Třetí volba

Vince Flynn

(2002)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Mise protiteroristického experta Mitche Rappa je jednoznačná: musí jakýmikoli prostředky zabránit významnému německému průmyslníkovi v prodeji citlivého zařízení středovýchodním zemím, které jsou podezřelé z podpory mezinárodního terorismu. Dostaly by se tak pouhý krok před možnost výroby jaderných zbraní. Rapp se však nepřestává divit, kolik překážek se mu staví do cesty. Nakonec musí obrátit všechnu svou energii a obratnost do vlastních řad. V nejvyšších kruzích USA totiž zuří mocenský boj, který by mohl přerůst ve větší nebezpečí celému světu než teroristické útoky zvnějšku. Rapp ráznou akcí odmítne hrát v této bitvě roli nastrčeného pěšáka.

Třetí volba

FLYNN Vince

PROLOG

Jsou všude a nikde. Neviditelný a tichý řád. Jeho členy jsou bývalí vojáci, zpravodajští důstojníci, diplomaté. Obyčejný smrtelník se s nimi nikdy nesetká, nepřemýšlí o jejich existenci. Nevšimne si, jakou roli mohli sehrát ve zdánlivě obyčejném úmrtí, o kterém se možná dočetl v denním tisku. Nepřemýšlí o pravdivosti prohlášení o předávkování drogami jako důvodu smrti vlivného lobbisty, o kterém se dozvídá na straně 52 nedělního vydání Washington Post. Nezpochybňuje sebevraždu neznámého plukovníka armády Spojených států či smrtelná zranění, jimž v nemocnici podlehl jeden ze zaměstnanců Bílého domu, kterého cestou domů někdo přepadl v parku.

Průměrný Američan je dnes až příliš zaneprázdněn svým vlastním životem, svými vlastními starostmi a nezkoumá tajemství, která si lidé, o jejichž smrti ho informují jen titulky ve zprávách, berou s sebou do hrobu. A dokonce i ti, kteří přece jenom vědí, nekladou příliš mnoho všetečných otázek, raději přimhouří oko nebo se podívají opačným směrem. Hledat odpovědi je v této temné hře až příliš nebezpečné. Jde o svět utajených operací, které jsou neviditelnou, přesto však skutečnou součástí zahraniční, někdy však i domácí politiky naší vlády. Nazývejme ji třetí možností. Třetí možnost představuje nebezpečnou hru. Hru, ve které jde velmi často o život, hru, kterou však nehrají pouze moudří a čestní lidé.

1

Skryta tmou se k domu obezřetně blížila mužská postava. Pod ochranou stromů se muž čas od času zastavil a pozoroval okolí, aby se ujistil, že ho nikdo nezpozoroval. Dům, ke kterému se snažil nepozorovaně přiblížit, bylo honosné sídlo vystavěné na pozemku o rozloze 112 akrů, přibližně 40 mil jižně od Hamburku. Dům svým stylem připomínal Velký Trianon ve Versailles. Okolní krajina se vlnila nízkými, zalesněnými kopci, které místy střídala pole. Sídlo nechal roku 1872 vystavět Heinrich Hagenmiller, který doufal, že si tak zajistí, aby mu Vilém I., čerstvě korunovaný německý císař, zůstal i nadále příznivě nakloněn. Část rozlehlého panství však byla v průběhu doby rozprodána, neboť údržba rozsáhlých pozemků se jednoduše stala příliš nákladnou.

Muž, který nyní tiše kráčel lesem obklopujícím dům, prostudoval snad stovky fotografií panství i jeho vlastníka. Některé pocházely ze satelitů kroužících tisíce mil nad zemí, většinu z nich však pořídil speciální výzvědný tým, který místo již celý týden pozoroval.

Tento nájemný vrah přiletěl z Ameriky teprve dnes odpoledne, teď si obhlížel terén. Rád se totiž vždy na vlastní oči přesvědčil, proti čemu vlastně stojí. Fotografie, které dostal, mu zprostředkovaly pouze první dojem, nemohly však nahradit osobní průzkum a poznání.

Límec kožené bundy měl zvednutý ke krku, aby se chránil proti lezavé zimě podzimního večera. Od západu slunce poklesla teplota už o deset stupňů.

Nyní se však již podruhé od okamžiku, kdy opustil svou chatu, zastavil a bez hnutí naslouchal okolním zvukům. Měl pocit, že za sebou něco zaslechl. Úzká pěšinka, po které se pohyboval, byla pokryta čerstvou vrstvou borového jehličí. Obloha byla zatažená a hustá clona mraků nad jeho hlavou k němu nepropouštěla příliš světla. Opatrně se přesunul k okraji stezky a dlouze se zadíval do tmy, ze které se před chvílí vynořil. Bez dalekohledu umožňujícího noční vidění však neviděl dál než na deset stop.

Mitch Rapp se snažil používání této pomůcky vyvarovat. Chtěl mít jistotu, že i bez ní se v lese neztratí. Měl však pocit, že není v lese sám. Vytáhl tedy svůj glock, 9milimetrovou automatickou pistoli, a tiše na ni našrouboval tlumič. Potom vzal čtyřpalcový kapesní triedr, zapnul spínač a přiložil si jej k pravému oku. Stezku před ním najednou prozářil nepřirozený nazelenalý jas. Pozorně se rozhlížel na všechny strany. Dalekohled pronikal tmavými stíny, kam by jeho oči jinak nedosáhly. Pozornost věnoval zejména stromům, rostoucím při krajích cesty. Snažil se zjistit, zdali ho v lese někdo nesleduje.

Po pěti minutách trpělivého vyčkávání si již začínal myslet, že zvuky, které před chvílí zaslechl, musely patřit srnce či jinému obyvateli zšeřelého lesa. Po dalších pěti minutách si váhavě připustil, že to, co slyšel, byl opravdu živočich čtyřnohý spíše než dvounohý. Zastrčil dalekohled zpět do kapsy, pistoli si ale v ruce ponechal. Při tom, čím se živil, by se nikdy nemohl ve zdraví dožít zralého věku třiceti dvou let, kdyby byl nedbalý a neopatrný. Jako každý správný profesionál věděl, kdy se vyplatí riskovat a kdy je nejlepší vše sbalit a utéci. Pokračoval po stezce další čtvrt míle, až před sebou uviděl rozsvícená okna domu. Rozhodl se, že sejde ze stezky a zbytek cesty absolvuje přímo lesním porostem nabízejícím lepší ochranu proti prozrazení. Potichu se prodíral mlázím, opatrně ohýbaje či podlézaje větve bránící mu v cestě. Když se konečně přiblížil k okraji lesa, zapraskala mu pod nohama větvička, na kterou neopatrně stoupl. Rychle se přesunul na stranu a ukryl se za stromem, stojícím mezi ním a domem. Z kotce, vzdáleného necelých sto yardů a plného loveckých psů, se ozval zuřivý štěkot. Za svou neopatrnost měl sám na sebe vztek, ale nezbylo mu než zůstat bez hnutí stát, schován za kmenem stromu. I toto byl jeden z důvodů, proč si chtěl vždy ověřit vše na vlastní oči. Považoval za neuvěřitelné, že mu nikdo o psech neřekl. Ti nyní štěkali stále hlasitěji a jejich štěkot postupně přecházel v táhlé vytí. Dveře domu se otevřely a hluboký hlas něco německy zařval na psy. Musel svůj povel ještě dvakrát zopakovat, ale psi nakonec poslechli a ztichli.

Rapp vyhlédl zpoza stromu a podíval se směrem ke kotci. Psi nervózně pobíhali sem a tam. Nejednalo se naštěstí o cvičené služební psy, jejich smysly však byly přesto od přírody bystré a ostražité. Představovali pro něj problém. Stál na kraji lesa, naslouchal a pozoroval okolí ve snaze vrýt si vše do paměti. To, co viděl, se mu příliš nelíbilo. Mezi krajem lesa a domem bylo až příliš mnoho otevřeného a nechráněného prostoru. Všiml si i zahrady, kterou by se mohl k domu přiblížit, ale byl si vědom toho, že bude velmi obtížné pohybovat se neslyšně po pěšinkách vysypaných oblázky. Kvůli psům však nemohl využít ani přístupu z jihu. Kamery bezpečnostního systému pak pokrývaly zbývající přístupové cesty, kde bylo navíc dvakrát tolik nechráněného prostoru, který by musel překonat. Jedinou dobrou zprávou bylo, že nezaznamenal přítomnost tlakových senzorů umístěných na přístupových stezkách, mikrovlnných paprsků či jiných senzorů reagujících na pohyb.

Oficiálně neměl Mitch Rapp s vládou Spojených států nic společného. Neoficiálně však již od své promoce na Syrakuské univerzitě před více než deseti lety pracoval pro CIA. Byl vybrán do přísně tajné protiteroristické jednotky známé pod názvem Orion Team. CIA využila Rappovu skvělou fyzickou kondici a vysokou inteligenci a přetvořila jej v nesmírně efektivní smrtonosnou zbraň. Těch několik málo lidí, kterým dovolil, aby se k němu přiblížili, žilo v domnění, že je úspěšným podnikatelem, jenž si otevřel malou poradenskou firmu v oblasti výpočetní techniky, která si ovšem vyžadovala časté služební cesty. Aby vše působilo zcela legálním dojmem, věnoval se na svých zahraničních cestách skutečně i obchodním záležitostem. V tomto případě však měl jasný cíl. Byl vyslán, aby zavraždil člověka. Člověka, který neuposlechl ani dvojí varování, kterých se mu dostalo. Studoval oblast již déle než třicet minut a dospěl k přesvědčení, že viděl dost. Obrátil se a vydal se na zpáteční cestu. Záměrně však již nešel po pěšince, kterou použil na cestě sem. Pokud na něj v lese někdo číhal, nemělo smysl, aby mu takto vpochodoval rovnou do nastražené pasti. Opatrně a tiše se prodíral křovím, postupoval stále k jihu. Ušel tak několik set yardů. Cestou se ještě třikrát zastavil, aby si na kompasu ověřil, že jde stále správným směrem. Z podkladů, které mu výzvědný oddíl dodal, věděl, že na jih od stezky, kterou poprvé přišel, vede ještě jedna. Obě ústily na pozemek panství z úzké polní cesty a vinuly se přibližně souběžně.

Nyní však tuto druhou stezku málem minul. Zdála se méně frekventovaná než ta první a byla značně zarostlá. Když se na ni konečně dostal, poklekl a znovu vytáhl svůj kapesní dalekohled. Několik minut pozorně sledoval cestu před sebou a naslouchal. Když se přesvědčil, že nikde v okolí není ani živáčka, vydal se opět k jihu.

Dělal tuto práci již téměř deset let a měl pocit, že nastal čas toho nechat. Toto měl být pravděpodobně jeho poslední úkol. Loni na jaře se seznámil s ženou, do které se zamiloval a která jeho city opětovala. Měl pocit, že poznal tu pravou a že tedy nastal čas, aby se konečně usadil. CIA ho však ještě nechtěla pustit, což nepovažoval za správné. Udělal toho pro ni již dost. Deset let služby vydalo za celý život a mohl děkovat osudu, že se ze všeho dostal se zdravou kůží a relativně při smyslech.

Po necelé míli ho cesta dovedla až k malé chatě. Rolety v oknech byly staženy a z komína stoupal k nebi kouř. Došel ke dveřím a dvakrát zaklepal. Po krátké pauze zaklepal znovu, tentokrát třikrát. Dveře se pootevřely na dva palce a objevila se mužská tvář. Když ho muž ve dveřích poznal, otevřel dokořán. Mitch vstoupil do skrovně zařízené místnosti a začal si rozepínat koženou bundu. Člověk, který jej vpustil dovnitř, za ním pak ihned zamkl dveře. Chata měla sukovité, na bílo natřené stěny z borovice a blýskavě zelenou podlahu z třípalcových fošen. Na ní pak byly položeny pestrobarevné koberce, nábytek byl starý a masivní. Zdi byly vyzdobeny místním lidovým uměním a několika černobílými fotografiemi. Za normálních okolností to mohlo být ideální místo k prožití příjemného podzimního víkendu, stráveného ve společnosti dobré knihy u hořícího krbu a zpestřeného dlouhými procházkami v lese.

U kuchyňského stolu seděla žena se sluchátky na uších. Před ní leželo na stole asi čtvrt milionu dolarů, nikoliv však v hotovosti, nýbrž ve formě toho nejdokonalejšího výzvědného vybavení. Vše bylo uloženo ve dvou otlučených černých kufrech, nesoucích logo známé firmy Samsonite. Pokud by zaslechli před srubem nějaké hlasy, mohli oba kufry během několika málo sekund zavřít a sklidit ze stolu.

Rapp ještě nikdy předtím tuto ženu ani muže neviděl. Znal je pouze jako Toma a Jane Hoffmanovy. Bylo jim asi kolem pětačtyřiceti let a z toho, co viděl, se dalo usoudit, že jsou manželé. Do Frankfurtu nedorazili přímo, ale přes dvě další mezipřistání v různých jiných zemích. Letenky koupili na falešná jména, na která byly rovněž vystaveny jejich pasy a kreditní karty, jež jim před akcí předal domluvený kontakt. Za práci, která neměla trvat déle než jeden týden, obdrželi již dopředu svou standardní odměnu ve výši deseti tisíc dolarů vyplacených v hotovosti na ruku. Dozvěděli se jen, že se k nim ještě někdo připojí a že se nemají, ostatně jako vždy, na nic vyptávat.

Všechno potřebné vybavení na ně již čekalo v chatě, a tak mohli hned po příjezdu začít se sledováním panství a jeho majitele. Několik dní po příjezdu je navštívil muž, kterého znali pouze pod jeho krycím jménem Profesor. Odevzdal jim dalších dvacet pět tisíc dolarů a oznámil, že stejnou částku obdrží ještě po splnění úkolu. Podal jim rovněž stručné informace o muži, který se k nim měl připojit. Jeho skutečné jméno jim nesdělil, ujistil je však, že jde o člověka mimořádně schopného.

Tom Hoffman nalil Rappovi kávu a přinesl mu ji ke krbu, ve kterém šlehaly vysoké plameny. „Tak jak to vypadá?“

Rapp pokrčil rameny a zadíval se Hoffmanovi do tváře. Jeho obličej měl normální, zcela neutrální barvu. Rappovy tváře byly naopak zrudlé pobytem ve studené podzimní noci. „Zcela určitě to nebude snadné,“ odpověděl po krátkém studiu mužovy tváře. Již dříve si zkontroloval obličej i boty ženy a dospěl k názoru, že ani ona, ani její muž nebyli venku. Hluk, který v lese zaslechl, muselo tedy opravdu způsobit nějaké zvíře.

„To není téměř nikdy,“ dodal podsaditý Hoffman a znovu upil ze svého hrnku kávy. Pokoušel se odhalit, co je tento cizinec vlastně zač. Věděl o něm pouze tolik, že se jmenuje Carl a že se dokáže pohybovat tiše a obratně jako kočka. Měřil přibližně šest stop a jeden palec a jeho svalnaté tělo rozhodně nepůsobilo neohrabaným dojmem. Měl opálenou tvář, kterou zdobily vrásky svědčící o tom, že většinu času trávil na čerstvém vzduchu. Jeho husté havraní vlasy mu začínaly kolem spánků mírně šedivět a tvář mu zdobila tenká, ale dlouhá jizva, která se táhla od ucha přes celou tvář až k ústům.

Rapp odvrátil svůj pohled od Hoffmana a zadíval se do plápolajícího ohně. Bylo mu jasné, že si ho prověřují a odhadují. On sám koneckonců udělal to samé s nimi a nepřestane je pozorovat do té doby, než si řeknou své poslední sbohem. Díval se do ohně a pokoušel se soustředit na plán celé akce. Uvědomoval si, že za podobných okolností se všichni vždy snažili přijít s něčím skutečně geniálním; plánem, který by se přenesl přes všechna bezpečnostní opatření a dostal je dovnitř i ven bez toho, že by si vůbec někdo něčeho stačil povšimnout. To samozřejmě nebyl špatný nápad a za předpokladu, že by měl dostatek času, by jistě něco podobného stálo za úvahu. Nyní však měli pouhých dvacet tři hodin na to, aby vše připravili a úspěšně vykonali. S tím tedy musel Rapp při plánování své strategie počítat.

Odvrátil se od ohně a zeptal se ženy: „Kolik lidí je zítra večer pozváno na tu party?“

„Kolem padesáti.“

Rapp si prohrábl vlasy a zlehka si masíroval zátylek. Zdlouha se opět zadíval do plamenů a nakonec oznámil: „Mám plán.“

***

NA VÝCHODĚ SE ZAČALY objevovat první příznaky přicházejícího rána. Černá obloha pozvolna šedla a chuchvalce mlhy se zvedaly z hladin rybníků, jak se studený podzimní vzduch pozvolna mísil s teplými pozůstatky léta. Svěží a průzračné ráno v Marylandu však bylo náhle přerušeno tupým dunivým hlukem přicházejícím odněkud z dáli. Dva vojáci, příslušníci námořní hlídky konající právě službu na ulici Jeep Road u západního plotu, se instinktivně pokusili odhalit příčinu hluku. S M-16 zavěšenými přes ramena upírali zrak k obloze a bez toho, že by zdroj hluku byť jen zahlédli, věděli již oba přesně, o co v tomto případě jde. Téměř okamžitě jim bylo jasné, že letoun, který se k nim blíží, není vojenský. Na to bylo dunění, které k nim doléhalo, až příliš tiché. Nad vrcholky stromů se mezitím vynořil bílý vrtulník a pokračoval v letu směrem ke středu tábora. Chvíli jej ještě sledovali pohledy, načež pokračovali ve své obhlídce. Domnívali se shodně, že tento civilní vrtulník jednoduše přiváží někoho, s kým si chce prezident zahrát po snídani golf.

Helikoptéra Bell JetRanger směřovala dále k východu, směrem k věži táborového vodojemu. Těsně před ní totiž byla mýtina s vybetonovanou přistávací dráhou. Vrtulník zpomalil, elegantně se snesl k zemi a dosedl přesně na vyznačenou plochu. Pilot vypnul turbomotor a vrtule stroje se pomalu přestávaly otáčet. Na přilehlé cestě čekala již černá dodávka, u které stálo několik mužů oblečených v tmavých oblecích a kravatách, pozorujících návštěvu, která právě po schůdcích vystupovala z vrtulníku.

Doktorka Irena Kennedyová uchopila svůj kufřík a zamířila k přistavené dodávce. Hnědé, po ramena dlouhé vlasy měla vzadu svázané do copu a na sobě měla zářivě modrou sukni. Rukou si sevřela límec tmavého kabátku ve snaze ubránit se před pronikavým chladem, který ji venku profoukl. Když dorazila k autu, jeden z mužů, oblečený v uniformě s důstojnickými výložkami, k ní napřáhl ruku. „Vítejte v Camp Davidu, doktorko Kennedyová.“

Čtyřicetiletá pracovnice CIA mu potřásla rukou a opětovala jeho přivítání. „Děkuji vám, plukovníku.“

Jejím oficiálním posláním bylo řízení Protiteroristického centra CIA. Neoficiálně pak byla hlavou Orion Teamu, organizace nejvyššího stupně utajení, jejímž úkolem byly ofenzivní akce proti mezinárodnímu terorismu. Spojené státy byly počátkem osmdesátých let několikrát velice citelně zasaženy žihadlem teroristických útoků, z nichž nejznámější byly pumové atentáty na americké velvyslanectví a námořní kasárna v Bejrútu. Bez ohledu na miliony dolarů v hotovosti i ve zdrojích, které vláda na boj s mezinárodním terorismem vyčlenila, se situace stávala horší a horší. Celou dekádu ukončilo sestřelení amerického dopravního letadla společnosti Pan Am, letu číslo 103, nad skotským Lockerbie, které si vyžádalo životy stovek nevinných cestujících. Tato poslední katastrofa přiměla některé z nejmocnějších mužů ve Washingtonu k tomu, že začali připravovat ta nejtvrdší odvetná opatření. Shodli se na tom, že terorismu je zapotřebí vyhlásit válku. První možná varianta, diplomacie, k nápravě situace evidentně nevedla. Varianta druhá, která počítala s nasazením ozbrojených sil, se k boji s nepřítelem ukrývajícím se mezi normálními civilisty příliš nehodila. Zbývala tedy poslední cesta. Varianta číslo tři, tajné operace.

Peníze proto nyní půjdou na podporu černých operací, které však nikdy nespatří denní světlo a o kterých nebudou informováni ani členové Kongresu, natož pak pátraví a zvědaví novináři. Válka bude vedena ve vší tajnosti a z lovců se stane štvaná zvěř.

Cesta trvala jen několik minut, během kterých nikdo nepromluvil ani slovo. Když dorazili do Aspen Lodge, Kennedyová vystoupila z vozu a po několika schodech vystoupala na verandu, prošla kolem dvou agentů tajné služby a vešla do prezidentské rezidence. Plukovník ji doprovodil chodbou vedoucí k prezidentově pracovně, zaklepal a otevřel dveře.

„Pane prezidente, je zde doktorka Kennedyová.“

Prezident Robert Xavier Hayes seděl za psacím stolem, usrkával kávu a četl si v pátečním vydání ranního Washington Post. Na špičce nosu mu seděly brýle na čtení s černými obroučkami. Jakmile ohlášená návštěvnice vstoupila do místnosti, pozvedl prezident zrak a zpoza svých brýlí se na ni podíval. Okamžitě zavřel rozečtené noviny a obrátil se k plukovníkovi. „Děkuji vám, plukovníku.“ Pak se zvedl ze židle a zamířil k malému kulatému stolku. Pokynul návštěvnici a vybídl ji, ať se posadí.

Oblečen byl na ranní golfový zápas – kalhoty v barvě khaki, modrá golfová košile a vesta přes hlavu. Položil si na stůl svůj hrnek kávy a druhý nalil Kennedyové. Pak se posadil a zeptal se: „Jak se daří řediteli Stansfieldovi?“

„Má se…,“ Kennedyová se náhle zarazila a zamyslela se, jakými slovy by vlastně měla co nejvhodněji popsat stále se zhoršující zdraví svého nadřízeného, „asi tak, jak se za daného stavu dá očekávat.“

Hayes přikývl. Thomas Stansfield byl vysoce soukromou osobou. U CIA působil od jejího vzniku a zdálo se, že u ní zůstane až do samého konce svého života. Tomuto superšpionovi bylo již sedmdesát devět let a lékaři u něj právě odhalili rakovinu. Jejich prognózy mu dávaly méně než šest měsíců života.

Prezident obrátil rozhovor k naléhavějšímu tématu. „Jak pokračují záležitosti v Německu?“

„Přesně podle plánu. Mitch dorazil včera v noci a ještě předtím, než jsem se ráno vydala na cestu, mi stačil zaslat úplnou zprávu.“

Při jejich poslední schůzce, na které minulý týden prezidenta o plánované operaci informovala, jí dal jasně najevo, že nemůže počítat s tím, že by jí dal k akci souhlas, pokud se na ní osobně nebude podílet sám Rapp. Toto jejich setkání bylo jen jednou z mnoha schůzek, které prezident za posledních pět měsíců absolvoval a které měly jeden jediný společný cíl: štvát, frustrovat, destabilizovat, a pokud to bude možné, zabít jednu zcela konkrétní osobu. Tím šťastným vyvoleným nebyl nikdo menší než Saddám Husajn.

Již dlouho předtím, než se prezident ujal svého úřadu, byl Saddám pro celý západní svět velmi významným zdrojem iritace. Teprve nedávno se mu však povedlo něco, co se osobně dotklo i osmapadesátiletého prezidenta Spojených států. Loni na jaře zaútočila totiž skupina teroristů i na Bílý dům a zabila jak desítky tajných agentů, tak i několik civilistů. Prezident byl během útoku evakuován do podzemního bunkru, kde musel zůstat, odříznut od zbývajících členů své vlády, po další tři dny. Obléhání skončilo až po odvážném zásahu Mitche Rappa a několika vybraných příslušníků zpravodajské služby, policie a speciálních jednotek.

Po útoku dostali dvě informace, které shodně ukazovaly směrem k iráckému vůdci. Problémem však bylo, jak tyto informace přednést Organizaci spojených národů a mezinárodnímu soudnímu tribunálu. První z informací získali od zahraniční zpravodajské služby, která rozhodně nestála o to, aby byly její metody práce vystaveny mezinárodní pozornosti. Druhá pak byla výsledkem tajné operace Třetí volba a způsob jejího získání by pravděpodobně, s několika výjimkami, odsoudili naprosto všichni.

Ve zkratce lze říci asi tolik, že měli velmi spolehlivé informace o tom, že Saddám podporuje mezinárodní teroristy. Tyto informace však nemohli nikde zveřejnit, neboť by tím odhalili vlastní metody. Jak prezident jednou v kruhu svých nejbližších poradců poznamenal, nemohou se v žádném případě spolehnout ani na to, že by OSN s touto situací vůbec něco dělala, a to i v případě, kdyby jí všechna získaná fakta předložili.

Po velmi intenzivní debatě se pak všichni tři zúčastnění, prezident Hayes, ředitel zpravodajské služby Stansfield i náčelník výboru náčelníků štábů, generál Flood, shodli na tom, že Saddáma mohou dostat pouze pod krytím tajné operace. Jinou možnost jednoduše neměli. A proto byla svolána i tato schůzka.

Prezident se naklonil dopředu a odložil svůj hrnek na stolek. Chtěl ihned vědět, jakým způsobem Rapp situaci v Německu hodnotí. Hayes si všiml, že všude tam, kde ostatní selhali, Rapp vždy dokázal najít způsob, jak vše úspěšně dovést až ke zdárnému konci. „Tak co si o tom myslí Mitch?“

„Myslí si, že vzhledem k bezpečnostním opatřením v okolí cíle i nedostatku času k přípravě a provedení operace bude pro nás pravděpodobně výhodnější zvolit poněkud přímočařejší postup.“ Kennedyová pak pokračovala a ve stručnosti prezidenta seznámila s vypracovaným plánem.

Když skončila, Hayes se v křesle pohodlně opřel a zkřížil ruce na prsou, na tváři zamyšlený výraz. Kennedyová ho sledovala, zachovala však neutrální výraz, přesně tak, jak by to za této situace udělal i její šéf. Hayes se chvíli zamyslel a řekl: „A co kdyby to udělali…“ Prezident ani nestačil dokončit svou myšlenku, protože Kennedyová nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Obávám se, pane, že Mitch nedá příliš na rady, které mu nabízí někdo vzdálený tři tisíce mil.“

Prezident mlčel. Po incidentu, ke kterému v Bílém domě loni na jaře došlo, si pročetl Rappovu složku. Buď bylo po jeho, nebo nic. Ačkoliv tento způsob jednání mohl zavdávat určité příčiny k obavám, nikdo nemohl ani v nejmenším zpochybňovat Rappovy úspěchy. Dokázal uspět při úkolech, které se nikdo jiný ani neodvážil přijmout. Hayes tedy potlačil svoji touhu kibicovat fotbal tak říkajíc z pohovky u televize a připomněl Kennedyové pouze, co všechno se v tomto případu ocitá v sázce.

„Jsou si Mitch i ti ostatní vědomi toho, že jsou odkázáni jenom sami na sebe?“

Kennedyová souhlasně přikývla. „Mitch je prvotřídní eso, pane. Do večera bude mít vše na místě, a to včetně záloh. Pokud by se měly vyskytnout závažné problémy, ví, že to nemá spouštět za každou cenu.“

Prezident si ji chvíli prohlížel a potom přikývl. „Dobře. Máte mé svolení k provedení operace. Je vám ale jasné, v jaké jsme pozici. Pokud to vybouchne, nikdy tato schůzka neproběhla, stejně jako těch pět nebo šest předchozích. Nic jste o těchto záležitostech nevěděla. Ani vy, ani nikdo jiný v Agentuře.“ Hayes potřásl hlavou a pokračoval: „Nerad to Mitchovi dělám, ale nemáme jinou možnost. Musí se vyrovnat s tím, že pod sebou nemá záchrannou síť. Když spadne, nebudeme pro něj schopni udělat vůbec nic.“

2

Kolem poledne si Rapp dopřál asi pětimílový běh, jinak ovšem srub, ve kterém nyní přebýval, neopustil. Běh potřeboval k tomu, aby se aspoň trochu uvolnil a pročistil si tělo od kávy, které v posledních dnech vypil neskutečné množství. Několikrát se prostřednictvím satelitu, speciálního STU III, MX3030, spojil přímo s Kennedyovou. Tento bezpečně chráněný satelitní telefon byl jeho jediným přímým spojením s Washingtonem. O tom, že je společně s Hoffmanovými v Německu, nikdo jiný nevěděl a vědět nesměl. I v případě, že by jeho mise proběhla bez problémů, museli být jeho nadřízení schopni se od ní zcela distancovat. Pokud by se naopak nezdařila, bylo toto opatření o to aktuálnější.

K tomu, aby uskutečnil svůj večerní plán, však potřeboval ještě několik věcí. Ráno tedy vyslal Hoffmana s přesnými instrukcemi do Hamburku na nákup. Bylo pochopitelně nezbytně nutné, aby byl Hoffman při shánění těchto potřebných věcí maximálně opatrný. Nikde ho nesměly zachytit bezpečnostní kamery a zakázal mu rovněž kupovat v jednom obchodě více než jednu z položek seznamu, kterým ho na jeho cestu vybavil.

Konečně nastala noc a Rapp seděl s Hoffmanovými u kuchyňského stolu a snad již posté společně procházeli každičký detail plánované akce. Oba manželé byli v tomto ohledu velmi pečliví a důkladní. Měli připravený podrobný taktický plán, který nadcházející operaci rozpracovával do posledního detailu. Rapp si přitom povšiml jedné věci. Již tolikrát spolupracoval s různými příslušníky speciálních jednotek, že dokázal odhadnout, že Hoffmanovi, ať už jen jeden z nich, nebo dokonce oba, v těchto elitních vojenských útvarech někdy sloužili.

Všechny poznámky a písemné podklady k akci budou muset ještě předtím, než opustí srub, spálit. Zapamatovat si budou muset jak primární, tak sekundární i terciární radiofrekvence. To samé platilo i pro ústupové a únikové cesty, hesla a kódy. Mapy u sebe sice mít budou, ale nesmí na nich být nic vyznačeno. Všechny své falešné doklady budou mít schovány ve speciální tašce. Pokud se ocitnou v ohrožení, stačí zatáhnout za šňůrku a taška i její obsah shoří na popel. Zkontrolovali si zbraně, které následně zkontrolovali ještě jednou a posléze i potřetí.

Ačkoliv nedokázal přesně vyjádřit proč, neměl z této mise dobrý pocit. Připomněl si proto operaci, které se kdysi na počátku své kariéry zúčastnil a kdy se mu na začátku zdálo vše naprosto perfektní. Na konci mělo jeho komando dvanáct mrtvých. Od té doby se před zahájením jakékoliv mise jen zřídkakdy cítil již dopředu jistý. V tomto případě navíc pociťoval, jak v něm hlodá něco neobvyklého. Měl pocit, že ztrácí něco ze svého ostří. Již mnoho let hrál rozzlobeného muže a zatím vždy dokázal svůj hněv využít jako prostředek vedoucí k posílení vlastní ostražitosti a obezřetnosti.

Všudypřítomný hněv cítil od katastrofy letu nad Lockerbie. Studoval v té době na Syrakuské univerzitě a při neštěstí zahynulo třicet pět jeho spolužáků. Jednou z obětí atentátu byla i jeho snoubenka. CIA ho oslovila uprostřed největšího zármutku a nabídla mu možnost se pomstít. Přijal. Předmětem pomsty se stal Rafique Aziz, terorista zodpovědný za atentát. Příštích deset let tak strávil pronásledováním teroristů, až se konečně mohl, loni na jaře, utkat i se samotným Azizem. Nyní byl Aziz po smrti a s ním zmizel i Rappův hněv. Nahradilo ho však něco jiného a velmi odlišného, emoce. Rapp byl přesvědčen, že žádných citů již není schopen. Nyní se však objevila Anna Riellyová a jeho cit byl pravým opakem nenávisti, kterou v sobě nosil celé předchozí období. Byla jednou z milionu, typ ženy, díky které se muž chce stát lepším, než ve skutečnosti je, a Rapp si z celého srdce přál, aby se z něj lepší člověk opravdu stal. Přál si, aby jeho minulost, spjatá se službou v CIA, byla jednou provždy za ním a mohl začít nový život.

Jane Hoffmanová si sundala sluchátka a oznámila: „První hosté již přijeli.“ Rapp se podíval na hodinky. Bylo za pět minut osm a do začátku představení zbývaly ještě dvě a půl hodiny. Čas pro poslední konzultaci s Kennedyovou. Vzal si svůj satelitní telefon a odešel do ložnice.

***

POKUD BY SE DOKTORKA Irena Kennedyová obtěžovala vyhlédnout z okna své kanceláře v sedmém patře, nemohly by jí uniknout podzimní barvy údolí řeky Potomac, které právě v tomto čase nejintenzivněji zářily. Bohužel, k tomu, aby se na chvíli zastavila a dopřála si byť jen na moment potěšení z krás života kolem sebe, neměla v poslední době příliš času. Langley se třásla země pod nohama, neboť se dostalo do palby kritiky jak ze strany vnitřních, tak vnějších sil. Na veřejnost se dostalo i to, že ředitel Stansfield se netěší zrovna nejlepšímu zdraví. Kritikové na Capitol Hill již vycítili krev a chystali se k útoku. Uvnitř samotné Agentury se pak majitelé těch největších eg připravovali k boji o ředitelské křeslo. Kennedyová se nikdy nechtěla míchat do politiky a i nyní dělala vše pro to, aby se nepřipletla do palby zuřící všude kolem. To však bylo za dnešní situace téměř nemožné. Každý přece věděl, že si ona i ředitel byli velmi blízcí.

Washington je město, které miluje drama i klepy. A nikdo je nemá raději než samotní politici. Nyní se tedy pohodlně usadili a s hloubavostí postav hodných Shakespearova dramatu započali se sledováním zápasu se smrtí, který se před jejich zraky odehrával. Někteří zašli dokonce tak daleko, že telefonovali Stansfieldovi a předstírali zájem o jeho zdraví a budoucnost jeho dětí. Kennedyová však nebyla naivní, Stansfield byl koneckonců dobrým učitelem. Na celém Capitol Hill nebyl nikdo, kdo by měl jejího šéfa rád. Mnozí ze senátorů i poslanců jej respektovali, rád ho však neměl ani jeden z nich. Devětasedmdesátiletý ředitel nikomu z nich nedovolil, aby se k němu příliš přiblížil. Jako zástupce operačního ředitele a později pak přímo ředitel CIA střežil Stansfield po více než dvacet let ta nejdůvěrnější washingtonská tajemství. Nikdo přesně nevěděl, kolik toho vlastně Stansfield ví, a nikdo se ani nesnažil to skutečně vypátrat. Někteří však měli skutečný strach, že si po celá ta dlouhá léta ukládal tlusté složky plné informací o všech příslušnících té nejvyšší washingtonské elity a že i po své smrti způsobí z hrobu poprask nepředstavitelných rozměrů.

K ničemu takovému se ale neschylovalo. Stansfield se po celý svůj profesionální život snažil udržet všechna tajemství opravdu v tajnosti a nehodlal své principy porušit ani teď. Ti ve Washingtonu, kteří měli duši zatíženou těmi nejčernějšími hříchy, však příliš klidní nebyli. Nedokázali si totiž ani na chvíli představit, že by někdo mohl vlastnit tak cenné a důležité informace, a přitom jich nepoužít.

Pro Kennedyovou bylo velmi bolestivé vyrovnat se s pomalým umíráním svého učitele a zároveň se plně soustředit na práci, která před ní ležela. Orion Team získal prezidentovo požehnání k vykonání atentátu na soukromou osobu. A nejednalo se přitom o zrovna běžnou soukromou osobu. Prohlížela si černobílou fotografii připnutou ke složce ležící na stole. Mužem, kterého měli zavraždit, byl německý průmyslník a člen rodiny Kruppů, hrabě Heinrich Hagenmiller V. Skutečnost, že byl prezident ochoten schválit zavraždění soukromé osoby, navíc občana jednoho z nejvěrnějších spojenců Spojených států, sama o sobě svědčila o jeho odhodlání bojovat proti terorismu na všech úrovních. Bez výjimek.

Hagenmiller a jeho spolupracovníci se do centra pozornosti CIA dostali poprvé již na počátku devadesátých let. Kennedyová v té době pracovala na projektu nazývaném operace Rabta II. Agentura se touto operací s celosvětovou působností snažila zabránit tomu, aby si Muammar Kaddáfí vybudoval průmyslové kapacity způsobilé k výrobě biologických, chemických a jaderných zbraní. Celá operace byla nazvána po zbrojní továrně, kterou se Kaddáfí pokoušel koncem osmdesátých let postavit. Továrna byla lokalizována v Rabtě, městě v severní Libyi. Těsně před spuštěním provozu pohrozil prezident Bush, že na továrnu podnikne letecké útoky, a veřejně označil evropské firmy, které se na výstavbě zbrojovky podílely. Jednou z nich byly i Hagenmillerovy strojírny.

Aby zabránil tomu, že mu jeho sen rozmetají americké nálety na kousky, uzavřel Kaddáfí továrnu a začal hledat jiné místo, kde by vybudoval továrnu novou. Na počátku roku 1992 objevila její staveniště i CIA. Libyjský diktátor se snažil vybudovat ji hluboko v nitru hory. Pokud by se mu ji podařilo dokončit, byla by, s výjimkou přímého zásahu jadernou hlavicí, prakticky nezničitelná.

Ve snaze zabránit dokončení výstavby továrny spustila proto CIA operaci Rabta II. Podařilo se jí identifikovat všechno vybavení, technologie i odborníky nezbytné k jejímu dokončení. S pomocí spojenců pak Spojené státy na všechny jednotlivé položky seznamu vyhlásily embargo. Jak už je v případě všech blokád běžné, našel Kaddáfí a jeho lidé způsob, jak i tuto obejít. Již od samotného zahájení operace se Hagenmillerovy strojírny a jejich dceřiné společnosti několikrát staly zdrojem velmi pochybných dodávek. Ve všech případech však uspěly s pouhým vysvětlením, že neměly ani tušení, kam vlastně tyto zakázky směřují. Jejich vysvětlení bylo přijato, strojírny vyvázly zcela beztrestně a německá vláda vůči nim nepoužila ani sebemenší náznak jakýchkoliv sankcí. Heinrich Hagenmiller měl všude své dobré známé. Tím, jak se Kaddáfí postupně z mezinárodní scény vytrácel, jako by mu se vzrůstajícím věkem docházel i dech, nesnažily se ani Spojené státy vyhrotit situaci na úroveň přímého konfliktu s německou vládou.

Probírala se složkou a prohlížela si sérii fotografií a přeložených záznamů rozhovorů, které Hagenmiller vedl se svými novými obchodními partnery. CIA se nejvíce zajímala právě o tyto jeho čerstvé kontakty. Strojírny vyráběly, mimo jiné, i sofistikované obráběcí stroje a jiné strojírenské komponenty nezbytné k výrobě atomové bomby.

Na další straně byly fotografie rezidencí, které hrabě po celé zemi vlastnil. Honosný dům z hnědého pískovce v jedné z nejstarších hamburských čtvrtí, rodinné sídlo hodinu jízdy na jih a horské letovisko ve Švýcarsku. Hagenmillerova rodina měla dlouhou řadu předků z královského rodu a hodně dluhů. Před pěti měsíci hovořila se svým protějškem z německé zahraniční zpravodajské služby BFV a ten jí sdělil, že Spojené státy nebyly jedinou zemí, která se o hraběte zajímala. Obdržel rovněž telefonáty z Izraele a Velké Británie. Když se ho BFV na jeho obchodní aktivity před třemi měsíci vyptávala, slíbil hrabě, že bude nyní osobně dohlížet na veškerý prodej sledovaného zařízení.

Kennedyová však jeho novému slibu nevěřila, a neztrácela proto hraběte z očí. Počítačoví hackeři pracující pro CIA pronikli do počítačového systému Hagenmillerových strojíren a podívali se na stav jeho osobního konta. Začal se tak před ní utvářet obrázek muže, kterému se postupně podařilo rozházet veškeré rodinné jmění. Byl nyní počtvrté ženatý a jeho předchozí tři manželky si dokázaly zajistit, že neodešly s prázdnou. Vysoké náklady spojené s udržováním rodinných nemovitostí a jeho životní styl příslušníka společenské smetánky pak rodinnou pokladnu vyprázdnily docela.

Před dvěma týdny vyslala do Německa taktický sledovací oddíl, který měl mít Hagenmillera pod dohledem po celých dvacet čtyři hodin denně. Příslušníci oddílu hraběte sledovali i při jeho cestě do Švýcarska, kde se stali svědky mimořádně zajímavých událostí. Kennedyová si nyní prohlížela fotografie pořízené v lesích v blízkém okolí Hagenmillerovy horské chaty. Některé byly sice značně zrnité, ale zbytek byl dostatečně ostrý na to, aby rozpoznala muže, se kterým měl Hagenmiller v lese schůzku. Byl to generál irácké armády Abdulláh Katámí. Generál byl hlavní hnací silou iráckého atomového programu a rovněž bratranec iráckého vůdce Saddáma Husajna. Stejně jako mnoho dalších Saddámových nejbližších spolupracovníků nechával si i generál růst mohutný černý knír.

I ostatní fotografie byly dostatečně inkriminující. Hagenmiller na nich přebíral od Katámího kufřík a poté si srdečně potřásli rukama. Po skončení schůzky odjel hrabě i se svou ochrankou do Ženevy a uložil přijaté peníze ve své bance. Následujícího dne se hackerům podařilo proniknout do bankovního počítačového systému a zjistili, že na účtu hraběte Hagenmillera přibylo pět milionů dolarů.

Okamžitě nařídila ještě přísnější sledování a předložila prezidentovi získané důkazy. Hayes se sice snažil najít způsoby, kterými by mohl proti Saddámovi bojovat, chtěl mít však i absolutní jistotu, že hrabě nebyl jen lehkověrný důvěřivec, který se nechal ošálit. Kennedyová mu potřebné a hlavně nevyvratitelné důkazy předložila hned následujícího rána. Její agenti se od svých informátorů dozvěděli, že již dnes, v jedenáct hodin večer hamburského času, dojde ve skladišti Hagenmillerových strojíren k fingovanému vloupání. Ukradeny budou čtyři počítačem řízené soustruhy a mnoho dalších přístrojů, používaných při výrobě součástí těch nejmodernějších typů jaderných zbraní. Ukradené stroje pak budou okamžitě naloženy na připravenou nákladní loď čekající již v přístavu Cuxhaven.

Kennedyová rozprostřela před prezidentem své důkazy. Hagenmillerovi se dostalo již dvojího varování, přičemž se zavázal, že osobně dohlédne na to, aby se něco podobného již nikdy neopakovalo. Bez ohledu na varování i vlastní slib však byl, jak se zdá, stále velmi ochotný prodávat ty nejcitlivější přístroje člověku, který byl nejvýznamnější záštitou terorismu na světě a který přísahal, že pokud bude mít příležitost, vymaže Spojené státy z mapy světa. Hagenmiller se zřejmě rozhodl hodit si ještě jednou kostkou, a jak se zdá, tentokrát to nebude příliš úspěšný vrh. Prezident dal Kennedyové své svolení. Měl však i jeden vlastní požadavek. Chtěl, aby při této tolik delikátní operaci působil Mitch Rapp jako mozek, který vše připraví, i vykonavatel, který celou akci na místě povede.

Telefon na stole začal zvonit a Kennedyová zvedla sluchátko. „Všechno je na místě.“

Poznala Rappův hlas. „Co je nového,“ otázala se, „potřebuji poslední informace o situaci.“

Rapp si prošel svůj seznam a seznámil ji s nejnovějšími detaily, které na poslední chvíli k plánu ještě připojili. Kennedyová mu velmi pozorně naslouchala. Čas od času jej přerušila krátkou otázkou.

Když skončil, zeptal se Rapp: „Když se to dnes nepovede, dostanu možnost to zkusit znovu?“

„Pochybuji. U skladiště bude schovaný ještě druhý TRT. Jakmile se falešní zloději objeví, anonymně to oznámí policii, která pak bude celou věc tak dlouho vyšetřovat, dokud nebude moci někoho zatknout. Ptáček nám uletí z klícky, a nyní jej bude pozorovat až příliš mnoho zvědavých očí na to, abychom si mohli dovolit ještě jeden pokus.“

„Hm, to je jasné,“ zareagoval na její vysvětlení. TRT, o kterém se Kennedyová před chvílí zmiňovala, byla zkratka pro další taktický sledovací oddíl, který dokázal zjistit nejen to, že Hagenmiller plánuje vyloupení vlastní továrny, ale i kdy přesně k této fingované loupeži dojde. Rapp věděl, že v terénu operují, jim však jeho přítomnost v Německu, natož pak v místě operace, známa nebyla.

„Budete nás muset varovat, pokud se zloději pokusí dostat do skladiště před jedenáctou. Přesné načasování je v tomto případě to nejdůležitější. Nebude možné, abychom se na jedné straně snažili k Hagenmillerovi nepozorovaně přiblížit, a na druhé ho policie ve stejném okamžiku varovala, že se ho právě někdo pokouší oloupit. Bude očekávat, že se mu někdo z úředních míst dnes večer ozve, takže z hlediska momentu překvapení bude nejlepší, jestliže to budeme právě my, kdo ho bude jako první kontaktovat.“

„Rozumím.“ Oba se na chvíli odmlčeli. Ticho přerušila opět Kennedyová. „Co na to vše říká tvůj instinkt?“

Rapp sevřel sluchátko pevněji v dlani a rozhlédl se po malé ložnici. Nebyl si jist, jestli se Kennedyová ptá jenom proto, aby ještě něco řekla, nebo ji to doopravdy zajímá. Odpověděl tedy jen nezávazně a neurčitě. „Ani přesně nevím, ocenil bych trochu víc času na přípravu, ale tak už to obvykle chodí.“

Tohle ale nebyl ten vždy sebejistý Rapp, na kterého byla zvyklá. Navázala proto slovy: „Není potřeba, abyste to zkoušeli za každou cenu, když to prostě nepůjde…“

„Rozumím.“

„Nikdo ti tady nebude nic vyčítat.“

Rapp se tiše zasmál. „To mě zatím ještě nikdy netrápilo, tak proč bych z toho měl mít těžkou hlavu právě teď?“

„Však dobře víš, co jsem tím myslela. Buď prostě opatrný.“

„Ale to jsem vždycky,“ odpověděl již mechanicky.

Ještě něco?“ otázala se.

„Jo,“ odpověděl jí a po chvilce dodal: „Tohle je naposled.“

„Co tím chceš říct?“

„Končím, toto je moje poslední akce.“

Věděla, že tohle musí jednou přijít, na podobnou debatu však rozhodně nebyla ta nejvhodnější doba. Rapp byl nesmírně cennou součástí jejího týmu, možná dokonce tou nejcennější. Nebude snadné ho nahradit. „Ještě si o tom promluvíme. Až se vrátíš.“

Rapp jí rozhodným hlasem odpověděl: „Já se o tom ale bavit nehodlám.“

„Promluvíme si.“

„Myslím to vážně.“

Povzdechla si do sluchátka. Už tak měla pocit, jako by na ni všechno padalo, a teď ještě tohle. „Myslím, že bys měl ještě pár věcí zvážit, dřív než se definitivně rozhodneš.“

Vzal její poznámku možná vážněji, než byla míněna. „Co tím chceš ksakru říct?“

„Nic,“ odpověděla s povzdechem. Potřebovala se vyspat, strávit aspoň chvíli se synem a uspořádat si v hlavě události kolem Stansfielda, dříve než nemocný ředitel zemře. Všechno se jí začínalo rozpadat pod rukama. „Ráda bych ti jenom vysvětlila, co se tady teď všechno děje.“

Rapp cítil, že je k smrti unavená, což na ní bylo jen málokdy poznat. „Fajn, promluvíme si, až se vrátím.“

„Dík.“

„Nic se neděje.“

„Ještě něco?“

Rapp se zamyslel, přemýšlel, jestli na něco nezapomněl. „To je vše,“ oznámil jí nakonec.

„V pořádku… a hodně zdaru. Dejte mi o všem hned vědět.“

„Platí,“ ujistil ji a zavěsil. Natáhl se k oknu, poodhrnul závěs a zadíval se do tmy za okny. Divného pocitu v žaludku se však ani tak nezbavil. Něco nebylo v pořádku.

3

Senátor Clark pozdvihl kladívko a nechal je dopadnout na dřevěnou podložku svého předsednického stolu. Jeho gesto přišlo poněkud opožděně, neboť členové jeho senátního výboru již před chvílí vstali z křesel a mířili ke dveřím. Nebylo zrovna běžné, aby senátoři pracovali i v pátek, navíc ještě pozdě odpoledne. Washington byl ale uprostřed bitvy o podzimní rozpočet a každý se nyní snažil, seč mohl, aby zabránil hrozícímu kolapsu. Jak již bylo zvykem, dožadovali se republikáni daňových úlev, zatímco demokraté by naopak rádi prosadili další zvýšení vládních výdajů. Prezident, což bylo rovněž neobvyklé, se nepokoušel této situace využít ve svůj prospěch, nýbrž se snažil přivést obě znesvářené strany ke kompromisu. Ani jedna z nich však nebyla ochotna ze svých požadavků slevit. Město bylo rozděleno víc než kdykoliv předtím. Polarizace specifických zájmů nechávala uprostřed bitevního pole jen velmi málo místa. Člověk byl nyní buď součástí řešení, nebo součástí problému. Nestačilo již zastávat určitý názor, jakkoliv promyšlený, a za ním si stát. Pokud člověk nesouhlasil, stával se okamžitě nepřítelem. Z Washingtonu se stalo město plné jednostranných absolutismů, což se senátoru Clarkovi rozhodně nezamlouvalo. Na politiku se dal proto, že pro něj představovala další vrchol, který by se mohl pokusit zdolat. Nevstupoval do ní z toho důvodu, že by miloval zatvrzelé a mnohdy nesmyslné stranické půtky. Měl pocit, že jsou pod jeho úroveň, a nemínil jimi ztrácet svůj drahocenný čas.

Hank Clark byl členem Senátu již dvacet dva let. Svůj klobouk vhodil do politického kolbiště hned po odstoupení prezidenta Nixona. Důvěra veřejnosti v politiky byla na minimu a obyvatelé Arizony toužili vidět novou tvář. Někoho, kdo se dokázal sám vypracovat a vybudovat si jméno. Tím mužem byl právě Hank Clark, nový typ obchodníka, milionář, který se skutečně z ničeho a vlastní pílí vyšvihl až na samý vrchol.

Henry Thomas Clark se narodil roku 1941 v Albuquerque v Novém Mexiku. Jeho otec byl neúspěšný téměř ve všem, o co se kdy v životě pokusil. S každým novým krachem se Clarkova matka dívala hlouběji na dno láhve. Zpočátku dávala přednost vodce, ze které si připravovala drinky v poměrech dle vlastního uvážení. Když bylo nejhůř, pila i tu nejpodřadnější whisky, a nepohrdla ani výčepní lihovinou. Zatímco matka trávila čas s lahví, otec zkoušel štěstí ve všech možných profesích, ve kterých mu nabídli místo. Prodával vysavače, potřeby pro farmáře, ojeté automobily a jednou dokonce i větrné mlýny. Všechny jeho pokusy však skončily naprostým krachem. Stejně tak potom dopadly i jeho snahy být dobrým manželem a otcem. Když bylo Hankovi jedenáct, rozhodl se otec se vším skoncovat, vyšel ven a za mobilním domkem, který měli v pronájmu, si vystřelil mozek.

Svým způsobem se Hankovi otcovou smrtí vlastně ulevilo. Vrhl se do života rozhodnut, že v něm uspěje. Neodmítl žádnou práci, která se mu naskytla, a následujících sedm let strávil tím, že se snažil dostat z bídy a přimět matku k tomu, aby konečně vystřízlivěla. Naštěstí pro něj dostal do vínku i mnoho užitečných vlastností, které jeho otec postrádal. Uměl jednat s lidmi, v práci byl neúnavný a při baseballu uměl házet setsakramentsky točené míče. A baseball byl pak i jeho jízdenkou ze stanice zvané chudoba. Po střední škole získal baseballové stipendium na Syrakuskou univerzitu. Hrál za školní tým ASU Sundevils, třikrát byl jmenován nejlepším nadhazovačem, a nebýt nešťastné autonehody v posledním ročníku, měl dokonce šanci dostat se do nejvyšších soutěží. Po promoci začal pracovat v rekreačním letovisku Scottsdale, na předměstí bouřlivě se rozvíjejícího hlavního města Arizony Phoenixu. A právě zde se začal seznamovat i s těmi správnými lidmi. Lidmi, kteří měli vizi, lidmi, kteří uměli spekulovat s nemovitostmi.

Ve čtyřiadvaceti nechal práce v letovisku a začal pracovat jako řidič pro stavitele, se kterým se ve Scottsdale seznámil. Obchod s nemovitostmi mu učaroval. Miloval, když mohl pozorovat lidi, kteří dokázali se svými penězi něco udělat, ještě více však miloval provize, které za svou práci dostával. Když mu bylo třicet, měl za sebou svůj první vydělaný milion. V pětatřiceti jich pak měl již více než dvacet. Vysoký a silný Hank Clark se stal ve Phoenixu velmi známým a žádaným stavitelem s dotykem krále Midase. Jednu horu tedy zdolal, nastal tedy čas pokusit se o druhou.

Druhým vrcholem se pro něj stala politika. Po téměř čtvrtstoletí, které v ní strávil, mu začalo být jasné, že tento vrchol je pro ty, kteří chtějí zachovávat aspoň základní etická pravidla, zcela nezdolatelný. Pokud chtěl někdo v politice uspět, musel dokázat získat vrch především nad svými politickými protivníky. K tomu musel být ochoten využít všech prostředků, které by ho mohly dovést k cíli bez toho, že by jeho protivník byť jen tušil, co má v plánu. Clark toužil stát se prezidentem a na splnění tohoto cíle pracoval již od prvního dne, kdy onoho roku 1976 dorazil do Washingtonu.

Když vstával ze židle, přistoupil k němu jeden ze senátních asistentů a pošeptal mu: „V předpokoji na vás čeká předseda Rudin.“

Clark přikývl a odevzdal mu svůj poznámkový blok a dokumenty. „Zaneste to, prosím, do mé kanceláře,“ požádal. Potom zamířil ke dveřím a na cestě ještě popřál kolegům senátorům i jejich asistentům příjemný víkend. Hank Clark byl předsedou senátního výboru pro zpravodajské služby. Většina jeho politických kolegů dávala přednost výborům, které jsou daleko víc v centru pozornosti médií, např. armádnímu, rozpočtovému či soudnímu. Zpravodajský výbor nepatřil mezi ty výbory, o které by se senátoři vysloveně prali, většina z jeho aktivit totiž probíhala za zavřenými dveřmi, což pro senátory toužící po zviditelnění nebylo příliš atraktivní. Senátní výbor pro zpravodajské služby byl stejně jako obdobný stálý výbor při Sněmovně reprezentantů zřízen proto, aby dohlížel na činnost všech amerických zpravodajských služeb, zejména pak CIA, Agentury pro národní bezpečnost a Národní kanceláře pro průzkum. Clark byl pověřen, aby na tyto strážce tajemství dohlížel. Metodicky a v tichosti si však všechna získaná tajemství sám ukládal.

Opustil zasedací místnost výboru a vydal se chodbou budovy nazývané Hart Office Building. Usmíval se a zdravil všechny, které na chodbě míjel. Clark byl dobrý politik. Dokázal, aby se s ním každý cítil dobře, dokonce i jeho nepřátelé. Zabočil za roh, otevřel dveře a vstoupil do malé přijímací místnosti. U protějších dveří seděl na stoličce policista, příslušník speciálního oddílu určeného pro službu na Kapitolu. Když uviděl senátora, usmál se a pozdravil: „Dobrý den, pane předsedo.“

I Clark se na něj vlídně usmál a pokračoval: „Držíš se, Royi?“

„Bolí mě záda, ale tu hodinu už to tady nějak přežiju.“

„Fajn,“ poklepal mu Clark na rameno a vyťukal na číselném zámku u dveří svůj kód. Když uslyšel, že se dveře odemkly, otevřel a vstoupil. Místnost SH 219, do níž právě vešel, byla jednou z nejlépe zabezpečených místností na celém Kapitolu. Byla celá chráněna ocelovým obložením, takže byla zcela neproniknutelná pro všechny elektromagnetické vlny. Prostor byl rozdělen do několik menších místností tak, že všechny byly nad úrovní základní podlahy, takže technici neměli problém kontrolovat, zdali pod podlahou někdo neumístil štěnice. Senátor pokračoval dál chodbou, minul několik prosklených kanceláří, určených pro krátké schůzky senátorů a několika vybraných stálých zaměstnanců se zástupci jednotlivých zpravodajských agentur. Téměř na samém konci chodby byly umístěny další dveře s číselným zámkem. Clark vyťukal svůj pětimístný kód a dveře zasyčely, když se vzduchotěsné lišty po schválení zadaného kódu uvolnily. I místnost, do které vstoupil, měla zvýšenou podlahu. Zavřel za sebou dveře a dveřní těsnění se opět se sykotem vrátilo do původní, vzduchotěsné pozice. Skleněné stěny místnosti o rozměrech přibližně pětkrát osm metrů byly pokryty černými žaluziemi, v jejím středu stál hladký oválný konferenční stůl, u kterého bylo místo pro každého z patnácti členů výboru. Na skleněné desce pokrývající povrch stolu byla pro každého senátora připravena i jedna stolní lampa. Pod sklem byla pod úhlem zabudována ještě obrazovka počítače. Celá místnost tonula ve tmě, s výjimkou osamoceného červeného světla na druhém konci místnosti. Z místa, na kterém stál, viděl Clark úzké kostnaté prsty svého protějšku z výboru Sněmovny reprezentantů. Kongresman Albert Rudin měl ruce položeny na stole, přímo ve světle jedné z patnácti moderních černých lampiček. Rudinův profil však nebyl v setmělé místnosti téměř patrný. To však Clarkovi nevadilo. Znal Rudina velmi dobře, aby věděl, že silueta, kterou ve stínu spíš tuší, než vidí, může patřit pouze dvěma lidem: kongresmanu Albertu Rudinovi, předsedovi stálého výboru pro zpravodajské služby, nebo Ichabodu Craneovi.

Clark přešel až na druhý konec místnosti. „Dobré odpoledne, Ale.“ Přesně podle jeho očekávání však Rudin na jeho pozdrav nikterak nezareagoval. Al Rudin byl totiž s největší pravděpodobností společensky nejretardovanějším politikem ve Washingtonu. Natáhl ruku, vzal si sklenici z vitríny za kongresmanovými zády a naplnil ji asi z poloviny whisky. Zamával Rudinovi sklenicí před obličejem a zeptal se, jestli mu má také nalít. Ten však jen nevrle zavrtěl hlavou.

Albert Rudin právě sloužil již sedmnácté volební období jako kongresman Spojených států. Až do morku kostí přesvědčený demokrat, z celého srdce nenáviděl jednoho každého republikána, který se ve Washingtonu vyskytoval. Jedinou výjimkou byl pravděpodobně právě senátor Hank Clark. Rudin byl neúnavným nádeníkem stranické práce. Byl ochoten udělat absolutně všechno, aby zachoval stranu navěky. Pokud se strana stala předmětem skandálu, který si přitom sama zavinila, byl to právě Al Rudin, kdo se postavil před televizní kamery a bránil její pověst. Jeho rétorika byla pokaždé stejná. Republikáni chtějí, aby vaše děti pomřely hladem, chtějí daňové úlevy pro své bohaté přátele, chtějí vám vyhnat rodiče z pečovatelských domů. Bylo mu úplně jedno, že se ho reportéři vyptávají na něco zcela jiného, že chtějí vědět podrobnosti o nepravostech spáchaných některým z jeho stranických kolegů. Pro Rudina se vždy jednalo o souboj dobra a zla, ve kterém republikáni představovali zlo. Pravda nehrála v tomto duelu žádnou roli. Byl to běh na dlouhou trať, nešlo jenom o to vyhrát jeden souboj, šlo o to porazit republikány.

Clark se pohodlně usadil v kožené židli tak, že mezi ním a Rudinem zůstala jedna volná židle, a rozsvítil stolní lampu. Dlouze upil ze sklenice whisky, dal si nohy na židli stojící mezi nimi a vydal ze sebe dlouhý povzdech. Vážil dvě stě šedesát liber a měřil šest stop a pět palců. Při těchto mírách opravdu potřeboval svým unaveným kostem čas od času ulevit.

Rudin se k němu naklonil a řekl: „Mám strach o Langley.“

Clark se na něj nezúčastněně podíval a pomyslel si, a kdy o ně do prdele strach nemáš?

Rudin byl CIA přímo posedlý. Kdyby bylo po jeho, nechal by ji zakonzervovat naftalínem a jako vysloužilý křižník umístit v muzeu. Bez ohledu na myšlenky, které mu proběhly hlavou, i touhu vyslovit je aspoň jednou nahlas, nedovolil Clark, aby nad ním získal tento sarkastický impuls navrch. Na to byl příliš chytrý. Trvalo mu roky, než si získal Rudinovu důvěru, a nehodlal ji ztratit pro jediný, krátký okamžik osobního uspokojení.

Pokýval tedy s pochopením hlavou a otázal se: „Co máš na mysli?“

Rudin se nervózně zavrtěl na židli. „Nechci, aby až ředitel Stansfield zemře, byl na jeho místo znovu jmenován někdo, kdo pochází přímo z Agentury. Váš výbor neměl již tenkrát schválit ani Stansfieldovo jmenování.“ Rudinova tvář se křivila odporem, kdykoliv mluvil o Thomasu Stansfieldovi. „Potřebujeme dosadit někoho, kdo tam konečně udělá pořádek.“

Clark přikývl. „V tom s tebou souhlasím.“ Nic takového si však ve skutečnosti nemyslel. Napadlo ho, jestli by Rudinovi neměl připomenout, že to byl právě demokraty ovládaný výbor, který Stansfielda potvrdil ve funkci. Nakonec však neřekl raději nic. Bylo lepší Rudina zbytečně nerozčilovat.

„Prezident je zamilovaný do té zatracené Kennedyové a je jasné, že ji Stansfield doporučí jako svoji nástupkyni.“ Rudin potřásl hlavou a jeho tvář zrudla hněvem. „A jakmile bude nominována, bude po všem. Tisk, všichni v Demokratické straně a,“ Rudin ukázal svým vyzáblým prstem na Clarka, „ve vaší jakbysmet, se budou moci přetrhnout, jen aby se žena stala hlavou CIA.“ Protože však nechtěl, aby si Clark vykládal jeho názor jako politicky nesprávný, dodal ještě: „Nemám pochopitelně nic proti tomu, aby na tuto pozici byla jmenována žena, nerad bych ale, aby to byla zrovna Stansfieldova favoritka. Musíme udělat něco, abychom tomu zabránili, a musíme to udělat dřív, než prezident uvede všechno do pohybu. Jakmile se to stane, jsme v háji.“

Clark si Rudina pozorně prohlížel a nakonec přikývl, jako by tento obhroublý stařík právě utrousil bůhvíjakou perlu moudrosti. Bylo tak snadné si s ním pohrávat. „Sleduji Kennedyovou už nějakou dobu a myslím si, že zničí sama sebe ještě dřív, než na její jmenování přijde vůbec řeč.“

Rudin se na Clarka pronikavě podíval. „Jak je možné, že máš informace, které ani já nemám?“

Clarkovu tvář zkřivil jeho starý dobrý úšklebek. „Jestliže se ke mně budeš chovat, jak se sluší a patří, možná ti to jednou prozradím.“

Rudin byl sám na sebe rozzlobený za to, že se Clarka tak hloupě ptal. Mělo mu být jasné, že si Clark udržuje pečlivý přehled o lidech ze svého okolí, a to bez ohledu na to, jestli se jednalo o přátele nebo nepřátele.

Nyní se tedy starý kongresman z Connecticutu poškrábal na nose a zeptal se: „O jaký druh informace se tu vlastně jedná? Osobní, nebo profesionální?“

Clark se rozesmál. „Myslím, že ji můžeme považovat za profesionální.“

Rudinova tvář se zachmuřila. Nenáviděl, když se musel tímhle způsobem doprošovat. Mimoto až příliš dobře věděl, že mu Clark něco řekne teprve tehdy, až to sám uzná za vhodné, a ani o vteřinu dříve. Žádné žadonění mu tady nepomůže.

„Předpokládám, že až nastane ta správná doba, dáš mi vědět.“ Clark přikývl a opět se trochu napil whisky. „Budu tě o všem informovat, Alberte.“

4

Mitch dokončoval poslední detaily úpravy svého make-upu. Peroxid mu odbarvil černé obočí a vlasy na světle hnědé. Speciální kontaktní čočky transformovaly jeho tmavě hnědé oči na modré a nanesená vrstva líčidla dodala jeho olivově snědé tváři mnohem světlejší nádech. Podíval se na černou koženou bundu a plášť ležící na posteli a ještě jednou, naposled, si zkontroloval všechno vybavení, které bude k provedení akce potřebovat. Kožený plášť měl uvnitř všity speciální skryté kapsy, do kterých Mitch ukryl několik nejcennějších věcí, o kterých předpokládal, že by se mu mohly jednou hodit. U spodního okraje pláště, který mu sahal téměř ke kolenům, byly schovány tři pasy a deset tisíc dolarů v hotovosti. Jeden z pasů byl americký. Obsahoval Rappovu skutečnou fotografii, pas však byl vydán na jiné jméno a vstupní razítko dosvědčovalo, že do Německa se dostal přes Drážďany. Druhý pas byl francouzský a na jeho fotografii byl opět Rapp, tentokrát ovšem s bradkou a krátkými vlasy. Třetí pas byl egyptský a neměl fotografii žádnou. Ke každému pasu náležela i kreditní karta vydaná na stejné jméno. Byly to jeho pojistky pro případ, že by se akce v Německu nepovedla a on se potřeboval dostat ze země. O těchto jeho soukromých bezpečnostních opatřeních však v Langley nikdo nic nevěděl. Pokud by k něčemu špatnému skutečně došlo, chtěl být schopen zmizet z očí všem.

Zapamatoval si většinu hlavních silnic i železničních tratí, které mohl použít k úniku, přesto však u sebe měl ještě miniaturní GPS, přibližně velikosti balíčku karet. Chtěl si být jistý, že za všech okolností bude vždy a naprosto přesně vědět, kde se skutečně nachází. V pravém rukávu pláště měl uschován matně černý bojový nůž, na dalších místech si pak ukryl ještě čtyři náhradní zásobníky devítimilimetrových nábojů do pistole. Na zádech měl pod pláštěm připevněn nejmodernější model příručního kódovaného rádia Motorola Saber Line. Nosit po městě v ruce telefonní sluchátko však bylo poněkud nápadné, a tak si Rapp vyvinul vlastní systém. Podšívkou pláště vedly z těla přístroje tenké kabely k mikrofonu ukrytému na klopě, malému reproduktoru na levém límci a k ovladačům hlasitosti a frekvencí v rukávech. Rappův plášť skrýval ještě několik dalších vylepšení, která si předem objednal, takže celková váha oděvu činila dvacet tři liber.

Momentální doklady totožnosti zasunul do levé kapsy. Pro tento večer tedy bude Carlem Schnellem z německé Bundeskriminalant či BKA. V anglicky mluvících zemích se obdobná organizace jmenovala FBI, BKA byla německou verzí amerického Federálního úřadu pro vyšetřování. Příslušnost k BKA mu měla bez problémů zajistit průchod všemi bezpečnostními opatřeními a dostat ho až do domu.

Podal si kožený pás s pouzdrem na pistoli a přes bílou košili, kterou si pro akci na sebe oblékl, si jej připnul kolem ramen k obleku. Zbraní, kterou si tímto způsobem ukryl pod paží, byl devítimilimetrový Glock, z něhož pečlivě odstranil sériové výrobní číslo. V kapsách u pouzdra měl ještě dva náhradní zásobníky, každý na patnáct ran, takže společně se čtyřmi dalšími, ukrytými na jiných místech pláště, měl dostatek munice k rozpoutání malé bitvy. Veškerý tento arzenál měl však jenom jako zálohu. Předpokládal, že ke splnění úkolu mu bude stačit jediný výstřel.

Oblékl si silně obnošené černé kožené rukavice a z postele zvedl dlouhý a hladký Rugger Mk II opatřený tlumičem. V téměř naprosté tichosti tak mohl střílet i náboji ráže 5,58 mm. Jedinou nevýhodou tohoto ruggeru bylo, že byl třináct palců dlouhý. Zasunul jej do speciálně navrženého pouzdra na přední straně pláště, který si pak na sebe oblékl. Na hlavu si nasadil černý plstěný klobouk.

Když vstoupil do druhé místnosti, Hoffmanovi právě ještě jednou a naposled otírali všechny předměty, na kterých mohli zanechat nějaké otisky. Stejnou očistu provedl Rapp již dříve ve své ložnici. Když skončili, připjali si oba manželé neprůstřelné vesty, přes které si potom i oni oblékli dlouhé pláště.

Tom se obrátil k Rappovi a zeptal se: „Máte na sobě taky nějaké brnění?“

Místo odpovědi zavrtěl Rapp hlavou. „Do sedel, je čas,“ oznámil.

Vzal svůj pytlovitý vak a vešel do noční tmy. Upravil si klobouk a vzhlédl k noční obloze. Doufal, že tohle je skutečně naposled. Jeho vnitřní hlas mu však přesto našeptával, že není. Na tom nedokázala nic změnit ani skutečnost, že si to z celého srdce přál.

O chvíli později vyšli ze srubu i Hoffmanovi. Všichni tři pak nasedli do kaštanově hnědého audi. Veškerou elektroniku i komunikační vybavení dali do kufru. Tom řídil, Jane zaujala místo spolujezdce a Rapp se usadil na zadním sedadle. Audi tiše zdolávalo nástrahy vyježděné lesní cesty. V lese panovala naprostá tma, neboť vysoké stromy bránily v cestě i těm několika málo měsíčním paprskům, které mohly touto zamračenou nocí do lesa proniknout. Podíval se z postranního okna, ani s rozsvícenými dálkovými světly však do lesa neviděl na více než dvacet stop.

Když dorazili k silnici, polkl. Akce začala a za pár minut budou u cíle. Pochybnosti, které k celé misi choval, ho stále ještě neopustily. Pozoroval Toma, který zvedl pravou ruku a přidržoval si u ucha miniaturní sluchátko. Byl napojen na vysílačku v kufru, která sledovala dění na všech policejních frekvencích. Podle plánu měl Tom zůstat u auta, zatímco se Rapp a Jane vypravili k domu. Rapp potřeboval, aby jeden z nich šel s ním. Oba Hoffmanovi mluvili totiž německy zcela bez přízvuku, což on přece jenom nedokázal. Další důvod, proč si vybral Jane, představoval fakt, že přítomnost ženy sníží trochu ostražitost Hagenmillera i jeho ochranky. Proti této části plánu Tom dosti výrazně protestoval. S Rappem chtěl jít raději on sám.

Jeho důrazný nesouhlas s účastí Jane na této finální části operace vyvedl Rappa poněkud z rovnováhy. Tom mu neustále opakoval, že se bude cítit daleko jistěji, pokud do domu vstoupí s Rappem on. Když se ho Mitch otázal po nějakém logickém důvodu, nebyl mu schopen žádný poskytnout. Rappův pocit, že něco není v pořádku, se opět přihlásil. Byla to však jeho mise a rozkazy zde udílel on. Řekl jim proto, že má právo celou akci kdykoli odvolat, a že pokud nesouhlasí s jeho plánem, nic by mu neudělalo větší radost než právě to. Věděl však, že v tomto případě by Hoffmanovi nedostali druhou polovinu své odměny, a chtěl si ověřit, jak moc oba touží po slíbených penězích. Když pak od svých námitek upustili a chovali se, jako by se nic nestalo, bylo mu vše jasné.

Konečně před sebou uviděli dobře osvětlenou kamennou bránu panství. Sedan zpomalil a Rapp si zkontroloval hodinky. Bylo jedenáct nula devět. Hrabě bude zcela jistě překvapen. Bezpochyby si prošel a zapamatoval všechny časové posloupnosti připravované akce a neočekával, že se policie osobně dostaví již tak brzy po pokusu o vloupání. Počítal spíše s tím, že hodinu či dvě po nahlášení loupeže mu někdo jednoduše zavolá.

Audi sjelo ze silnice a zastavilo před vysokou branou z tepaného železa. Z domku pro strážného vyšel mohutný muž se složkou papírů v ruce a zprava přistoupil k jejich vozu. Rapp se již předtím přesunul na levé sedadlo, aby se vyhnul pohledu bezpečnostní kamery umístěné nad dveřmi strážního domku. Posunul si rovněž okraj klobouku hlouběji do obličeje, tak aby si ho strážný nemohl pořádně prohlédnout. Bleskově si strážného změřil. Vyboulenina na pravém boku mohla znamenat vysílačku nebo pistoli. Pro jistotu bude počítat s variantou číslo dvě.

Jane stáhla okénko a připravovala si doklady ke kontrole. Když si strážný povšiml jejího odznaku Federálního úřadu kriminálního vyšetřování, zastavil se a upustil od bližší kontroly. V Německu, bývalé vlasti gestapa, vzbuzovala i BKA značný respekt. Přesně na to Rapp spoléhal. Bez zbytečných otázek se tak měli dostat jak dovnitř, tak i ven. Mezitím se již Jane dala do hovoru se strážným. Mluvila pevným a rozhodným hlasem. Strážný přikývl, ale přesto trval na tom, že musí napřed zavolat do domu. Nesouhlasně zavrtěla hlavou a sdělila mu, že si nepřejí, aby byl jejich příjezd oznámen dopředu. Tento vývoj situace předpokládali a pečlivě nacvičili. Strážný jí zdvořile oznámil, že pan Hagenmiller má hosty a že mu musí zavolat dříve, než je vpustí dovnitř.

Souhlasila jen s podmínkou, že je nejprve vpustí a pak teprve zavolá Hagenmillerovi. Mohutná tepaná brána se počala rozevírat a hnědé audi vjelo bleskově dovnitř. Když projížděli branou, Rapp nespouštěl strážného z očí. Všiml si proto, že téměř okamžitě sáhl po telefonním sluchátku.

„Šlápni na to. Čím rychleji tam budeme, tím lépe.“

Audi přidalo a po klikaté asfaltové příjezdové cestě se rychle blížilo k domu. Při výjezdu z druhé zatáčky konečně dům uviděli před sebou. Jeho bílá pískovcová fasáda byla zalita jasným světlem. Rapp měl obě ruce na předním sedadle a vyhlížel z okna. Stavba mu svým charakterem připomínala některé z domů, které se na přelomu století stavěly v Newportu na Rhode Islandu.

Když se Tom dostal téměř k domu, zpomalil a zastavil těsně před dvěma kamennými lvy a majordomem, který zde čekal na přijíždějící hosty. Rapp vystoupil ze dveří na straně řidiče a podíval se na mohutnou mramorovou fontánu s Poseidónem uprostřed. Z jeho trojzubce tryskala voda. Jak trefné, pomyslel si. Orient. Snažil se zrakem proniknout ke shluku limuzín zaparkovaných nalevo od nich. Jejich řidiči stáli okolo a trávili volný čas tím, že spolu jednoduše klábosili o všem možném. Za limuzínami viděl přibližně tucet sportovních aut a luxusních sedanů. Usoudil, že zřejmě patří těm několika hostům, kteří necítí takovou potřebu se vždy a za všech okolností vyvyšovat nad jiné. Přestal se zabývat existencí zaparkovaných automobilů a obrátil pozornost k samotnému domu. Slyšel rovněž, jak Jane rozmlouvá s majordomem a ukazuje mu svůj služební průkaz. Obešel auto a nespouštěl oči z budovy před sebou. Prohlížel si okna. Vpravo byl taneční sál. Třemi velkými okny viděl skupinky mužů oblečených ve smokingu a žen v působivých večerních toaletách. Popíjeli, hovořili a kouřili. Tlumeně slyšel i zvuk hudby a usoudil, že si panstvo zřejmě objednalo smyčcové kvarteto. Napadlo ho, že na tu tuto party nikdo z hostí nikdy nezapomene. Rapp podržel svůj BKA průkaz majordomovi před očima a pokynul Jane, aby ho následovala. Když zamířil ke schodům vedoucím nahoru, majordomus začal proti jeho počínání vehementně protestovat. Nerozuměl sice všemu, ale pochopil aspoň tolik, že chce, aby ke vstupu do domu použili jiného vchodu. Rapp ho však i nadále ignoroval a po třech schodech vystoupil na dlážděnou terasu lemovanou po obou stranách fontánami. Jane již kráčela po jeho boku. Majordomus je oba předběhl a poskakoval nyní několik kroků před nimi. Když dorazili k velkým dřevěným dveřím, zastavil se a napřáhl k nim ruce, jako by byl dopravní policista. Rapp již dříve odhadl, že u sebe nemá žádnou zbraň a že není nezbytné ho tedy zabíjet, konal koneckonců jen svou povinnost. Pokud by si to situace vyžadovala, stačil by jeden rychlý úder na bradu a sluha by se pokojně odebral do říše snů.

Poslouchal, jak se majordomus snaží přimět Jane k tomu, aby na pana Hagenmillera počkali v jeho pracovně. To ostatně i předpokládali. Jane proto s jeho návrhem souhlasila, ale vymínila si rovněž, že nebudou čekat více než jednu minutu a ani o vteřinu déle. Pokud se do té doby pan Hagenmiller nedostaví, budou ho muset vyslechnout před všemi jeho hosty. Majordomus neustále kýval hlavou na znamení toho, že naprosto přesně rozumí tomu, co po něm chtějí. Věděli, že udělá všechno pro to, aby zabránil tomu, že dva agenti BKA naruší svým vpádem soukromý večírek jeho zaměstnavatele.

Dveře se před nimi otevřely a vstoupili do obrovského foyer domu o celkové rozloze 19 000 čtverečních stop. Přímo před nimi se srdcovitě točilo mramorové schodiště vedoucí do prvního patra. Vpravo pak viděli deset stop vysoké, robustní dubové dveře do tanečního sálu. Před nimi stál obdobně robustní muž. Rapp si jej prohlédl od hlavy až k patě a bylo mu jasné, že k jeho zneškodnění nebude jeden úder na bradu rozhodně stačit. Hagenmillerových svalnatých osobních strážců si povšiml již na fotografiích, které mu před začátkem akce poskytl průzkumný tým. Hagenmiller určitě nebyl tím nejchytřejším člověkem ve městě, rozhodně to však nebyl ani naprostý idiot, aby si neuvědomoval, že pokud jedná s někým tak nevyzpytatelným a nestálým, jako je Saddám Husajn, musí si zajistit nějakou ochranu.

Majordomus jim pokynul vlevo, k dalším velkým francouzským dveřím. Z plánu domu Rapp již věděl, že vedou do studovny. Oba k nim rovnou zamířili, majordomus je však opět předběhl a ukazoval jim cestu. Jakmile byli uvnitř, řekl jim, že zde mají počkat. Zavřel za sebou dveře. Rapp rychle pohlédl na Jane a poté si začal prohlížet místnost, ve které se ocitli. Spíše než studovnu připomínala knihovnu. V protějším rohu začínalo spirálovitě točené schodiště vedoucí k balkonu, probíhajícímu podél zbývajících tří stěn místnosti. Police byly od zdola až ke stropu pokryty starými, v kůži vázanými knihami, poměrně dost jich leželo i na zemi. Každičký čtvereční centimetr stěn, který nebyl zaplněn policemi s knihami, zdobily olejové obrazy zarámované v bohatě zdobených rámech. Některé z nich nebyly větší než dlaň, některé však byly stejně velké jako Rapp. U protější stěny byl postaven bohatě zdobený krb, ve kterém vysoko plápolaly plameny. Rapp se nepovažoval za znalce, ale přesto si byl jist, že sbírka, kterou má před sebou, musí mít mnohamilionovou hodnotu. Prohlížel si však i nábytek a koberce. Všechno v místnosti, s výjimkou několika lamp, vypadalo přinejmenším sto let staré.

To je opravdu skvělý, pomyslel si Rapp. Chlap se narodí jako zazobanec první třídy, prosere celý dědictví, a když mu teče do bot, tak místo, aby se zbavil něčeho z toho, co má doma, začne prodávat vysoce sledované a nebezpečné zařízení jakémusi šílenému a sadistickému psychopatovi, který si nepřeje nic jiného, než aby mohl shodit na New York atomovou bombu. Takovej syčák si opravdu nezaslouží žít.

Zkontroloval si, kolik je hodin. Od okamžiku, kdy prošli branou, uplynuly přesně dvě minuty a tři vteřiny. Rychle vyhlédl z jednoho ze dvou velkých oken v místnosti a podíval se na hlavní příjezdovou cestu. Hoffman stál u vozu, jehož motor stále běžel. Rychle na něj zamával a Hoffman mu jeho gesto opětoval. Znovu se podíval na hodinky. Byli v pracovně již třicet osm vteřin. Maximum, které si stanovil, byly dvě minuty. Poté byl rozhodnut vyjít ven a sám začít hraběte hledat. Nesměli mu dát čas, aby se telefonicky pokoušel zjistit, co se děje. Přešel místnost a přiložil jedno oko ke škvíře uprostřed francouzských dveří. Zpočátku toho příliš neviděl, vzápětí mu došlo proč. Mohutný osobní strážce se postavil před dveře do studovny a blokoval tak svým tělem výhled.

Rapp poodstoupil a se zamračeným výrazem přemýšlel, jakým způsobem by mohl strážce zneškodnit bez toho, že by ho musel zabít. K tomu, aby ho knokautoval, by se k němu musel dostat hodně blízko a při síle jeho krku by ho i svým nejsilnějším úderem mohl jen rozzuřit. Tím posledním, co si teď přál, bylo utkat se s tímto golemem v řecko-římském zápase. Rozhodl se proto, že si bude udržovat patřičný odstup a spolehne se především na sluch.

Čekali již téměř tři minuty, když se dveře konečně otevřely a Heinrich Hagenmiller V. vstoupil do místnosti. V jedné ruce držel sklenici šampaňského, v druhé cigaretu. Evidentně se mu nikdo neobtěžoval říci, že kouření již vyšlo z módy. Pokud by si člověk odmyslel na míru šitý smoking, hodinky značky Rolex, napomádované, dozadu sčesané vlasy a energickou bradu, nebyl mezi Hagenmillerem a běžným teroristou pražádný rozdíl.

K Rappovu rozčarování však do místnosti vstoupil ještě jeden muž. Byl přibližně stejně velký jako Hagenmiller a stejně jako on byl oblečený ve smokingu. Vše uzavíral obrovitý strážce. Majordomus opustil místnost a při odchodu za sebou zavřel dveře, aby jim k jednání poskytl dostatek soukromí. Hrabě se ho s výrazem naprostého šoku dotázal, co, proboha, způsobilo, že se za ním BKA vypravila až domů. Sotva Jane začala svou bezchybnou němčinou odpovídat na Hagenmillerovy otázky, pokročil onen druhý muž vpřed a přerušil její pečlivě secvičený monolog. Představil se jako Hagenmillerův právní zástupce a požádal je, aby mu předložili průkazy totožnosti.

Ačkoliv Rapp celou konverzaci bedlivě sledoval, největší pozornost věnoval mohutné postavě osobního strážce. Ten stál stranou, bez hnutí jako sfinga, s rukama založenýma na prsou. Když k nim Hagenmillerův právník došel a dožadoval se předložení služebních průkazů, rozhodl se jednat. S každou vteřinou navíc, kterou tu strávili, rostlo i riziko, že se něco může vymknout kontrole.

Když zasouval levou ruku do kapsy pláště, stačil ještě rychle pohlédnout na Jane, která právě vytahovala svůj falešný BKA průkaz. Jeho ruka sklouzla do jedné z tajných kapes a uchopila připravený rugger. Natočil se vlevo, vytáhl nabitou zbraň, opatřenou na konci tlumičem, a namířil. Hrabě byl od konce namířené hlavně vzdálen necelé čtyři stopy. Rapp stiskl spoušť a z ústí dlouhé černé hlavně vystřelila kulka. Téměř okamžitě se uprostřed Hagenmillerova úhledně upraveného obočí objevila rudá skvrna. Nečekal ani, až se Hagenmillerovo tělo zhroutí k zemi, věděl, že hrabě je již mrtev. Přendal si rugger z levé ruky do pravé, postoupil o jeden krok vpřed a vší silou zasáhl Hagenmillerova právníka levým hákem do brady. Muž se otočil kolem své osy a jeho, nyní již bezduché tělo s sebou při pádu na podlahu téměř vzalo i strážce. S pistolí stále v ruce Rapp opět poodstoupil, neboť strážce již sahal po své pistoli a mířil k němu.

Rapp na něj zakřičel: „Stůj!“ Golem se však nenechal zastrašit a postupoval stále kupředu.

Měl nyní jen zlomek vteřiny na to, aby se rozhodl. Vypálil podruhé a zasáhl strážce do zápěstí. Jeho poloautomatická pistole zaduněla o podlahu. Muž se téměř okamžitě zlomil v pase a druhou rukou sevřel zraněné zápěstí. Přesně v tom okamžiku k němu Rapp vykročil a mohutným kopancem ho zasáhl do obličeje, jako by to byl fotbalový míč. Úder poslal stočtyřicetikilového strážce nazpět místností, kde přistál na malém dřevěném stolku s porcelánovou lampičkou, delikátně zdobící jeho naleštěný povrch. Lampa se po dopadu na dřevěnou podlahu ihned roztříštila na tisíc kousků a stejně tak se pod vahou těžkého strážce roztříštil i dřevěný stolek, na kterém ještě před chvílí pokojně stála.

Odstrčil Jane z cesty a zamířil ke dveřím. Ty se však těsně před ním otevřely a do místnosti nakoukla maličká hlava majordoma. Rapp jej popadl za kravatu a mrštil jím do místnosti. Rukojetí svého ruggeru jej potom praštil do spánku. K úderu však použil mnohem méně síly než obvykle. Majordomus poklesl v kolenou a zvrátil oči v sloup. Rapp uvolnil ruku, kterou ho stále držel pod krkem, a nechal jeho bezvládné tělo klesnout k zemi. Vyhlédl ze dveří, aby se ujistil, jestli nikdo nic nezpozoroval, a pak dveře opět zavřel a zamkl.

Pohyboval se po místnosti jako stroj. Nejvyšší prioritou byl opět osobní strážce. Vytáhl z kapsy tři páry elastických pout a jeden podal Jane. V tom okamžiku by se v něm však krve nedořezal.

Tomu, co viděl, nebyl v tomto jediném pomíjivém okamžiku schopen vůbec porozumět. Z úst mu jako ve zpomaleném filmu vyklouzla slova: „Co to proboha děláš?“

Sotva však stačil svou otázku vyslovit, Jane již poprvé vystřelila. Její pistole Heckler & Koch P7 byla obdobně jako Rappovy zbraně opatřena našroubovaným tlumičem. Devítimilimetrová střela jej zasáhla přímo doprostřed hrudi a srazila jej na paty. Druhý výstřel jej potom vrhl nazpět přes nohy ležícího strážce. Při dopadu si vyrazil dech, přičemž jeho hlava absolvovala podobný náraz jako při autonehodě, při které do vás narazí někdo zezadu, a obrovskou silou uhodila do spodní příčky dřevěného žebříku u stěny knihovny. Jeho tělo zůstalo bezvládně ležet.

Jane Hoffmanové bilo srdce nyní jako o závod a stejným rozrušením se jí nezadržitelně třásly i ruce. Měl tu být její manžel, ne ona. Její místo bylo venku v autě. S rukavicemi na rukou sebrala z podlahy Rappův rugger a střelila strážce dvakrát do prsou. Hodila rugger na Rappovo nehybné tělo a odšroubovala z hlavně své pistole tlumič. Když skončila, vložila pistoli do ruky ležícího strážce. Z kapsy vytáhla malý sprej a rozprášila nad jeho rukou poprašek nejjemnějšího, zbytkového střelného prachu, aby vše nasvědčovalo tomu, že ze zbraně vystřelil sám strážce. Postavila se a ustoupila o krok. Něco ještě chybělo. Na podlaze, u špičky své pravé boty však to, co hledala, rychle objevila. Byla to strážcova skutečná zbraň: pistole značky Heckler & Koch. Zvedla ji ze země a zastrčila do pouzdra.

S úlevou, že má vše již za sebou, se rozběhla ke dveřím, odemkla a vstoupila do foyer. Klidně přešla až k předním dveřím, na její cestě ji doprovázely rozradostněné zvuky probíhajícího večírku, které k ní doléhaly z tanečního sálu. O tom, co se právě stalo, neměl nikdo ani tušení. V okamžiku byla venku a seběhla po schodech dolů. Manžel na ni již nervózně čekal, obě ruce připraveny na volantu vozu, a v okamžiku, kdy dosedla na sedadlo vedle něj, se zprudka rozjel po příjezdové cestě.

5

Necelých sto yardů od místa, kde včera v noci stál v lese Rapp, pozoroval dnes vše jiný muž. Ze svého vyvýšeného stanoviště zřetelně viděl čelní stranu domu. Jednu ruku si přidržoval u levého ucha, v druhé držel malý dalekohled. Ze sluchátka vedl pod límcem jeho tmavě hnědé bundy kabel, který byl připojen ke kódované vysílačce Motorola Saber. Muž s velkým zájmem naslouchal tomu, co se uvnitř domu právě odehrávalo. Akce již běžela. Slyšel překvapený tón Rappova hlasu v okamžiku, kdy události vzaly pro něj tak nečekaný obrat. Nyní čekal, jestli se ženě podaří uniknout z domu. Pokud by se nedokázala dostat ven živá, bylo to v pořádku. Nebylo však přípustné, aby se zachránila s pouhým zraněním. Naživu nesměl zůstat nikdo, kdo by mohl promluvit. Tak zněly rozkazy, kterými se musel za všech okolností řídit.

Vše mělo vypadat tak, že Rapp byl zabit jedním z tělesných strážců. Nejprve měl zemřít Hagenmiller, Rapp však byl na řadě hned po něm. Pokud by se Jansenům vše podařilo tak, aby tomuto scénáři všichni uvěřili, mohli i oni zůstat naživu. Pokud by však cokoliv, byť jen v sebemenší míře pokazili, bude nutné se jich zbavit. A proto tu nyní byl. Jeho úkolem bylo celou situaci co nejpodrobněji sledovat.

Muž s plnovousem, který tu tedy nyní stál a pozorně sledoval dění v domě, pracoval v minulosti pro CIA a několik z jeho nejbližších přátel jej znalo jako Profesora. Ve skutečnosti se jmenoval Peter Cameron. Na první pohled však rozhodně nepůsobil dojmem člověka, kterého byste si při zmínce o agentech tajné služby asi představovali. Bylo mu téměř padesát a při zhruba patnácti kilogramech nadváhy se od něj skutečně nedalo očekávat, že by se s protivníkem chtěl prát. To také nikdy nepatřilo k jeho stylu. Situaci vždy řídil z bezpečné vzdálenosti, a pokud byl jeho zásah nezbytný, nepotřeboval pěsti, stačil mu ukazovák pravé ruky. Byl vynikající a zkušený střelec a nikdy se netajil tím, že za nejjednodušší způsob zabití považuje kulku. Častěji než v akci ho však bylo možné sledovat, jak pracuje v zákulisí a z úkrytu vše pozoruje. Dělal atentátníkům dispečera a stále raději se nechával opájet vzrušením z toho, že mohl přímo na místě sledovat, jak se před jeho zrakem vše odvíjí. Považoval to za daleko zajímavější než sedět za psacím stolem v Langley a čekat na hlášení, které mu jeho agenti z místa operace prostřednictvím satelitního telefonu podají. Chtěl mít kontrolu i nad detaily, a to přes Atlantik prostě nešlo. Tato mise byla mimořádně důležitá. Záleželo na ní opravdu mnoho věcí. Neuvěřitelně mnoho.

O muži nazývaném Železný muž slyšel již mnoho zkazek, a pokud byly tyto pověsti aspoň z poloviny pravdivé, Mitch Rapp musel být opravdu neuvěřitelný. Obdivoval jeho umění i odhodlání. Z čistě egoistického úhlu pohledu pak cítil i značné vzrušení z toho, že to bude právě on, kdo způsobí konec tak mimořádné osobnosti, jakou je právě Rapp. Cítil se však zároveň i trochu provinile, neboť musí zabít člověka, který organizaci po dlouhá léta věrně a dobře sloužil a který patřil k jejím nejcennějším klenotům. Přesto tu však šlo jen o šachovou figurku, pěšáka, kterého lze v zájmu hry kdykoliv obětovat. Takových je v historii mnoho, což jen tak mimochodem byl i důvod, proč Cameron z Langley odešel. Cestu mu ukázal člověk, který si jeho talentu i schopností skutečně vážil a který byl ochoten ho za léta tvrdé a obětavé práce náležitě odměnit.

Konečně se přední dveře domu otevřely a Profesor ucítil, jak jím projelo napětí. Přiložil k očím dalekohled a zaostřil na vstupní dveře. Když uviděl Beth Jansenovou běžet dolů po schodech, směrem k připravenému vozu, zhluboka si oddechl úlevou. Audi zmizelo ze scény, on však i nadále sledoval dění kolem domu. Potřeboval mít jistotu, že je nikdo nesleduje. Teprve potom se opět zaměřil na auto, které po klikaté cestě ujíždělo směrem k hlavní bráně. Těsně před ní Tom zatroubil a zablikal dálkovými světly. Dříve než však auto zcela zastavilo, brána se otevřela a audi vyrazilo na silnici. Spokojeně pokýval hlavou a znovu otočil dalekohled k domu. Snažil se vypátrat známky toho, zdali vraždu již někdo v domě objevil. Nic takového však nezpozoroval.

Spokojen s výsledky zastrčil dalekohled do kapsy a začal se lesním porostem prodírat nazpět. Po několika metrech narazil na jednu z lesních pěšin a vydal se směrem k hlavní cestě. Na rozdíl od včerejší noci byl dnes v lese skutečně sám. Včera všechno málem pokazil. Jeho vlastní ego nad ním na chvíli získalo navrch: rozhodl se Rappa v lese sledovat. V umění pohybovat se nepozorovaně lesem byl ovšem ve srovnání s Rappem pouhý amatér, takže se k němu nedokázal ani přiblížit. Sledoval jej proto pomocí svého nočního dalekohledu, a když se mu ho konečně podařilo dostat do objektivu, Rapp se zastavil a po chvíli mu nenávratně zmizel v lese. Cameron zůstal na místě bez hnutí více než dvacet minut a celou tu dobu se děsil toho, že se Rapp obloukem vrátí a vpadne mu do zad. Po mnoha dlouhých letech měl skutečně strach.

Přál si, aby se s Rappem mohl utkat v městském prostředí. Byl si jistý, že by mu rušné ulice Washingtonu, kde po desítky let praktikoval své špionské řemeslo, poskytly všechny možné výhody. Sledovat Rappa ve Washingtonu by byl zcela určitě mimořádný zážitek. Kráčel dál po lesní cestě a smál se svým vlastním představám. Byl šťastný, že se mise podařila, i když trochu zklamán, že již nikdy zřejmě nezažije vzrušení, které by mu sledování Železného muže přineslo.

Když se přiblížil k lesní cestě, sešel ze stezky. Pod maskovací sítí na něj čekal černý motocykl BMW K 1200LT. Složil síť a uložil ji do jedné z brašen u sedla. Vytlačil motorku na stezku, nasadil si helmu a nastartoval naleštěný stroj. Silný proud světla ozářil stezku. Zatímco motor spokojeně předl, nasedl a zařadil rychlost. Pomalu přejel na hlavní cestu a vydal se směrem ke srubu. Jansenovi ujížděli přesně na druhou stranu. Pokud půjde všechno i nadále podle plánu, setká se s nimi na necelých dvacet minut na polním letišti. Mise se zdařila.

***

RAPP ZAMRKAL a pak zprudka otevřel oči. Snažil se zaostřit, ale zrak měl stále zastřený. Jeho smysly přicházely k sobě jen velmi pomalu, asi jako když si počítač načítá programy. První se vzpamatoval čich. Ucítil pach spáleného střelného prachu, pak uslyšel dunivý zvuk, přicházející z míst, která však ještě nedokázal identifikovat. Zasténal a pokusil se pohnout. Bolest v hlavě i na prsou však byla silnější než on.

Svalil se znovu na záda, díval se do stropu. Snažil se přijít na to, kde je a co se s ním vlastně děje. Zrak se mu pomalu rozjasňoval a pak mu vše došlo. Učinil další pokus se posadit. Ani tentokrát však nedokázal zvednout hlavu o více než jeden palec nad podlahu, když ho prudká bolest na prsou znovu přinutila ulehnout. S očima opět upřenýma na strop zvedl ruku a zastrčil si ji pod svůj těžký černý kožený plášť. Když ji vytáhl, snažil se najít nějaké známky krvácení. Rukavice však byla zcela suchá, po krvi ani stopa. To ho uklidnilo. Ignoroval proto bolest a převalil se na levý bok. Konečně se mu podařilo kleknout si na jedno koleno. Oddychl si a rozhlížel se po místnosti.

„Čubka jedna zasraná,“ zamumlal si sám pro sebe. Ačkoliv měl v hlavě stále ještě zatměno, předchozí události se mu pomalu začaly vybavovat. Ještě jednou si zkontroloval plášť a našel dvě kulky uvízlé v neprůstřelné kevlarové podšívce. Vzpomněl si, jak se ho před začátkem akce ptali, zdali má na sobě nějaké brnění. Způsob, jakým mu tehdy otázku položili, mu připadal poněkud divný. Teď tedy věděl proč. Zaplaťpánbůh, že mě netrefila do hlavy, problesklo mu hlavou.

Jako další si uvědomil, že při průjezdu branou spustil stopky. Podíval se na hodinky, aby zjistil, kolik času od té doby uplynulo. Údaji na ciferníku však ani nechtěl věřit. V bezvědomí byl jen necelé čtyři minuty. Když si povšiml ostatních těl ležících kolem na podlaze, pocit naléhavosti se opět přihlásil. Pokusil se vstát, ale musel se zachytit hrany stolu, aby se mu to konečně povedlo a nesvalil se znovu na záda. Když se stabilizoval, zkontroloval si hlavu. Tentokrát však byla jeho černá rukavice celá od krve. Podíval se na podlahu, na které ještě před chvíli ležel, a uviděl krvavou kaluž velkou asi jako talíř.

Zaklel a rozhlédl se po místnosti. Jako by toho nebylo i tak dost, musel nyní ztrácet čas ještě čištěním své vlastní krve. Kdyby ji tam však zanechal, bylo by to horší než tisíc otisků prstů. Věděl, že musí začít jednat, a to rychle, pokud se odtud chce ve zdraví dostat. Hlavou se mu honily desítky otázek, ty však teď musely počkat. Nyní to byla jen a pouze psychologie pro první ročník vysoké školy, což znamenalo, aspoň podle Maslowovy Hierarchie potřeb, jediné – přežít.

Poklekl proto znovu a zvedl ze země svůj rugger. Stále však musel přemáhat pronikavou bolest na prsou i pulsující škubání v zátylku. Když sahal po pistoli, všiml si, že zastřelili i osobního strážce. Schoval zbraň a pokračoval v prohledávání místnosti. Musel odstranit všechny stopy, které by ho mohly spojovat s Hagenmillerovou smrtí. Zkontroloval i Hagenmillerova právníka a majordoma. Ulevilo se mu, když zjistil, že žijí. Pak se přesunul ke dveřím a zamkl je. Dalším krokem bylo zkontrolovat dění před domem. Audi bylo pryč, nic jiného za daného stavu věcí nemohl ani očekávat. Opíral se zády o zeď a znovu se rozhlížel po místnosti. Musel bleskově vymyslet nějaký plán. V prvé řadě bylo zapotřebí odstranit krev na podlaze. Pouhé setření však nestačilo. Strach z toho, že by ho zde mohli najít a zadržet, vydatně napomohl tomu, že mu mozek začal opět pracovat na plné obrátky. Zadíval se na krb i všechny ostatní cenné umělecké předměty kolem. Nechtělo se mu, ale jiné řešení neviděl. Vybavil si plán domu a podíval se na druhé dveře pracovny. Vedly do herny, ze které se dalšími dveřmi mohl dostat do solária. Tudy se mu otvírala cesta ven. Ocitl by se na parkovišti, kousek od místa, kde stály limuzíny Hagenmillerových hostů. Rozhodl se ve zlomku sekundy.

Přešel na druhou stranu místnosti ke sbírce křišťálových karaf stojících uprostřed stříbrného podnosu. Otevřel jednu a přičichl k obsahu. Do nosu jej udeřila typická vůně koňaku. Napil se a s otevřenou lahví v ruce se vrátil zpět ke kaluži krve. Polil ji koňakem. Obdobně pak naložil i s mrtvým tělem Hagenmillera a jeho strážce. Obsahem zbývajících karaf pak zmáčel i koberce, závěsy a všechno ostatní kolem. Potom se rychle přemístil k ohni, vzal ze starého měděného kotlíku dlouhou třísku určenou na podpal a vložil ji do ohně. Tenká a proschlá březová tříska ve vteřině vzplanula jasným plamenem.

S hořícím dřevem v ruce pak obešel celou místnost a podpálil vše, co před chvílí polil alkoholem. Třísku nakonec odhodil do protějšího rohu místnosti. Popadl ležícího majordoma za límec a odtáhl ho ke dveřím vedoucím do herny. To samé učinil i s právníkem, který se mezitím začal pomalu probouzet. Plameny počaly olizovat stěny kolem a v místnosti začalo být nesnesitelné horko. Rozrazil dveře do herny a vtáhl za sebou dovnitř i obě těla. Na chvíli se zastavil, aby se nadechl. Měl pocit, že musí mít zlomené žebro. Vzhledem k tomu, že s tím v daném okamžiku stejně nemohl nic dělat, obrátil se a vrátil se zpět do pracovny, aby dveře do haly zamknul zevnitř. Naposledy se rozhlédl po místnosti. Plameny, které se rychle šířily kolem, již zcela pohltily obě mrtvá těla. Zavřel za sebou i dveře do herny a kolem kulečníkového stolu, vycpaných hlav všech možných exotických zvířat, brnění a starobylého dřevěného baru běžel směrem k východu.

U dveří se zastavil a chvíli naslouchal zvukům z chodby. Otevřel je a rozhlédl se kolem. Zprava slyšel nějaké hlasy, které zřejmě přicházely z kuchyně či hlavní chodby. Zavřel a rychle se chodbou přemístil k soláriu, jehož skleněnými dveřmi vešel dovnitř.

Solárium byl přístavek postavený třicet let po dokončení původní stavby. Tři vnější stěny byly tvořeny pět metrů vysokými tabulemi skla, sahajícími od podlahy až ke stropu. Po místnosti byl rozmístěn proutěný nábytek a květiny tak, aby v každém návštěvníkovi vzbudily dojem, že se prochází po zahradě. Celá místnost byla jasně ozářena světly zářícími od stropu, takže si její krásy mohli povšimnout jak hosté teprve přijíždějící, tak i odjíždějící po kruhovité příjezdové cestě.

Rapp okamžitě všechna světla zhasl a zkontroloval chodbu vedoucí do kuchyně. Zdálo se, že požáru si zatím stále nikdo nevšiml. Přemístil se na druhý konec solária a ocitl se u dveří do dvora. Cestou se snažil krýt za rozestavěnými rostlinami, tak aby unikl nechtěné pozornosti. Když se přiblížil až ke dveřím, pohlédl směrem k živému plotu, u kterého stály zaparkované limuzíny hostí. Jejich řidiči postávali kolem a krátili si čas kouřením a hraním karet. Rapp se kolem nich potřeboval prosmýknout a nepozorovaně se dostat k vozům, kterými někteří z hostů přijeli sami bez svých řidičů. Doufal jen, že obsluha tohoto mini-parkoviště byla natolik laskavá a ponechala klíčky v zapalování.

Od kuchyně uslyšel první výkřiky. Řidiči na dvoře téměř okamžitě zpozorněli. Bylo jasné, že se děje něco divného. Rozběhli se tedy k hlavnímu vchodu, aby se dozvěděli více. Rapp vyrazil se solária a snažil se co nejrychleji přeběhnout nádvoří. Každé nadechnutí mu působilo hroznou bolest. Seběhl po schodech na štěrkovou příjezdovou cestu, zatočil doprava, proběhl kolem limuzín. První auto, ke kterému doběhl, byl jaguár. Ten ho však nezajímal, a tak se ani nepokoušel zjistit, jsou-li uvnitř vozu klíčky. Hledal něco, v čem by mohl lépe splynout s okolím, nejlépe pak auto německé výroby. Jako druhý stál červený mercedes. I ten však nechal bez povšimnutí. Zastavil se až u třetího vozu. Rovněž mercedesu, tentokrát však černého kupé. Otevřel dveře a vydechl úlevou. Pod volantem se houpaly klíčky. Měl štěstí. Zařadil jedničku a vyjel. Místo toho, aby vjel na příjezdovou cestu, vydal se přes trávník směrem k zadní části domu. Ohlédl se, jestli ho někdo nezpozoroval. Všichni se však točili kolem objeveného požáru. Rozsvítil světla a vyrazil po zarovnaném, na krátko sestřiženém trávníku vpřed. Plynový pedál citlivě reagoval na sebemenší dotyk, takže se kola elegantního sportovního vozu několikrát protočila a zanechala v rosou zvlhlé trávě široké stopy.

Rapp si do každé akce připravoval únikový plán. Ani tato mise nebyla výjimkou. Od prvního okamžiku, kdy se začal seznamovat s terénem, si začal do paměti vrývat i všechny možnosti úniku. Věděl naprosto přesně, kam vedou všechny vedlejší cesty, kde je nejbližší zastávka vlaku či letiště, prostě cokoliv, co mu v případě, že se něco nepovede, mohlo pomoci v tom, aby se co nejrychleji dostal do bezpečí. Dnes v noci se něco nepovedlo zcela výjimečným způsobem. Zatím si však nedokázal ani v nejmenším představit, kdo na něj mohl nastražit takovouto past. Uhodil pěstí do kůží potaženého volantu. Byl bez sebe vztekem, že dokázal přehlédnout tak jasné a zřetelné varovné signály.

Zabočil na jednu z cest protínajících velkou zahradu za domem. Napadlo ho, že bezpečnostní kamery umístěné na střeše již zcela určitě zaznamenaly jeho pohyb, ale uvědomil si, že tohoto nebezpečí se aspoň pro tuto chvíli nemusí příliš obávat. Zuřící požár na sebe spolehlivě poutal všechnu pozornost.

Dorazil až na konec zahrady a jeho mercedes stále nabíral rychlost. Přehnal se přes další zatravněný obdélník a vjel na koňskou stezku. Pod koly měl měkký štěrkopísek. Zařadil trojku a téměř vzápětí i čtyřku. Vůz se nyní řítil vpřed téměř stokilometrovou rychlostí. Pohledem na tachometr si zkontroloval, jak dlouho ještě pojede, než narazí na první odbočku.

Cesta se svažovala z kopce a neustále se vzdalovala od domu. Rapp z ní nespouštěl oči a snažil se ve tmě objevit malý most vedoucí přes potok, oddělující pěstěný trávník a les. O vteřinu později se hledaná dřevěná konstrukce vynořila ze tmy. Můstek byl velmi úzký, takže jen taktak nepřišel o postranní zrcátka. Zpomalil a hledal odbočku, která jak si pamatoval ze satelitních fotografií, měla být někde vpravo. Když ji zahlédl, podřadil a vyrazil stoupající cestou lesem.

K první silnici mu zbývaly necelé dva kilometry. Ubral plyn, neboť si uvědomil, že by mu takto získaných dvacet nebo třicet vteřin nebylo příliš platných, pokud by svou jízdu zakončil tím, že vrazí do stromu. Zatímco mercedes nadskakoval na klikatící se lesní cestě plné kořenů, začal si v hlavě probírat své možnosti. Do Dánska to bylo přibližně sto šedesát kilometrů na sever, stejně daleko to bylo i do Holandska, směrem na západ. Ani jedna z těchto možností se mu však dvakrát nezamlouvala. Jazyk ani kultura těchto zemí mu nebyly zdaleka tak blízké, jako tomu bylo v případě zemí ležících spíše jižním směrem. Další možností byla Itálie. V Miláně znal někoho, ke komu ho kdysi poutal velmi těsný vztah. I Kennedyová ji znala. Byla to bývalá agentka Mossadu, izraelské zpravodajské služby. Možná že dokonce stále ještě je, napadlo ho. Lidé v jejich branži nikdy neodcházejí do důchodu na sto procent. Zpravodajské služby mají své způsoby, jak si člověka vždy aspoň drápkem přidržet, ať už se mu to líbí, nebo ne. Byl si však jist, že jí může věřit. Bylo mezi nimi pouto, silnější než přísahy konkrétním organizacím, či dokonce zemím. Byli ze stejného těsta. Přesto však za ní nechtěl jet. Aspoň ne teď, když měl v srdci někoho jiného. Kdyby jel do Milána, skončil by s ní v posteli. Milán si tedy musel nechat jako poslední variantu.

Jako nejlepší řešení se tedy jevila Francie. V Paříži, Marseille a Lyonu měl bezpečnostní schránky, o kterých nikdo v Agentuře nevěděl. Měl tam i mnoho přátel, které získal při své oficiální poradenské profesi a v době, kdy ještě závodil v triatlonu. Byli to lidé, kterým mohl důvěřovat, lidé, které nikdo z jeho skutečného světa neznal. Ani Kennedyová netušila, jaké zázemí si pro případ ohrožení vybudoval.

Přeřadil na dvojku a projel ostrou zatáčkou. Cesta se odklonila vlevo, a přestože neustále měnila směr, prodírala se stále ven z lesa. Došel ve svých úvahách až ke Kennedyové. Neznělo v jejím hlase něco divného, když spolu naposled hovořili? Třeba pocit viny z toho, že ho posílá na smrt? Vyloučeno. Byli jako jedna rodina a Irena by nikdy nedokázala tímto způsobem zradit. Musel to tedy být někdo jiný. Kdo ale? O Orion Teamu vědělo jen velmi málo lidí a ještě méně jich mělo informace o této misi.

Konečně ucítil pod koly pevný asfaltový povrch. Rozhlédl se na obě strany. Sever, nebo jih? Jeho váhání však trvalo pouze chvíli, načež se rozjel směrem na Hannover, pryč od Hamburku. K dálnici E4 to měl asi čtyři míle. Za necelých čtyřicet minut mohl být na druhém konci Hannoveru a za další hodinu a půl ve Frankfurtu. Předpokládal, že uprostřed zmatku, který v domě svým požárem vyvolal, bude trvat minimálně hodinu, než zjistí, že jedno z aut zmizelo. Ani pak jim však nemusí dojít všechny souvislosti. Jedna věc byla ale jistá. Jakmile německá policie zjistí, že atentátníci pronikli do domu s pomocí falešných průkazů BKA, spustí takový zátah, jaký tato země zřejmě od doby svého sjednocení ještě nezažila. A vzhledem k tomu, že rádiové vlny cestují mnohem rychleji než automobily, bude se samozřejmě muset se svým dopravním prostředkem ještě před Frankfurtem rozloučit.

Uháněl nyní vpřed rychlostí vyšší než sto čtyřicet kilometrů za hodinu. Snažil se plně soustředit na problém před sebou, a tak i nadále ignoroval jak bolest na prsou, tak dunivé kovadliny v hlavě. Musel zmizet, dostat se ven z Německa a potom najít toho, kdo na něj tuhle hnusnou past nastražil. Náhle mu hlavou probleskla myšlenka, která jej na okamžik zmrazila tak, že téměř zpanikařil. Vztekle sešlápl plyn až na podlahu. Byl tu další problém, který nesnesl sebemenšího odkladu. Zvažoval rizika, kterým by se vystavil, kdyby použil svůj digitální telefon. Ne, rozhodl se. Jakkoliv mu bylo případné zdržení proti mysli, telefonát musel nyní počkat. Bezpečnost byla v tomto okamžiku důležitější.

6

Anna Riellyová odemkla dveře malého domku, vzbuzujícího spíše dojem chaty než rodinné rezidence. Za zády jí pozvolna zhasínaly poslední paprsky slunce zapadajícího nad zvlněnou krajinou Marylandu. Byla ráda, že se konečně dostala ven z města. Měla za sebou další náročný týden, který strávila tím, že krok za krokem sledovala prezidenta. Když se ucházela o místo korespondentky NBC v Bílém domě, neměla ani tušení, kolik se u toho naběhá. Vstoupila do chodby a odložila si svou černou kabelku a tašku na lavici stojící vpravo u zdi. Sundala si kabát a pověsila jej do skříně. Neušel jí přitom plášť, který nechal Mitch přehozený přes zábradlí na schodech. Na první pohled bylo patrné, že Mitch žil jako svobodný mládenec již opravdu hodně dlouho. Usmála se a pověsila do skříně i Mitchův plášť. Poté zamířila po schodech do ložnice. Tašku s věcmi nechala s žuchnutím dopadnout na dřevěnou podlahu a začala si rozepínat halenku. Přešla k velkým francouzským dveřím s výhledem na zátoku Chesapeake Bay a povzdychla si. Měla pocit, že se tohoto výhledu nikdy nenabaží. Milovala tohle místo. Chata jí toho o svém majiteli dokázala prozradit hodně. Byl to muž, do kterého se zamilovala a se kterým se rozhodla strávit zbytek svého života. Svlékla se do spodního prádla a odložila i podprsenku. Doufala, že ji až do příštího pondělí nebude muset znovu obléknout.

Podívala se znovu na zátoku skvící se pod okny a vychutnávala poslední paprsky pátečního slunce. Pak se obrátila k zrcadlu. Ačkoliv jí bylo již třicet, postavu měla lepší, než když hrávala volejbal za michiganskou univerzitu. Byl to výsledek přísné diety, která nepřipouštěla hamburgery či cokoliv jiného, co světu nabízely restaurace typu McDonald’s. Za svůj vzhled však vděčila i pravidelnému cvičení a zejména pak genům, které zdědila po matce. To ale nebylo vše, k dokonalosti, kterou se její postava v těchto posledních letních dnech vyznačovala, přispěla ještě jedna věc. Zatnula ruku v pěst a prohlížela si biceps. Poté si prsty přejela po pevných stehnech a nahmatala vertikální předěl mezi kolenní šlachou a čtyřhlavým stehenním svalem. V červnu si jako součást svého závazku začít si více užívat života koupila vodní skútr. Pocházela z Chicaga a každé léto trávila na jezeře Poygan ve Wisconsinu, kde se již v šesti letech naučila jezdit na vodních lyžích. Společně s Mitchem se oba celé léto proháněli vždy ráno i večer po lesklých vlnách zátoky. Nedokázala si představit lepší cvičení, které by tak dobře dokázalo unavit tělo a zároveň probudit mysl.

Přesunula ruce k pasu a pokusila se co nejvíce vystrčit břicho. Při představě, že by otěhotněla, se měkce usmála. Její nejlepší kamarádka byla v šestém měsíci, Anna jí denně telefonovala a prožívala s ní všechny slasti i strasti těhotenství. Mitch jí již několikrát naznačil, že by si přál dítě, řekla mu však, že to má trochu popletené. Jako první musí přijít svatba a teprve po ní se rodí děti. Vzala si na sebe vybledlé levisky, hnědé kožené pantofle Cole-Haan a jedno z Mitchových notně obnošených triček. Poté si ze zásuvky nočního stolku vzala černou sponku, svázala své hnědé vlasy do copu a vydala se dolů. Mitch přestavěl přízemí chaty tak, že zrušil oddělenou jídelnu. Vytvořil tak velký otevřený prostor, kde kuchyň přecházela rovnou v obývací pokoj s jídelním koutem. Vešla do kuchyně a vzala si z lednice pivo. Zároveň si uvědomila, že si nahoře zapomněla knihu. Vyběhla po schodech, popadla knihu a vrátila se zpět dolů. Otevřela dveře na verandu a opřela se o zábradlí. Pozorovala hladinu moře a pomalu upíjela z plechovky.

Pohodlně se usadila v křesle, dala si nohu přes nohu a otevřela knihu. Jedna z jejích kolegyň ji kdysi přemluvila, aby se stala členkou knižního klubu. Považovala to tenkrát za dobrý nápad. Po všech těch tragických událostech, kterých se krátce po příjezdu do Washingtonu stala v Bílém domě svědkem, se potřebovala nějakým způsobem vrátit do normálních kolejí. Nyní měla před sebou již pátou knihu z klubové nabídky a nebyla si jistá, jestli bude vůbec schopná se prokousat dalším románkem, jehož hlavní hrdinkou byla žena neschopná normálního života, která se dostala do stavu naprostého chaosu kvůli otci, který se jí v dětství nevěnoval tak, jak by si zasluhovala. První měsíc se jí to zdálo skvělé, druhý dobré, třetí knihu dokázala ještě tolerovat, čtvrtou už jen stěží a nyní to byl její poslední pokus. Skupina se měla opět sejít v pondělí večer a ona si zatím nestačila přečíst ani záložku. Dlouze se napila piva a ponořila se do četby.

V pěti minutách absolvovala první kapitolu a knihu opět zavřela. Autor právě detailně popsal, kterak se hlavní hrdinka stala ve věku šesti let svědkem toho, jak její otec ubil matku téměř k smrti. Tak na tohle teď opravdu nemám náladu, pomyslela si. Vstala z křesla a vydala se zpět do obývacího pokoje, aby vrátila knihu na polici. S pivem v ruce se probírala sbírkou CD a nakonec se rozhodla pro záznam koncertu Dava Matthewse. Prohlížela si zbývající knihy na poličce a snažila se najít něco dobrého na dnešní večer. Mitch četl každý týden jednu knihu a měl již docela slušnou knihovnu jak beletrie, tak literatury faktu. Trpělivost se jí vyplatila a již po několika minutách našla to, co hledala. Poslední román Nelsona DeMilla. Ležel hned vedle všech jeho předchozích prací. S knihou v ruce se vydala znovu k ledničce a vzala si ještě jedno pivo. Pak se vrátila zpět na terasu. Byla si jistá, že hrdina knihy, nejchytřejší z nejchytřejších, vždy sršící humorem – jak bylo ostatně u DeMilla již zvykem – bude přesně vědět, čím ji dnes nejlépe rozptýlit.

Považovala četbu za ideální způsob zahnání starostí o Mitche, protože neustále myslela na to, kde je, co asi dělá a jestli se mu něco nestalo. Slíbil jí, že tohle bude jeho poslední mise, po které už budou konečně moci začít žít normálním životem. Zadívala se svýma zelenýma očima na vody zátoky a rychle se pomodlila. Modlila se za to, že je Mitch v pořádku a že se k ní s prvními ranními paprsky slunce vrátí. Pak otevřela knihu a začala číst. Byla rozhodnuta se do ní ponořit a zcela se v ní ztratit.

***

CEDULE, KTEROU PRÁVĚ minul, jej donutila ke změně původního plánu. Bez rizika to při této práci nešlo, klíčem k úspěchu však bylo vědět, kolik jej na sebe vzít. Pokud by projel Hannoverem, neměl by již žádnou šanci se vrátit. Až k Essenu nebyl nikde žádný výjezd, takže by po celou další hodinu zůstal uvězněn na dálnici v naději, že se mu podaří dorazit až do města, kde se konečně mohl zbavit vozu. Pokud by si policie předala vysílačkou zprávu, představoval by velmi snadný cíl. Kolem se mihla další cedule. K výjezdu na Hannover mu zbýval již jen pouhý kilometr.

Byl zvyklý jednat a rozhodovat se sám. Nepotřeboval nikoho, s kým by musel svá rozhodnutí konzultovat. Jeho mozek vždy bleskově vyhodnotil všechny možnosti, obdobně jako se ve zlomku vteřiny musí rozhodnout letec, kterému se začalo sto kilometrů od mateřské lodi kouřit z motorů. K panice neměl žádný důvod. Jednalo se o pouhý problém, který bylo nezbytné prostě co nejrychleji a nejefektivněji vyřešit. Podíval se do zrcátek a dal znamení, že se chystá odbočit. Když sjížděl z dálnice, stáhl si okraj svého klobouku hlouběji do obličeje. Letiště byla vždy plná bezpečnostních kamer, a jakmile policie objeví jeho auto, budou si letištní záznamy prohlížet ti nejlepší němečtí specialisté na terorismus.

Během uplynulých třiceti minut se jeho dech téměř uklidnil. Došel k závěru, že jeho žebra jsou možná pohmožděná, nikoliv však zlomená. Kdyby tomu tak totiž bylo, byly by nyní jeho nádechy mnohem kratší a bolestivější.

Sledoval naváděcí znamení k několikapatrové nadzemní garáži. Když dojel až k zeleně natřené bráně, zastavil, aby si z přístroje vyzvedl parkovací lístek. Napravo stál sloup veřejného osvětlení a těsně pod jeho halogenovou žárovkou uviděl i čočku namontované bezpečnostní kamery. Stáhl okénko a rukou v rukavici si vzal označený lístek. Když se vstupní závora zvedla, zařadil jedničku a po spirálové betonové příjezdové rampě vyrazil vzhůru. Projel prvním i druhým patrem a vjel do třetího. Pomalu projížděl uličkami tam a zpět a hledal další kamery. S potěšením konstatoval, že tam již žádné nejsou. Zaparkoval mezi dalšími dvěma mercedesy a pootevřel okénko ještě o několik centimetrů. Poté vystoupil, klíče však nechal na předním sedadle. S trochou štěstí auto někdo ukradne ještě dříve, než ho objeví policie. O tom však pochyboval. Zorientoval se a následoval ukazatele vedoucí k letištnímu terminálu. Zcela záměrně kulhal a nahrbil záda. S kloboukem hluboce vraženým do obličeje nepřestával pátrat po dalších kamerách.

Sotva vstoupil do letištní budovy, uviděl jich okamžitě hned několik. Umístěny byly na obvyklých místech. Vysoko u stropu, zaměřené na davy proudící pod nimi. Naneštěstí pro něj tu však ve tři čtvrti na jednu ráno žádné davy nebyly. Jakmile policie najde auto, nebude jí příliš dlouho trvat, aby na páscích nalezla i jej. Proto tedy kulhal a hrbil ramena. K umocnění dojmu si ještě pravou ruku ovinul kolem těla, zatímco levá visela bezvládně podél. Chtěl tak jednak zamaskovat svou skutečnou výšku i chůzi a hlavně, v případě, že bude poznán, vzbudit dojem, že je zraněn. Doufal, že tím policii aspoň na chvíli zdrží. Mohli by ho totiž hledat po nemocnicích, takže by tak na čas zaměstnal aspoň část ze všech těch zdrojů, které budou k jeho dopadení nasazeny. Snažil se najít výdej zavazadel, a sjel proto po eskalátoru o jedno podlaží níže. Lidé byli pouze na jednom z nich, byli to cestující z posledního letadla, zbývající eskalátory byly prázdné. Rapp pochopitelně použil toho plného a přibližně minutu se motal v davu, jako by vyhlížel manželku. Po chvíli vyšel ze dveří a zamířil ke stanovišti taxíků. Tam stálo v řadě za sebou sedm vozů. Když zvedl ruku, první z nich popojel asi sedm metrů a zastavil u něj. Usadil se na zadním sedadle a vytáhl peněženku. Rychlým pohledem na palubní desku zjistil, že nádrž je plná. Německy se pak otázal řidiče, kolik bude stát cesta do Essenu, který byl vzdálen asi hodinu a půl jízdy. Řidič se usmál, rozradostněn takovou příležitostí. Rapp mu zaplatil a odměnil jej navíc i velice slušným spropitným. Dříve než však zasunul peněženku zpět do kapsy, vyndal z ní ještě další peníze. Když se pak znovu pohodlně opřel na zadním sedadle, zasunul si ruku pod plášť a uchopil svůj devítimilimetrový glock.

Taxík vyrazil na cestu a řidič ohlásil dispečerovi, že jede do Essenu a že se znovu ohlásí, jakmile zákazník vystoupí. Když vyjeli z letištního areálu a dostali se zpět na dálnici, přendal si Rapp pistoli do pravé ruky a naklonil se opět k řidiči. Přiložil hlaveň k jeho hlavě a přikázal mu, ať nesundává ruce z volantu.

Řidič, vysoký a hubený muž kolem čtyřicítky, ztuhl překvapením i úlekem z nenadálého vývoje situace. Rappových příkazů však uposlechl a nespouštěl ruce z volantu. Šaty i vlasy měl silně načichlé cigaretovým kouřem. Musel to být těžký kuřák.

„Pokud uděláš všechno přesně tak, jak ti řeknu, nic se ti nestane. Jestliže se ale o něco pokusíš, prostřelím ti hlavu a vyhodím tě do příkopu.“ Svá slova pronesl Rapp naprosto klidně a nevzrušeně, neboť si v němčině vůbec nebyl jist správným přízvukem, a tak jen přitlačil pistoli k řidičově hlavě a ujistil se, že o jeho slovech nepochybuje.

„Rozuměls mi?“

Taxikář pokývl hlavou na znamení souhlasu. „Fajn,“ uklidnil ho Rapp a ukázal mu peníze, které svíral v levé ruce. „Vezmi si je. Nejedeme do Essenu, místo toho mě zavezeš do Frankfurtu.“

Řidič si vzal hrst bankovek a opět souhlasně přikývl. Rapp uvolnil tlak na jeho zátylek, řidič se znovu napřímil. Rapp si prohlédl jeho jmenovku, přilepenou na palubní skříňce před sedadlem pro spolujezdce. Řidič se jmenoval Geoffrey Herman.

„Jedeš příliš pomalu, Geoffrey. Přidej a nespouštěj oči ze silnice.“ Pozoroval tachometr a zeptal se: „Už se ti někdy něco takového stalo?“

Řidič zavrtěl hlavou a pokusil se odpovědět. Z vyprahlých rtů mu však vyšlo jen jakési zamumlání.

I to však bylo pozitivní. Muž právě přešel poušť a přežil. „Podívej, když mě na slovo poslechneš, vystoupím ve Frankfurtu z tvého taxíku a tobě zůstane balík peněz za pěkně dlouhé rito. Zkus něco a seš mrtvej. Tak to bude a nehodlám o tom nijak diskutovat.“

Geoffrey s entuziasmem přikývl, zděšení však na něm i tak bylo zcela zřejmé. Rapp si uvědomil, že ho bude muset nějakým způsobem uklidnit, nebo se do Frankfurtu nedostanou celí. „Dej si cigaretu a uklidni se. Máme před sebou ještě dlouhou cestu.“

Řidič zašmátral po krabičce cigaret a nervózně si jednu zapálil. Pro Rappa však všechno teprve začínalo. Měl něco málo přes dvě hodiny na to, aby si řidiče nějak získal. Nerad zabíjel a chtěl udělat maximum pro to, aby nemusel zabít ani tohoto nebožáka. Geoffrey nemohl policii poskytnout víc, než kolik jí toho mohly nabídnout bezpečnostní kamery na letišti. Jediná výhoda, kterou by jeho zabitím získal, byl získaný čas. Ten však, aspoň doufal, mohl získat i jinak.

„Odkud jsi, Geoffrey?“

„Z Hamburku.“

„Co tě přivedlo do Hannoveru?“

„Neměl jsem Hamburk rád,“ odpověděl řidič krátce. Bylo jasné, že je stále ještě trochu nervózní.

Během následující hodiny a půl se však jejich vzájemná konverzace přece jenom zlepšila a Rapp se přesvědčil, že se Geoffrey již zcela uklidnil. Zároveň si o něm začal utvářet i poměrně přesný obrázek. Minuli několik policejních vozů stojících u kraje dálnice. Rapp při tom řidiče vždy bedlivě sledoval, aby se ujistil, že se nepokusí na sebe nějak upozornit. Ten si však ničeho nevšímal a s oběma rukama na volantu mířil stále kupředu. Prozradil mu o sobě dokonce i to, že je rozvedený a že nyní žije sám. Dále se dozvěděl, že tohle taxi je jeho vlastní a že dává přednost práci v noci, neboť si pak přes den může dělat, co se mu zlíbí. Geoffrey byl vyléčený alkoholik, a tak ho práce po nocích aspoň držela mimo hospody a bary. Aspoň tak si to myslel. Tou nejdůležitější informací však bylo, že Geoffrey má za sebou i konflikt se zákonem a že si odseděl dva roky za vloupání. Ani po propuštění však neměl policii a státní orgány příliš v lásce. Lepší konstelaci si pro své plány nemohl přát.

Byly již téměř dvě hodiny, když mu Geoffrey oznámil, že by měl zavolat na dispečink. Očekávají totiž, že se jim po příjezdu do Essenu ozve. Rapp si vše nechal chvíli projít hlavou a pak se zeptal: „Musíš se vrátit zpět na letiště, nebo jsi pro dnešek hotov?“

„Končím vždy podle toho, jak se mi samotnému chce, auto je moje.“ Tak tuhle informaci sis mohl nechat pro sebe, pomyslel si Rapp a pokračoval již nahlas. „Působilo by nezvykle, kdybys toho pro dnešek již nechal?“

„Vůbec ne, byl jste moje poslední jízda.“

„Zavolej jim tedy a řekni, že jsi v pořádku dorazil do Essenu a že končíš.“ Pozoroval řidiče, jak vytáčí číslo na mobilním telefonu, a naklonil se dopředu, aby si mohl vyslechnout konverzaci s dispečinkem. Hlas dispečerky zněl naprosto věrohodně, byl unavený a bez jakéhokoliv zájmu. Hovor netrval ani deset vteřin, a když skončil, vzal Rapp Geoffreymu telefon z ruky a vypnul ho. Přitom pozorně sledoval jeho tvář. „To byla vaše normální dispečerka?“

„Samozřejmě,“ odpověděl bez váhání řidič. „Jmenuje se Sheila. Pracuje tam již pět let.“

Rapp se zabořil zpátky do sedadla a úlevou vydechl. Jeho stopu BKA stále ještě neobjevila. Jinak by se snažili udržet Geoffreyho na telefonu. Podíval se na mapu rozloženou na kolenou a pomyslel si, že onen okamžik, kdy je zapotřebí trochu riskovat a pokoušet štěstí víc, než je zdrávo, zřejmě právě teď nastal. „Kolik času jsi strávil v jižním Německu?“ otázal se řidiče.

7

Zvuky, které jako první ihned po svém probuzení uslyšela, mohly mít pouze jediný možný původ. Televize. Přesněji řečeno, kreslené seriály v ní. Pro jejího syna se však sobotní rána před televizní obrazovkou stala již rituálem, který zcela nahradil jeho touhu po mámě, které se dříve ihned po probuzení dožadoval. Musela si přiznat, že ačkoliv jí v sobotu hodina spánku navíc maximálně vyhovovala, přesto jí svým způsobem Tommyho dřívější způsob vstávání chyběl. Nevadilo by jí, aspoň čas od času, znovu zažít ta rána, kdy k němu vstávala z postele a tak dlouho ho hladila a mazlila se s ním, až se nakonec zcela probudil a byl připraven vylézt zpod pokrývky. To však bylo již nenávratně pryč. Byl na to již příliš starý, aspoň tak jí to sám sdělil. Bylo mu šest let a jmenoval se Thomas. Jeho kamarádi mu však říkali Tommy a Tommy právě pociťoval mimořádnou touhu po nezávislosti, kterou bezpochyby zdědil po své matce Ireně Kennedyové.

Ta se nyní posadila na posteli a spustila nohy na podlahu. Budík na nočním stolku ukazoval 7:58. Kennedyová byla v mnohých ohledech velmi nenáročná a jednoduchá. Pokud jí paměť sahala, její noční úbor tvořily vždy flanelové pyžamové kalhoty či šortky, ke kterým si oblékala libovolné dlouhé tričko, které se jí připletlo pod ruku. Byla hubená, možná až příliš, aniž by na tom pracovala. Nebyla prostě žádný velký jedlík.

Vešla do koupelny, otočila kohoutkem a stáhla si své rovné hnědé vlasy do copu. Důkladně si umyla obličej a vyčistila zuby. Potom se vydala za Tommym, který přesně podle očekávání seděl metr před televizní obrazovkou, pyžamo stále na sobě, a zcela fascinován bez hnutí pozoroval elektrické jezdce, kteří před jeho zraky likvidovali nějaké město. Obešla pohovku a políbila ho na temeno hlavy.

„Dobré ráno, sluníčko.“

Tommy zabručel něco, čemu příliš neporozuměla, a nespouštěl oči z obrazovky. Pohladila ho po vlasech, sebrala ze země prázdnou misku od ovesných vloček a zamířila do kuchyně. Cestou ještě vzala ze stolu otevřenou krabici s mlékem a vrátila ji zpět do ledničky. Dala misku i lžičku do dřezu a zapnula kávovar. Oloupala si banán, opřela se o kuchyňskou linku a vyčkávala na svou první ranní kávu. Myšlenky se jí zatoulaly k Rappovi. Anonymní tip německým úřadům o chystané loupeži splnil svůj účel. Pro jistotu však ještě zalarmovali média, takže BKA nebude moci celou věc banalizovat a zahrát do autu. Pokud šlo o vývoj událostí kolem Hagenmillerova případu, tápala zatím v temnotě. Protiteroristické oddělení dokázalo pochopitelně sledovat události po celém světě a s pomocí celosvětového operačního centra neexistovala nová zpráva, která by se kdekoliv na planetě vyskytla a o které by se do patnácti minut nedozvěděli. Problémem ale v tomto případě bylo, že se musela chovat tak, jako by o ničem neměla ani ponětí. Dokonce ani její nejbližší spolupracovníci v Protiteroristickém oddělení nesměli tušit, že o připravovaném atentátu na Hagenmillera věděla.

Dojedla banán a řekla Tommymu, ať vypne televizi a převlékne se. Syn ji nepříliš nadšeně poslechl, takže byli již za necelých patnáct minut připraveni vyrazit. Když vyšli ze dveří, držela v každé ruce kelímek s kávou, zatímco Tommy pod paží svíral šišatý ragbyový míč a gumovou Godzilu. Na příjezdu k domu na ně již čekal tmavě modrý Ford Crown Victoria. Jeho řidič, Harry Peterson, patřil k bezpečnostní službě Agentury. Irena i Tommy mu popřáli dobrého jitra a usadili se na zadním sedadle. Kennedyová mu nabídla kávu a vůz se vydal na cestu.

Kennedyová se možnosti mít osobního řidiče dlouho bránila. Bydlela necelých deset minut od Langley a řidiče považovala za vpád do svého soukromí. Loni v létě však o ní vyšel ve Washington Post poměrně obsáhlý článek nazvaný Nejmocnější žena v CIA. Kennedyová se jeho zveřejnění bránila, a dokonce i prezident vyjádřil svůj nesouhlas. Noviny jej však přesto otiskly. Po světle ramp však vůbec netoužila – a co víc, přála si, aby ti, které ze své funkce sleduje a pronásleduje, o ní věděli pokud možno co nejméně.

Výsledek na sebe nenechal dlouho čekat. Zanedlouho po zveřejnění článku začala dostávat výhružné dopisy a telefonáty. Stansfield neváhal ani chvíli a okamžitě zařídil odpovídající bezpečnostní opatření. Do jejího domu byl namontován bezpečnostní systém a Irena dostala řidiče. CIA byla na poplachové zařízení v jejím domě přímo napojena a minimálně jednou za noc projela kolem jejího domu hlídka bezpečnostního týmu, aby se ujistila, že je všechno v pořádku. Dostala rovněž pager vybavený přímým napojením na centrálu, kterým mohla dát okamžitě signál o svém ohrožení. Stansfield jí navíc přikázal, že ho musí mít neustále u sebe a v pohotovosti.

Tommy se právě dostal do věku, v němž pojem nevhodná otázka prostě neexistuje. Jednou, když společně s Harrym čekali před domem na matku a hráli přitom na honěnou, si všiml pistole, kterou měl Harry u pasu. Chtěl si ji prohlédnout, což mu Harry, navzdory svému přirozenému instinktu, nedokázal odmítnout. Harrymu bylo již jednapadesát a byl si dobře vědom toho, že pokud neukojí zvědavost kluka Tommyho věku, může to mít jeden jediný výsledek, totiž že tato zvědavost ještě vzroste. Ukázal mu proto svůj revolver, udělal mu dlouhou přednášku o bezpečnosti, a nechal jej dokonce, aby si na pistoli i sáhl. Později, to již seděli ve voze a směřovali do Langley, na něj Tommy vypálil otázku. „A kolik zločinců jsi už zabil?“

Irena měla podobnou otázku na jazyku již mnohokrát, ale pochopitelně se ji nikdy neodvážila Harrymu položit. Lidé jako Harry Peterson nevyhledávají práci, jako byla tato, jenom proto, že by byli znuděni prodáváním kopírek a kancelářských potřeb. Zpravidla se jednalo o bývalé vojáky z povolání, policisty či příslušníky jiných tajných služeb, příliš starých, aby ještě někde v zemích Třetího světa šplhali po střechách a honili teroristy či jiné darebáky.

Auto zastavilo před starou budovou ústředí. Stavba byla dokončena roku 1963. O dvacet osm let později, v roce 1991, se pak ústředí organizace rozrostlo ještě o jednu stavbu. Obě dohromady pak nabízely více než 250 000 čtverečních metrů kancelářské plochy. Matka i syn vstoupili do budovy a zastavili se u vstupního okénka. Irena zapsala Tommyho a strážný mu vydal průkazku návštěvníka, která jej opravňovala ke vstupu do veřejných prostor o jedno patro níže. Irena projela svou kartu snímacím zařízením, načež oba prošli turniketem a zamířili ke schodišti.

Tak jako jiné moderní vládní agentury stala se i CIA organizací pečující v maximální míře o blaho svých zaměstnanců, organizací citlivou k jejich potřebám, kterým se maximálně snažila vycházet vstříc. V budově byla proto umístěna i školka a jesle, které byly otevřeny po celý den, šest dní v týdnu. Kennedyová těchto služeb využívala pouze v sobotu dopoledne a Tommy se na tato dopoledne moc těšil. Našel si tu několik kamarádů, se kterými pak společně stavěli a zase bořili všechny možné stavebnice. Irena ohlásila Tommyho příchod Joanně, která zde pravidelně mívala v sobotu službu. Musela se přemoci, aby Tommyho na rozloučenou nepolíbila. Jeho přátelé je však pozorovali a ona si byla dobře vědoma toho, že jí Tommy několikrát důrazně kladl na srdce, aby se na něm tohoto do nebe volajícího násilí před zraky jeho kamarádů nedopouštěla. Zamávala mu proto pouze na rozloučenou a připomněla, že si ho na oběd vyzvedne. Výtahem potom vyjela do šestého patra. Roku 1986 vydal prezident Reagan dekret, který CIA opravňoval k tomu, aby mohla po celém světě pátrat po teroristech, jejichž oběťmi se stali američtí občané. V případě, že byli pachatelé tohoto násilí identifikováni a lokalizováni, měla CIA i pravomoci k tomu, aby je zadržela a dopravila do Spojených států, kde měli být postaveni před řádný soud. O rok později bylo potom založeno Protiteroristické oddělení, jehož cílem byla koordinace boje proti terorismu, a to nikoliv pouze v rámci samotné CIA, ale v součinnosti se všemi ostatními federálními službami. Takto nařízená spolupráce byla rozhodným krokem vpřed, i když CIA se k ní v minulosti stavěla vždy velmi rezervovaně, zejména pokud šlo o spolupráci s FBI. Nyní k ní tedy mělo poprvé dojít a pro mnoho příslušníků staré gardy to bylo neklamným signálem toho, že se blíží přinejmenším konec světa.

Jmenovka na zdi u dveří, před kterými se Kennedyová nakonec zastavila, černými písmeny oznamovala, že se jedná o kancelář Protiteroristického oddělení. Chvíli zde postála, aby si srovnala myšlenky, které se jí honily hlavou, načež zadala svůj vstupní kód a otevřela. Místnosti, do které vstoupila, dominoval velký, dvouvrstvý obdélníkový konferenční stůl a několik promítacích pláten. Střed stolu stál přibližně metr nad úrovní okolní podlahy a pod ním ležela pestrá směsice počítačových monitorů, telefonů a faxů zajištěných proti možnému odposlechu. Tento zdánlivý nepořádek uprostřed místnosti však představoval ústřední nerv celého oddělení. Právě zde se totiž scházeli agenti všech spolupracujících složek pověření konkrétními úkoly a vzájemně si vyměňovali informace a koordinovali svůj postup. Místnost působila dojmem křížence mezi zpravodajským ústředím nějaké televize a věží kontroly leteckého provozu na letišti.

První člověk, kterého spatřila, byl Tom Lee, zástupce oddělení a její pořadové číslo dvě. Byl zabrán do hovoru se dvěma agenty, pověřenými Hagenmillerovým případem. Když ji uviděl, ukončil hovor a vydal se k ní. V půli cesty jí hlavou naznačil, že s ní potřebuje mluvit v její kanceláři. Setkali se u dveří a Tom jí věnoval významný pohled. Tak tomu asi nebudeš věřit, četla mu z očí. Oba spolu vycházeli dobře. Měli stejné, vyrovnané a klidné povahy a oba byli svým způsobem intelektuálové. Jak bylo v CTC již tradicí, pozice zástupce vedoucího oddělení nebyla obsazována člověkem z řad CIA, nýbrž náležela FBI. Nový pořádek v praxi. Pod vedením Kennedyové pracovali jak lidé z FBI, tak i z Tajné služby, Národní agentury pro bezpečnost, Protidrogové agentury, Výboru pro alkohol, tabákové výrobky a zbraně a ministerstva obrany. Spadali pod ni vědečtí pracovníci z Centra pro výzkum chorob a Agentury Lawrence Livermore. Ještě před patnácti lety by bylo naprosto nemyslitelné, aby i samotní šéfové všech těchto organizací měli přístup k materiálům, jež byly nyní k dispozici i těmto analytikům, kteří ve svých mateřských organizacích působili pouze někde ve středu hodnostní hierarchie.

Lee za sebou zavřel dveře a založil si ruce v bok. Svým vzhledem jako by přímo ztělesňoval celou FBI. Měl na sobě, ostatně jako všichni jeho kolegové, oblek a kravatu. Jediným ústupkem sobotnímu ránu byla skutečnost, že si sundal sako. CTC, na rozdíl od zbývajících oddělení sídlících v Langley, však nebylo na své zaměstnance v tomto ohledu natolik přísné. Většina z jeho agentů nosila při práci v terénu jednoduše džíny. Lee se narodil v Seattlu, jeho rodiče se však do Států přistěhovali z Koreje. Promoval na Washingtonské státní univerzitě, kde vystudoval ekonomii a počítače.

Kennedyová si odložila tašku na podlahu a obrátila se k Leeovi. „Co se děje?“

Lee pomalu potřásl hlavou a pronesl: „Myslíme si, že došlo k vraždě hraběte Hagenmillera.“

Kennedyová po něm střelila pohledem. „Skutečně?“

„Ano… skutečně.“ Lee si ji bedlivě prohlížel a snažil se v její tváři vyčíst aspoň náznak toho, že by o všem mohla vědět více, než kolik dávala najevo. Měl totiž své podezření, že jak Kennedyová, tak i její milovaná Agentura jej vždy neinformovali o všem, co se dělo. Za určitých okolností to dokázal respektovat a tolerovat, čas od času se však díky tomu cítil nesvůj a nervózní. Její pohled však jako obvykle nevyzradil nic z toho, co se odehrávalo za jejím neproniknutelným čelem.

Usadila se do svého odpudivě vypadajícího křesla, pokrytého záhadně vypadajícím šedým potahem, kterými vláda štědře vybavovala kanceláře svých úředníků, a zeptala se zpříma: „Co přesně máš tím svým, my si myslíme, na mysli?“

„Nejsme si zatím zcela jisti. Víme jenom, že několik televizních stanic v Hamburku přineslo zprávu o požáru v Hagenmillerově rezidenci. Stát se to mělo včera v noci a škoda způsobená ohněm byla značně vysoká. NCA zjistila, že v popelu byla nalezena i dvě značně ohořelá lidská těla. Předpokládají, že se jednalo o hraběte a jeho osobního strážce.“

„Takže nešťastnou náhodu můžeme v tomto případě zřejmě vyloučit?“

Lee přikývl. „Víš dobře, že jsme placeni za to, abychom neustále za vším něco viděli, ale i tak si troufnu tvrdit, že pravděpodobnost toho, že by z krbu vypadlo hořící poleno tak nešťastně, že přitom zabilo hraběte i jeho ochranku, je zcela zanedbatelná.“

„S tím se zřejmě nedá než souhlasit,“ odpověděla mu a natáhla ruku po hrnku s kávou. „Jaký je tedy náš prvotní závěr?“

„To není tak jednoduché. Nejprve jsme si mysleli, že za tím vším stojí Saddám. Důvodů by se našlo nepočítaně. Možná měl pocit, že ho Hagenmiller nějak podrazil, možná se chtěl ke zboží dostat za poloviční cenu, možná si myslel, že sám vyzradil jejich fingovanou loupež… Kdo ví? Saddám byl pochopitelně náš první kandidát, pak se ale začaly dít zajímavé věci.“ Lee si vzal židli a posadil se. „Přibližně před hodinou nám tu začaly bláznit faxy. BKA vyhlásila celostátní pátrání po třech osobách, dvou mužích a jedné ženě, všichni tři bílé pleti. Sally právě mluvila s jedním ze svých informátorů v BKA a mohu ti říci, že jsou bez sebe vztekem.“ Sally byla agentkou, která měla na starosti Evropskou unii a různé vládní organizace určené k potírání terorismu. „Vypadá to, jako by se ti tři dostali k Hagenmillerovi pomocí falešných průkazů BKA. Bezpečnostní kamery zachytily jejich vůz, kterým všichni tři společně přijeli. Tady to ale začíná být celé nějaké divné. Dva z nich, muž a žena, vystoupili z vozu a vešli do domu. O pár minut později pak ze dveří vyběhla žena, sedla do auta a společně s řidičem oba zmizeli. Neuplynulo ani pět minut a v domě zničehonic vypukl požár. Přibližně ve stejnou dobu vybíhá z domu postranními dveřmi ten třetí. Ukradne auto a zadem opustí panství. Přibližně před dvěma hodinami našli toto auto zaparkované v garáži na letišti v Hannoveru. Letištní kamery ho zachytily, jak nasedá do taxíku, a po vozidle bylo vyhlášeno celostátní pátrání.“

„Co to druhé auto?“ zeptala se a snažila si uchovat klidnou hlavu.

„Zatím ani stopa.“

Usrkla kávu a pokoušela se zamaskovat strach, který se jí počínal šířit v útrobách. „Ještě nějaké nové zprávy?“

„Jedna,“ odpověděl Lee unaveně. „Před pěti minutami volal ministr zahraničí.“

Jeho poslední slova se jí vůbec nelíbila. Postavila hrnek s kávou zpět na stůl a tázavě se na něj zadívala.

„Vypadá to, že náš pan ministr a hrabě Hagenmiller patří k vážným sběratelům uměleckých předmětů. V případě hraběte bych ovšem měl raději říci, že patřil… Měli mnoho společných přátel, příslušníků těch nejvyšších vrstev. Kdybychom se na ně podívali blíže, dostali bychom seznam těch nejvýznamnějších hodnostářů a šlechtických a královských rodin. Ministr ví, že jsme měli hraběte pod dohledem, a přeje si, abychom byli německým úřadům při jejich vyšetřování nápomocni.“ Lee se zhoupl dozadu a dodal ještě: „Jak to vypadá, tak tam shořela mimořádně cenná umělecká sbírka.“

„To si ze mne děláš legraci, ne?“

„Nikoliv, pravděpodobně se ztratilo i několik známých a drahých originálů.“

„To snad není možné,“ kroutila nevěřícně hlavou. „Tak on ví, že jsme měli hraběte pod dohledem, a chce, abychom spolupracovali s BKA.“

„Přesně tak.“

„A od koho může proboha vědět, že jsme hraběte sledovali?“

„To netuším.“

„Napadá tě aspoň něco?“

Lee se na chvíli odmlčel a pak pronesl: „Možná.“

„Zjisti to a považuj to ode dneška za svůj prvořadý úkol,“ sdělila mu a zvedla telefon. Dříve než však vytočila příslušné číslo, obrátila se ještě k Leeovi: „Já se mezitím pokusím zabránit tomu, aby ministr napáchal ještě nějakou další škodu.“

8

Bylo poledne, byla sobota a byl podzim. Pokud jste rodilý Washingtoňan, víte, že právě v tuto dobu je to ve městě nejlepší. Jaro je ve Washingtonu krásné. S ním však do města přijíždějí až příliš velké davy turistů. Když přidáte úděsnou vlhkost ovzduší panující v celém údolí řeky Potomac… Vzduch na podzim je na rozdíl od jarního a letního vlhka svěží a průzračný, všude kolem září barvy podzimního listí, zpět jsou i studenti, plni vzrušení a v očekávání nových zážitků, které jim další rok v hlavním městě, strávený mimo starostlivý dohled rodičů, přinese. Peter Cameron, který právě kráčel po jižní straně Washington Circle, však na nic takového neměl ani pomyšlení. Pochopitelně, ani on by nic nenamítal proti tomu, kdyby si mohl bezstarostně užívat krásné podzimní odpoledne panující všude kolem. Závažné problémy, které musel řešit, mu však nic takového neumožňovaly.

Domů přiletěl teprve před několika hodinami, během kterých se však již stačil dozvědět několik velmi nepříjemných informací. On i manželé Jansenovi odletěli z Německa krátce po půlnoci. K úniku použili malého letiště na okraji Hamburku. Odtud pokračovali na další malé letiště v Meaux Esbly vzdáleném asi hodinu jízdy od Paříže. Cameron pak z De Gaullova letiště odletěl prvním spojem do New Yorku. Jansenovi pokračovali v cestě z Orly nonstop do Mexico City. Tam počkali na let do Los Angeles, odkud se pak přemístili konečně domů, do Denveru.

Když dorazil až k jihozápadnímu okraji Washington Circle, pokračoval dále po Pennsylvania Avenue. Byl na cestě ze své kanceláře na Univerzitě George Washingtona. V letech 1974-1998 pracoval pro CIA. V průběhu posledního roku služby v Langley jej oslovil někdo, kdo mu nabídl pracovní příležitost, díky které se jeho příjem pětinásobně zvýšil a která mu rovněž umožnila dělat něco, co ho nesmírně bavilo, to vše mimo starostlivý dohled kongresmanů. Součástí této nabídky byl i částečný úvazek na místní univerzitě. Deset hodin přednášek týdně mu vynášelo tolik, kolik si předtím vydělal za celý měsíc. Třikrát týdně přednášel studentům o CIA, v čemž mu rovněž pomáhali dva asistenti, kteří pro něj na plný úvazek pracovali. Do jeho pracovní náplně patřily i odborné konzultace a některé mimořádné a hotově placené úkoly, jako byl právě tento.

Na rohu Dvacáté páté ulice zabočil doprava a pokračoval ještě asi půl bloku rovně. Když se ocitl před budovou Ženské nemocnice, vešel do vestibulu a zamířil k řadě veřejných telefonních automatů. Vybral si jeden ze dvou neobsazených přístrojů, vhodil příslušnou minci a vytočil číslo. Když po krátkém vyzvánění někdo na druhé straně telefon konečně zvedl, stiskl si prsty hrtan a oznámil do sluchátka. „Potřebuji taxi.“ Jeho hlas zněl nyní chraptivě a o poznání výše.

Hlas ve sluchátku se otázal: „Kdy, jak daleko a pro kolik lidí?“

„Za hodinu, dvacet mil, místní, čtyři cestující.“

Hlas na druhé straně zareagoval téměř okamžitě. „Stanoviště číslo čtyři, za šedesát minut. Ještě něco?“

Trvalo mu asi vteřinu, než si vybavil, že stanovištěm čtyři bylo polní letiště montgomeryjského okresu. „Ne, to je všechno,“ odpověděl a zavěsil sluchátko. Telefony používal krajně nerad, dalo by se dokonce říci, že je přímo nenáviděl. Z vlastních zkušeností ze služby v NSA a CIA až příliš dobře věděl, jak snadno se na ně dá napojit. Nyní však příliš jiných možností na výběr neměl. Čas nebyl na jeho straně a on musel jednat. Ještě před chvílí seděl v jedné z univerzitních počítačových laboratoří. Snažil se totiž vyvarovat používání vlastního počítače k surfování na Internetu. I při práci v laboratoři však pokaždé používal jiný počítač, měl k dispozici dokonce i seznam studentů s otevřeným internetovým účtem a jejich přístupová hesla. Internet byl zcela nový svět a zákony na ochranu soukromí a osobních dat byly ve vztahu k síti stále ještě v plenkách. Prakticky všechny policejní, vojenské i zpravodajské služby jej využívaly jako zdroj možných informací a monitorování předpokládaných aktivit agentů jiných tajných služeb, teroristů či zločinců.

Vyšel z nemocnice, zabočil na ulici M a zamířil na západ, do Georgetownu. Ještě před dvaceti minutami se na účet jistého studenta druhého ročníku studujícího mezinárodní obchod proháněl po síti a pročítal si stránky německých novin a televizních stanic. Hagenmillerova vražda byla všude zprávou číslo jedna. Psaly o ní dokonce i londýnské Times. Již před akcí odhadoval, že atentát na hraběte Hagenmillera bude pro všechna média významným soustem. To zapadalo i do jeho plánu. Co do něj však již nepatřilo, byla skutečnost, že německé úřady nyní pátrají po třech osobách. Nikoliv po dvou, ale po třech. Když opouštěl panství, po žádném požáru nebylo nikde ani stopy, natožpak po takovém, který by dokázal zcela zničit polovinu obrovské, sto let staré kamenné vily. Ze zpráv rovněž vyplývalo, že v dýmajících troskách policie nalezla dvě silně ohořelá těla. Beth Jansenová však jednoznačně mluvila o třech mrtvolách, ne pouze o dvou. Něco se muselo stát, a Cameron již tušil co.

Cítil, že se začíná potit. Rozepnul si tedy svou modrou bundu a několikrát ji zprudka rozevřel, aby se aspoň trochu osvěžil. Došel až k mostu vedoucímu přes Rock Creek. Stezka pod ním byla ucpána cyklisty a běžci. Pohled na ně mu na náladě nepřidal. Místo toho, aby si užíval dne a příjemného pocitu z dobře vykonané práce, doprovázeného navíc výraznou sumou připsanou na jeho účet, otevřený v nejmenované exotické zemi, musel se nyní zabývat problémy, které nezavinil on, nýbrž neschopnost jiných.

Na rohu Dvacáté deváté ulice přistoupil dnes již podruhé k telefonní budce. Vytočil číslo a oznámil: „Za hodinku na golfu, stihneš to?“

Osoba na druhém konci chvíli váhala a pak řekla: „Je to trochu nakvap, kde se hraje?“

„V Montgomery.“

Hlas ve sluchátku se opět odmlčel. „Mají tam těžké hřiště?“

„Docela jo, ale to zvládneš.“

„Máme někoho do čtyřky?“

„Ne,“ odpověděl mu Cameron a rozhlédl se kolem. „Potřebujeme ještě další dva, dej ale pozor, ať to nejsou úplní amatéři. Nerad bych taky hrál s někým, koho neznám. Jasný?“

„Jasný. Sejdeme se v klubu za hodinu a půl.“

Cameron zavěsil a vydal se Dvacátou devátou ulicí vzhůru. Chodník poskládaný z malých dlažebních kostek směřoval do prudkého kopce a jeho povrch se místy zvedal kořeny okolních stromů. Obličej se mu leskl potem a strniště na tváři jej začalo svědit. Jeho byt byl až na samém vrcholku, na křižovatce s ulicí Q. Nebylo to sice daleko, stoupání však bylo mimořádně strmé. Stoupal vzhůru a proklínal břicho, které si ve svých osmačtyřiceti letech dokázal takto vypěstovat. Až tohle všechno konečně skončí, zajede si do nějakých hodně luxusních lázní, kde z člověka dokáží všechno to nadbytečné svinstvo odsát a zbavit ho tak bezbolestně starostí s přebytečnými kilogramy. Přesně to teď potřeboval. Nechat se hýčkat a obklopit krásnými lidmi. Poprvé v životě na to měl peníze. A nejen na to.

Napřed však musel sprovodit ze světa tuhle nepříjemnou záležitost. Na vrcholku kopce se již vysloveně ploužil. Ačkoliv si již před drahnou chvílí sundal sako, košili měl přesto skrz na skrz propocenou. Kufry měl naštěstí sbaleny a auto na něj čekalo v garáži pronajaté o dva bloky dále. Díkybohu, že aspoň z kopce. Cestou se bude ještě muset zastavit v bance a vybrat si z bezpečnostní schránky nějaké peníze pro spolupracovníky, jejichž služeb čas od času využíval. Nikdo v téhle branži nebyl zrovna levný. Později, až bude vše vyřízeno, požádá svého chlebodárce o příspěvek na mimořádné výdaje a s trochou štěstí možná získá zpět i peníze, které musel zaplatit Jansenům. Chvíli se ještě zabýval myšlenkou, jestli by svého zaměstnavatele neměl o vývoji událostí informovat. Posléze však tuto myšlenku zavrhl. Šéf nenáviděl nekvalitní práci a měl rád lidi schopné samostatného úsudku a jednání. Nejlepší tedy bude, když vše vyřeší sám a svému nadřízenému pak pouze podá podrobnou zprávu. Jansenových se však bude muset nějak zbavit. Pokud by se k nim Kennedyová dostala dříve než on, mohl by z toho šéf dostat infarkt. Možná i on sám bude muset na chvíli zmizet. Možná dokonce navždy. S tímto závěrem pak vkročil do křižovatky s ulicí O.

***

DO FREIBURGU DORAZILI za deset minut šest. Město, které obývalo necelých dvě stě tisíc obyvatel, se právě začínalo probouzet z nočního spánku. Cestou se Rapp zbavil tlumiče a vysílačky, které vyhodil z vozu, když přejížděli přes most kousek od Stuttgartu. Spálil rovněž všechny doklady z BKA a několik dalších kompromitujících dokladů. Ve Freiburgu již jednou byl. Bylo mu tehdy asi pětadvacet let a Freiburg si vybral zcela náhodně jako místo, kde si chtěl mezi dvěma úkoly pořádně odpočinout a nabrat síly. Dodnes mu na toto město uprostřed Černého lesa zůstaly v paměti příjemné vzpomínky. Rozhodl se tehdy strávit tam pouhý jeden týden, nakonec však zůstal dva. Přijel totiž těsně před zahájením tradičního vinobraní. Freiburg žil cyklistikou, Rapp si poměrně rychle našel jeden cyklistický oddíl a trávil volné chvíle tím, že závodil po kopcích a údolích Rýna s několika podobnými šílenci, pro které byla bolest stejně jako pro něj téměř afrodiziakem. Večer a v noci se pak věnoval německému pivu a kráskám. Nic z toho ale na programu dnešního výletu nebude. Dojeli k městskému tržišti na náměstí Munsterplatz a v jedné z postranních uliček nechali taxík. Farmáři a řemeslníci z okolí se již počali sjíždět a stavět stánky, aby se tak připravili na první ranní nával. Když opustili taxík, pokračovali oba pěšky. Urazili přibližně míli a došli až k malému penzionu. Štít oznamoval světu, že se jmenuje Zum Roten Baren. Geoffrey nyní již spolupracoval naprosto ideálně a do nejmenšího detailu plnil Rappovy příkazy. Vešel do hotelu a v recepci oznámil, že přijeli z Frankfurtu a že by zde rádi prožili víkend. Dodal ještě, že chtěli přijet již včera, že se však zdrželi v práci, takže si dnes přivstali a vyrazili až ráno.

Postarší hoteliér jeho slovům zřejmě uvěřil, tím víc, že mu Geoffrey, dle Rappových instrukcí, zaplatil za oba dny dopředu a hotově. Radostně natáhl ruku po bankovkách a přidělil jim pokoj i bez toho, že by si zkontroloval jejich doklady. Z toho měl Rapp pochopitelně největší radost. Když dorazili na pokoj, odevzdal Geoffreymu peníze, které mu slíbil, načež mu zavázal oči a pevně ho připoutal k posteli. Než však odešel, ještě jednou si s ním prošel historku, kterou si připravili. „Zůstaň ležet a zkus si trochu zdřímnout. Až tě domácí najde, řekni mu, ať zavolá policii, a té pak pověz všechno, co jsem ti říkal. Řekni jim, že jsem ti pohrozil, že tě zabiju, pokud neuděláš, co ti řeknu. Přesně tak, jak jsme si to secvičili ve voze.“

Geoffrey naposled přikývl, načež mu Rapp vrazil do úst ještě roubík. Když se zbavil starostí s taxikářem, svlékl se do naha a vyndal si z očí čočky. Cítil, jak se jeho očím ulevilo. Na přítomnost cizích objektů si ještě zřejmě nestačily zvyknout. V koupelně si potom z vlasů důkladně smyl hnědou barvu. Snažil se, aby zbytečně nedráždil ránu v zátylku, to však bylo zcela nemožné. Když se osprchoval, nechal vodu stále téci a pokusil se z límce své košile odstranit zbytky zaschlé krve.

Jakmile se oblékl, vrátil se do koupelny, zastavil vodu a pečlivě odstranil vlasy uvízlé ve sprše. Všechny použité ručníky potom vložil do igelitového pytle na špinavé prádlo, který našel v koupelně, a ještě jednou si prohlédl celý pokoj. Potom vyšel na chodbu a na kliku pověsil cedulku NEVYRUŠOVAT. Pak za sebou zavřel dveře.

Když hotel postranními dveřmi opouštěl, ukazovaly jeho hodinky přesně 6:45. Ušel asi dvě míle a dostal se přes město až do areálu Univerzity Alberta Ludwiga. Cestou vyhodil igelitovou tašku do kontejneru za jednou restaurací a zastavil se ještě ve dvou drogeriích a jednom obchodě se suvenýry a dárkovými předměty. Když dorazil k univerzitě, bylo půl osmé a teplota překročila šestnáct stupňů. Vstoupil do budovy kolejí a začal hledat toalety, které by mu mohly poskytnout soukromí, které potřeboval. Ve třetím patře konečně nalezl jedny společné. Zamknul za sebou dveře a pustil se do díla. Vytáhl stříhací strojek na vlasy, nastavil jej na jeden a půl palce, do zásuvky zastrčil přívodní šňůru a sklonil se nad umyvadlem, do kterého začaly po chvíli padat i jeho husté, černé vlasy. Když skončil, nastavil ostří na půl palce a zarovnal si vlasy kolem uší a vzadu. Tak jako předtím v hotelu, i zde pečlivě odstranil všechny vlasy, načež si oblékl modré tričko s krátkými rukávy. Byla na něm největší freiburská pamětihodnost, Munsterův chrám. Přes tričko si potom přetáhl šedou mikinu. Jeho proměna pak pokračovala žlutohnědými šortkami a bílými sportovními ponožkami. Na nohy si nazul modré boty. Oblečení i boty, které měl dosud na sobě, uložil do plátěné nákupní tašky. Vše ostatní pak do velkého zeleného batohu, který si koupil během své druhé zastávky v drogerii. Jedinou výjimkou byl jeho glock, který si zasunul za opasek všitý do šortek. Volná mikina spolehlivě maskovala přítomnost předmětu, který rozhodně nepatřil ke standardní výbavě víkendového cyklisty.

V nových šatech se nyní cítil mnohem lépe. Chtěl se převléknout již dávno, ale nechtěl, aby byl Geoffrey svědkem jeho proměny. Opustil akademickou půdu a vyhledal nedaleký pekařský krám. Byl již pořádně vyhládlý, a tak bez problémů spořádal několik dortů a ovocných řezů. Celou hostinu pak zakončil kroasantem. Žízeň zahnal lahví pomerančového džusu. Dalších dvacet minut strávil srkáním horké kávy v jedné z místních kaváren. Za pět minut devět byl již připraven vyrazit k poslednímu naplánovanému cíli.

Prodejna kol a cyklistických potřeb se od jeho poslední návštěvy téměř nezměnila. Cyklističtí nadšenci i organizovaní členové klubu, oblečeni v pestrobarevné cyklistické dresy, již netrpělivě postávali před obchodem a čekali na pokyn ke startu. Rapp se prodral vyčkávajícím davem a vešel do obchodu. Kola vyplňovala téměř všechen prostor uvnitř. Některá byla zavěšena u stropu, jiná stála podél zdí. Přistoupil k pultu a francouzsky oslovil prodavače. Ten jej odkázal na dívku s dlouhými černými vlasy, stojící opodál. Byla to Francouzka, která jak se od ní rychle stačil dozvědět, pocházela z Met a studovala na místní univerzitě.

Když procházeli obchodem a prohlíželi si jednotlivá kola, zeptal se jí, zdali se zde stále ještě pořádají tradiční sobotní vyjížďky. Dívka mu sdělila, že ano, a že jsou dokonce populárnější než kdykoliv předtím. Freiburg ležel na trase Tour de France a město cyklistikou žilo a dýchalo. Vyjížďka, na kterou se Rapp dotazoval, byla v podstatě příhraničním jednoetapovým závodem, kteří si pro sebe místní cyklisté amatéři již léta pořádali. Trasa vedla z Freiburgu na severozápad, do starobylého pevnostního města Breisach a odtud přes Rýn do Francie. Cyklisté dále pokračovali po francouzském břehu řeky a v Mullheimu, Ottmarsheimu či švýcarské Basileji pak znovu přejeli most a vrátili se zpět na německou půdu. Pokud sobotní ráno slibovalo opravdu pěkný den, sjely se na startu i stovky pestrobarevně oblečených vyznavačů potu a pedálů z Německa, Francie i Švýcarska. Rappa však zajímalo nejvíce to, že hraniční policie nechávala skupinky cyklistů přejíždět hranice bez toho, že by kontrolovala jejich pasy. Takto tomu bývalo, jak si stále dobře pamatoval, i v dobách studené války. Do Francie to z Freiburgu bylo pouhých patnáct mil na východ, Basilej ležela necelých pětatřicet mil na jihozápad. Místní hraniční přechod však nebyl příliš sledovaný ani za normálních okolností. Mnoho lidí totiž bydlelo na jedné straně hranice a za prací se každodenně vydávalo na stranu druhou a kontrola každého jednotlivce nebyla dost dobře možná. Dobře však věděl, že v případě vyhlášení poplachu se všechno mohlo jednoduše v jednom jediném okamžiku zcela změnit a že na hranicích by mohl zavládnout ten nejpřísnější bezpečnostní režim.

Prohlédl si několik kol v nabídce a nakonec si vybral již použité, mátově zelené, závodní Bianci, ke kterému si rovněž dokoupil sedlové brašny, ledvinku a kompletní cyklistický úbor včetně treter, bílé čapky a speciálních brýlí značky Oakley. Nemělo význam používat batoh, který si předtím zakoupil, vyčníval by z pelotonu jak sněhulák v létě. Snažil se vyvarovat i používání kreditní karty a za všechny své nákupy platil hotově. Prodavačka mu ukázala, kde mají toalety, kde by se mohl převléknout. Byla to maličká místnůstka ve sklepě. Do vnitřní kapsy ledvinky si schoval pistoli, extra zásobník, tlumič a svazek franků, marek a britských liber. Do vnější kapsy si potom uložil svůj francouzský pas a několik set franků. Vše ostatní pak putovalo do batohu. Ponechal si jen své nové oblečení. Když vyšel ven, cyklisté se již řadili ke startu. Složil si oblečení tak, aby zabíralo co nejméně místa, a vložil je do postranních tašek nového kola. Dívku z obchodu pak ještě požádal, jestli by mu na chvíli nepohlídala kolo, neboť je domluven s přítelem, že mu předá batoh, se kterým se pochopitelně nechce tahat. Mladá Francouzka ochotně svolila, a tak se ve svých nových tretrách kolébavě vydal ulicí. Za nejbližším rohem odbočil a rozhlédl se po nějakém odpadkovém koši. Existovaly pochopitelně i lepší a důkladnější způsoby, jak se nepotřebného ruksaku zbavit, na ty mu ale nezbýval čas. O ulici dál konečně našel, co hledal, a nacpal batoh do koše.

Když se vrátil k obchodu, peloton více než třiceti cyklistů se právě dával do pohybu. Poděkoval prodavačce, nasedl na kolo a po dlážděné silnici se vydal za pelotonem. Na druhé křižovatce skupinu dostihl a zvolnil tempo. Rapp nebyl jen běžným cyklistickým nadšencem. Dnes již sice nezávodil, ale ještě před několika málo lety patřil k nejlepším světovým triatlonistům. Vyhrál Železného muže na Havaji a v tomto nejprestižnějším triatlonovém závodě světa si dokázal připsat ještě další tři umístění v první pětici. Práce pro CIA mu však pro další závodní činnost neposkytovala dostatek času. Náročný, leč nepravidelný časový rozvrh, časté služební cesty, to vše jej donutilo zanechat závodní kariéry. Sportu se ale nevzdal a minimálně pětkrát do týdne běhal, plaval nebo jezdil na kole.

Město opouštěli v 9:36. V pelotonu se držel stále vzadu. Nohy byly v pořádku, ale na prsou ho stále trochu pobolívalo. Bolest, kterou pociťoval, však vrátila jeho myšlenky zpět k událostem včerejší noci a jeho mozek se pustil do analýzy. Nejdůležitější bylo přijít na to, kdo stojí v pozadí podrazu, kterého se Hoffmanovi při akci dopustili. Možnost, že by jednali na vlastní pěst, okamžitě vyloučil. Nikdy dříve je neviděl a nenapadal ho jeden jediný důvod k tomu, proč by jej chtěli zabít. O jeho práci v CIA vědělo jen několik vyvolených a ještě méně jich vědělo o této misi. On sám s jistotou věděl o dvou a v úvahu připadaly ještě další dvě osoby. Osoba, pro kterou by jistě nebyl problém oba manžele najmout a zorganizovat jeho vraždu, však byla zároveň tím jediným člověkem, o kterém si byl jist, že mu může za všech okolností věřit. Myšlenka, že by Irena Kennedyová byla schopna takovéto zrady, se mu pranic nezamlouvala a bytostně by otřásla veškerou jeho vírou v dobro. Byla rovněž v naprostém protikladu vůči tomu, co mu napovídaly jeho instinkty a smysly, na které se zatím mohl vždy stoprocentně spolehnout. Ať už se mu však tato představa líbila, nebo ne, Irena Kennedyová byla jeho podezřelou číslo jedna, a jakkoliv se vzpíral tomu uvěřit, jinou hypotézu v současnosti prostě neměl. Bude se muset vypravit do Států a vše si osobně prověřit. Začít musí pochopitelně s Hoffmanovými. Sám je zřejmě vypátrat nedokáže, ale věděl již o někom, kdo mu v tom zcela jistě pomůže.

Když vyjeli ze zatáčky, naskytl se jím první pohled na Rýn a keltskou pevnost Breisach. Opevněné městečko stálo na osmdesát metrů vysoké skalní plošině, která mu v historii sloužila jako dokonalé přírodní opevnění a která z vojenského hlediska představovala tu nejvýhodnější polohu. Z vrcholku kopce se nyní spustili dolů do údolí. Všichni se sbalili do vajíčka a naplno šlapali do pedálů, takže jejich rychlost brzy přesáhla čtyřicet mil za hodinu. Stále se držel na samotném konci skupiny, v háku za cyklisty jedoucími před ním. Rozhlížel se a hledal most, který je zavede přes řeku do Francie. Pohled, který se mu naskytl, se mu však příliš nelíbil. Silnice byla zcela ucpána auty a kolona pomalu jedoucích vozidel vytvářela před hraničním přechodem zácpu přinejmenším jednu míli dlouhou. Jen klid, mluvil sám k sobě. Ani trochu se nepodobáš tomu, koho hledají. Máš platné vízum, průkaz totožnosti Evropské unie, a nikdo ani netuší, že cestuješ s nějakou skupinou.

Přehodil si na nejnižší stupeň a zrychlil tempo. Snadno předjel asi šest cyklistů a usadil se přibližně ve středu balíku. O tři minuty později již po krajnici uháněli podél pomalu se šinoucí kolony a mířili k přechodu. Napil se z láhve připevněné v rámu kola a rozhlížel se po okolí ve snaze zapamatovat si všechny detaily, které by se mu mohly hodit, kdyby byl náhodou donucen otočit a vrátit se zpět. Vedoucí skupina zvolnila tempo a Rapp této příležitosti využil k tomu, že si příhodněji natočil ledvinku tak, aby ji měl v případě potřeby po ruce. A potřebovat mohl buď pas, nebo pistoli.

Minuli skupinku francouzských cyklistů jedoucích opačným směrem. Většina z nich si zamávala, někteří však na sebe posměšně pokřikovali. Před sebou již viděl celníka, stojícího u kraje silnice a signalizujícího jim, ať se zastaví. Vedoucí závodníci však na něj začali křičet ještě dobrých padesát yardů předtím, než k němu dorazili. Rapp jim sice příliš nerozuměl, ale došlo mu, že poukazují na skupinku Francouzů, která v opačném směru právě projela a rychle se jim vzdalovala. Ze strážní budky vyšel druhý celník a něco svému kolegovi řekl. Výsledkem jeho intervence bylo, že jim jen mávnutím naznačili, ať nezastavují a pokračují v cestě. Když je Rapp míjel, uslyšel, jak za nimi druhý celník volá svá povzbuzení. Díky bohu za trochu té národní hrdosti, pomyslel si.

Sotva přejeli most, vydechl si úlevou. To nejtěžší bylo za ním. Peloton nyní pokračoval přibližně čtvrt míle na západ. Usadil se opět na jeho konci, a když všichni před ním zabočili na jih, oddělil se a pokračoval rovně. Silniční ukazatel mu sdělil, že do Colmaru to má ještě dvanáct kilometrů, většinu z nich, jak si ještě pamatoval, do kopce. Sklonil hlavu a opřel se do pedálů. Jeho dalším úkolem bylo dostat se někde k počítači a pak již vzhůru na vlak.

9

Smrt se blížila. Tak tomu ale bylo již ode dne, kdy se roku 1920 na farmě na okraji Stoneville v Jižní Dakotě narodil. Teď však cítil, že mu dýchá přímo za zády. Vztahovala po jeho křehkém těle své kostnaté hnáty a nemínila se jen tak vzdát. Přirozený koloběh života. Začátek a konec. To mu ale starosti nedělalo. Žil dost dlouho na to, aby se se svým stavem dokázal vyrovnat. Byl mnohem starší než většina lidí kolem a viděl a zažil věci, o kterých mnozí ostatní ani neslyšeli. Jen pár zasvěcených si však bude i po jeho smrti pamatovat, kolik obětí během svého dlouhého života pro vlast přinesl. Ani to mu však nevadilo. Svůj život prožil ve stínu, ve kterém se, v dnešním informačním boomu všude kolem, cítil ze všeho nejlépe, vědom si výhod, které mu tato aspoň relativní anonymita přinášela.

Thomas Stansfield byl velice uzavřený člověk. To byl pochopitelně pro někoho, kdo stál v čele tak neblaze proslulé, leč přesto nejznámější zpravodajské služby na světě, velmi dobrý předpoklad. Na svých zvycích nehodlal nic měnit ani teď. Rozhodl se z tohoto světa odejít v klidu svého domu, ve společnosti svých dcer a vnoučat. Lékaři se ho sice snažili přimět k tomu, aby přistoupil na operaci a ozařování, to však odmítl. V jeho věku mu stejně mohli nabídnout maximálně jeden, možná dva roky navíc, a to ještě za předpokladu, že přežije operaci, během které mu plánovali odejmout tři čtvrtiny jater. Věděl až moc dobře, že by se z ní nemusel vůbec vzpamatovat. Sára, jeho manželka, zemřela již před čtyřmi lety a on ji stále postrádal a nedokázal se s její ztrátou vyrovnat. Snad právě díky tomu se rozhodl neklást přicházejícímu konci žádný odpor. Proč? Bylo mu sedmdesát devět let a většinu života prožil v osamění. Dalším důvodem, stojícím za jeho rozhodnutím nebránit se smrti, byly jeho dcery. Nechtěl, aby se musely vzdát svých normálních životů a dva roky pozorovat postupující agonii jeho života. Kdyby byl mladší, možná by se rozhodl jinak. Byl však již příliš starý a unavený a chtěl zemřít v soukromí, klidu a pokoji, dokud mu jeho smysly stále dokázaly sloužit a dokud ho postupující nemoc stále ještě nezbavila jeho lidské důstojnosti.

Do pracovny v přízemí jeho domu mu nastěhovali nemocniční lůžko. Tento skromný domek o rozloze přibližně dvě stě padesát čtverečních metrů, postavený v koloniálním stylu, stál na dvouakrovém pozemku a nabízel krásný výhled na řeku Potomac. Na jaře mohli sedět na zahradě a pozorovat, jak se voda valí přes Stublefieldské vodopády; nyní však byl již podzim a po jarních přívalech nezbylo ani stopy. Seděl ve svém oblíbeném koženém křesle a obdivně pozoroval zářící podzimní barvy za okny. Zemřít právě v tomto ročním období mu vlastně připadalo docela vhodné. Přinejmenším básník Nové Anglie Robert Frost by si to určitě myslel.

Starala se tu o něj jeho nejstarší dcera Sally, která za ním přijela ze San Diega. Ve středu měla ze Sacramenta přiletět i Sue. Plánovali, že u něj zůstanou až do konce. Jeho pět vnoučat zde před dvěma týdny strávilo víkend, aby se s ním mohli rozloučit, dokud ještě vypadal normálně. Nejstaršímu bylo sedmnáct, nejmladšímu teprve pět. Byl to velmi smutný a bolestivý víkend, během kterého nezůstal nikdo ušetřen slz.

Nyní mu Sally pomohla s oblékáním. Čekal návštěvu a na sebe si vzal tmavé kalhoty, modrou košili a šedou pletenou vestu. Bílé vlasy měl rozděleny pěšinkou a sčesány dozadu. V televizi si to rozdávala Iowa s Pensylvánií, hře však příliš pozornosti nevěnoval. Dělal mu starost telefonát, který ráno obdržel. Chtěl dát, dříve než zemře, všechno do pořádku. Postaral se o vnoučata. Založil jim účet, na který vložil dostatek peněz, aby mohla všechna vystudovat, pokud budou mít ovšem o vysokou školu zájem. Víc od něj čekat nemohli. Nechtěl je rozmazlovat a možná i zkazit tím, že by jim start do života příliš usnadnil. Takže žádná sportovní auta, lodě či hračky, které by z nich mohly učinit slabochy, neschopné poprat se s nástrahami života. Za dům by zcela jistě dostal minimálně milion, což nebylo špatné, vezmeme-li v potaz, že celý pozemek koupil v roce 1952 za dva tisíce dolarů. Získal ale i jiné prostředky, výsledky výhodných investic. Člověk by musel být naprostý hlupák, aby nedokázal využít některé z informací, které se k němu za ta dlouhá léta u CIA dostaly. Jeho dcery dostanou většinu z jeho majetku a on si nedělal ani ty nejmenší starosti, že by s ním neuměly rozumně a prozíravě naložit.

Starosti mu ale dělala CIA. Dělo se něco nepěkného, a měl dokonce pocit, že všechno začíná vypadat mnohem hůře, než si vůbec původně myslel. Do svého soukromí nikdy nedovolil nahlédnout někomu zvenčí. Jedinou výjimkou byla Irena Kennedyová, kterou však považoval za svoji třetí dceru. Byl pevně přesvědčen o tom, že je tou nejtalentovanější a zároveň i nejdůležitější osobou v celé dnešní CIA. To z ní pochopitelně pro mnoho lidí činilo mimořádně dobrý a snadný cíl. Stansfield měl obavy, že až tu nebude, jeho nepřátelé učiní vše pro to, aby se jí zbavili.

***

SALLY DOPROVODILA KENNEDYOVOU do pracovny a při odchodu za sebou zavřela dveře. Irena k němu přistoupila a políbila ho na čelo, což nikdy předtím, než u něj objevili rakovinu, nedělala. Nevzrušeně přitom hovořili o tom, jak snadno dokáže smrt vyplavit na povrch skutečné pocity. Vzala si židli a posadila se naproti svému šéfovi. „Jak se cítíte?“ otázala se.

„Ujde to, o mně se ale teď nebavme. S tím už nic nenaděláme.“ Chvíli ji pozoroval a nakonec jí položil otázku, o které před jejím příchodem tak dlouho přemýšlel. „Co se vlastně stalo?“

Nebyla si příliš jista, jak vůbec začít, a po krátkém váháni proto řekla: „Naše operace v Německu, včera v noci…“

„Co je s ní?“ přerušil ji.

„Zdá se, že ne všechno proběhlo podle plánu.“

„Je to moc špatné?“

„Mitch se od začátku akce ještě neohlásil a BKA vyhlásila po celé Evropě pátrání po třech osobách, o kterých si myslí, že jsou za vraždu hraběte zodpovědné.“

„To jsme ale přece očekávali.“

„Ano, ale najevo vyšly i zcela jiné skutečnosti. V domě vznikl požár a dostali jsme i zaručenou informaci, že Mitch, aspoň se to tak jeví, neopustil dům společně s Hoffmanovými. Musel navíc ukrást auto, aby se mu vůbec podařilo uprchnout.“

Když skončila, Stansfield její zprávu stručně vyhodnotil. „Takže to vypadá, že se z nějakého důvodu skutečně odchýlili od původního plánu. Můj názor je, že jim Mitch prostě rozkázal, ať se pokusí zmizet, a sám jim kryl záda tím, že na sebe požárem upoutal pozornost.“

Přikývla. „Přesně to jsem si také původně myslela. Proč se ale Mitch již neohlásil, a navíc: před chvílí jsem dostala zprávu od Hoffmanů. Tvrdí,“ pokračovala poněkud nevěřícně, „že cíle bylo dosaženo, ale že zároveň v akci ztratili jednoho muže.“

„Mitche?“

„Ano,“ přikývla pomalu a smutně.

„A co ta třetí osoba, kterou mají v BKA na páskách?“

„Zatím se nám nepodařilo získat žádné informace.“

Stansfield se v křesle zaklonil a bylo patrné, že ho její poslední slova trochu překvapila. Měl za to, že si již mohla všechny informace hned několika způsoby ověřit. Schopnosti na to zcela určitě měla. „Jak je to možné?“ optal se proto po chvíli.

„Protože tu máme ještě jeden problém. Když jsem dnes přijela do práce, Tom Lee mi sdělil, že se po mně sháněl ministr Midleton.“

Stansfield se po jejích slovech v křesle nespokojeně zavrtěl. Ministr zahraničí nemá co telefonovat vedoucímu jeho Protiteroristického oddělení bez toho, že by ho o tom informoval jako prvního. „Co chtěl?“

„Jak se zdá, sdílel s hrabětem jednu společnou lásku… výtvarné umění.“

Stansfield se díval z okna a snažil se přijít na nějaké souvislosti. Věděl, že arogantní ministr je mimořádně pyšný na svou soukromou uměleckou sbírku. Vybavil si i článek v časopise New Yorker, který o padesátimilionové sbírce tohoto renesančního muže informoval veřejnost. „Proč by ti ale kvůli tomu volal?“

„Zpráva, kterou jsem dostala, říká, že ví, že jsme měli hraběte pod dohledem a že by nám byl velmi zavázán, kdybychom německým úřadům mohli poskytnout nějaké naše informace.“

„Odkud ale může, proboha, vědět, že jsme hraběte sledovali?“

Pokrčila rameny. „Vypadá to, že nám prostě někde unikají informace. Nebo nám sem někdo nasadil špiona.“

„Napadá tě něco?“

„Zatím ne, bohužel. Lee z toho byl stejně zaražený jako já. Slíbil, že se pokusí něco zjistit.“

„Dá se mu důvěřovat?“ optal se jako vždy opatrný Stansfield.

„Myslím, že ano, ale pro jistotu si ho ještě jednou sama prověřím.“

„Dobře. Už jsi o Mitchovi řekla prezidentovi?“

„Ne. Ráda bych si ve všem udělala nejprve jasno.“

„Souhlasím. Předpokládám, že jsi zatím nepoužila naše kontakty v BKA, protože jsi nechtěla na CTC zbytečně upozorňovat.“

„Přesně tak. Zatím se snažím sehnat co nejvíce pasivních informací. NSA nás ze svých zdrojů zásobuje dostatečně. Jak se zdá, náš plán zatím vychází. Většina lidí v CTC si myslí, že by za tím vším mohl stát Saddám. Pár si jich dokonce myslí, že Hagenmillera nechali zabít Izraelci. Hagenmillerové patřili za války k nacistům a nyní prodávali součásti a přístroje sloužící k výrobě atomové bomby jednomu z největších nepřátel Izraele. Měli tedy tisíc a jeden důvodů. Je možná i pár takových, kteří se ve všem dokážou orientovat poněkud lépe a kteří si zřejmě domyslí, že bychom v tom mohli mít prsty my, ale zatím mi nikdo nic neřekl, a myslím si, že ani neřekne.“ Na chvíli se odmlčela a pak ještě poněkud zamračeně dodala: „Pokud se někdo dozví, že jsme hraběte sledovali, dvakrát dobře to pro nás nevypadá.“

„To asi opravdu ne. O ministra Midletona se ale postarám. Jak se chceš dozvědět víc o Mitchovi?“

„Hoffmanovi by měli dorazit dnes večer do Denveru. Poletím tam a osobně je vyzpovídám.“

„Koho si s sebou vezmeš?“

„Nikoho. Už jsem s nimi jednala a myslím si, že to mohu zvládnout sama.“

Stansfield zvedl výstražně obočí. Věděl, že Irena má jen minimální zkušenost v poli.

Kennedyová jeho pohledu dobře porozuměla, a pronesla proto rozhodně: „Tuhle šlamastyku jsem zavařila já, bude tedy nejlepší, když nás z ní i dostanu. Navíc čím méně lidí se kolem všeho bude motat, tím lépe.“

Stansfield nesouhlasně zavrtěl hlavou. „V tuto chvíli by si nikdo neměl všimnout, že jsi odjela z města. Zbytečně bys tak na sebe upoutala pozornost. Agenti na volné noze, jako jsou Hoffmanovi, se někdy chovají trochu vyplašeně, pokud se jim akce nepovede. Někoho tam pošlu a postarám se o ně.“

Uznala, že má Stansfield pravdu. „A co tedy chcete ode mě?“

Stansfield chvíli váhal a pak pronesl: „Doufejme, že se Hoffmanovi mýlí a že je Mitch naživu.“ Vyčetl jí však z tváře, že jeho slova neměla požadovaný efekt. „Neboj se o něj. Víš dobře, že je nejlepší a nejspolehlivější právě v takovýchto situacích. Najde si nás sám.“ S těmito slovy se k ní nyní naklonil, pronikavě se jí podíval do očí a dodal: „Chci, abys zjistila, odkud má ministr Midleton informace. A chci, abys to zjistila co nejrychleji, a pokud možno bez toho, aby se o tom kdokoliv dozvěděl.“

***

KUCHYŇSKÝM OKNEM PRONIKALY do nitra hnědého kamenného domu Liz a Michaela O’Rourkeových sluneční paprsky. Dům stál v Georgetownu, honosné washingtonské čtvrti plné restaurací a drahých obchodů. Liz, ještě nedávno novinářka, seděla u svého přenosného počítače a psala. Nalevo měla sklenicí ovocného džusu, napravo stála velmi nestabilně působící halda všemožných dokumentů a složek, která působila dojmem, že se každou chvíli zřítí na podlahu. U dveří na verandu ležel žlutý labrador, kterému říkala Duke, a vyhříval se na slunci. Cítila se zcela vyrovnaná a klidná. Všechno kolem se jí zdálo naprosto perfektní, a tak jediné, co jí nyní chybělo, byla káva. Vzhledem k tomu, že byla již v pátém měsíci těhotenství, nepovažovala tento nedostatek za příliš velkou oběť.

Pracovala na své první knize, které dala název Nejzkorumpovanější američtí politici. Ačkoliv byla již téměř rok vdaná, používala z tohoto důvodu stále své dívčí jméno Scarlattiová. Nepředpokládala sice, že by to jejímu muži nějak vadilo, měla však pocit, že je to, vzhledem ke knize, kterou právě píše, prostě rozumnější. Její přítel a literární agent jí v New Yorku pomohl sehnat vydavatele, který jí nabídl dostatečně výhodnou smlouvu na deset stránek denně, takže mohla poměrně bezstarostně zanechat práce v redakci a věnovat se pouze psaní. Její manžel pocházel z poměrně zámožné rodiny, takže pracovat vlastně ani nemusela. Měla však pocit, že by se z takové nečinnosti musela brzy zbláznit. Bylo jí třicet jedna let a pracovat prostě chtěla.

Na sobě měla šedé legíny a kratinké modré tričko s nápisem New York Yankees, které jí jen stěží zakrývalo břicho. Její muž z toho přímo šílel. Líbilo se mu, když v něm chodila po domě. Pokud s ním však jen vyšla na zápraží pro noviny, tvářil se vždy velmi vážně a otcovsky. Právě dokončovala odstavec, když ji vyrušil dupot, který se přehnal domem. Vzhlédla od klávesnice a viděla, že se Duke přemístil ke dveřím a netrpělivě vrtí ocasem. Když uslyšel odmykající klíče v zámku, začal štěkat a skákat na dveře. Konečně se dveře otevřely a Duke začal kolem svého nejlepšího přítele blaženě pobíhat sem a tam. Psa pojmenovali po Johnu Waynovi a Michael již přemýšlel o tom, že by si mohli pořídit ještě jednoho. Měla však obavy, že by jej chtěl pojmenovat po Vincovi, legendárním trenérovi jeho oblíbeného týmu. Její otec se ale jmenoval stejně a byla si jistá, že by nebyl zrovna nadšen, kdyby po něm pojmenovali svého psa.

Pozvedla oči na hodiny visící v kuchyni na zdi. Ukazovaly 12:32, takže se jí manžel dnes zpozdil o pouhých třicet dva minut. Lepší se, pomyslela si. Začala přepočítávat, kolik stránek se jí dnes podařilo napsat. Přitom k ní z chodby doléhaly zvuky, kterými si pes i manžel dávali najevo svou vzájemnou lásku a obdiv. Nebýt toho, že Michael dokázal velmi dobře vyjadřovat i své city k ní, musela by na psa opravdu žárlit.

O chvilku později již Michael vstoupil do kuchyně. Ačkoliv mu bylo již třicet tři let, měl na tváři šťastný výraz pětiletého dítěte. Dříve sloužil v armádě u námořnictva a na univerzitě v Minnesotě byl kapitánem hokejového mužstva. Přestože působil velmi přísným dojmem, byl to ve skutečnosti dobrák, který by nedokázal ublížit ani mouše. Přiblížil se k ní zezadu, odhrnul jí vlasy na stranu a políbil na tvář. Potom se jeho polibky přesunuly na hrdlo, zatímco ruce hladily zakulacující se břicho. Duke přiběhl z chodby, zastavil se a čekal, kdy i na něj přijde řada. Vztáhla ruce a začala Michaela hladit po vlasech. Líbala jej přitom i na tváře a vzdychala mu do ucha. Jeho ruce opustily břicho a začaly jemně laskat její ňadra. „Oběd nebo sex?“ zašeptal jí do ucha. „Oboje.“

„A co první?“ otázal se a nepřestával ji líbat na krku. „To je mi jedno… mm, nechám to na tobě.“

Michael neočekával, že by se jí v průběhu těhotenství mohla takhle zvýšit chuť na sex. Bral to však jako příjemné překvapení. „Poslyš, pokud toho teď nenecháme a neodejdeme, vsadím se, že už se ven do večera nedostaneme.“

„A co ti na tom tak vadí?“

„Jenom to, že už nemáme nic k jídlu.“

„A je to snad moje chyba?“ pronesla na svou obranu.

„Ale nééé,“ smál se a schválně svá slova natahoval.

„To rozhodně není tvoje chyba, ty moje princezničko.“ Říkával jí tak vždy, když si ji chtěl dobírat. Byla to přezdívka, kterou vymyslel její otec, Big Vince.

„Bydlíme přece jenom šest bloků od samoobsluhy a ty jsi z práce odešla teprve před měsícem.“

Liz ho přestala hladit. „A kolem kolika obchodů projdeš každý den ty?“

„Ale, ale. Tohle jsme si nedomluvili.“ Přešel k jedné ze zbývajících židlí. Kroutil hlavou, ale na tváři mu stále hrál úsměv. „O tom už jsme přece mluvili. Říkala jsi, že se o nákupy postaráš. Že budeš mít důvod, abys mohla aspoň na chvíli vypnout počítač.“

„Ale já jsem těhotná, to přece víš,“ odpověděla mu a zatvářila se co nejkoketněji.

„Moc hezký, ale na to ti jen tak neskočím. A pojďme už, umírám hladem a mám strašnou chuť na tuňáka a pořádný hrnek kávy.“

„A co ten slibovaný sex?“

„Později. Teď se potřebuji nasytit. Poslední dobou mi odsáváš nějak moc sil.“

„Ty můj chudáčku.“

Duke vrazil svůj čenich pánovi do dlaně a Michael si s ním začal hrát. „Hodláš si sundat to dětské tričko a vzít si na sebe něco pro dospělé, abychom už mohli konečně vyrazit? Mám už opravdu hlad.“

„Dětské tričko,“ zopakovala si, zatímco přemýšlela o nějaké vhodné odpovědi. „To bylo docela vtipný. Jak dlouho jsi nad tím musel přemýšlet, celé dopoledne?“

„Kdepak,“ odpověděl a rozesmál se. „Napadlo mě to až tady. Mám pocit, že to tričko je naprosto nemožné a že se nehodí…“

„Nevšimla jsem si, že by to někomu z našich sousedů nějak vadilo. Před chvílí jsem v něm venčila Duka a celé jsme to tady obešli.“

„Cože? Ty sis tu příšernost nechala na sobě a šla jsi ven s Dukem?“ zeptal se a úsměv mu definitivně zmizel z tváře.

Liz se na něj chvíli dívala a pak se pro změnu rozesmála ona. „Nešla, ale pokud mě s tím budeš pořád rozčilovat, tak bych to mohla zkusit.“

Michael přikývl a přiznal porážku. „Dobrá tedy, vyhrála jsi, ale stejně si nemyslím, že bys neustále musela vymetat všechny hračkárny a nosit dětské oblečení. Pokud tě v tom někdo uvidí, bude si ještě myslet, že ti z toho těhotenství přeskočilo.“

Liz se na něj usmála. „Taky dobrý. Ještě si zkontroluji mail a můžeme jít.“

Klikla na obrazovce na příslušnou ikonu a počítač začal vytáčet. Po sérii pískání a kňučení notebook pípl a oznámil: „Ve schránce máte uloženu zprávu.“ O vteřinu později se pak vzkaz objevil na obrazovce.

Milá Liz, doufám, že se máš dobře. Byl bych rád, kdybyste mi s Michaelem mohli prokázat jednu laskavost. Na nic se ale nevyptávejte. Zatelefonuj, prosím, Belle, je na chatě, a řekni jí, že s ní nezbytně potřebuješ mluvit. Ať se děje, co se děje, za žádných okolností přitom v telefonu nezmiňuj moje jméno nebo to, že jsem Tě kontaktoval. Přihodilo se něco hodně podivného a potřebuji, aby u vás několik dní přespala. Až k vám dorazí, řekni jí, že jsem v bezpečí, že se jí omlouvám a že jí všechno vysvětlím, až se vrátím. V žádném případě se nesmí vrátit ani na chatu, ani zpět do svého bytu. Řekni také Michaelovi, že musí být maximálně obezřetný, a pokud bude potřebovat pomoc, ať zavolá Scottovi C.

S pozdravem

Syracuse

P.S. Vím vše o Seamusovi, Michaelovi a Scottovi C.

Slovům na displeji se jí nechtělo vůbec věřit. Bella znamenala Annabellu Riellyovou, její nejlepší kamarádku, Syracuse potom musel být její přítel, Mitch Rapp. Zmocnil se jí strach, že možná dokonce ví, kdo je to Scott C. Pokud tomu tak ovšem je, jak, u všech čertů, Mitch ví o této děsivé kapitole jejich rodinné historie? Odvrátila svůj pohled od počítače, stále však nechtěla uvěřit tomu, co si na jeho obrazovce právě přečetla. Jedním si však byla jistá. Zpráva jí stačila dokonale pokazit krásné sobotní odpoledne, které se právě se svým manželem chystala strávit.

„Miláčku, na tohle by ses měl asi také podívat.“

10

Cameron seděl na měkké, plyšové sedačce zcela nové, luxusní Cessny 75 Citation X. Letoun byl schopen najednou přepravit až dvanáct cestujících. Dnes však byli na jeho palubě pouze čtyři plus dva piloti. U malého stolku seděli dva muži a jedna žena a studovali nějaké mapy a fotografie. Cameron jim o Jansenových zcela úmyslně zatajil některé podrobnosti. Čím méně toho lidé věděli, tím lépe. Pokud šlo o něj, stál si za tím, že čím méně toho kdokoliv věděl, tím lépe. Problém, který se vyskytl, nesnesl žádného odkladu. Stejně jako tomu bylo v případě vypuknutí nemoci, následných dvacet čtyři hodin bylo těch nejdůležitějších. Pokud chorobu podchytíte včas, vše bude v pořádku. Zanedbejte něco a vše se vám může snadno vymknout z rukou.

Jeden z přítomných mužů vstal a zamířil k němu. Posadil se naproti, tak aby měl Camerona dobře na očích a mohl si ho pořádně prohlédnout. Jmenoval se Gus Villaume, Kanaďan francouzského původu, narozený v Montrealu. Vědělo o něm jen pár lidí v branži a ti jej znali pod přezdívkou Frog. Pro CIA pracoval v průběhu sedmdesátých a na začátku osmdesátých let, kdy působil jako tajný agent v letecké společnosti Dassault Aviation Company. Roku 1986 se rozhodl osamostatnit a začal pracovat jako agent na volné noze. Finančně to bylo o mnoho zajímavější a pracovní dobu si určoval jenom on sám.

Nyní tedy seděl naproti Cameronovi a probodával ho svým jestřábím zrakem. Cameron mu dělal již delší dobu starosti. O jeho schopnostech nebylo sporu, příliš rychle a často však používal sílu. Villaume jej odhadoval na typického vykonavatele příkazů, které mu dávali jiní a které celý život vždy bez odporu plnil. Bylo mu tedy jasné, že i nyní za ním někdo stojí. Ze způsobu, kterým tento bývalý státní zaměstnanec rozhazoval peníze, rovněž usuzoval, že jeho neznámý zaměstnavatel musí být značně zámožný. Skutečnost, že mu totožnost Cameronova chlebodárce stále unikala, mu však pomalu začínala způsobovat vrásky. Pro toho, kdo pracoval v tak delikátní sféře jako on, mohla mít tato informace nenahraditelnou cenu. Zejména tehdy, pokud by se věci začaly vyvíjet jinak, než předpokládal.

Promnul si špičky svého černého knírku a zeptal se Camerona. „Takže kdo jsou ti dva?“

„Nikdo. Dostali úkol a pohořeli. Nyní za to tedy musí zaplatit.“ Villaume si dobře povšiml tónu jeho hlasu. Cameron svůj rozsudek pronesl stejně, jako by někomu dával výpověď z důvodů neplnění pracovních povinností. „Takže teď musí zemřít?“

„Věděli, do čeho jdou.“

„To je tedy vše, co mi o nich řeknete?“ Otázal se a prohlížel si dvě černobílé fotografie, které držel v rukou.

„Nepotřebujete toho vědět víc. Bude to snadná práce. Raz dva a konec.“ Villaume se mu opět zadíval do obličeje. „Od toho jsem tady já, abych posoudil, jak obtížná práce to bude.“

„Pokud vám to pomůže, rozkazy hodlám vydávat já. A já připravím i plán.“ Muž sedící naproti se rozesmál. Opřel se o opěradlo a pobaveně se zeptal: „Opravdu?“

„Opravdu. Co se vám na tom zdá tak zábavné?“

„Ještě nikdy jsem neviděl, že byste si byť jen umazal ruce, natožpak někoho zabil.“

Cameron neskrýval, že se mu jeho slova vůbec nelíbila. „Je toho hodně, co o mně ještě nevíte, Gusi.“

„Jsem si jist, že máte pravdu, ale stejně bych rád o těch dvou věděl trochu více. Bez podrobnějších informací nehodlám svůj tým do ničeho nasazovat. Pokud mi je nedodáte, v Colorado Springs vystoupíme a prvním letadlem se vrátíme zpět do Washingtonu.“

Jeho slova se Cameronovi líbila ještě méně než ta předchozí. „Proboha, Gusi, kdybych měl jen malé podezření, že by mohli dělat nějaké problémy, vzal bych si na to Dusera.“

Villaume se krátce podíval na své dva týmové kolegy. Zmínka o Duserovi zaujala jejich pozornost. Duser v minulosti sloužil u americké námořní pěchoty. Ze služby však odešel a na cestu jej doprovázelo požehnání vojenského soudu, před kterým během své kariéry nejednou stanul. Seznam jeho prohřešků, většinou násilnické povahy, byl úctyhodně dlouhý. Nyní, o deset let později, mu bylo již hodně přes třicet, a ačkoliv si neustále uchovával své rozvinuté sadistické sklony, jeho mentální vývoj, jak se zdálo, nepřesáhl hranice puberty. Jeho inteligenci bylo možné přirovnat k pneumatickému kladivu a obdobně na tom byli i kamarádi v jeho partě. Jediné, čeho měli dostatek, byly svaly. Jakým řízením osudu přišel až ke své dnešní profesi, Villaume netušil, bylo mu však jasné, že muž sedící naproti s tím má zcela jistě něco společného. Nájemní žoldáci si Dusera nikterak nevážili. Jejich základním pravidlem vždy bylo, že všechny zakázky je nutné vykonat tak, aby vzbudili pokud možno co nejmenší rozruch. Ideální bylo, když vše vypadalo jako sebevražda, nebo pokud byly okolnosti zvláště příznivé, když s obětí beze stopy zmizelo i její tělo.

„Možná, jste mu měl zavolat…, měl byste aspoň jistotu, že se vše dostane na první stránku nedělních Denver Post.“

„A to má znamenat co?“

„Pokud po mně opravdu chcete, abych vám i tohle musel vysvětlovat, měl byste se zřejmě poohlédnout po jiné profesi, Petře.“

„Ale, ale. Duser i jeho hoši mají výborné výsledky.“

„A taky titulky v novinách.“

„Podívejte se, Gusi. Nevolal jsem vás, abychom se tu teď hádali. Ta práce je učiněná hračka, ale možná jste na ni už příliš starý.“

Villaume se nepřestával dívat do Cameronových tmavých zorniček. Ačkoliv mu bylo již dvaapadesát, na jeho schopnostech to příliš poznat nebylo. Ztratil-li něco po fyzické stránce, více než dostatečně to dokázal nahradit vyššími znalostmi a intuicí. A právě teď mu jeho instinkty napovídaly, že Cameron lže. Již dlouho věděl, že pokud v této branži chcete vystoupit proti některému z kolegů, je nezbytné být maximálně opatrný. Jestliže takový signál jednou vyšlete, není již cesty zpět a donutíte i toho druhého, aby se důkladně připravil. Bylo zřejmé, že Cameron nepatřil k lidem, kterým se dalo důvěřovat. Nelíbilo se mu to, ale nastal čas, aby trochu zvýšil sázku.

„Zeptám se vás ještě jednou a naposled. Pokud mi nebudete schopen dát uspokojivou odpověď, končíme. A pokud se dozvím, že na toto konto někde vypouštíte nějaké nepravdivé zvěsti, budu muset říci Mariovi, aby vás navštívil.“

S těmito slovy se významně podíval přes rameno, kde na druhém konci uličky seděla obrovitá mužská postava. Muž měl spojené obočí, které jako by probíhalo přes celé čelo jeho mohutné lebky, sedící na stejně mohutném krku a těle.

Cameron se zavrtěl v sedadle a pohlédl směrem k muži, o kterém byla právě řeč. Šla z něj hrůza. Napůl Frankenstein, napůl Baby Huey, který Villauma doprovázel na každém kroku, jako by snad byli dvojčata. Nedělal si iluze, byl by mrtev do vteřiny poté, co by Villaume uvedl tohoto golema do pohybu. Rozhodl se tedy, že nemá cenu se s Villaumem na toto téma dále přít a že se o něj i jeho lidi může postarat později.

Nasadil tedy výraz, který vzbuzoval dojem, že celá předchozí debata byla jen malým nedorozuměním a že považuje Villaumovy obavy za zcela zbytečné. „Co byste tedy potřeboval ještě vědět?“

Villaume mu odpověděl se stejně falešným úsměvem. „Jsou to policajti?“

„Ne.“

„Mají nějaké vojenské zkušenosti?“

Cameron chvíli váhal. „Mají,“ odpověděl posléze.

„Oba dva?“

„Ano.“

„Kde?“

Cameronovo váhání bylo nyní o poznání delší. „V armádě.“

„Nějaký speciální výcvik? Jednotka rychlého nasazení nebo něco podobného?“

„K tomu jsem se nedostal.“

Villaume se zašklebil. „To povídejte někomu jinému.“

„Dobře,“ pokusil se ukončit rozhovor a vzal do ruky sluchátko svého satelitního telefonu, „řekl jsem všechno, co vím. Pokud chcete vycouvat, řekněte mi to, a já zavolám Duserovi.“

Villaume ho nespouštěl z očí. Ani na chvíli nepochyboval o tom, že Cameron lže a že ho někde pěkně tlačí bota. „Fajn,“ pronesl s výrazem blufujícího hráče pokeru, „zavolejte mu.“

Cameron pohlédl na telefon a pak vztekle vydechl. „Dobrá tedy.“ Narovnal se a pokračoval: „Někdy jste opravdu horší než osiny za krkem, to vám povím.“ Rozhodil ruce na znamení porážky a vyzval Villauma k dalším otázkám. „Co ještě?“

Ani jeho kluzké způsoby však neuspaly Villaumovu obezřetnost. „Podívejte se, Petře. Dělám tuhle práci téměř třicet let. Jediné, čemu vděčím za to, že jsem ještě naživu, je moje pečlivost a opatrnost. Ještě jednou na mě zkuste ten svůj tanec svatého Víta, ještě jednou zkuste blufovat, jako před chvílí s tím telefonem, nebo, a bůh vás v tom případě ochraňuj, mi zatajte nějaké informace, jako třeba to, že ti dva byli ve Fort Bragg…“ Zavrtěl hlavou a zaryl oči do Cameronova kulatého obličeje. „Ještě jednou, Profesore,“ pronesl pomalu a zvedl ukazováček, „a je docela možné, že se vám ve vašem krásném novém voze přihodí tragická nehoda.“

***

TERÉNNÍ FORD EXPLORER přejel plochu letiště a zprudka zastavil u bílého letounu. Řidič zcela očividně pospíchal. Před chvílí mu volal Kevin Hackett a sdělil mu, že se blíží bouřka a že by na to měli pořádně šlápnout, jestliže se chtějí dostat do Denveru ještě před západem slunce. Scott Coleman obešel auto a zvedl zadní dveře. Z kufru vytáhl dvě kovové krabice, se kterými se rozběhl k letadlu, kde je předal již čekajícímu bývalému příslušníkovi jeho SEAL SIX týmu Danu Strobleovi. Vrátil se k vozu a vytáhl z něj ještě velkou tašku. Poté opět přeběhl ranvej a podíval se na Černou řeku, protékající východně od Baltimore. Vítr začal na její hladině tvořit první pěnu a lodě, které se na hladině dosud klidně pohupovaly, se začínaly silně kymácet. Obloha na severní straně byla téměř černá. Jak se zdálo, jen taktak to stihli. Poryv větru zametl dlouhou ranvej a téměř mu odvál i jeho baseballovou čepici. V poslední chvíli ji však zachytil a přidržuje si ji levou rukou sprintoval k letadlu. Proskočil úzkými výklopnými dvířky a přibouchl je za sebou. Nakoukl do pilotní kabiny a otázal se: „Jsme připraveni?“

„Hned, jak si sedneš a zapneš pás.“

Coleman si sundal vybledlou, olivově zelenou bundu, která skrývala jeho vypracovanou postavu. Podal ji Strobleovi a zeptal se: „Je všechno zařízení bezpečně uloženo?“

„Jo.“

„Fajn, připoutej se a mizíme odtud.“

Sám se posadil do sedadla pro druhého pilota, navlékl si ramenní popruhy a nasadil sluchátka. Hackett dorazil již před hodinou, vyplnil letový plán a připravil letadlo ke startu. Coleman rychle zkontroloval přístrojovou desku, zatímco Hackett nahodil motory jejich středně velkého letadla, určeného k přepravě úspěšných podnikatelů a šéfů velkých firem. Zastavili na jižním okraji ranveje. Stáli přesně proti přicházející bouři. Závoje padajícího deště byly dobře patrné na minimálně třech místech na sever a východ od nich. Hackett již neztrácel čas, zvýšil výkon motorů a uvolnil brzdy. Letadélko se rozjelo po ranveji a bez obtíží se vzneslo do vzduchu. O několik okamžiků později zabubnovaly na přední sklo první kapky deště. Hackett zapnul stěrače a stočil letadlo k západu. Za chvíli již Baltimore pod nimi nebylo vidět. Letadlo nabíralo výšku a za necelé dvě minuty se dostali i z deště. Když dosáhli výšky patnácti tisíc stop, vyhoupl se hbitý letoun nad mraky, nad kterými je jasnými paprsky přivítalo zářící slunce, které budou mít po celé tři hodiny letu stále před sebou.

Coleman se otočil ke Strobleovi a požádal ho, aby mu podal sluneční brýle. Jak Hackett, tak i Dan Stroble pod ním sloužili v době, kdy stál v čele týmu nazývaného SEAL Team Six, kterému však nikdo neřekl jinak než tuleni. Prožili toho spolu hodně, a ačkoliv se jim po námořnictvu někdy stýskalo, rozhodně jim nescházela každodenní armádní buzerace a mizerný žold. Nyní se zodpovídali jenom sami sobě, práci si vybírali s maximální opatrností, takže většina toho, co vlastně dělali, byla dokonce i legální. Firma, kterou společně založili, SEAL Demolition and Salvage Corporation, měla většinu zakázek v zahraničí. Pokud zrovna neměli práci, trénovali policejní potápěče z okolí Chesapeake Bay.

Scott Coleman si zatím nebyl jist, do jaké kategorie by měl zařadit zakázku, kterou právě obdrželi. Jediným prvkem nezákonnosti byla skutečnost, že jim jejich odměnu poslali na účet jisté banky v karibské oblasti, kde nejenže unikne pozornosti finančního úřadu, ale i těch, kteří by měli zájem získat příliš podrobný přehled o všech aktivitách jejich společnosti.

Starý pán umíral. To bylo nyní již zcela jasné. Coleman netušil, že se ho toto zjištění tak dotkne. Neznal Stansfielda sice dlouho, zcela upřímně si ho však vážil a obdivoval ho. Vzhledem k tomu, co Stansfield ve svém životě dokázal, však nebylo lehké ho neobdivovat. Stansfield byl jedním z nejstarších organizátorů tajných operací. Jeho služeb využíval za druhé světové války dokonce i Divoký Bill Donovan a OSS. Byl jedním z velitelů slavného Jedburgského týmu, který byl za války shozen nad Norskem, kde pomáhali při organizaci protifašistického odboje. Své kvality osvědčil za dlouhá léta služby v desítkách bojových operací a teprve potom přijal místo za psacím stolem. Takový postup nebyl ve Washingtonu rozhodně běžný. Nejenom CIA, ale i celé Spojené státy utrpí odchodem tohoto moudrého muže citelnou ztrátu.

Colemanovy pracovní vztahy s ředitelem CIA byly více než neobvyklé. Před několika lety se Coleman rozhodl vzít řešení určitých politických problémů do vlastních rukou. Strávil většinu svého života tím, že harcoval po světě a likvidoval osoby, které byly považovány za ohrožení národní bezpečnosti. Na jedné z těchto misí ztratil polovinu svých mužů. Misi tenkrát, jak se dozvěděl později, potopil jistý senátor, který až příliš miloval ženy a alkohol. Když mu jeho nadřízení odmítli sdělit, jak se tento člověk jmenuje, odešel v hlubokém rozčarování z armády. Ještě o něco později mu však jeho přítel, kongresman Michael O’Rourke, prozradil, kdo tehdejší katastrofu zavinil. Colemanův život se tím od základů změnil. Začala jej trápit otázka, kdo je vlastně pro jeho vlast větším nebezpečím. Terorista, vzdálený tisíce mil, nebo zkorumpovaný, pouze svým zájmům sloužící politik doma ve Washingtonu? Stal se proto součástí spiknutí, které si vzalo za cíl změnit praktiky i způsob politiky vládních úředníků. Výsledkem jejich akce byla smrt půl tuctu politiků, načež byl jejich plán vrátit politice aspoň trochu její dřívější úcty vyzrazen piklemi několika zasvěcenců ve Washingtonu. Dva z nich Coleman zabil, teprve potom se Stansfieldovi a O’Rourkemu konečně podařilo sjednat mezi oběma stranami příměří. Dohodli se, že ve státním zájmu bude nejlepší, jestliže se podrobnosti o tom, co se stalo a kdo se na tom podílel, nikdo nedozví.

Dohoda zajišťovala velmi křehkou rovnováhu a její porušení by znamenalo oboustranný konec. Ani jedna ze stran se nemohla pokusit uškodit té druhé, neboť v tom případě by se všechny informace dostaly okamžitě do rukou tisku. Proto se tedy Coleman stal volným agentem pracujícím pro ředitele CIA. Oba se potřebovali. Jejich vztah byl zpočátku poněkud napjatý, ale časem přerostl ve vzájemnou úctu a respekt.

Když vystoupali na předepsanou letovou hladinu, Hackett přepnul řízení na automatického pilota a obrátil se ke Colemanovi. „Takže kdy už nám sakra konečně sdělíš, co se vlastně děje?“

Stroble zachytil jeho otázku a vstal ze sedačky. Dřepl si u vchodu do pilotní kabiny a naslouchal Colemanovým slovům. „Byla naplánována operace a něco selhalo. Dva z účastníků mají dnes v noci přiletět do Států a my máme za úkol je odchytit a přivést do Washingtonu.“

„Předpokládám, že o našem příletu neví,“ zeptal se Stroble a zadíval se na svého šéfa.

„Ne,“ odpověděl mu Coleman a v očekávání další otázky ho požádal, aby mu podal jeho velkou, černou tašku, ze které vytáhl dvě tlusté složky. V jejich branži se těmto složkám říkalo bundy. Jednu Strobleovi nyní podal, druhou si nechal u sebe. „Stansfield byl tak laskav, že nám tentokrát poskytl i pár zákulisních informací.“ Listoval složkou a prohlížel si černobílé fotografie jednoho z jejich cílů. Mužův obličej mu byl vzdáleně povědomý. Jeho skutečné jméno bylo Jim Jansen. Pocházel z Pittsburgu, kde ihned po maturitě vstoupil roku 1974 do armády. Nejprve sloužil v Německu. Po návratu prošel speciálním výcvikem v Ranger School, načež byl odvelen do Koreje a odtud potom k Zeleným baretům, kde se stal velitelem A týmu a kde, jak Coleman již věděl, potkal svoji budoucí ženu, která nyní představovala jejich druhý cíl. Z časových mezer v Jansenových záznamech Coleman usoudil, že byl během své služby ve speciálních jednotkách minimálně třikrát vyslán Agenturou na pastvu. Termín vyslat na pastvu používali příslušníci speciálních jednotek z Fort Bragg, když si je CIA půjčovala na mise, které potom nefigurovaly v jejich služebních záznamech. Coleman zalistoval dopředu, aby se podíval, jestli jsou v Jansenově složce nějaké zmínky o tom, že by v minulosti pracoval pro CIA. Jak očekával, žádné podobné informace složka neobsahovala.

Oba pak pokračovali ve studiu svých složek a čas od času se o nějaký důležitý detail podělili s Hackettem. Nic z toho, co si nyní pročítali, však pro ně nebylo nové. Bylo zcela běžnou praxí, že vysloužilí příslušníci speciálních jednotek spolupracovali na volné bázi s CIA. Někdy oficiálně, někdy tajně.

Hackett pohlédl na přístrojovou desku, aby se ujistil, že všechny přístroje pracují, jak mají. S pohledem stále upřeným na všemožné budíky a digitální displeje pronesl ke svým dvěma společníkům: „Takže vše při starém. Kulinářský institut Spojených států amerických nám jako obvykle předkládá jen část pravdy.“ Hackett nepatřil k velkým fandům CIA a rád ji nazýval jménem nejznámější kuchařské školy ve Spojených státech.

„Z čeho tak usuzuješ?“

„Kdyby to měl být jen takový bezstarostný výlet, proč by na něj posílali zrovna nás? Proč tam neposlali někoho svého, nebo prostě nezvedli sluchátko a neřekli jim, ať sednou na první letadlo a přiletí do Washingtonu?“

„Nikdy jsem vám netvrdil, že by to měla být procházka růžovou zahradou. Stansfield mi prozradil, že mu na celé akci něco nehraje, což je i důvod, proč povolal zrovna nás.“

„A neřekl ti taky, co ti dva vlastně provedli, že se dostali do takovýho průšvihu?“ zeptal se Hackett.

Coleman se na oba podíval. „Vzpomínáte si ještě na Železného muže?“ zeptal se posléze.

Při vyslovení tohoto jména vytřeštil Hackett zeširoka oči, zatímco Stroble se nervózně rozesmál. „Jak bych na něj mohl zapomenout? Ten chlap vydá za celou armádu.“

„Myslí si asi, že je James Bond,“ zamumlal Hackett.

„Jansenovi,“ pokračoval Coleman a ukázal na složku, kterou měl rozloženou na klíně, „byli součástí jedné velmi delikátní akce, na které se podílel. Věci se očividně vyvinuly jinak, než bylo původně plánováno. Z jejich zprávy vyplývá, že sice splnili úkol, ale že přitom zahynul i Železný muž.“

„To není možné,“ nevěřil jeho slovům Stroble.

„Jansenovi byli na útěku, takže neměli čas na nějaké podrobnosti. Přesto však oznámili, že je Železný muž mrtev.“

Hackett potřásl hlavou, pokrytou sluncem vybledlými blond vlasy. „Ani to však neodpovídá na moji původní otázku. Proč zrovna my?“

„Protože Stansfield dostal i zcela protichůdnou informaci. Podle ní by mohl být Železný muž stále ještě mezi živými.“

„Teď tomu přestávám rozumět,“ konstatoval Stroble.

„Stansfield mi o tom nemohl víc prozradit. Má však evidentně zdroje, podle kterých by mohl být Železný muž stále naživu.“

„A,“ dodal konečně s porozuměním Hackett, „celá operace proběhla bez oficiálního souhlasu prezidenta a Kongresu, což je i důvod, proč se obrátili právě na nás.“

„Takhle nějak to nejspíš bude.“

Své pesimistické nálady se však Hackett nedokázal tak snadno zbavit. „Doufám jenom, že o něj v Coloradu nezakopneme. Lidé kolem něj mají divný zvyk předčasně umírat.“

Coleman ho se smíchem přetáhl složkou po zádech. „O nás přece říkali totéž. Přečti si to a zkus si chvíli odpočinout. Říkám vám rovnou, že nic zas tak zvláštního to asi nebude. Musíme si prostě dát pozor a dívat se kolem sebe. Jasný?“ Hackett přikývl a vzal si od něj složku.

Coleman si sklopil sedadlo a zadíval se z okna. V hlavě se mu vybavily události jedné noci před několika měsíci. Byl na baseballu, kde si smluvil rande a narazil na jednoho starého přítele a jeho ženu. Seděli na pravé straně tribuny a pojídali hot dog, který zapíjeli pivem. Když ho chtěl jeho přítel představit páru, který s nimi sledoval hru, Coleman málem upustil své pivo. U stolku seděl muž, kterého neviděl od okamžiku, kdy odešel ze SEAL týmu. Nebyl si ze začátku stoprocentně jistý. Na něčem tak mírumilovném, jako byl baseball, to přece nebylo možné. Jeho druhý pohled jej však přesvědčil, že se nemýlí. Prozradily mu to jeho oči. Ještě nikdy v životě neviděl oči tak tmavé a pronikající. Oči, které byly vždy ve střehu a které patřily největší žijící legendě světa tajných operací. Coleman jej měl dvakrát příležitost sledovat v akci a slyšel, jak o něm ostatní mluví a nevěří svým vlastním slovům. Byl to muž, který byl doma v téměř každém městě na Blízkém východě, stejně jako kdekoliv v Evropě. Byl to pravděpodobně nejlepší americký agent a atentátník.

Nyní tu tedy seděl před ním, sledoval hru a bavil se s krásnou mladou reportérkou sedící po jeho boku. Bylo to až příliš neuvěřitelné, ale byla to pravda. Přišel čas, kdy se jejich cesty opět zkříží.

11

Michael O’Rourke byl nervózní. Nervózní byl ale již řadu let. Křečovitě svíral kožený volant svého Chevy Tahoe a snažil se očima proniknout tmou. Mozek mu mezitím pracoval na plné obrátky a snažil se najít nějaké uspokojivé odpovědi. Obdivoval Annu Riellyovou. To ostatně nebylo tak obtížné. Anna byla nejlepší kamarádkou jeho ženy již od dob, kdy spolu studovaly na univerzitě, a Anna ji měla upřímně ráda. Byli proto oba rádi, když jim oznámila, že získala místo zpravodajky NBC v Bílém domě. Jejich radost však netrvala ani týden. Již prvního dne po nástupu se nešťastně připletla k teroristickému útoku, při kterém málem přišla o život. Útoku padlo tenkrát za oběť dvanáct agentů a příslušníků tajné služby. V následném dramatu pak zahynuli i poradce prezidenta pro otázky bezpečnosti Bill Schwartz, jeho tajemník a několik dalších osob. Rukojmí, která se teroristům podařilo zadržet, osvobodil až neohrožený zásah členů speciálního komanda FBI pro boj s držiteli rukojmí. Takto aspoň zněla verze, která se objevila v novinách.

Jako člen kongresového výboru pro bezpečnost měl ale přístup k informacím, které byly utajeny i jeho kolegům ve Sněmovně reprezentantů. Oficiální stanovisko Bílého domu znělo, že skupina SEAL Team Six, podobně jako i jiné protiteroristické jednotky, plnila v přestálé krizi pouze poradní úkoly a nic víc. Pod pojmem ostatní protiteroristické jednotky se pak skrývala supertajná Delta Force, nejtajnější ze všech armádních skupin speciálního nasazení určených pro boj s terorismem. Pentagon její existenci vlastně nikdy ani nepřipustil, ačkoliv se mezitím stala námětem pro desítky knih, a dokonce i několik celovečerních filmů. O’Rourke velmi dobře věděl, že tyto speciální jednotky Pentagonu hrály v celém dramatu daleko významnější úlohu než jen poradenskou. Příslušníci obou se podíleli na konečném zásahu, kterým byli teroristé zlikvidováni, a při kterém dva členové SEAL týmu dokonce zahynuli. Vzhledem k nutnosti zabránit zbytečnému poplachu, který pravicoví politici ihned vyhlásili, byl celý úspěch připsán na konto jednoho ze zásahových komand FBI.

Když se nyní díval zpět na události loňského jara, uvědomil si, že zanedlouho poté jim Anna představila svého nového přítele. Zpočátku si ničeho divného nevšiml, pak mu ale začaly být některé drobnosti podezřelé. Kdykoliv si vyrazili společně na večeři, navrhoval nějakou zastrčenou restauraci a vždy se posadil tak, aby byl čelem ke dveřím. V případě, že to nebylo možné, strávil pak mnoho času tím, že se ohlížel po každém novém příchozím. Jeho způsob chůze, oči, které neustále sledovaly dění kolem, to vše bylo podezřelé, ačkoliv si toho jeho žena vůbec nevšimla. O’Rourke se v mnoha případech choval obdobně, u něj jí však toto chování neuniklo. O’Rourke byl bývalý mariňák a ti nebyli zrovna vyhlášení jemností svých způsobů.

A to byl i rozdíl mezi ním a Rappem. Rapp byl mnohem uhlazenější. Michaelova obezřetnost sledovala dva cíle, aspoň tak si to vysvětloval on sám.. Prvním bylo se dobře seznámit s okolím a druhým potom dát ostatním najevo, že ví, co mají za lubem. To sloužilo k jejich případnému zastrašení.

Rapp se však ani nepokoušel někoho zastrašovat. Michaela již několikrát předtím napadlo, jestli by tento absolvent Syrakuské univerzity nemohl být špion. Měl firmu, která mu umožňovala časté cesty do Evropy a na Blízký východ. Oba jeho rodiče byli po smrti, a jak se zdálo, ve Washingtonu neměl mimo Anny žádné jiné přátele či známé.

Koncem srpna pak jeho podezření, že by Mitch mohl být někým jiným, než za koho se vydával, přerostlo téměř v jistotu. Navštívili tehdy s Liz, Annou a jejím přítelem baseballový zápas. Zcela náhodně se tam setkal s někým, koho velmi dobře znal, koho však již hodně dlouho neviděl. Byl to Scott Coleman, poručík námořnictva USA v záloze a bývalý velitel skupiny SEAL Team Six. S Colemanem jej pojilo mnoho společných zážitků, z nichž na některé si přál z celého srdce zapomenout. O’Rourke je při představování oba pozoroval a neušlo mu, že Coleman, který patřil mezi ty nejchladnokrevnější muže, které kdy poznal, muže, kteří se dokáží za všech okolností ovládat natolik, že neprozradí ani to nejmenší hnutí mysli, zbledl jako stěna, sotva si Rappa povšiml. Samozřejmě že se hned vzpamatoval, ale to bylo již pozdě. O’Rourke si jeho zaváhání stačil uvědomit. Rapp zůstal po celou dobu zcela nevzrušen a nedal na sobě ani v nejmenším znát, že by se mohli s bývalým tuleněm nějak znát. Colemanovo zaváhání však úplně stačilo.

O svém přesvědčení neřekl ani vlastní ženě. Ani v nejmenším se dokonce nepokusil toto podezření ověřit. Jako člen kongresového výboru pro zpravodajskou činnost z vlastní zkušenosti věděl, že pokud by se začal příliš vyptávat, zcela zbytečně by na sebe upoutal pozornost, což bylo v naprostém rozporu s jeho normální strategií. I on měl svá tajemství a pranic netoužil po tom, aby po nich začal někdo pátrat.

Nyní však bylo všechno jinak a on, ať už se mu to líbí, nebo ne, se bude muset kolem sebe porozhlédnout a začít se ptát. Mitch Rapp zcela určitě nebyl pouhým dodavatelem počítačů. To bylo již zcela jisté. Již pouhá skutečnost, že věděl o vztahu mezi Colemanem a jeho dědečkem, nasvědčovala, že musel mít přístup k velice delikátním a zároveň přísně tajným informacím.

Z dálnice sjel na výjezdu číslo padesát, asi v polovině cesty mezi Bowie a Annapolis. Když si vzpomněl na pohled své ženy, když odjížděl, nebylo mu příliš dobře. Byla v šestém měsíci a celé její těhotenství probíhalo zatím bez sebemenších obtíží. Teď se však muselo přihodit tohle. Stres v období těhotenství škodí. To jim kladli doktoři i sestry neustále na srdce. Vybavil si její vylekaný pohled, kterým ho sledovala, když vyjížděl z garáže. Nechal ji doma samotnou jen s Dukem a devítimilimetrovým kapesním revolverem značky Detonics. Miniaturní pistole téměř ideálně pasovala do její dlaně a Liz z ní již minimálně desetkrát vystřelila. Pamatoval si, že když spolu začínali, nedokázala vzít pořádně do ruky ani kuchyňský nůž, natož pak pistoli. Díky několika nepředvídaným situacím však i ona změnila názor.

Věděl rovněž, že vystrašený pohled na její tváři neznamenal, že by se bála sama o sebe. Měla dost odvahy na to, aby se s klidem zamknula v domě, ve kterém teprve nedávno instalovali bezpečnostní zařízení za víc než jedenáct tisíc dolarů. Strach, který se jí zračil v obličeji, byl strachem o něj. Pokoušeli se Anně zavolat, ale jak v jejím bytě, tak i Mitchově chatě jim odpověděl pouze telefonní záznamník. Liz si nepřála, aby do toho Michael dále zasahoval, a raději chtěla zavolat policii. Pokusil se jí vysvětlit, proč to není možné, trvalo však ještě dobrých pět minut, než na jeho názory po vášnivé debatě přistoupila. Nakonec prohlásila, že za těchto okolností pojede s ním, což zavdalo příčinu k dalším pěti minutám rozpravy, vedle které vypadal jejich předchozí rozhovor jako romantická balada. Jejich hádku ukončilo až několik stahů, které jí připomněly její požehnaný stav. Mateřský instinkt nakonec zvítězil a Liz připustila, že se bez ní Michael zhostí svého úkolu přece jenom lépe.

Musel jí však slíbit, že zavolá, ještě než zastaví u Rappova domu, a že zůstane ve spojení po celou dobu, co bude uvnitř. Přesně k tomu se právě chystal, když se ozval mobilní telefon upevněný v držáku na palubní desce. Sáhl po něm a ozval se: „Haló.“

„Kde jsi?“

„Už tam skoro jsem.“

„Slíbils, že zavoláš.“

Ignoroval výčitku a zeptal se: „Jak se cítíš?“

„Už je to lepší, měla jsem jet s tebou.“

„A jak se má Duke?“ Ignoroval již podruhé její promluvu a zabočil se svým tmavě zeleným džípem doprava, na cestu, na jejímž konci stál Rappův dům.

„Duke se má dobře. Leží vedle mě na pohovce a cpe se popcornem.“

Zavrtěl hlavou a zastavil na samém konci příjezdové cesty. Duke měl původně být lovecký pes, nikoliv pokojový mazlíček. Již mockrát se na toto téma pohádali, ale dopadlo to jako vždy při jejich malých domácích půtkách. Prohrál. Rozhlížel se tmou a pátral po přítomnosti nějakého vozidla. Ulice, lemovaná po obou stranách stromy, však byla zcela prázdná. Když odbočoval na příjezdovou cestu, začalo pršet. Provazce vody mu smáčely přední sklo, takže nic neviděl. Ramenem si podržel telefon u ucha a spustil stěrače.

„Do prdele.“

„Co se stalo?“

„Ale nic, akorát začalo lít jako z konve.“ Uviděl před sebou Annino auto a zeptal se: „Anna má malý BMW, že?“

„Má, je tam?“

„Jo. Kdy ses jí naposledy pokoušela dovolat?“

„Těsně předtím, než jsem teď volala tobě.“

Prohlížel si malý dům před sebou. Obloha již zcela ztemněla deštěm, pouliční osvětlení však nikde nesvítilo. To nevypadalo moc dobře. „Miláčku? Vylezu teď z auta a trochu se tady porozhlídnu.“

V jejím hlase zaslechl strach a počínající paniku. „Nedělej to, prosím. Bude lepší, když počkáš, než přijede policie.“

„Uklidni se. Jenom se podívám do oken. Kdyby se cokoliv stalo, zavolej okamžitě policajty, a hned potom na to druhé číslo, které jsem ti dal.“

„Prosím tě, hlavně na sebe dávej pozor a nedělej žádné hlouposti.“

Slíbil jí, že bude opatrný, zmínku o hloupostech však nechal bez povšimnutí. Několika rychlými kroky se dostal na malé zápraží. Než však stačil dorazit pod jeho stříšku, déšť mu zcela promáčel vlasy i bundu. Setřepal ze sebe kapky a vytáhl z kapsy svůj Colt ráže 11,43 milimetrů. Po Anně nebylo nikde ani stopy, aspoň tedy z pohledu, který mu nabízelo malé okénko ve dveřích. Zazvonil. Po chvíli čekání zmáčkl zvonek ještě jednou a znovu naslouchal. Slyšel však jen zvuk zvonku, zvonícího kdesi uvnitř domu.

„Co vidíš?“

Snažil se nahlédnout dovnitř, ani velké okno napravo ode dveří mu v tom však příliš nepomohlo. Závěsy byly zataženy, takže opět téměř nic neviděl. „Nic,“ odpověděl proto do sluchátka.

„Je tam nějaké rozbité sklo nebo převrácený nábytek?“

Ještě jednou se malým dveřním okénkem podíval dovnitř. „Není.“ S obličejem přitisknutým na sklo pátral po nějakém záchytném bodu, když se za dveřmi začalo něco hýbat. Polekaně uskočil dozadu, upustil telefon a uchopil revolver do obou rukou. Postavil se stranou ode dveří a snažil se co nejrychleji rozhodnout, má-li zvednout telefon ležící na zemi, nebo si raději najít bezpečnější úkryt. Vystrašený a ječivý hlas ozývající se ze sluchátka však přece jenom zvítězil. V tom samém okamžiku, kdy jej zvedl ze země, se dveře domu zprudka otevřely.

12

Tím, že by měl řešením situace pověřit právě Villauma, si Cameron nebyl příliš jistý. Villaume byl na jeho vkus až příliš nezávislý. Musel si však přiznat, že pokud šlo o Dusera, měl Villaume pravdu. Duser byl ve světě tajných operací něco jako kobercové nálety při leteckém útoku. On i jeho lidé milovali zbraně a rozhodně se nezdráhali je používat. Villaume na druhé straně dokázal pracovat v naprosté tajnosti. Představoval však jiný, neméně závažný problém. Jeho slabou stránkou byla loajalita, a to nejenom k jeho adoptivní vlasti, ale též k CIA, organizaci, která jej po třicet let zaměstnávala a živila.

Vyhlédl z okénka pronajaté dodávky a pozoroval silnici. Bylo tři čtvrti na pět a odpolední slunce vrhalo dlouhé stíny vrcholků okolních hor. Dodávka stála na parkovišti motelu Buffalo Bill, nedaleko od hlavního vchodu. Byl to starší, malý motel o dvanácti pokojích na okraji města Evergreen v Coloradu. Evergreen pak bylo malebné městečko uprostřed hor, asi čtyřicet minut jízdy na západ od Denveru. Ze všech stran je obklopovaly mohutné kopce, které by si všude jinde zasloužily označení hory. Všude jinde s výjimkou Skalistých hor. Stékalo z nich půl tuctu horských bystřin, které se uprostřed města slévaly v jedno řečiště. V právě uplynulé dekádě se i Evergreen zapojil do bitvy, která zuřila v téměř všech podobných osadách po celých Spojených státech. Šlo o boj proti výstavbě mnohamilionových luxusních rezidencí a golfových hřišť. Ve městě byly nyní čtyři malé restaurace a jedna z nejkrásnějších pošt v celých Státech. Místní starousedlíci byli rozděleni na dva tábory, z nichž jeden se nového rozvoje města zastával, neboť jejich noví sousedé by s sebou přinesli i hodně peněz, a druhý byl naopak proti, protože ten samý rozvoj pro ně znamenal ztrátu klidu, na který byli ve městě zvyklí.

Cameronovi však byly místní spory zcela lhostejné. Čekal v dodávce, přesně tak, jak mu Villaume přikázal. Villaume mezitím zašel za manažerem motelu, aby se postaral o vše potřebné. Předtím však ještě Cameronovi minimálně třikrát zopakoval, že z dodávky nesmí za žádných okolností vystoupit. Cameron pomalu, ale jistě začínal mít plné zuby toho, že s ním zacházeli jako s nemluvnětem. U tajné služby byl téměř tak dlouho jako Frog, a ačkoliv neměl tolik praktických zkušeností, nebylo dle jeho názoru nutné vyvolávat atmosféru, jako by šlo o tajný jaderný program.

Po příjezdu do Colorado Springs rozdělil Villaume skupinu na dvě části. Na falešné průkazy a kreditní karty si v půjčovně aut pronajali jeden Jeep Cherokee a dodávku. On a Cameron pak dále pokračovali v dodávce, zatímco Mario Lucas a Mary Juarezová jeli v džípu. Oba dva byli nyní v horách na průzkumu a obhlídce Jansenovic srubu. Pokud by spatřili cokoliv neobvyklého, měli za úkol tuto skutečnost okamžitě hlásit. V opačném případě pak měli rozestavit pozorovací vybavení a dát si někde večeři. Za žádných okolností je nesměl vidět nikdo všechny pohromadě.

Letadlo, kterým měli Jansenovi přiletět, mělo přistát až v devět, což jim poskytovalo dost času, aby se důkladně připravili. Villaume vyšel z motelu a přeparkoval dodávku na samý okraj parkoviště. Vyložili část přivezeného vybavení a přestěhovali je do pronajatého pokoje. Cameron postavil své tašky na jednu z postelí a rozhlédl se po místnosti. Na podlaze byly ohavné oranžové koberce, tak typické pro sedmdesátá léta, povlečení bylo tenké, zářivě rezavé a vzbuzovalo dojem, že je vyrobeno z nějaké silně hořlavé látky. Čela postelí pak byla tvořena dvěma koly žebřiňáku. V místnosti bylo zastoupeno i umění – levnou kopií obrazu Buffalo Billa a popelníkem ve tvaru šestiranného koltu.

Villaume otevřel jeden z přinesených kufrů. „Ritz to zrovna není,“ pronesl, „ale pro naše účely to snad bude stačit.“ Vytáhl a rozbalil podrobnou mapu oblasti, kterou pak čtyřmi napínačky přišpendlil na zeď. Jako další pak otevřel dva lesklé kovové kufříky a sestavil zařízení, které v nich bylo ukryto. Mario a Mary měli za úkol rozmístit v okolí Jansenovic domu čtyři parabolické mikrofony a jednu digitální kameru. Mary přišla ještě s nápadem, aby použili i mikrovlnný poplašný drát. Jansenovi totiž, stejně jako všichni v tomto oboru, si své útočiště zvolili velmi obezřetně. Jejich dům stál téměř na vrcholku kopce, asi sto yardů stranou od hlavní cesty. Nad nimi pak již bylo pouze jedno stavení. Mary měla na příjezdové cestě, ve vzdálenosti asi dvaceti yardů od odbočky na hlavní cestu, nastražit neviditelný mikrovlnný kabel. Pokud by se někdo rozhodl Jansenovy navštívit, neunikl by jejich pozornosti.

Když sestavil přijímač a zapnul ho do zásuvky, přistoupil Villaume opět k mapě, kterou před chvílí zavěsil na zeď. Ukázal na ni prstem a pronesl ke Cameronovi: „Vybrali si rozhodně dobře. Do města i ven vede tímto kaňonem jediná silnice, stejně jako k jejich domu. Můžeme to sice využít v jejich neprospěch, ale pokud se něco pokazí, budeme v pasti pro změnu my.“

Cameron se postavil k mapě a pozorně si ji prohlížel. Ruce měl složeny na prsou, jednou z nich se zároveň probíral ve vousech. „V tom budete mít nejspíš pravdu. Jak daleko je to k dálnici?“

„Asi osm mil.“

„A potom do Denveru?“

„Dalších dvacet minut. Pak už bychom měli být schopni ztratit se ve městě.“

„A jak to vypadá směrem na jih? Nějaké cesty?“

Villaume se zadíval do mapy. „Mám pocit, že na jih je to dokonce ještě horší. Snad bychom mohli najít nějakou vedlejší silnici, kde bychom mohli odbočit a chvíli se schovat, ale jestliže potom nezavoláte vrtulník, aby nás vyzvedl, budeme v pasti.“

Cameron ještě chvíli zamračeně studoval mapu, ale žádnou jinou možnost již nenašel. „Nebudeme si moci dovolit žádné komplikace s policií. Třicet minut na pouhých dvou cestách bez možnosti odbočit. Byli bychom v televizi dřív, než bychom se dostali do Denveru.“

Villaume pochopil, kam asi Cameron směřuje, a rozhodně se mu takový plán nezamlouval. Zatím si však své pochyby nechal pro sebe. Cameron se mezitím stále zabýval studiem mapy a nakonec zcela nevzrušeně pronesl: „Pokud se dostaneme s nějakou hlídkou do konfliktu, budeme se jí muset nějak zbavit.“

„Chcete tím říci zabít je, jestli se nepletu.“ Nesnášel způsob, kterým kancelářské krysy, za kterou považoval i Camerona, balily vše do úhledných a sterilních vět. Odstranit, eliminovat, to byl jejich slovník. Jeho názorem vždy bylo nazývat rýč rýčem a motyku motykou.

Cameron pokrčil rameny. „Jinou možnost nevidím.“

„To nechte laskavě na mně,“ opravil ho Villaume. Zadíval se na něj. Začínal litovat, že mu vůbec dovolil, aby se operace osobně zúčastnil. „Stále jste mi ještě neřekl, co s nimi chcete udělat. Máme je zabít rovnou, nebo si nimi chcete ještě promluvit?“

V tom však Cameron neměl ještě úplně jasno. „Zatím jsem se definitivně nerozhodl. A jak jste mi již tolikrát zopakoval, bude dobré, pokud se vyvarujeme jakéhokoliv rozruchu. Když o tom tak přemýšlím, bude asi nejlepší, když jednoduše navždy zmizí.“

„Může se o to váš člověk na letišti v případě potřeby postarat?“

„Má rozkazy je pouze zpovzdálí sledovat, a to jenom k výjezdu na Evergreen.“

„Neodpověděl jste na mou otázku.“

Cameron k němu překvapeně vzhlédl. Villaumova náhlá prudkost jej značně rozladila. „Odpověď na vaši otázku tedy zní ne.“

„Pokud je tomu tak, necháme je tedy v klidu dorazit domů. Poslechneme si, co nám mohou říci, a před východem slunce je zlikvidujeme.“

„Přesně tak jsem si to představoval,“ schválil jeho plán Cameron.

Villaume se na jeho slova jen zašklebil. Kdybys aspoň tak blbě nežvanil, pomyslel si. V životě jsi neměl vlastní myšlenku.

Jeho posměšný výraz však Cameronovi neušel a pochopitelně se mu vůbec nelíbil. Měl by se naučit prokazovat svému zaměstnavateli trochu více úcty. Až tohle všechno skončí, nebude možná od věci postarat se i o Froga a jeho hochy. Duser to jistě rád udělá za polovinu své obvyklé ceny. Nenáviděl totiž Froga snad ještě více než Cameron. Profesor tedy Villaumovi vrátil jeho pošklebek a rozhodl se, že bude opravdu nejlepší, když celou operaci zakončí ještě jedním telefonátem Duserovi.

***

NA LETIŠTI V COLORADO Springs mezitím nakládali Scott Coleman, Kevin Hackett a Dan Stroble svá zavazadla do pronajmutého stříbrného Chevroletu Suburban. Hackett na letišti domluvil, že si tam mohou nechat svůj letoun přes noc a že jim letištní služba mezitím doplní palivo. Stejně jako skupina, která tu přistála přede dvěma hodinami, i oni všechno platili kreditními kartami vystavenými na cizí jména.

O všechny detaily se staral Hackett. Tak tomu ostatně bylo vždy. Coleman využíval jeho mimořádné vlohy již v SEAL Teamu, kdykoliv potřeboval vyřešit nějaký logistický problém. Hackett měl jak trpělivost, tak schopnosti postarat se i o ty nejmenší detaily, zatímco Coleman pracoval na celkové strategii a taktice. Jejich spolupráce trvala již léta a vždycky šlapala bezvadně, i když Hackettův smysl pro detaily někdy hraničil s fňukáním staré báby.

Když naložili vše potřebné, nasedli tři bývalí tuleni do auta a opustili letiště. Za patnáct minut projeli městem, najeli na mezistátní dálnici číslo 25 a společně s ostatními vozy uháněli vpřed rychlostí padesáti mil za hodinu. Za volantem seděl Stroble, který celou oblast dobře znal. Vysvětlil jim, že bude lepší jet po Pětadvacítce až do Denveru, a teprve tam najet na silnici do Evergreenu, než se trmácet po Šestasedmdesátce, která se k městečku proplétala po úpatích okolních kopců.

Hackett seděl na zadním sedadle a bušil do svého čtyřtisícového notebooku. Počítač měl v sobě zabudovaný digitální telefon a modem, takže se mohl kdykoliv i bez pevné linky připojit k Internetu. Práce s počítačem byla jednou z největších Hackettových předností. Zastával názor, že existuje jen velmi málo věcí, které by člověk nemohl na síti najít. Proč zastavovat někde u pumpy a shánět mapu okolí Evergreenu, a tudíž riskovat, že vás někde zachytí bezpečnostní kamery, když se můžete jednoduše připojit a během chvilky najít vše potřebné. Ani ne za pět minut pak již na své přenosné tiskárně vytiskl celkem osm stránek všech možných informací, které se jim, dle jeho názoru, mohly velmi dobře hodit.

Odevzdal výtisk Colemanovi a pustil se do práce na svém dalším projektu. Po chvíli však zvedl hlavu od klávesnice a již potřetí od jejich odletu z Baltimore se zeptal: „Proč ale Stansfield zavolal raději nás, proč nepoužil někoho ze svých lidí?“

Coleman odložil papíry a vyhlédl z okna. „To jsme si snad už vysvětlili, Kevine.“

Stroble se hrbil za volantem a snažil se pořádně si prohlédnout oblohu. Počasí na horách bývá často velmi nevyzpytatelné. V jednom okamžiku může být dvacet nad nulou a jasno, ve druhém pak minus pět a sněhová vánice. Podíval se do zpětného zrcátka a prohodil dozadu: „Pokud ti něco nehraje, tak to řekni nahlas, začínáš mi tím svým kňouráním lézt na nervy.“

Tento způsob konverzace byl pro oba zcela typický a Coleman si toho jen zřídkakdy všímal. Hackett a Stroble byli skoro jako dvojčata. Dokázali se během vteřiny do krve pohádat a vzápětí se podělit o jedno pivo a společně se smát nějakému vtipu. Už se sice dost dlouho neporvali, ale čas od času byly jejich hádky hodně hlasité. Byli však nejlepší přátelé již od doby, kdy před dvanácti lety společně nastoupili potápěčský výcvik u tuleňů. Trénovali spolu tenkrát v jedné dvojici a oba náročný výcvik s úspěchem přestáli. Cílem kurzu bylo najít a vybrat ty nejodolnější jedince, kteří by dokázali i za těch nejtvrdších podmínek vytrvat v boji a nezhroutit se. Byl jim odpírán spánek, mučili je dlouhými běhy v rozpáleném písku a dlouhými nočními plavbami v mrznoucím moři, to vše jako součást šestnáctidenního výcvikového programu, který měl oddělit zrno od plev a získat tak nové členy pro jednu z elitních jednotek americké armády, námořní tuleně. Jak Hackett, tak Stroble obstáli se ctí.

„Co mě znepokojuje,“ odpověděl mu Hackett a posunul si brýle na nose, „je, že tohle nebude jen taková rozvážka mlíka. Řekl bych, že prováděli něco, co šlo mimo oficiální kanály, a že jim to vybouchlo v ruce.“

„Neříkají ti náhodou Sherlock Holmes?“ zareagoval na jeho proslov Stroble. „Proč jinak by nás asi volali?“ dodal ještě a pomyslel si, že Hackett je opravdu někdy horší než stará bába.

„Asi ti ale ušlo, že když něco takhle zpackají, rádi po sobě zametou stopy. Dnes posílají nás, abychom za ně jejich problém vyřešili, zítra můžeme být problémem my sami.“

„Jak jsi na tohle proboha přišel?“

Bez toho, že by přerušil práci s počítačem, Hackett pokračoval. „Nevíme sice, co měli Jansenovi vlastně za úkol, ale můžeš si být jist, že pokud v tom jel i Železný muž, muselo to být něco setsakramentsky vážného a důležitého. Něco, co se ale totálně posralo. A pokud se naší milé kulinářské akademii něco takového přihodí, lidé začínají zničehonic nenávratně mizet.“

„Seš paranoidní,“ zhodnotil jeho slova Stroble.

„A neříkals něco podobného už v Libyi?“

Operace v Libyi patřila ke vzpomínkám, ke kterým se nikdo z nich nevracel rád. Stroble svíral volant a mumlal. „Ty seš prostě paranoidní, ať jsme kde jsme.“

Hackett se na chvíli odmlčel a pokračoval. Jeho hlas však zněl náhle ostře a ledově. „To je blbost a ty to moc dobře víš.“ Víc říkat nemusel. Oba muži na předním sedadle si byli jeho šestého smyslu dobře vědomi.

Coleman se k němu s tázavým výrazem v tváři otočil. Během třiceti devíti let svého života zažil velmi mnoho podivných a těžko vysvětlitelných věcí. Většinu z nich pochopitelně u tuleňů. Některé si vysvětlit dokázal, mnohé jako by však ležely mimo hranice normálního světa, kde ani ty nejmodernější vědecké poznatky nebyly nic platné. Jak si třeba vědecky vysvětlit, že jediný člen jednotky dokázal zničehonic ostatní varovat, těsně předtím, než při průchodu neproniknutelnou džunglí všichni málem padli do nastražené pasti? Hackett byl jedním z těch, kteří to dokázali, a Coleman se naučil nebrat jeho intuici na lehkou váhu.

„Mluv tedy.“

Hackett jen pokrčil rameny. „Nic konkrétního nevím, mám jen takové divné mrazení v zádech. Jako bych to všechno již jednou prožil. To ale není možné. Taky jsem nikdy nebyl v Evergreenu, ale přesto vím, jak to tam bude vypadat. Nikdy jsem nebyl u Jansenů, ale stejně tak vím, jak vypadá jejich dům.“

„Myslíš něco jako ve snu?“

„Něco takovýho.“

„Co ještě?“

„V tom domě se něco stane. Nevím co, ale bude to něco hodně špatného.“

Stroble si opět nasadil svou pohrdlivou grimasu a zíral do dáli. „Kurva.“ Tentokrát však jeho hlas nezněl uštěpačně. Naopak, byl v něm cítit vzmáhající se děs z toho, co na ně tam v horách čekalo.

Coleman se obrátil k Hackettovi. „Takže dobrá. Nesmíme ztrácet rozvahu. Budeme postupovat co nejpomaleji a napřed si pořádně prohlídneme terén. A pokud budeš mít ty svoje vibrace i ráno, budeme si muset připravit jiný plán. Souhlasíte?“ Oba muži jen mlčky přikývli.

13

Anna Riellyová seděla na pohovce a rukama si pevně objímala kolena. Její nejlepší kamarádka se ji již téměř celou hodinu pokoušela uklidnit, zatímco její manžel, Michael O’Rourke, si střídavě sedal nebo pochodoval sem a tam před gaučem, na kterém obě ženy seděly. Bezútěšnou atmosféru vznášející se celým domem ještě umocňoval monotónní déšť za okny.

Když se vzpamatovala z úleku způsobeného tím, že na prahu domu svého nastávajícího našla manžela své nejlepší kamarádky, který na ni ze tmy mířil pistolí, byla Anna konečně schopná se natolik soustředit, aby pochopila, že jí Michael nehodlá nic z toho, co se právě dělo, vysvětlit, dokud oba neopustí Mitchův dům. Podal jí svůj mobilní telefon a Liz jí bleskově vysvětlila, že by měla Michaela poslechnout a okamžitě s ním odjet k nim, do Georgetownu.

Okamžitě jí bylo jasné, že to musí mít nějakou souvislost s Mitchem. Pokoušela se Michaela zeptat, ale ten jí dal jasně najevo, že se o tom nebudou bavit do té doby, než dorazí domů. Jeho taktika však nezabrala. Anna byla po právu rozčilená a Michael ji tedy musel uklidnit aspoň tím, že jí řekl, že Mitch je v pořádku. To ji opravdu na chvíli utišilo, takže s ním konečně nastoupila do auta, ale to bylo asi tak vše. Když přijížděli do Georgetownu, byla již opět jako šílená.

Liz pak trvalo dobrých třicet minut, než ji znovu aspoň trochu uklidnila. Nic užitečného, aspoň dle Michaelova názoru, se však nedozvěděli. Anna nebyla ochotná odpovědět na žádnou Lizinu otázku, a kdykoliv se Michael pokusil do jejich rozhovoru vmísit, Liz mu pohledem naznačila, že se do toho nemá plést. Anna jim několikrát zopakovala, že nemůže mluvit o tom, co Mitch vlastně dělá a co se mu mohlo přihodit. Jediné, co jim dokázala říci, bylo to, že Mitchův obchod s počítači je zcela legální.

Michael se cítil stále více nesvůj. Nelíbilo se mu, co se kolem něj dělo, ani to, že mu nikdo nechce odpovědět na jeho otázky. Měl pocit, že na ně má právo. Nic nezavinil a za nic nemohl, stejně jako nemohl za to, co se před léty přihodilo mezi jeho dědečkem a Scottem Colemanem. V tomto bodě si ale po chvíli váhání určitý podíl viny přiznal. Kdyby tenkrát držel jazyk za zuby a neřekl Colemanovi o tom, jakým způsobem se jistí senátoři podíleli na smrti dvanácti tuleňů, nemusel se nikdy dostat do takových problémů. Z tohoto případu si však odnesl rázné ponaučení. Mlčet. Tajemstvím se nejlépe daří ve tmě a nevyplácí se vynášet je na světlo. To byl zároveň i jediný důvod, proč se dosud choval tak opatrně. Nebylo by skutečně lepší, kdyby nevěděl, co je Mitch Rapp vůbec zač?

Dál se ve svých úvahách nedostal. Bylo mu jasné, že se tímto způsobem vmanévruje pouze do slepé uličky. Skutečnost byla taková, že už v tom byl namočen a že to nebylo ani jeho vinou, ani vinou jeho ženy. E-mail jim poslal Mitch a ten je také žádal o pomoc. Takže nějaké odpovědi si opravdu zasloužili. O’Rourke potřeboval vědět, do čeho se to vlastně zapletl, a pokud mu Anna nebyla ochotna na jeho otázku odpovědět, bude se muset začít ptát někde jinde.

Vstal a šel směrem do haly. Déšť venku ještě zesílil a padal nyní v hustých provazcích. Otočil se a zadíval na svou ženu a Annu a poprosil ji: „Podívej se Anno, potřebuji, abys mi odpověděla na pár otázek.“ Na chvíli se odmlčel, aby mohl zvolit ta nejvhodnější slova, a pokračoval. „A potřebuji, abys mi na ně odpověděla skutečně po pravdě.“

Liz se na něj dívala s nepříliš chápavým a schvalujícím výrazem. „Myslím, že tvé otázky mohou ještě chvíli počkat.“

Schylovalo se zřejmě k pořádné hádce, natolik už svoji ženu znal. Tentokrát však nehodlal ustoupit. Utká se tedy jeho irská výbušnost a tvrdohlavost s jejím italským temperamentem. Nebylo by to ostatně poprvé. Jakkoliv však jejich občasné spory vypadaly opravdu divoce, nikdy ani náznakem nedošlo k žádnému fyzickému kontaktu a bouře zpravidla pominuly stejně rychle, jako začaly. V posledních pěti měsících však domem nebylo pomalu slyšet jiné výrazy než „ano, miláčku, už běžím, lásko“ a podobně, což přičítal především jejímu požehnanému stavu. O většině domácích záležitostí rozhodovala nyní Liz a on se tomu nikterak nebránil. Liz byla velmi houževnatá a odolná, což byl, mimo jiné, i jeden z mnoha důvodů, proč ji miloval a proč si ji vzal. Ale stejně jako on měla své silné stránky i jeho žena, a právě to mu nyní dělalo starosti. Dostali se totiž někam, kde se díky svým zkušenostem dokázal pohybovat mnohem lépe než ona. I proto tedy nemohl nyní ustoupit.

„Vzpomínáš si ještě,“ pokračoval vážným hlasem, „co se nám před nedávnem přihodilo právě zde, v našem domě? Odešla jsi do obchodu, a když ses vrátila, já už tu nebyl.“

Liz se na něj podívala svýma velkýma hnědýma očima a ztěžka polkla. Vzpomínka na to jí dodnes působila noční můry. Kvůli jeho dědečkovi a Scottu Colemanovi visel Michaelův život tehdy na vlásku. Toho večera, o kterém se právě zmínil, byl Michael unesen přímo z jejich domu a předveden před jednu z nejmocnějších osob ve Washingtonu i celých Spojených státech. Byl vyslýchán, brutálně zbit, a nebýt rychlého zásahu ředitele CIA Thomase Stansfielda, dnes by tu asi neseděl.

„Liz,“ pronesl tichým hlasem. „Byli jsme do toho vtaženi proti své vůli. Někdo vyhrabal na světlo tu nejčernější kapitolu našeho společného života a znovu nám ji vmetl do tváře.“ Pomalu zavrtěl hlavou a pokračoval. „Nevím, v jaké souvislosti bylo Colemanovo jméno v tvém mailu zmiňováno. Jestli to byla výhrůžka, nebo opravdu návrh možné cesty ven, ale potřebuji prostě pár odpovědí. Rozumíš mi?“

Liz vypadala stále ustaraně, ale přesto přikývla. Michael si vzal židli a posadil se naproti Anně. Se založenýma rukama a lokty opřenými o kolena se na ni zadíval a dodal: „Vím, že Mitch zcela určitě není pouhým obchodníkem s počítači a poradcem. Vím, že musí dělat ještě něco zcela jiného, a když si přehraji, jakým způsobem se od okamžiku, kdy jsem tě vyzvedl, chováš, je mi jasné, že ty to víš taky.“

Anna mu jeho slova ani nepotvrdila, ani nevyvracela, což si vyložil jako souhlas. „Z mailu, který poslal Liz, vyplývají pouze tři věci. Za prvé,“ odpočítával na prstech, „Mitch je náš tajný agent, s největší pravděpodobností i bývalý námořní tuleň.“ Při zmínce o této elitní jednotce se na něj Anna s očima stále plnýma slz tázavě podívala. „Za druhé,“ pokračoval Michael ve svém výčtu, „pracuje jako tajný agent, ale pro druhou stranu, a za třetí: jede v něčem ilegálním, například v drogách.“

Při jeho poslední hypotéze však Anna na znamení nesouhlasu zavrtěla rozhodně hlavou.

„Pracuje tedy pro CIA?“

„Nechci o tom mluvit,“ trvala na svém a její uslzené oči ho prosily, ať už ji přestane trápit.

„Pro Pentagon?“ nedal se jejími gesty odradit.

„Už se mě na nic neptej.“

„Je to NSA?“

„Nech toho, prosím. Řekla jsem ti přece, že o tom nesmím mluvit.“ Zabořila obličej do dlaní a vzlykavě ho znovu poprosila. „Už mi dej pokoj. Prosím.“ Jediné, co si teď přála, bylo, aby se z tohoto zlého snu konečně probudila a měla Mitche v bezpečí vedle sebe. Již dva měsíce ji pronásledovaly stále stejné sny. A v každém z nich byl Mitch zabit. Ještě nikdy neměla takový strach. Nedokázala si ani na vteřinu představit, že by měla o všechno zčistajasna přijít. Na muže, jako byl Mitch, čekala celý život. Ne, bez něj by žít nedokázala.

Než jí Mitch o sobě řekl celou pravdu, musela mu slíbit, že o jeho práci v CIA nebude nikdy s nikým mluvit. Musela mu slíbit, že o ní nepoví ani svým rodičům, a již vůbec ne manželovi své nejlepší přítelkyně, kongresmanovi Spojených států. Nyní však on sám vystoupil ze stínu a Michaela a Liz kontaktoval. Byla zcela zmatená, vystrašená, a nevěděla, jak se má vlastně chovat a co by měla udělat.

„Proč se ho nezeptáš sám?“

Michael nechal její otázku bez povšimnutí. „Sama dobře víš, čím se živím. Stačí, abych zvedl telefon, a někdo z CIA tu do hodiny bude sedět a odpovídat na mé otázky. Bude muset, takový je totiž zákon. Jsem členem Výboru pro zpravodajské služby a ty jsou povinny nám ze svého jednání skládat účty. Mohl bych se také teď hned sebrat, zajít se podívat na Kapitol a začít se vyptávat tam. Vzhledem ke svému postavení a bezpečnostním prověrkám mám přístup ke všemu. Spustil bych tak zřejmě alarm jak v Langley, tak i Pentagonu, a jen bůh ví, kde ještě. Odpovědět by mi ale museli.“

Zvedla hlavu a prosebně se na něj podívala. „Nedělej to, počkej, až se Mitch vrátí, a pak si s ním o všem promluv.“

„To bohužel nejde,“ odpověděl jí rozhodně a odmítavě potřásl hlavou. „Mitch nám tohle hodil na hlavu, přičemž navíc ještě vyhrabal pár věcí, u kterých bych zcela určitě dával přednost tomu, aby zůstaly jednou provždy pohřbeny. Potřebuji tedy vědět, jak je možné, že o tom všem ví, a potřebuji to vědět okamžitě.“

„Já ti to ale říci nemohu. Slíbila jsem to.“

Zhluboka se nadechl a vydal ze sebe zvuk, který vyjadřoval pocit frustrace, jenž se ho zvolna zmocňoval. Zatím se nepohnul ani o píď. Anna byla přinejmenším stejně tvrdohlavá jako jeho vlastní žena. Změnil tedy taktiku a zkusil to tentokrát jinak. „Máš pocit, že Mitch jedná fér? Přehrát své problémy na mě a Liz? Musí být opravdu v pořádným průseru, když se o tvou bezpečnost takhle bojí.“ Naklonil se až téměř k ní a pomalu pronesl: „Myslím si, že už chápu, čím se Mitch ve skutečnosti zabývá, a mohu tě ujistit, že to není žádná dětská hra.“ Ukázal prstem sám na sebe a pokračoval. „To vím až moc dobře z vlastních zkušeností. Muži v tmavých oblecích, pistole s tlumiči, a pak najednou někdo beze stopy zmizí. Proto nám zavolal. Jiný důvod tu být nemůže. Bojí se o tvou bezpečnost. Můžeš mi tedy prokázat laskavost a odpovědět konečně na mé otázky? Potřebuji, a snad si i zasloužím vědět, do čeho jste nás dostali.“

Anna se znovu rozvzlykala. Krátce se vysmrkala, na Michaelovu otázku však přesto neodpověděla. „Nemohu, slíbila jsem mu to.“

Michael cítil, jak se ho zmocňuje opravdové zoufalství. Nebyl však čas na ohledy vůči slzám a pláči. „Mitch chtěl, abychom tě přivedli sem, protože měl zřejmě strach, že se tě někdo pokusí zmocnit a přes tebe se tak dostat k němu.

Nic proti tomu nenamítám, máme tě oba rádi a uděláme všechno pro to, abychom ti zajistili bezpečnost. Pochop ale, proboha, že teď jsme v nebezpečí i my. Jestliže mi tedy neodpovíš ty, budu se opravdu muset začít ptát někde jinde.“

Anna se rozplakala, až se celá roztřásla. Liz si ji přitáhla k sobě a pevně ji objala. Manželovi přitom věnovala pohled plný opovržení, s jakým se u ní ještě nikdy nesetkal. Nadechl se, aby proti tomu něco namítl, ale Liz zvedla ruku a varovala ho. „Už ani slovo.“

Vstal ze židle a v naprostém zoufalství z něho uniklo: „Tak už mě s tím neserte.“

Sotva to dořekl, Anna se zvedla z pohovky a zamířila ke dveřím. „Je mi to líto…, omlouvám se, že jsem vás do toho zatáhla,“ mumlala. V hale popadla svůj plášť a pokračovala směrem k východu. Liz bleskově vystartovala za ní. Michaela, který jí stál v cestě, odstrčila s takovou lehkostí, jako by ani neměřil sto devadesát centimetrů a nevážil téměř sto kilogramů. „Stůj,“ volala za Annou. „Kam chceš teď jít?“

„Odcházím. Michael má pravdu. Není fér, že jsme vás do toho zatáhli. Já jsem se rozhodla do Mitche zamilovat, ne vy. Není tedy žádný důvod, abyste kvůli tomu měli nějaké problémy.“

Liz ji uchopila za ruku, nasměrovala směrem ke schodišti a táhla ji za sebou nahoru. „Nikam nejdeš a zůstaneš tady. Tady budeš v bezpečí.“ Anna se pokusila protestovat, ale Liz nepřipustila žádný odpor a dále vlekla svou bývalou spolužačku nahoru po schodech. Na čtvrtém schodu se zastavila a obrátila k Michaelovi.

Ten se sice nadechl a otevřel ústa, stačil však říci pouze: „Ale já se jenom…“

„Raději mi nic nevysvětluj,“ předešla jej řezavě Liz, „zklamal jsi mě teď takovým způsobem, že nemám chuť se na tebe ani dívat.“ S těmito slovy pak obě ženy vystoupaly až na vrchol schodiště a zmizely v prvním patře.

Michael je mlčky pozoroval, načež se dlaní praštil prudce do čela a vydal se do kuchyně. Cestou si nepřestával nadávat a za výrazy, kterými sám sebe tituloval, by se zcela jistě nemusel stydět ani ten nejsprostší posunovač. Ani ty nejšťavnatější nadávky jej však nedokázaly uklidnit, takže jich ještě pár přidal a otevřel dveře do ledničky. Vytáhl z ní láhev piva, pořádně si přihnul a s lahví v ruce se opřel o linku. Odněkud přiběhl Duke a posadil se před ním. Podíval se na svého žlutého labradora a svěřil se mu. „Takže je to jenom na nás, kamaráde.“

Znovu se zhluboka napil a nevěřícně zakroutil hlavou. Měl hrozný pocit. Věděl, že ačkoliv má pravdu, přesto ji stejně nemá. Všechno, co před chvílí v obýváku řekl, byla pravda, ale jenom proto, že se jim nelíbilo, jakým způsobem jim dal svůj názor najevo, byl nyní on tím špatným a musel za to platit. Hlasitě zívl a pomyslel si: Dám jim hodinu a pak půjdu nahoru a omluvím se. Uvidíme, co to udělá.

Mezitím mohl udělat pouze jedinou věc. Přešel k telefonu zavěšenému na zdi, zvedl sluchátko a otevřel dvířka jedné ze skříněk, na kterých byl nalepen jejich domácí telefonní seznam. Vyhledal číslo, které potřeboval, a na druhém konci se za chvíli ozval ženský hlas. „Policejní oddělení na Capitol Hill. Kam vás mohu přepojit?“

„K dozorčímu hlídek, prosím.“

Ve sluchátku to dvakrát klaplo a pak se mu opět ozval ženský hlas. „Seržantka Hallová.“

„U telefonu kongresman O’Rourke, seržantko. Před chvílí jsem dostal poněkud nepříjemný telefonát. Již druhý v průběhu dvou dní.“

„Vyhrožovali vám fyzickým napadením?“

„Něco takového, asi je to dost běžné a za normálních okolností bych vás tím neobtěžoval, ale moje žena je těhotná a stres by jí nemusel dělat dobře.“ Kdyby tak jen policistka na druhém konci drátu věděla, jak blízko pravdě se dostala, pomyslel si a promnul si hřbet nosu.

„Přejete si, aby vás v noci kontrolovali naše jízdní hlídky?“

„To by bylo skvělé. Potřebujete adresu?“

„Ne, mám ji tu před sebou na displeji. Bydlíte v Georgetownu, hned u křižovatky s ulicí Wisconsin.“

„Správně.“

„Postaráme se o to, pane. Každou hodinu se k vám podívá hlídka, a pokud byste měl ještě nějaké další problémy, okamžitě nám zavolejte.“

„Spolehněte se a děkuji vám, seržantko.“ Zavěsil sluchátko zpět do vidlice a na chvíli se zamyslel. Byl v pokušení vytočit ještě jedno číslo, ale když si uvědomil, do jakého průšvihu se již dnes stačil namočit, raději od svého nápadu upustil.

Se všemi nainstalovanými bezpečnostními systémy a s policejními hlídkami kroužícími každou hodinu kolem by zde měli být v bezpečí. On sám si navíc lehne v obýváku na pohovce s připravenou dvanáctimilimetrovou kulovnicí po boku. Hlídat bude jistě i Duke, takže by dnešní noc měli bez problémů přestát. Ráno snad konečně přinese i nějaké odpovědi, a hlavně zklidní rozbouřené emoce.

14

Ptáci pomalu spouštěli svůj ranní hlahol a obloha nad jeho hlavou se počala rozjasňovat přicházejícím ránem. Vrcholek hory Mount Evans ležící západním směrem zakrývaly husté mraky. Dům, který pozoroval, byl postaven v nadmořské výšce šesti tisíc stop, těsně pod vrcholkem hory. Coleman úplně chápal, proč se sem chtějí lidé stěhovat. Vysoké a mohutné borovice, osikami porostlé kopce, k nebi se vzpínající hory, ledové bystřiny a lesknoucí se hladiny nesčetných jezírek, to vše vytvářelo majestátní pocit klidu a harmonie, který člověka okamžitě prostoupil. Podobně jako v případě některých monumentálních evropských katedrál i zde si mohl člověk myslet, že žije v přítomnosti samotného Stvořitele. Coleman sice celou svou bytostí propadl kouzlu moře a nic na tom nehodlal měnit. I tak mu tu ale došlo, proč někteří lidé dokáží stejně tak propadnout kouzlu hor.

Seděl na verandě dřevěného srubu postaveného ve tvaru písmene A, který stál na samém vrcholku ulice Prospect Drive. Ze své pozorovatelny zřetelně viděl dům Jansenových stojící o několik set stop pod ním, na okraji hluboké rokle. Hackett tento srub našel, jak jinak, na Internetu, což pro něj ostatně nebyl žádný problém. Nejprve se zcela legálně připojil do počítačové sítě Pentagonu, odkud získal podrobnou profilovou mapu okolí Evergreenu. Na mapě potom lokalizoval požadovaný cíl a vybral čtyři sousední ulice, nabízející vhodné pozice, které mohli využít jako pozorovací body. Následně si vyhledal webové stránky místních realitních kanceláří a za necelých patnáct minut našel na vrcholku ulice Prospect Drive dům, který hledal. Na svých stránkách nabízejících víkendové pobyty v horách je měla jedna místní společnost, zabývající se pronájmem a správou nemovitostí. Pomáhali majitelům hledat zájemce, kteří by si chtěli pronajímat jejich horská útočiště v době, kdy je sami nevyužívají. Instalovaná bezpečnostní opatření nepředstavovala pro Hacketta žádný problém, takže již za krátkou chvíli věděl, že vyhlédnutý dům je volný, a za další chvilku znal i číselný kód zámku dveří.

Coleman seděl v malé zahradní židli, zachumlán do vojenského spacího pytle, baseballovou čapku pevně posazenou na svých blond vlasech. Na stolku vedle sebe měl dva dalekohledy. Jeden normální, druhý pro noční vidění. Byli naneštěstí příliš daleko na to, aby mohli použít i směrové mikrofony, které si s sebou přivezli. Stroble i Hackett spali na podlaze uvnitř srubu. Včera, přibližně kolem jedenácté večer, vysadilo letištní taxi oba manžele před jejich domem. Tři bývalí tuleni je přibližně hodinu pozorovali a pak si rozdělili dvouhodinové hlídky. Coleman právě dokončoval tu svoji, která začala ve čtyři hodiny ráno a měla končit v šest. Již předtím se domluvili na předběžném plánu. Ráno si měli situaci ještě jednou obhlédnout a potom Jansenovy telefonicky kontaktovat. Nabídnout jim chtěli buď schůzku ve městě, nebo zde nahoře, v jejich srubu. V případě, že by souhlasili a přišli za nimi nahoru, měl Stroble dle vlastní úvahy zaujmout pozici, doprovázen svojí spolehlivou a osvědčenou ostřelovací puškou značky Galii.

Colemanův úkol zněl přivézt Jansenovy do Washingtonu, ať už s tím budou či nebudou souhlasit. V plánu rozhodně nebylo oba manžele zabít, a jeho rozkazy zněly pokusit se tomu za všech okolností vyhnout.

O tom, že by zaútočili hned po rozbřesku, mluvili již předešlou noc. Stroble podotkl, že Jansenovi budou po dlouhé cestě unaveni a v případě nečekaného útoku i rozespalí. Jeho návrh tedy zněl: udeřit hned za svítání a rychle celou věc ukončit. Žádné hraní. Obléknout si neprůstřelné a maskovací vesty, brýle, popadnout MP pětky, několik dýmovnic a oslepujících výbušných patron a vyrazit dveře. Tohle byl Strobleův klasický scénář. Udeřit nečekaně, bleskově a hlavně tvrdě.

Hackett nebyl plánem svého přítele nikterak unesen. Navíc i nadále dostával své špatné vibrace. Coleman se především chtěl vrátit do Washingtonu zdráv a ve zdraví s sebou přivézt i oba své partnery a manžele Jansenovy. Nechtěl vidět žádné mrtvé, a nepřál si rovněž, aby obyvatelé tohoto malebného a krásného městečka věděli, že v jejich sousedství strávili noc tak nebezpeční a smrtonosní jedinci, jako jsou oni tři.

Bývalý velitel týmu námořních tuleňů si dobře uvědomoval, že jakmile začnou s dýmovnicemi a vyrážením dveří, situace se může velmi snadno vymknout z ruky. V tomto případě proti nim navíc nestáli nějací pouliční výtržníci, ale bývalí příslušníci jedné z elitních armádních jednotek, kteří prošli vysoce specializovaným výcvikem a kteří zde ke všemu byli na domácím hřišti. Zcela jistě budou mít po ruce zbraně, což mu dělalo ze všeho největší starosti. Ani on, ani jeho muži nebyli trénováni na zadržovací policejní akce. Byli vycvičeni v umění zabíjet. Rychle a efektivně. To do nich během tisíců absolvovaných hodin výcviku boje muže proti muži neustále vtloukali. Pokud měl někdo v ruce zbraň, byli naučeni okamžitě a bez rozmyslu střílet. Tři bleskové rány do čela a rychle k dalšímu cíli. Nebylo těžké si nyní právě takový vývoj situace představit. I kdyby se jim podařilo manžele překvapit, byla tu šance že se jim, nebo aspoň jednomu z nich, podaří dostat ke zbrani, což by znamenalo konec. Museli by zemřít a s nimi, ačkoliv to příliš pravděpodobné nebylo, mohl zahynout i jeden z nich. Takhle to tedy nepůjde, pomyslel si. Nevidím žádný důvod, proč by tu musel kdokoliv umírat.

Pomalu se rozednívalo. Slunce sice ještě nevyšlo, ale přesto již zcela zřetelně viděl Jansenův dům. Coleman se ohlédl. Na zdi srubu visel bílý kulatý teploměr s obrázkem pumy uprostřed. Stupnice ukazovala dvanáct stupňů, pěkně studené ráno. Zvedl ruku a podíval se na hodinky. Byly dvě minuty po šesté, čas probudit Hacketta, aby se na další dvě hodiny ujal hlídky. Vstal ze své stoličky, přesto mu to ale nedalo a ještě jednou se podíval směrem ke sledovanému domu. Když se otáčel, aby definitivně zamířil zpět do srubu a probudil Hacketta, dveře Jansenova domu se znenadání otevřely a Jansen vyšel ven. Coleman rychle sáhl po dalekohledu a podařilo se mu zaostřit těsně předtím, než mu zmizel v dvojgaráži stojící opodál.

S tímhle nepočítali. Zcela zřetelně uslyšel zvuk startujícího vozu, i přesto, že byl od domu vzdálen více než půl míle. Průzračný horský vzduch však vykonal své. Pak již uviděl světla couvajícího automobilu a o chvíli později z garáže vyjel i celý automobil. Coleman přiskočil ke skleněným dveřím a vtrhl do místnosti. „Neválejte se tady! Jansen odjíždí.“ Vyběhl zpět na zápraží a pozoroval dění pod sebou. Jansenovo Subaru Combi mezitím zastavilo před domem. Jansen vystoupil, otevřel zadní dveře vozu a vrátil se zpět do domu. Motor auta neustále běžel. Coleman zaměřil svou pozornost na dění v obývacím pokoji. To, co viděl, se mu však vůbec nelíbilo.

***

PETER CAMERON NEBYL jediný, koho napadlo podívat se na Internet a zjistit, co se v Německu vlastně přihodilo. V jednu hodinu ráno se k síti připojil i Jim Jansen. Jeho žena tvrdě a klidně spala, on však neměl stání. Právě si vydělali obrovskou spoustu peněz a on by nejraději zmizel někam hodně daleko, do tepla, kde by si mohli oba pořádně odpočinout. Věděl, že po nich Kennedyová bude chtít hlášení, to bylo ostatně i součástí jejich plánu. Vzhledem k tomu, že Železný muž byl již mrtev, nebyl tu tím pádem ani nikdo, kdo by mohl jejich slova zpochybnit. Po schůzce s Kennedyovou se budou muset na pár týdnů vypařit. Někam, kde je hezky a kde si budou moci užívat vydělaných peněz. Za svou práci dostali vskutku královskou odměnu, byli ale také na pokraji úplného vyčerpání. Když se ohlédl nazpět, musel si přiznat, že kdyby jim někdo učinil stejnou nabídku ještě jednou, řekli by ne. Ze Železného muže byl nervózní. Ten člověk tušil, že něco není v pořádku. A to bez ohledu na všechny jejich pečlivé přípravy. Jeho žena mu podrobně vyprávěla o všem, co se v Hagenmillerově domě odehrálo. Jakým způsobem zastřelil hraběte a následně zneškodnil jeho osobního strážce. Měli z pekla štěstí, že se Beth podařilo ho zastřelit tak snadno.

Jako první si začal prohlížet londýnské Timesy. Evropský tisk měl celý den na to, aby na situaci zareagoval, a tak doufal, že Timesy přinesou nějaké zprávy o útoku na hraběte Hagenmillera již ve svém nedělním vydání. Až se německé úřady dozvědí, že Mitch byl Američan, dostane se to na první stránky novin po celém světě. To si však jistě vyžádá ještě nějaký čas.

Byl příjemně překvapen, když spatřil titulek běžící přes celou první stránku: Němci si myslí, že na hraběte byl spáchán atentát. Pociťoval dokonce určitou pýchu a pocit zadostiučinění z toho, že je jejich případu věnována taková pozornost. Když však dočetl až ke druhému odstavci, vystřídal jeho uspokojení zmatek. Když odjížděli z panství, nikde přece žádný požár nebyl. U pátého odstavce již nerozuměl vůbec ničemu, a když dočetl až nakonec, zmocnil se ho panický strach.

V článku psali, že jeden muž a žena, vybaveni falešnými průkazy BKA, odjeli z panství v kaštanově hnědém audi přibližně v 11:15 v noci a že od tohoto okamžiku je již nikdo nespatřil. Byla tam rovněž zmínka o třetím muži, který z domu vyběhl přibližně pět minut po jejich odjezdu a uprchl v autě, které ukradl jednomu z hostů večírku. Jansen cítil, jak mu srdce bije stále rychleji. Četl však dál. Ukradené auto našla policie v garáži na letišti v Hannoveru. Článek potom skočil až k taxikáři, který byl spoután a s roubíkem v ústech nalezen v jednom penzionu ve Freiburgu. Podle podrobného popisu, který řidič poskytl policii, neměl ani ty sebemenší pochyby o tom, že člověkem, který ho s pistolí v ruce přinutil k jízdě do Freiburgu, nebyl nikdo jiný než Železný muž.

Jansen zanechal četby a bleskově vběhl do ložnice, kde ihned v panice probudil ženu. Zeptal se jí znovu, kam přesně agenta, kterého znali pouze jako Železného muže, střelila. Když mu to zopakovala, bylo jim oběma jasné, že na sobě musel mít neprůstřelnou vestu, kterou jim zapřel. Jak jen mohli udělat takovouhle hloupou chybu? Měl chuť Beth za její nedbalost uškrtit. Proč jen vše nepojistila ještě jednou ranou do čela? Přesně z tohoto důvodu tehdy chtěl, aby s Železným mužem šel do domu on.

To, co teď museli udělat, bylo nad slunce jasné. Prchat. Prchat rychle a někam hodně daleko. Až se muž, kterému připravili takovou past, dostane zpět do Států, zcela jistě o všem řekne Kennedyové, jež nebude mít žádný důvod před ním skrývat jejich totožnost a dodá mu všechny informace, které bude potřebovat k tomu, aby je dokázal vystopovat. O tom, co bude potom, si Jim nedělal ani ty nejmenší iluze. Budou žít jenom tak dlouho, dokud neprozradí, kdo si je najal, a potom, tak jak to v jejich branži chodí: kulka do hlavy.

***

ZATÍMCO OBA MANŽELÉ pobíhali po domě a rychle balili vše, co možná s trochou nadsázky budou jediné věci, které v životě budou ještě potřebovat, neměli ani tušení o tom, že největší nebezpečí, které jim nyní hrozí, nepředstavuje návrat Železného muže, ale že číhá v pokoji číslo deset motelu U Buffalo Billa. Cameron slyšel každé slovo, které si vyměnili, a měl nyní dostatek času na to, aby si celou akci rozmyslel a připravil. S trochou štěstí a spolupráce ze strany Jansenů by mohl být již v poledne zpátky ve Washingtonu.

Cameron uměl mistrně zacházet s téměř každou zbraní, která se kdy na trhu vyskytla. Bylo jedno, zdali to byla pistole, brokovnice nebo kulovnice. Když mu bylo něco přes dvacet, vzal jej kolega z CIA do jednoho venkovského střeleckého klubu ve Virginii, kde poprvé v životě zhlédl střeleckou soutěž. Střelba se postupně stala jeho vášní, která však s přibývajícími léty přerostla v naprostou posedlost. Ve střelbě z pistole se stal nejlepším střelcem svého klubu, v této disciplíně však byl i jedním z nejlepších na celém východním pobřeží. Byl mistrem ve střelbě na terč a ani z pušky nikdy neminul cíl. Veškerá jeho střelecká praxe však vždy probíhala v kontrolovaném prostředí střelnice.

Vlastnil sbírku zbraní, kterou systematicky doplňoval, takže čítala již více než sto kusů. Vzhledem k tomu, že byl při svých nákupech i mimořádně uvážlivý, hodnota některých kusů za dvacet let jeho sběratelské činnosti výrazně stoupla a sbírka dnes představovala malé jmění.

Navzdory všem těmto skutečnostem se však Cameron přesto cítil jednou věcí hluboce zahanben. Ještě nikdy totiž nikoho nezabil. V tom měl Villaume úplnou pravdu. Na špinavou práci posílal vždy někoho jiného. Nyní, když oficiálně odešel z CIA a byl nucen jednat s nájemnými zabijáky typu Dusera či Villauma, dospěl k rozhodnutí, že nastal čas tento diskvalifikující fakt změnit a vyslat tak do éteru novou zprávu. Proto se tedy rozhodl, že tím, kdo v tomto případě zmáčkne spoušť, bude on sám. Celý svůj život se kvůli své profesi pohyboval na tenkém ledě, kdy úcta a respekt ke schopnostem jak spoluhráčů, tak i protihráčů může představovat i hranici mezi životem a smrtí. Skutečný důvod však ležel někde jinde, pohřben hluboko v jeho nitru. Ještě nikdy nezažil, jaké to vlastně je: zabít člověka. Toužil ten pocit poznat. Strávil tisíce hodin střelbou na neživé terče a používal zbraní, které byly přece vyrobeny k tomu, aby zabíjely živé bytosti, mnohé z nich pak dokonce i bytosti lidské. Střelecké soutěže probíhají vždy v přísně sledovaném a regulovaném prostředí, kde jedinými proměnnými jsou vlhkost vzduchu, směr a rychlost větru. Ještě nikdy nenechal svoji vášeň dojít až na samý konec. Nyní ten čas nastal. Začínal si rovněž uvědomovat, že vzít s sebou Villauma, a nikoliv Dusera, nebyl nakonec až tak špatný nápad. Villaume si rád vše s největší pečlivostí a smyslem pro detail dopředu naplánoval. V tom byli oba stejní, Villaume však měl, na rozdíl od něj, nesrovnatelně více praktických zkušeností. Cameron si s sebou vzal dvě brokovnice, speciální odstřelovací kulovnici, útočnou pušku a samopal. Jeho původním plánem bylo zasáhnout oba cíle z bezpečné vzdálenosti pěti až šesti set metrů z odstřelovací pušky Walther WA 2000. Villaume však jeho nápad neschvaloval. Výstřel z této velkorážní zbraně by zde v horách zněl jako rána z děla, která by na jejich přítomnost mohla velmi jednoduše upozornit. Jejich záměrem však bylo dostat se do Evergreenu i zpět bez toho, že by vzbudili jakoukoliv pozornost. Villaume naštěstí dokázal to, že i ty sebesložitější problémy vypadaly najednou relativně snadné, a ukázal Cameronovi místo, kde mohli zcela nepozorovaně zaujmout pozici a které přitom nebylo od domu vzdáleno více než dvě stě yardů.

Ve 4:45 ráno zaparkovali svou dodávku pod kopcem u cesty, přibližně pět set yardů od domu Jansenových. Villaume s Cameronem vystoupili a vydali se na malý horský výstup. Lucas a Juarezová zůstali ve voze, se kterým však zajeli do lesa, odkud potom monitorovali nainstalované sledovací zařízení a vyčkávali na další vývoj situace. Pokud by Cameron minul cíl a Jansenovým se podařilo uprchnout, měli za úkol jim zablokovat dodávkou cestu a zasypat jejich vůz palbou z tlumiči opatřených MP pětek.

Výstup trval Cameronovi a Villaumovi déle, než předpokládali, a Villaume z toho rozhodně nebyl nadšen. Ačkoliv mu bylo již dvaapadesát a nebyl již v žádné vrcholné fyzické formě, ve srovnání s dýchavičným Cameronem si připadal jako olympijský desetibojař. Aspoň že to umí s těma svejma flintama, pomyslel si Villaume. Když konečně zaujali svou připravenou pozici, bylo již téměř 5:30. Místo, které Villaume vybral, bylo pod vysokou borovicí, téměř na samém konci příjezdové cesty, trochu stranou dolů, směrem k hlavní cestě. Měli zřetelný výhled jak na garáž, tak i na vlastní dům. Cameron si svou první vraždu připravil do nejmenších detailů tak, aby pro sebe získal veškeré výhody a měl v nadcházející konfrontaci navrch. Kromě lůžka z jehličí, které si vyrobil, si přinesl i karymatku a srolovaný spací pytel. Na sobě měl maskovací střeleckou kombinézu a v ruce držel útočnou pušku Stoner SR-25, na jejíž hlavni byl namontován na zakázku vyrobený tlumič. Pro větší stabilitu si pušku vložil do speciálního dvounohého skládacího stojánku, který si s sebou rovněž přinesl. SR-25 byla vlastně M-16 modifikovaná pro využití jako odstřelovací puška. Měla však i větší kalibr a používala náboje ráže 7.62mm. Umožňovala jak střelbu jednotlivých ran, tak i výstřely v dávkách. Cameron si ji nastavil na jednotlivé výstřely a s pomocí zaměřovacího dalekohledu se šestinásobným přiblížením pozoroval dům. V 6:00 se otevřely dveře a Jim Jansen vyšel z domu. Cameron však na něj byl připraven, protože již před chvílí mu Mary do sluchátek oznámila, že se v domě připravují na odchod. Ani její upozornění jej však příliš neuklidnilo. Tep se mu neustále zvyšoval, a když se dveře konečně otevřely, bilo jeho srdce jako na poplach. Ačkoliv ráno bylo poměrně studené, na čele se mu přesto začaly tvořit kapky potu a krátil se mu dech. Přehodil si pušku z levé ruky do pravé a pozoroval Jansena mířícího ke garáži. Jansenova hlava se objevila v záměrném kříži, který jej sledoval, dokud nezmizel v garáži. Cameron nedokázal uvěřit tomu, jak rychle a silně najednou znervózněl. Ruce se mu třásly a o jeho proslulé pevné mušce nemohlo být nyní ani řeči. Opakoval si, že o nic nejde, celá akce je pečlivě zajištěna, a pokud se nestrefí, Lucas a Mary se o vše postarají.

Ani toto přesvědčování mu však nepomohlo. Bylo mu jasné, že zásah rozhodně nelze považovat za obtížný, a že pokud cíl nezasáhne, bude to Villaume považovat za nezvratný důkaz jeho amatérismu. Když uviděl vyjíždějící auto, zavřel oči a začal pozpátku počítat od jedné do sta. Dýchal zhluboka a pokoušel se zklidnit svůj zrychlený tep. Musí se vrátit do normálního stavu a vše bude v pořádku.

„Řeknu vám, až vyjde z domu i žena. Chlapa si držte neustále v zaměřovači,“ zašeptal mu Villaume do ucha. Auto vyjelo z garáže a zastavilo před domem. Když Jansen vystoupil a vběhl do domu, Villaume pronesl: „To je ono. Až se znovu objeví, počkejte, než za ním vyjde i ona. Nenechte ho však nastoupit. Nechceme střílet na auto, pokud to nebude nezbytně nutné.“

Cameron na jeho slova neodpovídal. Cítil se však již lépe. Puls i dech se mu zklidnily, pomalu, ale jistě se vracel do normálního stavu. Zaměřovací kříž nyní mířil na otevřené dveře. Jeho odpočítávání bylo stále pomalejší, dýchal mělce a pouze nosem. Když se asi po minutě Jansen objevil znovu na zápraží, byl již zcela klidný. Sledoval v zaměřovači, jak míří k autu a otevírá zadní dveře. Naházel do kufru několik tašek, zvedl ruku a zabouchl dveře. Jeho obličej se dostal přesně doprostřed černého průsečíku dalekohledu. Cameronův pravý ukazováček se dotýkal chladného kovu spouště. Okamžik pravdy se blížil. Uslyšel, že mu Villaume něco říká. Ve stejném okamžiku otočil jeho cíl hlavu a podíval se ke dveřím. Téměř okamžitě mu došlo, co se mu Villaume pokoušel říci. Neváhal již ani zlomek vteřiny a stiskl spoušť.

***

SCOTT COLEMAN SI PŘILOŽIL dalekohled k očím a sledoval dění kolem domu. Vypadalo to, že se chystají odjet a že mají náramně naspěch. S dalekohledem stále v ruce se obrátil k posuvným skleněným dveřím a tlumeně zavolal. „Vyjeď s autem z garáže, Dane. Vrátíme se a uklidíme to tady později.“

Jestliže si pospíší, budou u hlavní cesty dříve než Jansenovi a budou jim moci zablokovat cestu. Pokud se jim to podaří bez toho, že by někdo sáhl po zbrani, mohou se pokusit přemluvit Jansenovy, aby s nimi dobrovolně odjeli do Washingtonu. To by bylo nejlepší řešení. Kdo ví, co by se všechno mohlo přihodit, kdyby se jim nepodařilo cestu zablokovat a museli pak auto sledovat do města.

Sledoval, jak Jansen vyšel z domu a háže do kufru dvě velké tašky. Viděl, jak náhle otevřel ústa, jako by chtěl něco říci, a pak se již jeho tělo prudce zakymácelo, natočilo bokem a ztěžka dopadlo na zem. Coleman se instinktivně přitiskl k zemi a zamířil dalekohled na dveře domu. Na živou Beth Jansenovou se však mohl dívat jen kratičký zlomek sekundy. S ústy dokořán zírala na tělo svého manžela, které nyní již bezvládně leželo na zemi. Než se však ze šoku z jeho smrti, která ho zastihla přímo před jejím zrakem, mohla vzpamatovat, zasáhla i ji do čela kulka. Její mrtvé tělo se zhroutilo do křoví lemujícího schůdky na zápraží.

15

Začátek nového týdne nevítala Irena Kennedyová s příliš velkým nadšením. Silnice byly ucpány auty a její nálada se usadila hluboko pod bodem mrazu. Mitch Rapp byl stále nezvěstný a jediní dva lidé, kteří do případu mohli vnést jasno, byli po smrti. Byla vždy pyšná na to, že se za všech okolností dokázala vždy plně soustředit na řešení jakéhokoliv problému, který momentálně nastal, dnes však jako by nebyla schopna tomuto očekávaní dostát. Na kolenou měla pravidelnou ranní zprávu pro prezidenta. Zprávu, která měla status přísně tajného dokumentu, připravovalo Oddělení současných úkolů a analytické podpory CIA a pracovalo na ní tucet agentů a analytiků, kteří kvůli tomu trávili své večery tím, že se pokoušeli dát dohromady ty nejaktuálnější informace, které mohly mít nějaký dopad na národní bezpečnost. Každý z prezidentů, počínaje Johnem Kennedym, se k tomuto dokumentu choval jinak. Někteří jej každé ráno podrobně studovali, jiní jej předávali svým bezpečnostním poradcům. Prezident Hayes k němu přistupoval jako zarytý kalvinista k Bibli. Nestačilo mu, že si jej každé ráno celý přečetl, kladl i četné doplňující dotazy a dělal si poznámky. Jako zástupkyně ředitele pro boj s terorismem nebývala Kennedyová zpravidla tím, kdo prezidentovi tuto zprávu předkládal. Vše ale od základu změnil nedávný teroristický útok na Bílý dům. Od toho okamžiku se totiž potírání terorismu stalo Hayesovou nejvyšší prioritou. Nyní tedy do Bílého domu dojížděla minimálně jednou týdně, někdy více, někdy méně často. Prezident totiž využíval jejich schůzky jako krycí manévr, který jim umožňoval v klidu prodiskutovat činnost Orion Teamu.

Kennedyová zavřela složku a vyhlédla z okna. Vládní sedan, který ji vezl na schůzku s Hayesem, právě zabočil z Konstituční na Sedmnáctou ulici. Vpravo byla Ellipse a přímo před ní pak Bílý dům. Celá budova byla obehnána lešením a dělníci na něm se pokoušeli co nejrychleji zahladit stopy, které na této slavné budově zanechal vánoční útok teroristů. Prezident trval na tom, že opravné práce nesmějí ani na chvíli ustát, takže dění na lešení probíhalo nepřetržitě po celých dvacet čtyři hodin denně. Prezident doufal, že se tak jizva, kterou nedávný útok vryl do srdcí a myslí všech Američanů, v co nejkratším čase zacelí. Celá budova byla doslova obalena hliníkovou a plastovou fólií, takže ani kamery nedokázaly zachytit, jakým tempem práce pokračují. Díky včasnému zásahu požárníků neutrpěla naštěstí prezidentská rezidence příliš závažné škody. Městem šly také zaručené zprávy, že firma, která byla na opravu najata, je s opravnými pracemi dokonce napřed. Pokud by se jí totiž podařilo dokončit všechny práce do Vánoc, zaručovala jí smlouva dvacetiprocentní prémii. Ačkoliv bylo zpřístupněno již celé Západní křídlo, to, jestli se bude první pár moci do Vánoc skutečně nastěhovat, bylo na veřejnosti předmětem mnoha spekulací a sázek. Prozatím bydleli v Blairově vile, hned naproti komplexu vládních budov, nazývanému Old Executive Office Building.

Čtyřdveřový sedan prokličkoval ochrannými zátarasy a zastavil u jihozápadní brány areálu Bílého domu. Ze strážního domku vyšli dva uniformovaní agenti tajné služby a začali kontrolovat doklady. Ještě před nedávnem by jim jednoduše otevřeli bránu a mávli rukou, ať nezastavují a pokračují. To vše však útok od základů změnil. Od kontroly dokladů jim nyní nepomohlo ani to, že Kennedyová byla v Bílém domě poměrně častým hostem, který přijížděl téměř vždy stejným vozem, se stejným řidičem, a dokonce i se stejným bodyguardem. Otevřela okénko a nabídla hlídkujícímu agentovi svůj služební průkaz. Ten si ho zběžně prohlédl, načež jí ho s poděkováním vrátil. Třetí agent mezitím se psem vycvičeným k hledání bomb obešel jejich vůz a zkontroloval i kufr. Celá záležitost netrvala ani minutu, a sotva skončila, vstupní brána se před nimi ihned otevřela. Řidič zaparkoval pod dlouhou krémovou markýzou stínící okna v přízemí Západního křídla a Kennedyová vystoupila. Poděkovala oběma mužům za doprovod a požádala je, ať na ni počkají ve voze. Prošla dveřmi a ukázala službu konajícímu příslušníku tajné služby svou modrou tašku s kovovým zámkem. Důstojník byl na tento těžký modrý vak již zvyklý a věděl, že skrývá každodenní zprávu pro prezidenta. Pozdravil Kennedyovou a okénkem jí přistrčil desky, aby se mohla zapsat. Hned poté se po levém schodišti vypravila vzhůru. Na samém vrcholku schodů si všimla modré uniformy prezidentovy osobní ochranky. Její přítomnost znamenala, že prezident je v těchto chvílích v Západním křídle. Podívala se na hodinky.

Bylo 7:12, takže prezident byl s největší pravděpodobností v jídelně, snídal a pročítal si ranní noviny.

Dříve než však mohla vstoupit do Oválné pracovny, musela projít ještě jednou kontrolou. Těsně před vchodem stál totiž další agent tajné služby, oblečený tentokrát v šedivém obleku. Když uviděl její modrou tašku, přikývl a vpustil ji do prezidentovy soukromé jídelny. Prezident seděl na svém obvyklém místě a před sebou měl, jako každé ráno, čtyři výtisky různých novin.

Přistoupil k ní malý Filipínec oblečený v bílé vestě a pozdravil ji. „Dobré ráno, paní doktorko.“

„Dobrý den, Carlosi,“ odpověděla mu se stejnou zdvořilostí.

Mužík jí podržel tašku a vzal si od ní kabát. Kennedyová se posadila k oválnému dubovému stolu a otevřela tašku. Prezident seděl naproti.

Zvedl hlavu, pohlédl na ni a pozdravil: „Dobrý den, Ireno.“

„Dobrý den, pane prezidente.“

„Jak jste strávila víkend?“

„Velmi dobře, pane prezidente. A vy?“ Vytáhla z tašky výtisk své zprávy a posunula ji k prezidentovi. Věděla, že budou v tomto zdvořilostním rozhovoru pokračovat, dokud Carlos neopustí místnost.

„Nebylo to špatné. V Camp Davidu je touto dobou vždy překrásně.“ Prezident se podíval na první stránku zprávy a povšiml si, že se mnohé z jejích nadpisů shodují i s titulky uveřejněnými na první stránce Washington Post. Bylo mu ale okamžitě jasné, že obsah bude naprosto odlišný.

Carlos přistoupil ke Kennedyové a postavil před ni hrnek kávy a borůvkový vdolek. „Dnes jsou výborné, téměř bez tuku.“

Kennedyová se usmála. „Děkuji, Carlosi.“ Bylo až zábavné, jak se ji Carlos při každé návštěvě pokoušel přimět nějakým způsobem k jídlu.

Carlos se mezitím obrátil k prezidentovi: „Konvice na stole je plná, pane prezidente. Budete-li ještě něco potřebovat, zazvoňte na mě, prosím.“

„Děkuji, Carlosi.“ Prezident patřil k mimořádně silným konzumentům kávy, jeho denním standardem bylo osm až deset šálků. Všem kritikům však rád zdůrazňoval, že Dwight D. Eisenhower dokázal v době, kdy byl vrchním velitelem spojeneckých sil v Evropě, vypít více než dvacet šálků kávy denně a vykouřit k tomu ještě čtyři krabičky cigaret bez filtru. Po skončení vojenské kariéry se pak stal prezidentem, sloužil dvě období a ve zdraví a spokojenosti se dožil sedmdesáti devíti let. Tuto historku o Eisenhowerově životosprávě pak s radostí vyprávěl všem těm, kteří si o jeho zdraví dělali, dle jeho názoru, až přílišnou starost. Jeho vlastní žena mu však se stejnou radostí na jeho slova vždy tvrdila: „Ty ale nejsi žádný Eisenhower.“ Teď už Hayes dával svou historku k dobru pouze proto, aby si mohl vyslechnout manželčinu neměnnou reakci. Nikdy si pochopitelně nenamlouval, že by snad Eisenhowerem mohl skutečně být, ostatně jen skutečně minimum lidí si mohlo dovolit tvrdit, že by se mu dokázali vyrovnat. Hayes byl demokrat, čím déle však žil v Bílém domě, tím silnější měl pocit, že se Eisenhowerovi, který patřil k republikánům, podobá. Kdyby se mělo hlasovat o nejlepším americkém prezidentovi historie, byl by právě Eisenhower jeho tajným tipem na vítěze. V této souvislosti se však zpravidla mluvilo zejména o Washingtonovi, Jeffersonovi, Lincolnovi či F. D. Rooseveltovi. Eisenhower však byl jediným, kdo se do nejvýznamnějšího úřadu v zemi dokázal prosadit z naprosté chudoby. Přidáme-li k tomu jeho rozhodné a zdrcující vítězství nad fašistickým Německem, jeho průkopnické úsilí o zrušení rasové segregace či způsob, jakým se dokázal postarat o farmáře a udržet vojenský rozpočet v relativně únosných mírách, patřil dle Hayesova názoru k horkým kandidátům.

Když si z konvice naléval další šálek kávy, uslyšel, jak se dveře za Carlosem zavřely. Podíval se na Kennedyovou zpoza svých brýlí a otázal se: „Co se to tam v Německu, sakra, vlastně stalo? Za čtyřicet minut sem přijde jejich velvyslanec.“

Kennedyová se snažila najít slova, kterými by prezidentovi mohla na jeho otázku odpovědět. To však nebylo jednoduché, neboť ani ona sama toho mnoho nevěděla. „Snažím se to zjistit, pane. Zatím však máme pouze velmi málo jednoznačných informací.“

„Copak jste o tom ještě nehovořila s Mitchem?“

Zavrtěla odmítavě hlavou. „Ne, původně jsme dokonce přijali hlášení, že při akci zahynul.“

Hayes se k ní naklonil, odsunul noviny i misku s vločkami stranou a zeptal se: „Můžete mi to ještě jednou zopakovat?“

„Někteří z dalších účastníků operace nám poslali zprávu, že byl Mitch při akci zabit. Nyní však máme důvodné podezření, že se tato zpráva s největší pravděpodobností nezakládala na pravdě.“

Hayes se zamračil. „Asi bude lepší, když začnete od začátku.“

Kennedyová spustila svůj výčet, ale musela mu zdůraznit, že i její vlastní informace nejsou zdaleka úplné. Vysvětlila mu, jaké informace se jí podařilo získat z jejich německých zdrojů, přičemž prezidenta nejvíce zajímal popis osoby, která unesla hannoverského taxikáře do Freiburgu. Zbytek zprávy si prezident vyslechl již mlčky. Zeptal se, až když svůj přehled zakončila. „Proč jste ještě nevyslechli ty další dva?“

Kennedyová mlčela. Jedním z jejích úkolů rovněž bylo, jak si sama vykládala, izolovat prezidenta od všech těchto zmatků a špíny. Věrohodně vypadající popření vlastní informovanosti a podílu mohlo být někdy velmi důležité. Proč mu tedy tyto podrobnosti nyní vykládala? Vedl ji strach. Strach z toho, kdo nebo co může stát v pozadí vraždy manželů Jansenových. „Poslali jsme do Colorada náš tým, pane. Měli za úkol je přivézt do Washingtonu. Když se připravovali k navázání kontaktu, stali se svědky toho…, že v oblasti operoval ještě jeden tým, o kterém zatím nic nevíme, který oba svědky eliminoval. Naši lidé jen z dálky pozorovali, jak odstranili těla a uklidili všechny stopy.“

Prezident se opět zamračil. „Tak teď už tomu opravdu nerozumím.“

„Ani my ne, pane.“

„Komu by vyhovovala jejich smrt?“ Prezidentův obličej se zachmuřil. „A proč?“

„Snažíme se na to přijít, pane.“

„Je možné, že by tak rychle zareagovali Němci?“

„O tom pochybuji, pane.“

„A co kdyby za tím bylo něco, co s naším případem vůbec nesouvisí? Něco z jejich minulosti?“ Prezident se snažil přijít na jakýkoliv jiný důvod než ten, který byl zřejmý a který si rozhodně nepřál slyšet. Byli zkompromitováni, a navíc jim někde unikaly ty nejtajnější informace.

„Možné to samozřejmě je, ale vzhledem k načasování se mi to nezdá příliš pravděpodobné, pane.“

„A co Mitch? Jak ho dostaneme zpět?“

„Nijak, pane.“

„Cože?“

„Ano, pane. Mitch ví nejlépe, jak se o sebe postarat. Proto je nejlepší. Byl vycvičen, aby uměl zmizet, a pokud po něm začneme nyní pátrat, všechno tím jen zbytečně zkomplikujeme.“

Tato představa se však prezidentovi stále příliš nezamlouvala. „Nějaký způsob, jak mu pomoci, přece musí existovat.“

Kennedyová však trvala na svém. „Nemělo by to žádnou cenu, pane. V tomto bodě se mnou souhlasí i ředitel Stansfield.“

„Takže co tedy plánujete?“

„V prvé řadě jde o tým, který zlikvidoval Jansenovy. Snažíme se je vypátrat.“

Prezident se opřel o opěradlo a díval se oknem na protější budovu. Nepromluvil téměř celou minutu. Snažil se probrat všechny možnosti, žádná se mu však příliš nezamlouvala. Nejlepším vysvětlením pochopitelně bylo, že Jansenovy nechal odstranit nějaký jejich dřívější zaměstnavatel. Kennedyová však měla nejspíš pravdu. Načasování jejich eliminace tuto verzi téměř s jistotou vylučovalo. Na to, že o celé operaci neměl v podstatě nikdo vůbec nic vědět, to tedy rozhodně nevypadalo příliš dobře.

Prezident se znovu obrátil ke Kennedyové a rozkázal jí: „Zjistěte tedy, kdo se postaral o to, že Jansenovi zmizeli. Chci to rychle, a pokud možno bez dalšího rozruchu.“

„Ano, pane.“

„A teď ještě k té schůzce s německým velvyslancem. Měli bychom si srovnat pár detailů.“

***

PŘESNĚ JEDENÁCT MINUT po osmé pak prezident, jeho poradce pro bezpečnost Michael Haik a Kennedyová vstoupili přes prezidentovu soukromou kancelář do Oválné pracovny. Na dvou dlouhých pohovkách u krbu již seděli i muži, kteří v jeho administrativě hráli velmi důležité role. Hayes se zcela určitě nestal prezidentem Spojených států bez toho, že by dokázal čas od času sehrát nějaký velmi efektní kousek. Dokázal již dopředu odhadnout, jakým směrem by se tato schůzka mohla vyvíjet, a připravil si tedy svůj plán. Seznam pozvaných osob byl jeho součástí.

Když prezident vstoupil do místnosti, všichni přítomní povstali. Prezident přistoupil k velvyslanci Gustavu Kochovi a potřásl mu rukou. Poté si vzal jednu ze dvou židlí stojících u krbu a posadil se. Michael Haik se posadil na druhou a Kennedyová zaujala místo na pohovce, vedle náčelníka výboru náčelníků štábů, generála Flooda. Po generálově druhé straně pak seděl ministr obrany Rick Culbertson. Na druhé pohovce se usadil ministr zahraničí Midleton a německý velvyslanec.

Prezident se posadil a přehodil si nohu přes nohu. Když se podíval na velvyslance, působil jeho pohled velmi ustaraně. V klidu si vychutnával myšlenky, které se nyní musely jak velvyslanci, tak i ministrovi vnitra honit hlavou. Tento mítink svolali oni. Bylo tedy přinejmenším silně neobvyklé, že k němu byli ještě přizváni i ministr obrany a náčelník výboru náčelníků štábů. Otázky, které zde chtěli řešit, spadaly, koneckonců, jednoznačně do kompetencí Midletonova úřadu.

Prezident velvyslanci představil všechny přítomné, položil ruce na kolena a otázal se: „Co pro vás mohu dnes ráno, pane velvyslanče, udělat?“

Velvyslanec si odkašlal a dřív, než začal, vrhl letmý pohled na ministra sedícího vedle něj. Potom se obrátil opět k prezidentovi a spustil. „Kancléř Voght mě, pane prezidente, osobně požádal, abych s vámi promluvil o jedné mimořádně závažné události.“ Anglicky mluvil zcela bezchybně, bez jediné stopy cizího přízvuku. Velvyslanec nebyl žádný hlupák. Politikou se, ve svých šedesáti, zabýval již třicet jedna let a byl si vědom důležitosti toho, že ke schůzce byli přizváni i dva nejvyšší zástupci Pentagonu. Přesně z tohoto důvodu se proto okamžitě zmínil o německém kancléři.

Hayes však nehodlal velvyslanci jeho situaci nikterak usnadnit. Ještě méně ji pak chtěl zjednodušit ministrovi zahraničí. Nedal proto ani náznakem najevo, že ví, proč byla tato schůzka svolána. Koch se zdál prezidentovým mlčením poněkud zaskočen a vyslal k Midletonovi pohled s žádostí o pomoc.

Midleton se tedy ujal slova. „Předpokládám, pane, že vás již informovali o tom, co se o víkendu přihodilo v Německu.“ S těmito slovy pohlédl na prezidenta s nadějí, že mu jeho slova aspoň potvrdí. Ten však nic takového neměl v úmyslu. Když se mu tedy žádného přitakání nedostalo, pokračoval: „Mám na mysli atentát na hraběte Hagenmillera a požár v jeho vile, který zničil jednu z nejvybranějších rezidencí v celé Evropě a…,“ dodal nešťastným tónem, „bohužel také uměleckou sbírku nevyčíslitelné hodnoty.“

„Byl jsem o tom informován,“ přikývl nakonec Hayes, nenabídl však ani trochu osobní účasti či sympatie.

„Pane,“ pokračoval Midleton, „pan velvyslanec znal hraběte Hagenmillera velmi důvěrně, stejně jako kancléř Voght.“

Hayes na jeho slova opět pouze mlčky přikývl a ani tentokráte nenabídl žádná slova útěchy.

Kocha prezidentův nedostatek účasti mátl, ale vzhledem k tomu, že s ním nejednal příliš často, ignoroval tuto pro Hayese dosti neobvyklou skutečnost a bez velkého otálení přednesl své sdělení. „Pan kancléř je velmi znepokojen tím, že by za tímto atentátem mohla stát nějaká zahraniční zpravodajská služba.“

„Opravdu, a z čeho tak usuzuje?“ zeptal se prezident s pohledem upřeným do velvyslancových očí.

„Získali jsme určité tajné informace, které nás k tomuto závěru dovedly.“

„A o jaké informace se v tomto případě tedy jedná?“

Koch seděl vzpřímeně na pohovce a pokračoval. „Dozvěděli jsme se, že hraběte před jeho smrtí někdo sledoval.“

„A kdo ho, podle vás, tedy sledoval?“

„CIA,“ pronesl velvyslanec a podíval se, jaký účinek jeho slova měla na Kennedyovou i na samotného prezidenta.

„A po mně tedy chcete co?“

„Jste schopen mi potvrdit nebo vyvrátit, zdali CIA hraběte skutečně sledovala?“

„Mohu vám potvrdit, že CIA jej před jeho smrtí skutečně sledovala.“

Velvyslanec vypadal velmi spokojeně, že se mu dostalo natolik upřímné odpovědi. Starosti mu ale dělalo, jakým způsobem by měl nyní v konverzaci pokračovat. Volil proto pečlivě slova a řekl: „Naše země jsou již po dlouhá léta dobrými a věrnými spojenci, pane prezidente. Kancléř Voght má vážné obavy z toho, aby tento incident toto spojenectví nenarušil.“

„Proč si to myslí?“ Hayes dobře věděl, co se mu Koch snaží naznačit. Chtěl však, aby svá slova velvyslanec vyslovil zřetelně a nahlas.

Koch pohlédl nervózně na své ruce, potom na Kennedyovou a nakonec zpět na prezidenta. „Náš kancléř se obává, že… CIA jednala bez vašeho souhlasu a že udělala něco, co by se mimořádně dotklo i toho největšího příznivce, kterého Spojené státy v Německu mají.“

Hayesovi bylo ambasadora svým způsobem líto. Bylo totiž nanejvýš pravděpodobné, že mu o obchodních stycích, které hrabě v nedávné době navázal, zcela záměrně nic neřekli. Kennedyová Hayesovi potvrdila, že tyto informace velvyslanec nezná. Proto prezident zachoval klid a nevybuchl, jak by učinil za jiných okolností.

„Pane velvyslanče,“ pronesl tedy klidným, leč rozhodným hlasem, „i já si našeho přátelství vážím. Německo patří již dlouho k našim věrným spojencům.“ Pak se k velvyslanci naklonil a sepnul ruce. „Můžete mi, pane velvyslanče, prozradit, jak dobře hraběte Hagenmillera skutečně znáte, či spíše jak dobře jste jej znal?“

„Velmi dobře. Jeho rodina patří k těm nejváženějším u nás. Jsou velkými a uznávanými příznivci umění a podílejí se rovněž na celé řadě charitativních projektů.“

„A věděl jste, že hrabě obchodoval s mimořádně citlivým zařízením? Že Saddámu Husajnovi dodával stroje sloužící k výrobě součástí atomových zbraní?“

Bomba tedy konečně vybuchla. Midleton se na pohovce zavrtěl a z jeho popelavě bílé tváře bylo lehce poznat, jak je mu nynější vývoj událostí nepříjemný. Koch však stále poměrně jistě pokračoval. „Tomu ale mohu, pane prezidente, jen stěží věřit.“

„Opravdu?“ zeptal se prezident a natáhl ruku směrem ke Kennedyové. Ta mu podala složku, kterou ihned otevřel a nabídl Kochovi jednu fotografii. „Jsem si jist, že muže na levé straně velmi dobře znáte. Víte ale, kdo je ten druhý?“ Koch zavrtěl hlavou. Začínal se jej dokonce zmocňovat pocit, že to snad ani vědět nechce.

„Není to nikdo jiný než Abdulláh Katámí. Říká vám to jméno něco?“

„Neříká.“

„Katámí je generálem irácké armády,“ prezidentův hlas nabíral nyní na síle, „a byl pověřen obnovou iráckého jaderného programu. A to, co tu na fotografii vidíte,“ prezident mu podal snímek, aby o jeho slovech nebylo ani nejmenších pochyb, „je hrabě Hagenmiller, který od Katámího právě přebírá kufřík, obsahující pět milionů dolarů.“

Velvyslanec však stále ještě nebyl přesvědčen. „Znal jsem hraběte osobně. Jsem přesvědčen, že by ničeho takového nebyl schopen. Vždyť ty peníze ani nepotřeboval, byl to velmi bohatý člověk. Jste si opravdu jistí, že to nebyly peníze za nějaký umělecký předmět? Hrabě byl vášnivý sběratel.“

Ministr Midleton se konečně vzpamatoval a doprovodil velvyslancova slova poněkud patetickým přikývnutím.

Hayes dával pozvolna průchod svému hněvu. Přesně podle plánu. Již mnohem hlasitěji tedy řekl: „Hrabě Hagenmiller nebyl ani zdaleka tak bohatý, jak se domníváte. Víte o tom, že v jeho skladišti v Hannoveru došlo včera v noci ke vloupání? Ten samý večer, kdy byl hrabě zavražděn?“

„V Hamburku, pane,“ opravila jeho slova Kennedyová.

„V jeho skladišti v Hamburku,“ zopakoval po ní a poděkoval za opravu. „Vloupání bylo součástí předem připraveného plánu, který spolu Katámí a Hagenmiller vymysleli, aby se Katámí mohl dostat ke zboží, které nakupoval pro Saddáma.“ Hayes potřásl hlavou a nyní již ledovým hlasem dodal: „Bylo by myslím lepší, kdybyste se dříve, než mě a mé lidi začnete obviňovat ze spáchání nějakého atentátu, poptal po několika odpovědích přímo u vás doma. A když už v tom budete, nebylo by možná od věci, kdybyste se na to, co včera v noci dělali, zeptal i Iráčanů.“ S těmito slovy vstal prezident ze židle a rozloučil se. „Mám před sebou dnes ještě nabitý program, takže jestliže mě nyní omluvíte, rád bych vás již opustil. Práce nepočká.“

Velvyslanec se pomalu zvedal z pohovky a snažil se přitom vyhnout prezidentovu pohledu. „Velmi se omlouvám za to, že vás moje slova natolik rozčílila, pane prezidente. Nejsem však v pozici, kdy bych měl o všem zcela úplné a přesné informace.“

„Ale to já přece vím, Gustave. Nedělejte si z toho těžkou hlavu. Pokud byste však pro mě chtěl něco udělat, mohl byste vašim diplomatům v Berlíně vzkázat, že než příště zase začnou někoho kolem sebe slepě obviňovat, bude lepší, když si vše nejprve ověří u BKA.“

„To samozřejmě udělám, pane prezidente.“

Oba muži si potřásli rukama a velvyslanec zamířil ke dveřím. Ministr Midleton povstal a vydal se za ním. Prezident mu však v odchodu ještě zabránil. „Pane velvyslanče, potřeboval bych si ještě pár minut promluvit s panem ministrem. Mohl byste na něj, prosím, počkat chvíli venku?“ Velvyslanec přikývl a opustil místnost. Prezident se obrátil k Midletonovi. „Posaď se.“

Midleton se s očividnou nechutí posadil na své místo. Prezident si sundal sako a přehodil ho přes opěradlo židle, na které seděl. S rukama pevně založenýma v bok se zadíval na ministra a pozorně si ho prohlížel. Znali se již z dob společného působení v Senátu. V přílišné lásce ho nikdy neměl, a kdyby mohlo být po jeho, nikdy by si ho do funkce ministra zahraničí nevybral. V skrytu duše dokonce považoval Midletona za elitářského snoba. Situace byla o to závažnější, že ministerstvo vnitra vydalo v poslední době několik zahraničněpolitických prohlášení, která byla v rozporu s oficiálním stanoviskem Bílého domu.

„Na čí straně tu vlastně stojíš, Chucku?“ Hayes jej záměrně oslovil přezdívkou, nikoliv jeho skutečným jménem Charles.

„K odpovědi na takovou otázku se nemíním snižovat,“ oznámil mu však ministr a obrátil oči v sloup.

„Prosím,“ neodpustil si prezident rýpnutí, „zkus se aspoň na chvíli snížit na moji úroveň.“

Midleton se cítil dotčeně. „Hrabě Hagenmiller byl dobrý a spořádaný člověk. A té smyšlené historce, kterou ti CIA připravila, nevěřím ani půl slova. Moji lidé v Berlíně mě již informovali, že to pro nás vypadá velmi bledě.“

„Tak smyšlenou historku?“ vybuchl Hayes. „A to jsi zatím neviděl ani desetinu toho, co na něj CIA má.“ Ukázal na Kennedyovou.

„Proč ho CIA sledovala?“ vystřelil ministr svou otázku.

Prezident si složil ruce na prsou. Byl opravdu temperamentní, jen zřídkakdy však nechával svému temperamentu volný průchod. Pokud měl proti někomu nějaké námitky, vyříkal si to s ním zpravidla mezi čtyřma očima. Nyní měl však pocit, že situace překročila všechny meze a že Midletonovu aroganci již není možné dále snášet. Napadlo ho, jestli si ministr vůbec stačil uvědomit, že si již dlouhou dobu nejsou rovni. V Senátu byl vůči Midletonovi služebně mladší, nyní Midleton zastával jeden z nejprestižnějších úřadů jeho vlády a pravděpodobně si skutečně myslel, že se stal nedotknutelným. Postavil ses mi před dalšími třemi členy mého kabinetu, nedáváš mi tedy jinou možnost, pomyslel si a nahlas řekl:

„Bude dobré, Chucku, když si pár věcí ujasníme. Tak za prvé, do toho, proč měla CIA Hagenmillera pod dohledem, ti naprosto, ale naprosto nic není. Za druhé bych se hned teď rád dozvěděl, jak to, že o tom vůbec víš.“

Midleton váhal. Takhle rozzuřeného Hayese ještě nikdy nezažil, s nějakou vyhýbavou odpovědí tu zřejmě nyní nevystačí. Podíval se na generála Flooda a ministra obrany Culbertsona, kteří seděli naproti. Ani jeden z nich však nevypadal na to, že by se chystal zasáhnout v jeho prospěch. „Řekl mi to Jonathan Brown, bylo to však zcela legální. Mluvil jsem s ním v sobotu ráno, když jsem se dozvěděl, že byl hrabě zavražděn.“

Jonathan Brown byl v CIA mužem číslo dvě a zastával pozici Stansfieldova zástupce. Prezident se na chvíli podíval na Kennedyovou, načež se vrátil k Midletonovi. „Tak aby bylo mezi námi ode dneška jasno, Chucku. Kdykoliv budeš chtít nějaké informace z Langley, zeptáš se nejprve tohoto muže,“ řekl a ukázal prstem na sedícího Haika. „Je to můj poradce pro národní bezpečnost, a je to tedy jeho práce. A ještě jednu věc, pokud budeš mít ještě někdy chuť podělit se o nějakou naši citlivou a hlavně tajnou zpravodajskou informaci s libovolným zahraničním diplomatem…, zeptáš se nejdřív mě, jasné?“

16

Velký dům postavený v zámeckém stylu stál v luxusní čtvrti Wesley Heights hned za křižovatkou s ulicí Foxhall. Celé průčelí s výjimkou oken a dveří bylo porostlé břečťanem. Z břidličné valbové střechy čněly na každém konci dva komíny. Rezidence stála uprostřed nádherně upraveného pozemku o rozloze tří akrů, který byl obklopen osