu, zaslechl ve sluchátkách zrychlující se konverzaci. Ve stejný okamžik uslyšel odněkud zepředu hlasy.

Rychle se obrátil zpět a ustupoval chodbou.

Ve sluchátkách se zrychleným hlasem ozval generál Campbell.

„Železný muži, nestíháme. Zastavili vrtání a chystají se otevřít dveře krytu.“

Rapp nemohl v tu chvíli odpovídat. Musel se starat o mnohem naléhavější věci a nechtěl se vydat všanc dalším hlukem. O několik vteřin později se mu podařilo vrátit se zpět do přípravny a zmizet z chodby spolu s Adamsem.

Do hlavové soupravy zašeptal: „Jste si jisti?“

„Ano.“

„Kolik máme času?“ prošli jídelnou do chodby a zatlačili na stěnový panel, aby se otevřel.

„Nevíme.“

Rapp za sebou uzavřel stěnu a naznačil Adamsovi, aby vyrazil po schodech dolů.

„Jaký je váš nejlepší odhad?“ zašeptal.

Na druhém konci proběhla krátká diskuze. „Nejvýše deset minut.“

Došli na plošinu u „Koňské síly“ a Rapp Adamse zatlačil do tunelu. Jakmile byli uvnitř, Rapp zavřel dveře, takže mohl mluvit beze strachu, že jej někdo uslyší.

„Řídící centrum, vezměme to popořádku. Tohle místo je zadrátované jako komunistický lágr a to jsme viděli sotva čtvrtinu. Naše jediná šance je dostat sem hochy ze SEALu, kteří část zajištění zneškodní, aby měl HRT kudy vstoupit.“

„Máme tu další problém. Právě jsme zjistili, že jeden z monitorů je napojen na kameru na střeše.“

Rapp se rychle zamyslel a přišel s řešením. „Počkám tady dole a kdyby je tango v ‚Koňské síle‘ uviděl, sejmu ho.“

Rapp pohlédl na Adamse a čekal na Campbellovu odpověď. Jeho znechucení rostlo, když jej odřízli od probíhající diskuze na druhém konci.

Po více než deseti vteřinách čekání zařval do mikrofonu.

„Irene, jste tam?“

„Ano.“

„Nechte mě na příjmu. Jsem jediný na místě a nemáme čas diskutovat o každém bodu.“

Na lince se ozval generál Flood. „Železný muži, máme tu problém s přesunem. Máme skluz téměř třicet minut vůči našemu poslednímu odhadu a to si nemůžeme dovolit. Ne, pokud jde o prezidentův život.“

„Tak sem přiveďte Deltu rychleji, ale musíme sem dostat Harrise a jeho chlapy, jinak všichni rukojmí zahynou.“

„To se může stát tak jako tak,“ prohlásil generál Campbell. „Prohlašuji, že právě teď se naděje, že dostaneme HRT do budovy, pohybuje mezi nepatrnou a žádnou. A i kdybychom je dovnitř dostali, šance, že se dostanou ven živí, není o moc vyšší.“

Rapp byl naštvaný. Minuty ubíhaly a ti lidé se začínali bát.

„Potřebují pomoc. Mohu zlikvidovat tango v ‚Koňské síle‘. Možná bych mohl odstranit i tango nahoře v Rooseveltově místnosti, ale v žádném případě si neporadím se všemi náložemi a nedostanu tanga v jídelně. Musíme nějak riskovat!“

V hlavové soupravě se ozval hluboký hlas generála Flooda. „My také nechceme přihlížet, jak rukojmí umírají, ale nepošleme naše muže na sebevražednou akci.“

„My jsme placeni za riziko, generále Floode. Také jste pracoval v terénu a kdybyste byl o dvacet let mladší, také byste to chtěl, bez ohledu na to, jaké jsou vaše vyhlídky. Nechte to na Harrisovi a jeho mužích. Já se vám zaručuji, že to chtějí udělat.“

Nastala chvíle ticha a pak se ozval generál Campbell. „Já souhlasím. Musíme to zkusit.“

Kennedyová a Stansfield dali Campbellovi za pravdu a veškerá tíha rozhodnutí visela na generálu Floodovi. Byla to riskantní operace, ale museli se o ni pokusit. Flood to věděl. Po krátké chvíli přemýšlení dal svůj souhlas i předseda Sboru náčelníků. V ten samý okamžik se generál Campbell otočil a začal vydávat rozkazy členům JSOC, kteří seděli před ním.

Důstojníci ihned předávali rozkazy po kódovaných linkách.

MC-130E Combat Talon se nacházel tři minuty od bodu výsadku, když obdrželi rozkaz od JSOC. Navigátor uvědomil kapitána Harrise o započetí odpočítávání a čtyři členové SEALu se přesunuli na zadní rampu spolu se svými objemnými padáky a batohy. Samopaly Heckler&Koch MP-10 s tlumiči měli bezpečně upevněné pod levou paží. Čtyři muži stáli v jedné řadě na rampě.

Reavers, parašutistický instruktor, byl první. Naposledy všem zkontroloval padáky a pak zaujal první pozici pro výsadek.

Harris přešel z boku k Reaversovi a pohlédl na obzor. Slunce na západě již zapadlo, ale obloha byla stále ještě světlá. Na východě se zdálo, jako by se blížil konec světa. Nebe zčernalo od severu až na východ.

Podíval se dolů. Spatřil dálniční okruh Beltway z východu až na západ a po pravé straně zahlédl marylandskou univerzitu. Za univerzitou se již rozkládalo město Baltimore, které již začínala zahalovat bouřková mračna.

Podle toho, jak se zmítaly stromy pod nimi, velitel usoudil, že dole fouká prudký, nárazový vítr.

Mick Reavers zakřičel do ucha svého velitele: „Skvělé počasí na seskok. Které hovado přišlo s tímhle šíleným plánem?“

Harris se usmál. „Už jsme byli i v horších situacích, Micku. Hlavně si nezapomeň zastrčit košili, než skočíš. Nechceme, aby se ti někde zachytila.“

Reavers žert pochopil a ukázal mu vztyčený prostředníček.

Harris se na horu svalů před sebou usmál a poplácal Reaverse po zádech.

Vrátil se na své místo na konci řady, zkontroloval výškoměr připevněný na levém zápěstí a čekal na signál.

V přízračném rudém osvětlení kabiny náhle začalo blikat zelené světlo.

Téměř okamžitě Reavers zdvižením pravé ruky dal ostatním mužům znamení, aby se připravili. O pár vteřin později vydal rozkaz k postupu a vyskočil otevřenou rampou letadla ven. Jako druhý následoval Tony Clark, pak Jordan Rostein a poslední opustil letadlo Dan Harris.

Všichni čtyři se ve vzduchu otočili o sto osmdesát stupňů a zaujali polohu pro volný pád označovanou jako ‚žába‘ – ruce a nohy roztažené a lehce ohnuté nahoru. Luminiscenční páska na jejich přilbách jim pomáhala sledovat své druhy a správně se seřadit na potemnělé obloze.

Pod sebou, jižním směrem, snadno našli Bílý dům.

Rapp dostával z Langley průběžně aktualizované informace, zatímco se snažil přemýšlet o možných problémech. Odhalil jich celou řadu, ale jen dva byl schopen nějak řešit.

Obrátil se k Adamsovi a zeptal se: „Jsou dveře do ‚Koňské síly‘ zamčené?“

„Ano.“

„Lze je otevřít S-klíčem?“

„Jo.“

Rapp ukázal na Adamse. „Sundej si monitor, rychle.“

Zatímco se Adams dal do práce, Rapp si natočil ramínko mikrofonu a oznámil:

„Řídící středisko, posílám Milta nahoru na střechu, aby přivedl tým tunelem.“

Generál Campbell zavolal zpět: „Jste si jist, že je to nutné? Nastudovali si plány.“

„Nemůžeme si dovolit žádný malér. Milt zná cestu.“ Rapp zdvihl mikrofon nahoru. „Milte, upaluj zpátky a seber Anně mou pistoli s tlumičem. Nechci, abys teď používal svou. Řekni jí, ať si pospíší sem, protože potřebuji její pomoc. Pak vyrazíš po zadním schodišti vedoucím na střechu. Vysílačkou tě bude někdo informovat, jestli je vzduch čistý. Až uslyšíš, že ostřelovači sundali teroristu ve strážní budce, ihned musíš vyskočit ven. Kdyby byl ten terorista stále naživu, musíš ho dodělat. Nesmíš připustit, aby stihl říci cokoliv do vysílačky.“

Rapp si vzal od Adamse monitor a poslal jej po schodech dolů.

„Pospěš si, Milte.“

Adams uháněl po schodech na svůj věk s překvapivou hbitostí a zmizel v tunelu. Rapp pohlédl na hodinky a zaposlouchal se do hovoru ve sluchátkách.

Zatímco čekal, až přijde Riellyová, naladil monitor na příjem štěnice, kterou umístili vně „Koňské síly“. Na obrazovce se objevil obraz teroristovy hlavy a zad.

Za méně než třicet vteřin už Anna Riellyová utíkala po schodech nahoru, bez dechu a držíc se za poraněný bok.

Rapp na ni pohlédl a zeptal se: „Bolí tě to žebro?“

Přikývla, bolest se dala z její tváře vyčíst.

„Ještě chvíli vydrž. Něco od tebe potřebuji.“

Rapp zvedl S-klíč. „Na druhé straně těchto dveří jsou další, otevřou se tímto klíčem. V místnosti za nimi sedí jeden z teroristů a sleduje na monitorech hlídací kamery. Možná ho budeme muset oddělat. Ale nechci to dělat dřív, než to bude absolutně nevyhnutelné.“

„Ty tedy chceš, abych tím klíčem dveře otevřela?“

„Ano. Teď otevřu tyto dveře, v ten okamžik už můžeme pouze šeptat. Dělej přesně to, co ti řeknu a kdy ti řeknu, a všechno bude v pořádku.“

Rapp naťukal kód na dveřích, opřel se o madlo a vykročil na odpočívadlo. Položil monitor a MP-10 na podlahu. Poklekl a naslinil zuby S-klíče.

Když usoudil, že je klíč dostatečně vlhký, uchopil jednou rukou kouli na dveřích a vsunul špičku klíče do zámku. Přejel očima od zámku k monitoru a zpět a začal zasunovat klíč. Když byl zhruba ve třetině, Rapp se zastavil.

Terorista se opřel v židli a spojil ruce za krkem. Rapp se nehýbal, na pět vteřin zadržel dech. Pak pomalu pokračoval, až celý klíč vklouzl do zámku.

Naklonil se zpět a naznačil Riellyové, aby se k němu na zemi připojila.

Přitáhl ji blíž a zašeptal jí do ucha. „Až ti dám znamení, uchopíš klíč a kouli na dveřích. Poté, když řeknu slovo ‚Jdeme‘, co nejrychleji otevřeš a uhneš z cesty.“

Tři vrtulníky MD-530 Little Bird mířily proti proudu řeky Potomac.

Malé, obratné a tiché stroje řídili špičkoví piloti armádního 160. pluku zvláštních operací – Noční zvědi. Na palubě každého z nich byli čtyři příslušníci Delta Force. Stáli vždy dva a dva na přistávacích lyžinách vrtulníku.

Vrtulníky se přiblížily ke skupině mostů jižně od mostu George Masona, letěly těsně nad hladinou, téměř se dotýkaly vrcholků větrem vzdutých vln na Potomacu. Místo aby stroje zvedli a mosty přeletěli, piloti 160. pluku mostní oblouky podlétávali. Vrtulníky již prolétly pod čtyřmi mosty a stále pokračovaly na sever blíž k Bílému domu.

Musely zůstat mimo dohled, dokud nedostanou zelenou. Přiblížily se k Arlingtonskému mostu a zpomalily. Tři vrtulníky vlétly pod mostní oblouky a vznášely se na místě. Zde měly čekat.

Mezitím druhá letka dalších tří vrtulníků Little Bird pokračovala na severovýchod podél řeky Anacostia. Stroje minuly most Frederica Douglase a zatočily na sever. Přelétly přes střechy činžáků a domů a s tichými rotory a motory pokračovaly rychlostí přes 110 kilometrů za hodinu dál.

Vrtulníky obletěly Kapitol z východní strany, takže si jich nikdo na National Mall, ústředním washingtonském prostranství, nevšiml.

Vítr s nimi zacloumal, když se otočily na západ a přelétávaly nad střechou budovy ministerstva práce. Přímo před nimi, o pět bloků dál, stála jednotvárná Hooverova budova. Vrtulníky vylétly nad její střechu a zůstaly viset sotva metr a půl nad stavbou.

Byly ve svém výchozím postavení.

Muži na lyžinách byli vybaveni pro každou situaci. Každý z nich byl chráněn nejmodernějším neprůstřelným oděvem včetně balistické kevlarové helmy a chráničů krku. Plynové masky měli připravené ve zvláštních kapsách, stejně jako brýle pro noční vidění. Deset z dvanácti mužů bylo vyzbrojeno samopaly MP-10 s tlumiči. Jedenáctý měl brokovnici ráže 12 značky Mossberg a poslední nesl těžký kulomet M60E3 ráže 7,62 mm. Byli připraveni na vše, co je mohlo potkat, s jedinou výjimkou. Tou byly výbušniny. Jestliže SEAL nenajde způsob, jak se jim vyhnout, celá operace se může velmi ošklivě zvrtnout.

51

Čtyři bloky od Bílého domu na věži Staré pošty vklouzl Charlie Wicker za svou ostřelovací pušku Barrett ráže 12,7 mm a rozhlížel se dalekohledem Leupold M1 Ultra s desetinásobným zvětšením. Na dřevěné plošině vedle něj se stejně jako on, se stejně mohutnou zbraní, připravoval jeho kolega ze SEALu, ostřelovač Mike Berg.

Nad střeleckou plošinou byl umístěn zvukový kryt. Vybudovali jej z prken potažených pěnovou hmotou, která po výstřelu z pušky pohltí devadesát pět procent hluku.

Wicker si byl naprosto jist, že se zásah podaří.

Dokonce si myslel, že by mohl dostat tango na první výstřel. A když ne, věděl, že Bergovi se to napodruhé podaří určitě. Možnost, že by cíl na takovou vzdálenost minuli, byla téměř nulová.

Jediné, proč byl nervózní, bylo počasí. Vítr a déšť mohou let projektilu podivně ovlivnit. On sám s tím nemohl nic dělat a to ho dohánělo k nepříčetnosti. Vítr již několik hodin neustále sílil, ale jako dar z nebes se náhle utišil. Wícker však věděl, že jeho zklidnění je naneštěstí jen dočasné. Byl to příslovečný klid před bouří. Od východu postupovala po obloze černota a poměrný klid nebude trvat dlouho.

Wicker naslouchal podrobným informacím a když jeho kolegové vyskočili z letadla Combat Talon, spadl mu kámen ze srdce, že již operace začala.

O výstřel se již postará.

Rozhovor mezi Harrisem a zbylými třemi parašutisty slyšel jen Wicker.

Kdyby bylo příliš mnoho mužů na příjmu, působilo by to jen zmatek.

Berg vystřelí v okamžiku, kdy uslyší, že Wicker již vypálil. Nebudou se vydávat žádné rozkazy, žádné signály. Nic, co by mohlo při druhé ráně rozptylovat. Berg vystřelí, až bude připraven.

Oba ostřelovači mohli slyšet, jak pozorovatelé za zástěnou oznamují sestup čtyř mužů jednotky SEAL Team 6. Wicker se plně soustředil na úkol, který před ním stál. Celým tělem jakoby přirostl k velké pušce, když vystředoval nitkový kříž dalekohledu na teroristovu hlavu. Wicker necítil žádné výčitky z toho, co udělá. Muž, kterého se chystal zabít, se sám přivedl do této situace a přepočítal se v odhadu schopností protivníka. Naivně seděl za neprůstřelným sklem a myslil si, že je v bezpečí.

Ve třech stech metrech Mick Reavers zatáhl za rukojeť pro vypuštění padáku a jeho rychlý sestup ustal. Zvedl hlavu vzhůru, aby se ujistil, že dvojitý vrchlík se správně nafoukl, a navedl jej do krátkého letu na střechu Bílého domu. Reavers se nyní nestaral, zda jsou jeho kolegové v postavení nad ním.

Měl za úkol udržet směr, aby jej ostatní mohli následovat.

Harris také otevřel padák ve výšce zhruba tří set metrů. Poté, co se trochu srovnal, rychle spočítal vrchlíky pod sebou a zařadil se za Rosteina.

Ve stejném okamžiku pohlédl na vysokou věž Staré pošty a řekl:

„Hezoune, tady je Vousatá čtyřka. Slyšíš nás?“

„Slyším, Vousatá čtyřko.“

„Už se blížíme.“

„Řekni mi jen ‚bingo‘.“

Harris slétl trochu níž, aby se podíval za své muže na ulici a světla na ní. Náhle ucítil poryv větru a na tvář mu dopadly dešťové kapky.

Ohlédl se na východ a spatřil blížící se vodní stěnu. Těžká clona deště byla sotva jeden a půl kilometru vzdálená. Harris pohlédl dolů a pokusil se odhadnout, jak daleko je Reavers od místa přistání.

Zkontroloval výškoměr a opět se ohlédl po vedoucím parašutistovi. Trpělivě vyčkával a sledoval, jak Reavers splachtil z temnoty nad střechu Bílého domu.

Harris vyčkal do posledního okamžiku a pak zavelel: „Bingo, Hezoune. Opakuji, bingo!“

Wicker zaslechl výzvu a pomalu vydechl. Již dříve snížil srdeční tep na méně než čtyřicet úderů za minutu a byl zcela uvolněný. Terorista mu nabídl plný profil a Wicker zamířil nitkový kříž těsně nad mužovo ucho.

Stálým, plynulým tlakem začal tisknout spoušť a kulka hlasitě oznámila, že je na cestě pryč. Zpětný ráz mohutné pušky odhodil Wickera několik centimetrů dozadu.

Do komory nabil další náboj, a zatímco natáčel hledáček tak, aby mohl cíl znovu zaměřit, uslyšel, jak svou střelu vyslal na cíl ze své pušky i Berg.

O vteřinu později Wicker zamířil hledáček na strážní budku, ale nebylo již na koho střílet. Jediné, co viděl, byl otvor velikostí pěsti v neprůstřelném skle.

Reavers zažíval horké chvilky. Cítil, jak se zvedá vítr, a příslušně upravil let, nechal se s padákem propadnout asi o deset metrů níž a na poslední chvíli uvolnil střední řadu šňůr vrchlíku. Ten se opět naplnil vzduchem. Když se nohama dotkl střechy, stočil vrchlík, aby se do padáku neopíral vítr, a nechal ho klesnout na stranu. Uchopil karabiny na ramenou a odpojil je od postroje, aby mohl přitisknout padák na zem. Reavers jej rychle sbalil, odhodil na stranu a utíkal ke strážní budce.

Cestou sáhl po samopalu a ohlásil: „Vousatá jedna je dole a vyráží.“

Než Reavers doběhl k budce, měl samopal MP-10 s tlumičem připravený. Nahlédl dovnitř a spatřil tělo teroristy s téměř ustřelenou hlavou ležící na podlaze.

Ohlásil svůj nález slovy: „První tango je mimo hru.“

Reavers pohlédl nahoru, aby zjistil, jak se vede jeho kolegům. Pak začal kontrolovat strážní budku, není-li zajištěná nastraženými výbušninami.

Clark a Rostein přistáli zhruba jako Reavers. Ale něco nebylo v pořádku.

Když dokončil kontrolu budky, začal být velmi nervózní. Oba muži přetáhli místo přistání předcházejícího parašutisty o dobrých sedm metrů.

Reavers vzhlédl a spatřil svého velitele, jak se ze všech sil snaží dostat přes zvedající se vítr dolů. Neztrácel čas a vyběhl k západnímu okraji střechy. V ten okamžik začalo pršet.

Kapitán Harris uvedl padák do nebezpečně prudkého propadu ve snaze, aby přistávací plochu nepřelétl. Zbývalo mu sotva pět metrů.

Stáhl řídící šňůry co nejníž a padák se opět nafoukl. V okamžiku, kdy se kapitánovy nohy dotkly střechy, poryv větru o rychlostí šedesáti kilometrů v hodině zvedl vrchlík a trhl Harrisem směrem k okraji.

Rapp klečel přede dveřmi do ‚Koňské síly‘ a soustředěně sledoval obrazovku.

Riellyová klečela vedle něj a neodvažovala se promluvit.

Seděli potichu již několik minut, když si Rapp všiml jejího vystrašeného pohledu. Trocha strachu byla užitečná, ale nesmí ho být příliš, aby uprostřed bitvy neochromil. Nemohli si nyní dovolit žádné selhání.

Rapp odstrčil mikrofon hlavové soupravy a naklonil se blíž k Riellyové.

Do ucha jí zašeptal: „Neboj se, Anno. Všechno bude v pořádku.“

Odtáhl se a usmál se.

Riellyová na něj pohlédla s hrůzou v očích. Naklonila se k němu a špitla:

„Nechci, abys zemřel.“ Objala jej a políbila na tvář.

Rappovo srdce začalo bít vzrušením, cítil je až v žaludku, to se mu už dlouho nestalo. S širokým úsměvem na tváři ji přitáhl blíž a přitiskl své čelo na její.

„O mě se neboj. Byl jsem už v horších situacích, než je tato. Mnohem horších.“ Chtěl ji políbit, ale držel se zpátky. „A navíc, dlužíš mi večeři.“

Teprve nyní z ní vydoloval úsměv a po několika vteřinách Riellyová dodala:

„Dobrá. Hlavně ale neudělej nějakou hloupost, než dostanu příležitost splatit svůj dluh.“

Než mohl Rapp odpovědět, zaslechl ve sluchátkách rozhovor kapitána Harrise a Charlieho Wickera.

Rapp stáhl mikrofon před ústa a ukázal na kouli na dveřích.

Riellyová nervózně položila jednu ruku na kouli a druhou na klíč.

Rapp uchopil MP-10 s tlumičem do obou rukou a pevně zapřel ramenní opěrku mezi tvář a rameno. S očima na obrazovce monitoru držel samopal zdvižený a připravený ke střelbě. Uslyšel, že ostřelovači byli úspěšní, a pak informaci, že první člen SEALu již přistál. Rapp číhal na sebemenší znamení, že si terorista něčeho všiml. Vteřiny míjely a nic se nedělo.

Zdálo se, že odstranili tango ze střechy, aniž by vzbudili sebemenší pozornost. Pak přišla zpráva, že přistál i druhý a třetí.

Rappovi se trochu ulevilo. Překvapivě zatím šlo všechno podle plánu.

Vítr naplnil vrchlík padáku a táhl bezmocného Harrise k okraji střechy. Když Harris klouzal kolem jednoho z komínů, levou rukou se po něm natáhl.

Zbrzdilo ho to jen o vteřinu, protože vichřice jej brzy od cihly, za kterou se držel, odtrhla. Byl opět asi metr nad povrchem a mířil k okraji.

„Vousatá čtyřka má problémy,“ oznámil Reavers, zatímco uháněl přes úzký plochý pás střechy.

Když spatřil, že se jeho velitel po krátké zastávce dal opět do pohybu, kmital nohama, jak nejrychleji uměl. Reavers se natáhl a když usoudil, že má určitou naději, odhodil zbraň a napřáhl obě ruce.

Reavers zachytil Harrisovu pravou botu a oba prudce zastavili. Jen polovina Harrisova těla zůstala na střeše. Druhá půlka mu visela dolů přes okraj.

Vrchlík plně nafouknutý přicházející bouří Harrise stále táhl z Reaversova sevření.

Zatímco Reavers držel, aby Harris neodletěl pryč, velitel se natolik vzchopil, že odpojil jeden z hlavních popruhů od postroje a pustil jej po větru. Padák okamžitě splaskl a třepetal se ve větru. Když povolilo napětí v úvazech, snadno během několika vteřin uvolnil i druhou karabinu.

Vrchlík pak vítr odnesl o dvacet metrů dál, kde narazil na jihovýchodní roh Západního křídla. Tam zůstal a třepotal se nabalený na budově.

Rapp si už opravdu myslel, že se jim podaří průnik, aniž by se prozradili.

Pak zaslechl, že Vousatá čtyřka má problémy. Nastražil uši a očima soustředěně sledoval malý monitor u svých nohou. Terorista na obrazovce seděl stále zády ke dveřím. Rapp si všiml jeho samopalu AK-74 opřeného o stůl na dosah ruky.

Po několika napjatých vteřinách se ve vysílačce ozvalo, že Vousatá čtyřka je v pořádku a že skupina pokračuje do vily. Rappovi se trochu ulevilo, ale pak zahlédl, že se tango naklonil dopředu. Rapp se posunul vpřed, zatímco sledoval obrazovku pod sebou. Tango něco na monitorech zahlédl, ale Rapp netušil, co. Když se teroristova levá ruka začala natahovat do strany, Rapp spatřil, že na pultu leží cosi, co vypadá jako vysílačka.

„Jdeme!“ Slovo vyrazilo z jeho úst bez sebemenší zdržení a přemýšlení.

Riellyová odemkla klíčem, otočila koulí a strčila do dveří, až se dokořán otevřely. Rapp ihned prošel skrz. MP-10 pevně svíral a levým okem hleděl přes mířidla. Teroristovu hlavu měl zaměřenou skvěle.

Ten právě přikládal k ústům vysílačku. Stihl již vyslovit Rafiquovo jméno a právě se chystal promluvit.

Rapp jednou stiskl spoušť a chvilku ji podržel. Dvě rány vyšly z konce tlumiče a přesně zasáhly zezadu tango do hlavy. Projektily Glaser s dutou špičkou prorazily lebku a uvolnily celkem šest set šedesát miniaturních smrtících projektilů. Teroristu náraz odhodil vpřed, jeho hlava přistála na ovládacím panelu a vysílačka spadla na zem.

Rapp se rychle shýbl pro vysílačku a do svého mikrofonu oznámil:

„Potřebuji ihned pomoc. Doveďte Vousatou skupinu rychle do prvního.“

Držel samopal stále namířený do otevřených dveří vedoucích do chodby, zdvihl vysílačku a přiložil ji k uchu. Hlas, který zaslechl na druhém konci, mu zježil srst. Byl to Aziz.

Rapp horečně přemýšlel. Do vlastní hlavové soupravy nejprve oznámil:

„Řídící středisko, možná budeme potřebovat rušení. Připravte se zahájit rušení na můj povel.“ Rapp přemýšlel, jak nyní situaci zahrát.

Po vteřině přiložil vysílačku k ústům a doufal, že jeho farsi přízvuk zabere. „Vše v pořádku. Nic se neděje.“

Nastala chvíle ticha a pak se Aziz zeptal: „Kdo je to?“

Rapp zaváhal jen vteřinu. Do mikrofonu hlavové soupravy vyštěkl:

„Řídící, zapnout rušení všeho, opakuji, všeho!“

52

Aziz pohlédl na dveře prezidentova krytu a pak na přístroj ve své ruce. Potřetí promluvil do vysílačky a přidržel ji u ucha. Nic se neozvalo.

Bengazi, aniž by byl požádán, učinil totéž se svou vysílačkou. Stejný výsledek. Aziz klidně zkontroloval pager u opasku a poté se podíval na Bengaziho.

„Vezmi si Ragiba, zkontrolujte schodiště a pokuste se obnovit rádiové spojení.“ Obrátil se k Yassinovi, který prostrkoval dlouhý špičatý předmět otvorem, který předtím vyvrtal. „Pokračuj v práci,“ vyzval tlouštíka.

Aziz vyšel na chodbu a následoval své muže. Když došli ke schodišti, zastavil se a vyčkával. Jakmile Bengazi a Ragib zmizeli na schodech, Aziz opět vysílačku vyzkoušel. Stále nefungovala. Teď začínal být nervózní.

Mohly selhat vysílačky, ale jestliže je Američané začali rušit a pokryli i frekvence jeho pagerů, šlo o něco docela jiného.

Začne odpočítávání náloží a jestliže Američané s rušením nepřestanou, nemohl dělat nic, aby explozi zabránil. Měl jen několik možností a neměl příliš času, aby je všechny promyslel.

Rapp stál vedle hlavních dveří do „Koňské síly“ a vyhlížel chodbou.

Čekal, že se tango vynoří za rohem každou vteřinu. Riellyová se odvážila vstoupit do místnosti a zírala na mrtvého teroristu. Rapp zvedl ruku a naznačil jí, aby se schovala za něj.

Nevšimla si jeho gesta a Rapp musel promluvit: „Anno, běž sem a zůstaň stát za mnou.“ Rapp obrátil pozornost zpět k chodbě a pronesl:

„Vousatá čtyřko, kde k čertu jste?“

„V tunelu. Za vteřinku tam jsme.“

„Pospěšte si.“

Kapitán Harris kráčející v čele předběhl unaveného Milta Adamse a utíkal vzhůru po schodech. Vběhl do „Koňské síly“ a zbraní přejel přes celou místnost.

Rapp jej zaslechl a otočil se. „Potřebujeme ty chlapíky zlikvidovat dřív, než si uvědomí, co se děje.“

„A co bomby?“

Ostatní tři černě odění členové SEALu vstoupili do místnosti.

„Budeme se modlit, že neexplodují, zatímco budeme střílet. Postaráme se o ně později.“

„Zpomalte na chvíli.“ Hlas generála Campbella se ozval v jejich vysílačkách.

„Musíme si ujasnit, že víme, čím začít.“

„Nahoře máme jednoho tanga, který hlídá půl tuctu rukojmích, možná víc.“

Rapp mluvil rychle. „Nevíme, co se děje v jídelně, ale určitě na rukojmí dohlíží nejméně tři tanga. Není o čem hovořit. Ti hoši budou brzy velmi nasraní, když nic ze svých vysílaček neuslyší. Musíme vyrazit hned.“

„Souhlasím,“ postavil se za Rappa Harris.

„Co dělá tango v Rooseveltově místnosti?“ zeptal se Rapp.

„Nic. Sedí na židli, ale Aziz a několik dalších je v pohybu.“

„Kde je Delta?“

„Už vyrazili.“

Rapp pohlédl na Harrise. „Do jídelny se jde po této chodbě, první doleva a pak první doprava. Vezmi si své muže a vyčistěte místnost. Já půjdu nahoru a postarám se o toho samotáře.“

„Co kdybych s tebou poslal Micka?“

Rapp zavrtěl hlavou. „Díky, ale nebudu ho potřebovat. Já vidím na monitoru, co dělá. Ty jdeš naslepo. Potřebuješ muže navíc spíš než já.“

Rapp vyrazil k druhým dveřím. Chytil Riellyovou za ruku a Harrisovi a jeho hochům popřál: „Hodně štěstí. Uvidíme se za dvacet vteřin.“

Když Rapp došel na zadní schodiště, Milt Adams pomalu vystupoval nahoru z tunelu. Vypadal vyčerpaně. Rapp se otočil k Riellyové a požádal ji:

„Počkej tady s Miltem.“

Cestou po schodech nahoru do Oválné pracovny si vzpomněl na všechny nastražené bomby. Do mikrofonu řekl:

„Řídící středisko, měli byste začít přemýšlet, jak nás odtud dostat.“

Kennedyová v Langley byla ve víru práce. Události letěly kolem jako splašené. Štáb velitelství zvláštních operací generála Campbella sledoval misi ze všech možných úhlů pohledu a generálovi sděloval pouze nejdůležitější informace. Naštěstí každý z přítomných byl dostatečně vycvičený a někteří z nich měli osobní zkušenosti, aby věděli, že musí držet ústa zavřená, pokud nešlo o něco zcela zásadního.

Během rychlé a náročné operace, jako byla tato, se snadno mohli v záplavě rozhovorů utopit.

Kennedyová poklepala Campbellovi na ruku. „Postarám se o Železného muže. Vy pohlídejte Vousatou čtyřku.“

Campbell na souhlas kývl. Plukovník Gray, velitel Delta Force, seděl po jeho pravé ruce a držel dozor nad akcemi svých týmů Alpha a Bravo.

Alpha byla na postupu a chystala se přistát na střeše. Bravo opustil úkryt pod obloukem Arlingtonského mostu a vydal se též na cestu.

Generál Flood a ředitel Stansfield seděli v zadní řadě a vše sledovali. Oba si dávali velký pozor, aby nerušili.

Kennedyová pohlédla na tři obrazovky, které Rappa nejvíc zajímaly.

„Železný muži, vzduch je čistý. Na chodbě žádný pohyb a tango sedí se samopalem na klíně.“ Kennedyová se pozorně zadívala na obrazovku. „Možná dokonce spí.“

„Rozumím.“

Rapp vyšplhal po strmém betonovém schodišti vedoucím do Oválné pracovny. Když dospěl až nahoru, stlačil závoru a vytáhl panel stěny k sobě. Zkontroloval nejprve levou stranu a pak prošel jídelnou do přípravny.

Zastavil se a hleděl na dveře napříč přes halu.

„Vousatá čtyřko, jste na místě? Přepínám.“

Harris se se svými třemi muži krčil proti zdi přímo před jídelnou Bílého domu. Prošli tímto výcvikem již nesčetněkrát a vše klapalo.

Reavers byl číslo jedna, za ním Clark, Rostein a nakonec Harris – ve stejném pořadí, v jakém vyskočili z letadla.

„Jsme připraveni vyrazit na tvůj rozkaz, Železný muži.“

Než Rapp zákrok spustil, zeptal se: „Jak vypadá můj tango, řídící?“

„Žádná změna,“ odvětila Kennedyová.

„Rozumím. Dobrá, tedy, Harry, jdeme na ně, až napočítám do tří. Jedna…“ Rapp vyrazil přes halu. „Dva…“ Položil ruku na kouli na dveřích. „Tři!“

Rapp rozrazil dveře a přikrčil se. Tango zvedl hlavu a v tom okamžiku tlustý černý tlumič Rappova samopalu dvakrát zakašlal.

Dole zatím skrčený Mick Reavers vběhl do jídelny Bílého domu. Obrátil se doleva a rychle přejel prostor, aby zjistil, kde se nachází jeho cíl. Během zlomku vteřiny vyčišťovací akce jednoho objevil.

Tango stál se zbraní na hrudi. Reavers umístil dvě střely přímo doprostřed mužova čela a poslal ho k zemi. Další tři členové SEALu vběhli ihned za Reaversem, každý z nich prohledával svůj prostor.

Tony Clark, druhý muž v pořadí, našel svůj cíl deset metrů od sebe přímo přes místnost. Tango zdvihl zbraň k výstřelu, ale k němu už nedošlo. Dvě kulky se mu zavrtaly přímo mezi oči a srazily jej zpět do židle.

Když Jordan Rostein vstoupil do místnosti, pročesal prostor více napravo a nic nenašel. Bojoval s pokušením prohlédnout prostor ještě dál doprava, ale vrátil se ke svému prostoru a prozkoumal jej znova.

Harris mu stál za patami a otočil se o devadesát stupňů, aby pokryl prostor zcela vpravo. Necelé tři metry od něj kdosi zdvihl hlaveň zkráceného samopalu AK-74. Harris byl rychlejší a do mužovy tváře umístil dva projektily.

Reavers oznámil, že jeho sektor je čistý, a rychle následovala i hlášení ostatních. Ve vysílačkách zaslechli Rappovo hlášení a pak začalo několik rukojmích volat o pomoc. Muži ze SEALu si jich nevšímali a se zdviženými hlavněmi hledali ve změti rukojmích, jestli se za nimi jako za živým štítem neukrývají další teroristé. Harris nařídil Clarkovi a Rosteinovi, aby dohlédli na rukojmí, zatímco se s Reaversem vydali zajistit zbylé prostory velké místnosti.

53

Tři vrtulníky Little Bird se vydaly z vyčkávacího postavení a spěchaly k Bílému domu. Z nebe se valily proudy vody a vítr skučel.

Většina pilotů vrtulníků by uposlechla zdravý rozum a za takového počasí by zůstala na zemi. Ale piloti 160. pluku zvláštních operací byli cvičeni za nejtěžších podmínek právě pro takové situace.

Pouze poněkud rozvolnili svou formaci, aby všichni získali manévrovací prostor v případě chyb způsobených nárazovým větrem. První Little Bird dorazil na místo a vznášel se tři metry nad plošinou na východním okraji střechy. Systém NOTAR na ocasu vrtulníku zajistil stroji vysokou stabilitu při vznášení. Všichni čtyři muži výsadku ve stejném okamžiku slanili krátkou vzdálenost na střechu. Vytáhli lana ze slaňovací karabiny a zamířili ke strážní budce. Druhý vrtulník se postavil těsně za první, pak ještě třetí. Dvanáctičlenný výsadek týmu Alpha ihned vyrazil do prvního suterénu za svým úkolem.

Aziz přemýšlel, co dělat, když vtom zaslechl nezaměnitelný zvuk AK-74 někde v patrech nad sebou. V první chvíli úplně ztuhl, pak vyběhl zpět do předsíně krytu. Ani Yassin, ani žena neměli nejmenší tušení, co se stalo.

Aziz popadl ženu za ruku a trhnutím ji postavil na nohy.

Vytáhl ženu na chodbu a zařval na Yassina. „Otevři ty dveře.“

Když se blížili ke schodišti, opět se ozvaly výstřely. Aziz otevřel dveře a zavolal na Bengaziho. Chvíli vyčkával, ale odpověď nedostal.

Šílený vztekem, že už měl vítězství na dosah ruky, chytil ženu za vlasy a strčil ji do schodišťové šachty. Musí se dostat do prvního suterénu, jinak odtud živý nevyjde. Aziz tlačil ženu před sebou, zatímco hluk bitvy sílil.

Když se dostali do prvního suterénu, pospíchal dál. Na dalším odpočívadle narazili na Bengaziho a Ragiba. Oba dva zuřivě stříleli na schody nad sebou. Mosazné nábojnice poskakovaly dolů po schodech.

Sprška kulek zasáhla zeď přímo před nimi a úlomky omítky a zdiva se rozlétly na všechny strany.

Aziz začal ustupovat po schodech. Zaječel na Bengaziho: „Muammare, vydrž ještě jednu minutu, pak se sejdeme v tunelu!“

Aniž se otočil, Bengazi zakřičel: „Jdi!“

Když Aziz pokračoval dolů po schodech, nahoře se objevil jasný záblesk a následovalo hlasité zadunění. Doběhl ke dveřím v prvním suterénu a rozrazil je s prezidentovou sekretářkou před sebou. Použil jí jako štít, zkontroloval obě strany a vyrazil k Finančnímu tunelu.

Musel tvrdě potlačit touhu vrátit se dolů a zjistit, jak to vypadá u prezidentova krytu. Věděl, jak by to skončilo. Byl tak blízko. Američané se museli nějak dozvědět, k čemu se chystal.

Aziz zatočil za další roh doleva a zastavil se. Ženu držel stále před sebou. Natáhl ruku dozadu a pak ji udeřil pravým hákem. Žena se úderem protočila a padla na zem jako podťatá.

Aziz položil svou MP-5 na podlahu a začal si strhávat zelenou polní uniformu, kterou nosil během posledních tří dnů.

Rapp rychle zkontroloval místnost a nic podezřelého nenašel. Jednomu po druhém stáhl rukojmím plátěné pytle z hlav, napočítal jich devět.

Místnost čpěla močí.

„Vousatá čtyřko, jak jste na tom?“

„Skvěle. Tři tanga vyřízeni, všichni rukojmí zajištěni.“

Rapp pohlédl na výbušninu u zdi. Červené světlo na ní blikalo.

„Ještě nejsme venku. Ať se hoši pustí do těch náloží.“

Obrátil pozornost zpět k rukojmím. „Nebojte se. Všechno bude v pořádku.“

Vzal nůž a osvobodil první dva uniformované příslušníky Tajné služby. Pak jim nůž svěřil a požádal je, aby se postarali o ostatní.

Rapp promluvil do hlavové soupravy. „Řídící středisko, jaký je další plán?“

Kennedyová odpověděla. „Odveďte rukojmí do tunelu. Jestliže nenajdeme bezpečnou cestu ven, vyzvedneme je vrtulníkem ze střechy.“

„Rozumím.“ Rapp se podíval po rukojmích, kteří se stále snažili vstát.

„Lidi, můžete se hýbat?“

Několik z nich přikývlo a Rapp prohlásil:

„Dobrá. Pojďte za mnou a na nic nesahejte. Pro ty, co se hýbat nemohou, se vrátím.“

Rapp odvedl první tři ven z místnosti směrem ke skrytému schodišti.

„Řídící středisko, jaké jsou poslední informace o Azizovi?“

Rapp čekal, ale odpověď nedostal. Zatímco se vracel pro dalších pár rukojmích, otázku zopakoval. V hale před Rooseveltovou místností náhle ztuhl. Červené světlo přestalo blikat a svítilo nyní zeleně. Pod ním se objevily dvě červené číslice.

„Doprdele! Jsme ve strašném průseru! Ty bomby začaly odpočítávání! Řídící, slyšíte mě? Vousatá čtyřko, slyšíte mě?“ Rapp utíkal zpět do Rooseveltovy místnosti. „Lidi, musíme sebou hodit. Kdo potřebuje pomoci?“

Jeden z šesti zbylých zdvihl ruku. Rapp zdvihl strážného Tajné služby ze země jako smotaný koberec a přehodil si ho přes rameno.

„Zopakujte to!“ požádal generál Campbell.

„Bomby začaly odpočítávání. Něco se zhatilo. Odvelte tým Alpha zpět na střechu.“ Rapp zamířil ven z místnosti. „Pojďme! Všichni mě následujte.“

Když Rapp pospíchal přes halu do prezidentovy jídelny, zařval:

„Harry, dostaňte všechny co nejrychleji do tunelu. Je to naše jediná šance.“

Rapp proběhl krátkou chodbou a vyrazil po strmém schodišti dolů.

Když dorazil dolů, svěřil zraněného strážného Tajné služby jiným rukojmím a požádal Annu a Milta, aby vyrazili dolů do tunelu a popoháněli ostatní.

Rapp sám vběhl do ‚Koňské síly‘ a spatřil první přicházející rukojmí.

Zaječel na ně: „Pohněte se, lidi! Honem! Pospěšte!“

Řada lidí se na chvilku zarazila. Rapp ustoupil do dveří a zařval:

„Hejbněte zadkem! Celá budova vyletí do povětří!“

Dav se okamžitě vrhl vpřed. Rapp pohlédl na hodinky. Neměl nejmenší tušení, kolik měli času, ale určitě to není moc. Harris a jeho tři spolubojovníci se konečně objevili. Reavers nesl na každé ruce jednoho rukojmího.

Clark, Rostein a Harris se objevili během několika vteřin, každý z nich pomáhal dalšímu z rukojmích.

„Jste všichni?“

„Ano.“ Harris minul Rappa a řekl: „Zalez také do tunelu.“

Rappovi to říkat nemusel. Šel Harrisovi v patách a prudce za sebou přibouchl těžké ocelové dveře. Do mikrofonu zavolal: „Milte, přesvědč se, že dveře na druhém konci jsou zavřené.“

Aziz vykoukl zpoza rohu, aby se podíval, zda Bengazi nepřichází.

Palba ustala. Považoval to za špatné znamení. Američané měli zbraně s tlumiči, takže jestliže neslyšel střelbu, znamenalo to, že byl Ragib s Bengazim přemožen. Američané dorazí záhy.

Podíval se na pager a usmál se. Američany tu přivítá velké překvapení. Pager přešel do odpočítávání. Systém neměl chybu. Navrhl jej a vyzkoušel on sám. S odrušeným laptopem pagery nedostávaly příslušné kódy.

Nyní přešly do odpočítávání, k výbuchu dojde za šestnáct vteřin.

Zelenou uniformu už měl dole. Pod ní Aziz nosil černou kombinézu podobnou oděvu Týmu pro záchranu rukojmích. Černá vesta, kterou měl navrchu, měla na zádech velkými žlutými písmeny natištěno FBI.

Jeho plán neměl velkou naději na úspěch, ale při zmatku, který vznikne, až explodují jednotlivé bomby, by se mohl zdařit. Samopal MP-5 Tajné služby, černá plynová maska, kterou si nasadí v okamžiku, až dojde k výbuchu, kombinéza – to vše mu pomůže, aby se ztratil.

Aziz se ještě jednou ohlédl za roh. Očekával, že už spatří členy HRT spěchající chodbou. Nikdo tam však nebyl. Zavládlo naprosté ticho.

Zkontroloval naposledy pager a nasadil si masku.

První výbuch zaburácel v dálce. Následovala série dalších výbuchů, postupně hlasitost rostla. Budova se začala otřásat, prach a omítka opadávaly ze stropu, světla zamrkala a nakonec úplně zhasla.

Najednou se vlevo, v místech, kde začínal Finanční tunel, ozvala strašná exploze. Tlaková vlna srazila Azize na zem, padl přímo na prezidentovu sekretářku, která tam v bezvědomí ležela.

Aziz se nadzdvihl, vyplivl prach z úst a vytřásl jej z vlasů. Následkem exploze vůbec nic neslyšel. Přikázal si vstát, narovnal se a v kapse vesty našel malou baterku. Aziz ji zapnul a pokusil se získat opět rovnováhu. Vzduch byl plný prachu a kouře, takže žádným směrem neviděl dál než na dva metry.

Byl si docela jist, že má tunel po levé ruce. Popadl ženu, přehodil si ji přes rameno, zdvihl samopal a vyrazil podél stěny k tunelu. Na chvíli dostal strach, že se celá stavba může zhroutit, ale pak se začala suť s prachem rozptylovat.

Dýchání přes plynovou masku bylo obtížné. Nedodávala mu kyslík, pouze mu pomáhala odfiltrovat ze vzduchu prach a kouř. Nést ženu bylo mnohem víc unavující, než očekával. Na chvíli se zastavil, aby se trochu sebral.

Prach se začal usazovat a dýchání bylo trochu snazší. S každým krokem rostla viditelnost a to jej pohnulo, aby přidal do kroku.

Najednou byl venku z tunelu. Okamžitě se střetl s několika postavami ve stejných kombinézách, jako měl on. Aziz nechtěl použít zbraň, dokud nemusel.

Muži na něj mluvili, když pokračoval vpřed, ale zbraně na něj nenamířili.

Když se k nim Aziz dostal na vzdálenost metru či dvou, zakřičel přes plynovou masku: „Sanitku! Musím ji dostat do sanitky!“

Jeden z mužů ho vzal za paži a vyběhl s ním po rampě nahoru.

Když se dostali ven z garáže pod ministerstvem financí, udeřil je do tváře déšť. Muž se snažil s Azizem hovořit. Nakonec Aziz vykřikl:

„Ohluchl jsem při explozích! Nic neslyším!“

Na konci rampy je minula řada hasičských vozů spěchajících k jižní části Bílého domu. Aziz zabočil doleva a začal utíkat. Zcela vpředu na druhé straně Patnácté ulice by měl být Salim. Sanitky stály vyrovnané, jejich světla v lijáku blikala. Šlo o každou vteřinu. Aziz běžel nadoraz.

Zoufale toužil sundat si plynovou masku, ale ukázat svou tvář bylo příliš riskantní.

Když doběhli na křižovatku patnácté a Hamilton, půl bloku od Bílého domu, ozvala se další exploze. Kulaté víko betonového odpadkového koše vyletělo téměř patnáct metrů do vzduchu a pak se roztočené začalo vracet zpět.

S temným zaduněním přistálo uprostřed křižovatky a kouřící zůstalo v dešti ležet.

Několik lidí, kteří zůstali i přes průtrž mračen venku, se nyní utíkalo schovat. Aziz pokračoval deštěm dál. Muž, který původně běžel s ním, zůstal vzadu, obával se dalších explozí. Jestliže Salim splnil svůj úkol, mělo k nim, jak Aziz předpokládal, docházet v širokém okolí.

Aziz přeběhl přes ulici a utíkal po chodníku. Masku už nemohl déle snášet. Příliš těžce se mu v ní dýchalo a navíc se zamlžila. Zdvihl ji na čelo a konečně se pořádně po dlouhých minutách nadechl.

V rozpálených plicích měl nevýslovný pocit. Běžel dál ze všech sil a v oknech sanitek hledal hlavu s bílými vlasy. Když se přiblížil na konec řady, začal se obávat, že jej Salim opustil. Ale pak, úplně na konci řady, jej v poslední sanitce zahlédl.

Aziz vůz oběhl a otevřel dveře. Rychle vyšplhal do kabiny a odhodil ženu na lůžko. Než zavřel dveře, zaječel: „Šlápni na to, ať odtud zmizíme!“

Salim couvl a zapnul výstražná světla na střeše. Vytočil kola a přeřadil. Sešlápl pedál plynu. Kola se na mokré vozovce protočila, pak zabrala. Pustil sirénu a sanitka vyrazila vpřed. Policie na následující křižovatce rychle odstranila zátarasy, právě včas, aby sanitka mohla projet.

Viceprezident Baxter právě sjel Dallase Kinga. Před necelými třiceti minutami Baxtera těžce ranilo, že prezident Hayes není mimo hru a že on sám už o svou moc přišel. Poté, co byl poražen jak nikdy ve svém životě, Baxter odložil sluchátko a začal ječet na Dallase Kinga.

Viceprezident vypustil z úst tirádu obvinění, že za všechno může šéf jeho kanceláře, a neustále zdůrazňoval, že nikdy neměl dát na jediné slovo z Kingových rad.

King přijal slovní útok bez boje. Ve skrytu duše se mu ulevilo. Nestane-li se Baxter prezidentem, neznamená to konec jeho kariéry.

Tu by mohl ukončit jen Abu Hasan, kdyby se dostal z Bílého domu a pověděl svůj příběh FBI nebo sdělovacím prostředkům. Jestliže je Hayes zpět ve funkci, pravděpodobně dojde k zásahu.

King nechal svého šéfa, aby si ulevil. Když Baxter vypustil veškerou páru, šéf kanceláře udělal úplný obrat. Postupně vysvětlil své stanovisko, zdůraznil, že zachránili životy pětadvaceti lidí a obětovali co? Nějaké peníze, které stejně nebyly jejich, a sankce, které stejně nefungovaly.

King Baxterovi zdůraznil, že se nemohli zachovat lépe.

A pak, ve snaze podpořit šéfovu osobnost, prohlásil, že historie zhodnotí jeho tři dny ve funkci prezidenta jako nejobtížnější službu šéfa exekutivy amerického národa. Historie na něj bude vzpomínat jako na člověka, který postavil životy Američanů nad peníze a zahraniční politiku.

„Pamatujte, dokud to neskončí, není konec.“ King posiloval své pozice.

S každou uběhnuvší minutou viděl, že Baxtera dostal. King přecházel před stolem sem a tam a pak se náhle zastavil. „To je skvělé. Naprosto skvělé.“

„Co?“

„Hayes vám možná udělal tu největší laskavost za celou svou kariéru.“ King spojil ruce. „Jste bezpečně mimo a načasování nemohlo být lepší. Vy sám jste musel vyjednávat jen o malých požadavcích. Zítra Aziz požádá o něco pořádného a vy nebudete muset říci ani ano, ani ne.“ King roztáhl ústa od ucha k uchu. „Chystají se vzít Bílý dům útokem a rozkaz bude muset vydat Hayes.“

Viceprezident začal událost nahlížet ze světlejší stránky. „To může být cesta ven.“

Dveře pracovny se náhle rozletěly a jeden z viceprezidentových zaměstnanců vběhl dovnitř a volal: „Pusťte si televizi! Bílý dům hoří!“

Baxter vyskočil z židle a popadl dálkové ovládání ležící na stole.

Téměř okamžitě naskočil obraz. Během několika vteřin se objevily záběry hasičských vozů uhánějících branami Bílého domu. Mezi plameny v pozadí bylo možné spatřit záblesky výstřelů v oknech. Baxter pustil zvuk.

Moderátor sděloval, že lidé v blízkostí říkají, že se dosud nikomu živému nepodařilo dostat ven z budovy.

V okamžiku, kdy reportér pronesl slova „nikomu živému“, Dallas King vyvedl pobočníka ven z místnosti a zavřel dveře. Sami dva pak několik minut stáli a sledovali přímý přenos. Plameny byly všude.

Hasiči směrovali hadice ze země a z vršků žebříků umístěných na hasičských vozech.

King se obrátil ke svému šéfovi. Nemohl potlačit úsměv na tváři.

„Nikdo se ven nedostane živý.“

Baxter mohl jen potřást hlavou.

King zíral ještě chvíli na televizi a pak dodal: „Potřebujeme, aby se sdělovací prostředky dozvěděly, že za neštěstí nejsme zodpovědní my.“

King ukázal na obrazovku. „Za tenhle binec je zodpovědný Hayes a my to musíme dát všem vědět.“ King měl pocit, jako by se vznášel.

Už se chystal pustit informaci do světa.

Baxter pohlédl na šéfa své kanceláře a pronesl: „Dallasi, to je tragédie.“

„Život je tragédie, Shermane. Třicet tisíc lidí zemře každoročně při autonehodách, dalších sto tisíc na následky kouření.“ King ukázal na svého šéfa. „Tohle teď je skutečná tragédie. To není dobré. Nechápejte mě špatně. Někteří lidé to za tragédii budou považovat, ale mým úkolem je zajistit, aby si nemysleli, že jste ji způsobil vy.“

King zvedl telefon na šéfově stole a vyťukal telefonní číslo. Když se dovolal pouze na hlasovou schránku, stiskl nulu a spojil se s ústřednou.

„Potřebuji okamžitě mluvit s Sheilou Dunnovou. Vyřiďte jí, že je na lince Dallas King, šéf viceprezidentovy kanceláře.“

King vyčkával. Stál vedle Baxtera a sledoval v televizi hořící Bílý dům.

V hloubi mysli si prozpěvoval: Červená se line záře…

54

Prezident Hayes stál zalit ranní sluneční září před Bílým domem. Novináři zpoza plotu vykřikovali otázky, ale on si jich nevšímal. Nejdůležitější bylo, aby národ viděl, že je živ a zdráv. Večer předstoupí s proslovem k národu a vysvětlí tragické události minulých čtyř dnů.

Zvláštní agent Jack Warch stál po jeho boku spolu s půltuctem dalších agentů Tajné služby. Všichni měli sluneční brýle. Prezident Hayes zdvihl ruku k očím a zadíval se na pyšnou starou budovu. Byl překvapen, že stále ještě stojí. Příslušníci FBI pročesávali místo masakru a sbírali důkazy.

Všechna okna byla vytlučená a ve vnějších kamenných zdech, v místech, kde explodovaly bomby, zely díry. Naštěstí se podařilo zabránit rozšíření ohně. Díky záplavě z hasičských stříkaček zůstal žár plamenů pod kontrolou a nenarušil nosnou konstrukci. Národní poklady nedozírné ceny byly poškozeny tak, že je nebude možné opravit, některé úplně ztraceny. Důležité ovšem bylo, že se podařilo zachránit všechny rukojmí.

Jack Warch poklepal prezidentovi na paži. Prezident pohlédl na hodinky a přikývl. Celý houf se odebral přes trávník k severozápadní bráně.

Prezident se podíval na Warche a poznamenal: „Hádám, že vaše žena s dětmi byla opravdu šťastná, že vás opět dnes ráno viděla.“

Warch se usmál. „Jo. Spousta objímání a polibků.“

Hayes se zakřenil a poplácal Warche po zádech, zatímco přecházeli přes Pennsylvania Avenue. Několik velkých limuzín parkovalo na ulici. Hayes poznal jednu z nich, patřila viceprezidentovi. S doprovodem vystoupal po schodech Blairova domu. Americký námořník otevřel prezidentovi dveře a zasalutoval. Hayes pozdrav opětoval a vstoupil do haly svého nového domova. Několik reportérů z Bílého domu již bylo uvnitř s připravenými zápisníky.

Prezident se na chvíli zastavil, rozhlédl se a pronesl: „Jestliže byl tento dům dost dobrý pro Harryho Trumana, bude dost dobrý i pro mě.“

Novináři se zasmáli a citát si zapsali.

Šéfová prezidentovy kanceláře se vynořila ze salónu a sdělila:

„Všichni jsou již zde, pane prezidente.“

Hayes si vyhrnul rukávy bílé košile a vstoupil s Warchem a Jonesovou do místnosti. Všichni přítomní vstali, někteří nadšeně, jiní méně.

Prezident schůzku svolal před několika hodinami, seznam účastníků sestavil velmi pečlivě. Stansfield, Kennedyová, Flood a Campbell seděli na jedné ze dvou velkých pohovek. Naproti nim seděl viceprezident Baxter s Dallasem Kingem. Přestože na pohovce bylo ještě dost místa, Anna Riellyová a Milt Adams se rozhodli zůstat stát.

Prezident přešel do čela salónu a zadíval se na jediné dva lidi, které neznal. „Moc jsem se těšil, až se s vámi oběma seznámím, ale dovolte mi, abych se nejprve věnoval pracovním záležitostem.“ Hayes se chvilku rozhlížel po místnosti a pak se zadíval na ředitele Stansfielda.

„Někdo nám chybí.“

„Bude tu každou chvíli, pane prezidente.“

Hayes přikývl a pevně stiskl ruce k sobě. „Dobrá, začněme tedy. Nejdůležitější napřed.“ Hayesův zrak padl na Dallase Kinga. „Půjdeme přímo k věci a dáme vše do pořádku, Dallasi. Bylo mi řečeno, že jste si během posledních dnů pěkně nasral do bot.“ Hayes se odmlčel. „Chcete říci něco na svou obhajobu?“

King se znepokojeně zavrtěl na pohovce a rychle se pokoušel vymyslet něco na svou obranu, když vtom se otevřely dveře salónu a vstoupil Mitch Rapp.

Přešel přes místnost k Riellyové a Adamsovi:

„Omlouvám se za zpoždění, pane prezidente.“

„To je v pořádku, pane Kruse. Právě se chystáme vyslechnout vysvětlení Dallase Kinga k jeho chování během posledních několika dní.“

Kingovi vyskočily na čele krůpěje potu.

Prezident natáhl ruku a Valerie Jonesová mu podala výtisk The Washington Post. Hayes jej zdvihl, aby se mohl každý podívat. Titulek hlásal: „Prezident Hayes nařídil nezdařený zásah“. Hayes vrátil noviny zpět Jonesové a poznamenal: „Post si včera večer pospíšil s vytištěním příběhu a dnes ráno skončil s máslem na hlavě. Nebudu zacházet do podrobností v článku, stačí, když řeknu, že téměř vše je lež.“

Hayes hleděl chvíli na Kinga. „Dallasi, nevíte náhodou, jak Post přišel k tomuto titulku?“

Nejprve se King jen zachvěl a něco nesrozumitelně zamumlal.

Uvnitř mu však spadl kámen ze srdce. Zprvu si myslel, že snad Hayes zjistil něco o jeho noční návštěvě v Bílém domě.

„Třeba bych vám mohl osvěžit paměť.“ Hayes se opět natáhl a tentokrát mu dal do ruky nějaké dokumenty Stansfield. „Mám tu záznamy telefonních hovorů, které ukazují, že někdo volal do redakce Postu včera večer z domu viceprezidenta. Další záznamy říkají, že během několika posledních dní kdosi telefonoval reportérce z Postu z vašeho mobilního telefonu a vašeho domácího telefonu.“

Hayes zdvihl záznamy hovorů do výšky, aby je všichni viděli.

King se na pohovce svíjel a pohledem požádal svého šéfa o podporu.

Nedostalo se mu jí. Neodvážil se pohlédnout prezidentovi do očí a znepokojeně pronesl: „A… volal jsem jim.“

„Myslel jsem si to.“ Hayes vrátil záznamy hovorů Stansfieldovi a obrátil se na Jonesovou. Podala mu desky a pero. Hayes přešel ke Kingovi a položil mu pero a desky na klín. „Dovolili jsme si sepsat vaši rezignaci. Podepište obě kopie, jednu si nechte.“

Hayes se díval, jak King podepisuje oba papíry, a jeden si vzal.

„Teď můžete odejít.“

Nastalo ticho, když šéf viceprezidentovy kanceláře vstal. Kingovi se ulevilo víc, než si mohl kdokoliv v místnosti představit. S tichou rezignací se vyrovná. Pravda by jej ovšem naprosto zničila.

Hayes obrátil pozornost k viceprezidentu Baxterovi. „Jak se vám líbí cestování do zahraničí, Shermane?“

Baxter vzhlédl k Hayesovi a nic neříkal.

Hayes pokračoval. „Doufám, že se vám líbí hodně, protože příští tři roky vás budu posílat do všech zemí třetího světa, na které si jen vzpomenu.“

Prezident se otočil a přešel do čela místnosti. Všem bylo jasné, že se ze všech sil snaží ovládat. „Vrátil jste naši zahraniční politiku a národní bezpečnost o deset let zpět. Vyrazil bych vás, kdybych mohl, ale bohužel to nejde. Jsem s vámi svázán po celý zbytek volebního období a všichni v této místnosti jsou mi svědky, že se z toho nevyvlíknete.“

Hayesovy tváře zrudly.

Aby dodal svým slovům váhu, dodal:

„A nesnažte se na mě v této věci tlačit, nebo, přísahám Bohu, nechám ředitele Stansfielda, aby pustil vaši složku v CIA do sdělovacích prostředků. A teď odtud vypadněte a držte jazyk za zuby.“

Hayes ukázal na dveře.

Když se za viceprezidentem zavřely dveře, ředitel Stansfield se rozhlédl a namítl: „Pane prezidente, já ale nemám žádnou složku o viceprezidentovi.“

Hayes mrkl a poznamenal: „Já vím, ale on to neví.“

Prezident zdvihl sklenici vody a napil se. Obrátil se ke shromážděné skupině a prohlásil: „Nevím, jak vám poděkovat za práci, kterou jste odvedli. Bylo to skutečně neuvěřitelné. Začnu vámi, pane Adamsi.“

Hayes k němu došel a potřásl mu rukou. „Jsem vaším velkým dlužníkem za to, co jste dokázal. Rizika, která jste na sebe vzal, i když jste mohl zůstat úplně stranou, cele vypovídají o vašem charakteru.“

Adams byl z pochvaly celý nesvůj. „Konal jsem jen svou povinnost, pane prezidente.“

Hayes jej vzal kolem ramen a stiskl. „Potřebujeme víc takových lidí, jako jste vy, Milte. Kdybych pro vás mohl cokoliv udělat, stačí říci a postarám se o to.“

„Jedna věc mě právě napadla, pane.“

„A to je?“

„Má přestárlá tělesná schránka už sice není, co bývala, ale napadlo mě, že když váš dům bude nyní zoufale potřebovat opravu, mohl bych se vrátit a pomoci se stavebním dohledem.“

„Samozřejmě. To je skvělý nápad, Milte. Ihned se o to postarám. Ještě něco?“

„Ne.“

„Dobrá. Valerie vás doprovodí ke dveřím a vezme si od vás všechny potřebné údaje. Nevím, jak vám poděkovat.“

Adams si potřásl ještě jednou s prezidentem rukou a obrátil se k Riellyové.

Milt se naklonil a políbil ji na tvář. „Dávej pozor na tohoto chlápka.“

Adams poodstoupil a potřásl rukou Rappovi. „Nu, pane Tajný agente, předpokládám, že je to naposled, co tě vidím.“

„Jeden nikdy neví.“ Rapp Adamse objal. „Udělám si někdy čas a zastavím se na návštěvu.“

„Jo, to udělej. Ale už mě nežádej, abych se s tebou pustil do nějaké šílené akce. Jsem na to už příliš starý.“

Adams zamířil ke dveřím, ale ještě se otočil. „Vy dva jste roztomilý párek. Možná, že byste se mohli někdy zastavit spolu, připravím vám večeři.“

„To budeme muset.“ Rapp se obrátil k Riellyové a zasmál se.

Když Adams odešel, prezident obrátil pozornost k Riellyové.

„Slečno, váš první den v Bílém domě se stal dost významným.“

„Ano, dá se to tak říci.“

„Zůstanete zde, nebo jste díky své zkušenosti zatrpkla?“

„Zůstat kde?“

„V Bílém domě.“

„Samozřejmě.“

„Výborně.“ Hayes se usmál. „Požádal jsem vás, abyste sem dnes ráno přišla, ze dvou důvodů. První je, že vám chci poděkovat za veškerou vaši pomoc. Bylo mi řečeno, že jste sehrála klíčovou roli v podpoře pana Krusa, aby vše dobře skončilo.“

„Moje pomoc byla jen nepatrná.“ Riellyová se začervenala.

„Prostě, děkuji vám. Velmi vaši oběť oceňuji.“ Hayes se na vteřinku podíval na Rappa a otočil se zpět k Riellyové.

„Chcete hádat, co je ten druhý důvod?“

Riellyová si založila ruce na prsou. „Chtěl jste si se mnou promluvit o tom, kolik se ze svého příběhu chystám uveřejnit.“ Záměrně zvolila slovo „svého“.

„Přesně tak.“ Hayes kousek ustoupil. „Kolik reportérů myslíte, že bylo kdy svědky takové výměny mezi prezidentem a viceprezidentem, jakou jste spatřila zde dnes ráno?“

„Asi žádný.“

„Přesně tak.“ Hayes ukázal na čtyři lidi sedící na pohovce. „Tihle čtyři skvělí lidé si myslí, že bych vás měl přinutit podepsat spoustu dokumentů, které vás právně svážou tak, že nebudete smět zveřejnit nic, o čem si myslíme, že může ohrozit určité bezpečnostní zájmy. Já jsem je však přesvědčil, že existuje lepší cesta, jak problém vyřešit.“

Hayes se odmlčel a nechal chvíli Riellyovou, aby si uvědomila dosah první možnosti. Přešel do čela místnosti a pokračoval.

„Druhý způsob, a lepší, je, že spolu my dva uzavřeme obchod.“ Hayes zdvihl obočí. „Výměnou za vaši dobrovolnou spolupráci týkající se utajení některých rysů posledních událostí vám nabízím výhodné startovní postavení při některých důležitých událostech.“

Riellyová mohla stěží uvěřit, že byla vůbec na schůzku pozvaná, a ještě ke všemu dostala takovou nabídku od prezidenta. Řekla si, že nedá žádné vzrušení najevo, a zeptala se: „Jaký druh informací chcete v mém příběhu zcenzurovat?“

Hayes pohlédl na čtveřici na pohovce. První promluvila Kennedyová.

„Vynecháte-li pana Krusa a jakékoliv přímé zapojení CIA, budeme spokojeni.“

„Bude v pořádku, když zmíním, že zpravodajská služba byla zapojená do získáváni informací a plánování akce?“

„Pokud zůstanete v neurčité poloze, nevidíme žádný problém.“

Riellyová skepticky zdvihla obočí. „Definujte prosím neurčitou polohu.“

Hayes vykročil vpřed a zamával rukama. „Zadržte. Mám lepší nápad.

Slečno Riellyová, co byste říkala sólokapru týkajícímu se podstatné části celé události?“ Hayes jí pohlédl do očí. „V poledne ředitel FBI uspořádá tiskovou konferenci a vypustí džina z láhve. Mohu vám sdělení předat hned teď a vy můžete zamířit do NBC a pustit to do světa. Předběhnete úplně všechny.“

Riellyová projevila zájem. Vypadalo to dobře. Kývla a řekla:

„Přistoupím na hru.“

„Výborně. Zde je slíbená informace. FBI prohledala celý Bílý dům a stále nemohou najít jednoho z teroristů. Získali jsme informace, že včera večer po výbuchu kdosi z FBI vynesl zraněnou ženu z Finančního tunelu. Ukázalo se, že onou ženou byla má sekretářka. Dnes ráno v šest byla nalezena v příkopu u silnice na venkově v Marylandu, sotva při vědomí. Naposledy byla předtím spatřena s Azizem, těsně předtím, než explodovala nálož před mým krytem.“

Prezident se odmlčel, aby dal Riellyové čas srovnat si vše dohromady.

„A ještě jedna věc. Žádný z agentů FBI v budově při odpálení bomb nebyl.“

Riellyové se rozšířily oči. „Takže vy říkáte, že Aziz unikl.“

„Vypadá to tak.“

Riellyová pohlédla na Rappa, který neochotně přikývl. Potřásla hlavou a dodala jen: „Panejo.“

Hayes došel až k ní a položil jí ruku na rameno. „Naši dohodu beru vážně.“

Prezident ji nasměroval ke dveřím a vyprovázel ji. „Zasloužila jste si to, Anno. Děkuji vám za vše, co jste vykonala.“

Riellyová nevěděla, co říci. Neměla pocit, že udělala tolik. „Děkuji vám, pane.“

„Ne – já děkuji vám.“ S úsměvem jí Hayes stiskl oběma rukama ramena. „Málem bych zapomněl. Ještě pro vás něco mám. Ředitel Tajné služby, pan Tracy, očekává, že mu zavoláte. Zdá se, že má nějakou informaci o Dallasu Kingovi, která by vás mohla zajímat. Nyní, když nás omluvíte, potřebujeme probrat určité záležitosti týkající se pana Azize. Zastavte se příští týden, abychom si mohli popovídat.“

Hayes dovedl Riellyovou ke dveřím a otevřel je.

Rapp sledoval jejich hovor a když Riellyová opustila místnost, cítil prázdno kolem žaludku. Chtěl s ní promluvit. Zamračeně obrátil pohled zpět do místnosti.

Prezident přešel zpět ke krbu a promluvil: „Nezajímá mě, koho musíme podplatit nebo komu vyhrožovat – chci mít Azizovu hlavu na stříbrném tácu. Chci, aby byl zlikvidován, a chci, abychom vážně probrali naše možnosti v jednání se Saddámem Husajnem.“

Hayes se obrátil na Rappa. „Nevím, jak vám poděkovat, i za celou naši zemi.“ Prezident zavrtěl hlavou. „Je škoda, že se nikdo nikdy nedozví o vašich činech a vašich obětech.“

Rapp se usmál. „To je v pořádku, pane. Nedal jsem se na vojnu kvůli poctám a uznání.“

„Já vím, že ne, ale stejně bych si přál, aby existoval lepší způsob, jak vám vše vrátit a vhodným způsobem projevit naši vděčnost.“

„Stačí, když mě necháte procvaknout Azizovi lístek na věčnost. Tím mi vše splatíte dostatečně.“

„Počítám s tím. To mě přivádí k dalšímu bodu.“ Hayes na vteřinku odhlédl od Rappa a obrátil pozornost k ostatním. „Chci, aby se veškeré zpravodajské prostředky a síly, které můžeme postrádat, zaměřily na vystopování Azize.

Povolejte všechny informátory, které máme. A jak jsem již před chvilkou řekl, nebudeme hrát tentokrát podle pravidel. Chci ho dostat.“ Hayes se obrátil zpět k Rappovi. „Přeji si, abyste teď šel domů, a chci, abyste si trochu odpočinul.“ Prezident odváděl Rappa ke dveřím. „Až ho najdeme, potřebuji vás svěžího.“

„Ano, pane.“

Rapp si potřásl s prezidentem rukou a opustil salón.

Vyšel z Blairova domu a zastavil se na horním konci schodiště. Dal si ruku k očím, aby jej neoslňovalo sluneční světlo, a hleděl do davu pod ním.

Nic. Obrátil se doprava a doleva a zase nic.

„Hledáte něco, pane Kruse? Mohu vám nějak pomoci?“

Rapp se podíval dolů. Přímo před ním, opřená o prezidentovu limuzínu, stála okouzlující Anna Riellyová.

Rapp sešel po schodech se slovy: „Myslel jsem, že budeš spěchat do své redakce, abys mohla novinku pustit do světa.“

Riellyová se lehce odrazila od vozu a narovnala se. S širokým úsměvem odvětila: „Mám ještě trochu času.“ Podala mu ruku a dodala: „A navíc, chtěla jsem se rozloučit.“ Uchopila Rappovu ruku a pevně ji stiskla. Ukázala dolů po ulici a navrhla: „Co kdybys mě doprovodil na roh, kde bych mohla chytit taxíka.“

„Samozřejmě.“ Ruku v ruce vyrazili po Sedmnácté ulici.

Riellyová se od něj trochu odtáhla a zeptala se: „Řekneš mi vůbec někdy své pravé jméno?“

„Možná.“ Rapp ušel ještě pár kroků a usmál se. „Někdy, až si zasloužíš mou důvěru.“

Chvíli kráčeli tiše. Pak se Riellyová zeptala: „A co tvůj životní příběh, kdy budu mít příležitost si jej vyslechnout?“

„Kdykoliv budeš chtít.“

„Dovedu si představit, že teď budeš nějakou dobu docela dost zaměstnaný.“

„Kdo ví.“ Došli až na roh a zastavili se. „Přemýšlím, že bych si vzal nějaké volno.“

„Opravdu?“

„Čemu se divíš?“

Riellyová jej chvilku zkoumala. „Nevypadáš jako člověk, který si často užívá dovolené.“

Rapp pokrčil rameny. „Třeba budeš překvapená.“

„Myslím, že v sobě ukrýváš hodně věcí, kterými bys mě mohl překvapit.“

Rapp zavrtěl hlavou. „O tom pochybuji. Když na to přijde, jsem dost nudný.“

Riellyová se podívala na jejich spojené ruce a palcem mu mnula prsty. Mrkla na něj se slovy: „Musíme se domluvit na naši večeři.“

Jak mu palcem přejížděla po prstech, srdce mu začalo zrychleně bušit.

„Můžeme vyrazit kdykoliv, jestliže se vejdeš do mého rozvrhu.“

„Co takhle někdy příští týden?“

„Myslel jsem spíš trochu dřív.“

Riellyová na něj pohlédla svýma zelenýma očima a měkký úsměv se jí roztáhl na tváři. Rapp se sklonil a zdvihl jí bradu. Přitiskl svá ústa na její, políbil ji a navrhl: „Co třeba dnes večer?“

EPILOG

Starý muž se šoural rušnou ulicí. Byla téměř půlnoc a davy řídly. Shrbený procházel mezi lidmi, jeho oči zkoumaly tváře kolem. Na nohou měl špinavé, potrhané tenisky a jeho džíny byly o dobrých deset centimetrů kratší. Slepené chomáče špinavých prošedivělých vlasů zdobily jeho hlavu a vrstva špíny pokrývala každý centimetr obnažené kůže.

V některých městech by snad byl nápadný, nikoliv však zde, v brazilském Sao Paulu. Ve městě s dvaceti milióny obyvatel, z nichž celých pět miliónů žilo v naprosté bídě, byl jen další ztracenou duší.

Minul podobně postiženého bezdomovce, který se na noc stočil do klubíčka ve výklenku dveří nějakého obchodu. Nacházel se ve čtvrti Bom Retiro, etnické enklávě, která byla domovem téměř miliónu Palestinců, Libanonců, Íránců a jiných arabských přistěhovalců. Jeho příjezd do tohoto konkrétního města ze všech na světě byl činem sám o sobě. Vyvolala jej jedna drobná informace.

Mumlající Fara Harut, téměř v bezvědomí, jim nechtěně poskytl klíč.

Během několika minut se dala do pohybu mohutná operace elektronického sběru informací řízená Národní bezpečnostní agenturou.

Satelit KH-12 Keyhole se přesunul na geocentrickou oběžnou dráhu nad Sao Paulem a začal odposlouchávat telefonní hovory z čtvrti Bom Retiro.

Super počítače agentury ve Fort Mead v Marylandu třídily tisíce telefonátů a nakonec vybraly ty, které odpovídaly předem zadanému profilu podle obsahu, hlasu a intonace. Tři týdny a jeden den analytikům trvalo, než konečně našli, co hledali.

Stařec pokračoval ve spletité cestě davem, přes rameno měl přehozenou špinavou plátěnou tašku. Všímal si tváří lidí, které spatřil při svých předchozích návštěvách. Hleděl jim do očí a zkoumal jejich boky, zda na nich nespatří vyboulení, které by prozradilo zbraň.

Tímto způsobem našel předminulý večer tuto ulici. Nejprve spatřil muže stojícího ve dveřích a kouřícího cigaretu. Muž si přešlápl a rozepnutá kožená bunda na chviličku odhalila černou ocel pistole.

Rafique Aziz byl blízko. Rapp jeho přítomnost vycítil. Když minul muže stojícího na stráži ve dveřích, sklonil hlavu a muže si pořádně prohlédl.

O několik kroků dál se Rapp zastavil, shýbl se a zdvihl špunt do láhve, který upustil při poslední návštěvě. Když se narovnával, podíval se malou škvírou mezi okenním rámem a dolním okrajem žaluzií do domu.

Spatřil dva muže sedící na pohovce a sledující televizi.

Před dvaceti minutami Rapp zahlédl osobní vůz, který zastavil před řadovým domem a přivezl prostitutku.

Rapp pokračoval po ulici dál a nakonec zatočil do boční uličky. Odklopil víko popelnice a předstíral, že v odpadcích něco hledá. O patnáct metrů dál v temnotě uličky zazářila červená špička cigarety.

Rapp neoblomně trval na jediném: půjde sám. Bez jakékoliv součinnosti s brazilskými orgány, bez aut s průzkumnou elektronikou, bez úderných oddílů.

Musí se obejít bez všeho, co by Azize mohlo polekat a dát mu příležitost utéci. Kapitán Harris a dvanáct příslušníků SEALu byli připraveni na stanovišti – čekali ve dvou vozech asi kilometr a půl na východ a v dalších dvou západně odtud. Rapp své šéfy i prezidenta přesvědčil, aby mu dali jeden týden. Trvalo mu však pouhé tři dny, aby zkušenýma očima objevil to, co všechny drahé průzkumné přístroje z výbavy CIA nezaznamenaly. Obyčejnou bouli na boku muže.

S každou další popelnicí, kterou minul, tma v uličce houstla a pobíhajících krys přibývalo. Rapp hodil láhev do plátěné tašky a podíval se nahoru do patra domu. Závěs zářil mdlou žlutí od mihotavého plamínku svíčky.

Před závěsem se krátce mihla něčí postava. Rapp si olízl vyschlé rty a cítil, jak mu srdce buší rychleji, když se přiblížil k zadním dveřím.

Osobní strážce byl jen sedm metrů daleko a Rapp cítil jeho pohled. Mrkl do strany a podíval se na strážcovy ruce. Jednu měl volně na pravém boku a v druhé držel špačka cigarety. Rapp postupoval opatrně. Byl již blízko, sotva tři metry. Zaslechl, jak pistole muže vyklouzla z pouzdra a prozradila jeho poslání. Strážce na něj arabsky promluvil, říkal mu, aby odtud vypadl. Rapp vzhlédl a choval se, jako by muži nerozuměl.

Ruka, kterou měl stále v ošuntělé plátěné tašce, pevně stiskla dobře známou pažbu devítimilimetrové beretty s tlumičem.

Rapp se podíval na hlaveň strážcovy pistole. Mířila kamsi na vzdálený konec uličky. Chyba, pomyslel si Rapp, když stiskl spoušť beretty.

Jedna kulka s prsknutím opustila konec pistole a udeřila strážce doprostřed čela mezi husté černé obočí.

Rapp hbitě vyrazil zbývající tři kroky vpřed, chytil padajícího muže a položil jej na zem. Z tašky vyňal malou vysílačku a oznámil:

„Vstupuji do domu.“

Tašku nechal vedle mrtvého těla a pomalu vešel do kuchyně. Z haly se ozýval smích, rozeznal i hlasy z televize.

Rapp za sebou zavřel dveře a přešel napříč kuchyní. Rovně přes halu se nacházel přední vchod. Po levé straně vedly schody do prvního patra a vpravo seděli zády k němu dva muži a sledovali televizi.

Šlo o každou vteřinu. Rapp vkročil do místnosti a zdvihl berettu.

Muž sedící vlevo cosi vytušil a otočil se. Rapp si jeho tvář okamžitě spojil s jménem. Byl to Salim Rusan, muž, který před měsícem stál na střeše hotelu Washington a zavraždil tucet strážných Tajné služby.

Rapp poslal kulku zezadu do hlavy druhého muže a pak strefil překvapeného Rusana mezi oči. Tlumič vydal sotva nějaký zvuk. Rapp vykročil k mrtvému muži napravo a vzal si z jeho ruky dálkové ovládání.

Zesílil zvuk televize a zamířil ke schodišti. Do vysílačky zašeptal:

„Tři jsou vyřízení. Pokračuji do patra.“

Rychle prověřil schody a nahoru je bral po dvou. Jen krátce se na jejich konci zastavil, aby se zaposlouchal.

Ze dveří vlevo před ním se ozývaly vášnivé zvuky a sténání mladé ženy.

Rapp se zhluboka nadechl – je u cíle. Uchopil kouli na dveřích pravou rukou a otočil.

Vběhl do místnosti, pistolí přejel zleva doprava. Na pravé straně se cosi pohnulo. Dvě propletená těla ležela na posteli. Nad hlavy se zdvihla ruka a cosi hledala. Rapp zamířil a vystřelil. Kulka projela Azizovým loktem a rozdrtila kloub.

Rapp neváhal. Rychle pohnul zbraní a hledal další případné živé cíle.

V cestě mu stála žena, Aziz se přetočil, aby ji použil jako štít.

Rapp zamířil na AZÍZŮV odhalený bok, vystřelil a přiblížil se. Nyní pod polštář zajela druhá ruka. Rapp strefil i druhý loket. Gejzír krve vystříkl z čerstvé rány a Aziz vydal hluboký hrdelní sten.

Rapp odhodil ženu z postele. Strhl si paruku a vyplivl falešné zuby.

Pohlédl na Azize ležícího na posteli, krvácejícího ze tří ran.

Jeho ruce už nebyly k užitku. S tlumičem namířeným na AZIZOVO čelo se Rapp zeptal: „Pamatuješ si na mě?“

Aziz v bolestech vzhlédl, z jeho tváře bylo možné vyčíst, že neví, s kým má tu čest.

Rapp otočil hlavu na stranu. „V Paříži jsi mě pořezal, vzpomínáš?“

Azizova tvář ztuhla, když tápal v paměti. Po chvíli se mu rty roztáhly do slabého úsměvu.

Rapp o krok ustoupil. S obrovským uspokojením stiskl spoušť ještě jednou a uzavřel jednu velmi ošklivou kapitolu svého života.

„Čtyři jsou vyřízení. Jdu pryč,“ zamumlal Rapp do vysílačky. Vystrkal prostitutku chodbou ven a do přízemí. U zadních dveří jí přikázal, aby zmizela. Chvíli se díval, jak klopýtá temnotou. Rapp sáhl do tašky a vyňal kostku plastické trhaviny C-4. Nastavil časový spínač na dvacet vteřin. Hodil ji do kuchyně a zavřel dveře.

Volným krokem došel na konec uličky, kde zprudka zabrzdil Čtyřdveřový mercedes. Zadní dveře se zprudka otevřely a Rapp naskočil na sedadlo vedle kapitána Harrise.

Sotva řidič sešlápl plyn, v tmavé uličce se ozvala mohutná exploze a dům zmizel v ohnivé kouli.

O AUTOROVI

Vince Flynn absolvoval Univerzitu Svatého Tomáše v St. Paulu ve státě Minnesota. Jeho předchozí knihu, Term Limits, vydalo nakladatelství Pocket Books v brožovaném vydání. Žije v Twin Cities, kde nyní pracuje na několika napínavých románech z prostředí politiky.

SLOVNÍK

18. Airborne Corps –18. výsadkový sbor

82. Airborne Division – 82. výsadková divize Air Force One – letadlo pro dopravu prezidenta či momentálně nejvyššího představitele Spojených států. Slouží též jako létací operační a velící stanoviště ozbrojených sil v případě napadení. V současné době je to stroj typu Boeing 747-200. ‚Air Force One‘ je ovšem volací značka JAKÉHOKOLIV letadla dopravujícího prezidenta či v dané době nejvyššího představitele USA.

AK-47 – samopal, odborně označovaný jako samonabíjecí puška Kalašnikov

Barrett – ostřelovací puška Barrett „Light Fifty“ M82A1

beckgammon – stará východní desková hra

BUDS – Basic Underwater Demolition School – Škola základů podvodních demolic C-141

StarLifter – proudový transportní letoun Lockheed

CIA – Central Intelligence Agency – americká zpravodajská služba

CIRG – Critical Incident Response Group – Skupina rychlého zásahu Critical Incident Response Group’s

Crisis management uvit – Útvar krizového řízení Skupiny rychlého zásahu

CTC – Counterterrorism Center – Protiteroristické centrum při CIA

Delta Force – elitní protiteroristická jednotka pozemní armády, jejíž existenci velení amerických ozbrojených sil odmítá potvrdit

DNC – Democratic National Committee – Demokratický národní výbor

E-3A – Boeing E-3A Sentry – verze letounu Boeing C-135 (vojenská verze B-707) s velkým talířovitým krytem otočného anténního systému AWACS (Airborne Warning And Control System)

na hřbetě trupu. Stroj je vybaven systémy včasné výstrahy pro vedení radioelektronického průzkumu a boje

ENS – Enhanced Navigation System – rozšířený navigační systém

ERT – Emergency Response Team – Tým rychlého nasazení, uniformovaný oddíl Tajné služby

ETA – Estimated Time of Arrival – předpokládaný čas příletu

Executive Mansion – Executive Office Building – West Wing: Jednotlivé části Bílého domu, v překladu je použito obecně používané zjednodušení, Executive Mansion = Bílý dům (vlastní vila), Executive Office Building = budova úřadu prezidenta, West Wing = Západní křídlo

First Special Operation Wing –1. křídlo zvláštních operací

GIGN – francouzský protiteroristický tým

Glaser Safety Slug – Glaserova bezpečnostní střela – tenkostěnný měděný válec naplněný malými broky z olova a teflonu a zakrytý plastovým víčkem. Při zásahu přenáší střela všechnu svou kinetickou energii do cíle. Pokud střela cíl mine, při prvním nárazu na pevnou překážku se roztříští a nehrozí její odražení.

GPS – Global Positioning System – přístroj pro určování polohy pomocí globální navigace, ke stanovení polohy využívá družicového signálu

GSG-9 – německý protiteroristický tým

HAHO – High Atlitude – High Openning – seskok z velké výšky, přičemž padák parašutista otevírá ještě ve výšce

HALO – High Altitude – Low Openning – seskok z velké výšky, přičemž padák parašutista otevírá nízko nad zemí

Heckler&Koch MP-10 – jde buď o nový typ zbraně odvozený od samopalu MP-5 firmy Heckler&Koch, nebo o autorovu licenci. V dostupné literatuře se uvádí, že zmíněnou firmou vyráběný samopal MP-5 je skutečně zbraní používanou např. Jednotkou SEAL. Vyrábí se v rážích 9 mm Parabellum, 10 mm, 10,16 mm W.

HRT – Hostage Rescue Team – Tým pro záchranu rukojmích při FBI

IBS – inflatable boat: small – malý nafukovací člun

Intelligence Committee – Výbor pro dohled nad tajnými službami (parlamentní)

JOC – Joint Operations Center – Spojené operační centrum

Joint Chiefs – Sbor náčelníků – nejvyšší orgán americké armády, v čele stojí předseda Sboru náčelníků

JSOC – Joint Special Operation Command – Velitelství operačních jednotek amerických ozbrojených sil Kapitol – sídlo amerického parlamentu, který se skládá z kongresu a senátu

Learjet – malé dvoumotorové letadlo kategorie biz jet (bussiness jet) pro 4 – 8 cestujících

MC-130E Combat Talon – modifikovaná verze dopravního a transportního letounu Lockheed C130 Hercules MD-530

Little Bird – výrazně modifikovaný model vrtulníku McDonnel Douglas (dříve Hughes) MD 500/530 Defender, starší značení OH-6A MD-5300

Pave Hawk – správné označení Pave Hawk je MH-60G, je to verze vrtulníku Sikovsky UH-60 Black Hawk upravená pro zvláštní operace, vybavená rotačními šestihlavňovými kulomety ráže 7,62 mm MH-53J

Pave Low – vyhledávací a záchranná verze vrtulníku Sikovsky H-53 (S-65A) Sea Stallion pro americké letectvo. Stroj je vybaven vylepšeným pilotážně-navigačním zanzením Pave Low ÍII obsahujícím radiolokátor a termovizní systém pro operace za ztížených povětrnostních podmínek a v noci, pro let v režimu ‚kopírování terénu‘, inerciální navigační soustavu, přijímač družicové navigace, přídavnými palivovými nádržemi pro 2x1890 litrů, nástavcem pro plnění paliva za letu, rozšířenou pancéřovou ochranou a obrannými soustavami.

MI-6 – zpravodajská služba Spojeného království

Minigun ve výzbroji vrtulníků – rotační šestihlavňový kulomet ráže 7,62 mm

Mossad – izraelská zpravodajská služba

National Mall – zhruba tři a půl kilometru dlouhé a několik set metrů široké ústřední prostranství v centru Washingtonu, D.C. Na východním konci je uzavírá Kapitol, na západním Lincolnův památník. Zhruba ve dvou třetinách stojí Washingtonův památník. Na jeho úrovni je k prostranství otevřen Bílý dům, od Mallu jej odděluje náměstí Ellipse a oplocený jižní trávník.

Naval Special Warfare Group – Skupina pro vedení speciálních námořních válek

NOTAR – NO TAiI Rotor – systém vyrovnávání reakčních sil nosného rotoru vrtulníku bez použití ocasního rotoru. Díky tomu je také dosaženo nízké hladiny hluku, protože jeho největší zdroj – ocasní vrtulka – není použit.

NSA – National Security Agency – Národní bezpečnostní agentura

OSS – Office of Strategie Services – Úřad strategických služeb

RPG – Rocket Propelled Grenade launchers – pancéřovka

RPG SAS – Special Air Service – britská armádní jednotka zvláštního určení používaná i k boji proti teroristům

Satelit KH-12 Keyhole – jeden z mnoha amerických výzvědných satelitů

SEAL – Sea-Air-Land Teams – speciální jednotky amerických námořních sil.určené pro operace na moři, ve vzduchu a na zemi

Secret Service – Tajná služba

SIOC – Strategie Information Operations Center – Centrum pro strategické informační operace při FBI

SWAT – Special Weapons and Tactics – Oddíl speciálních zbraní a taktik, policejní oddíl s vojenským vybavením pro zvláštní situace, jako je třeba zásah proti ozbrojeným pachatelům či osvobozování rukojmích tango – označení teroristů podle počátečního písmene slova – podle americké hláskovací tabulky se písmeno „T“ hláskuje jako „tango“

USMC – U.S. Marine Corps – Námořní pěchota Spojených států

USS – United States Ship – loď americké armády

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai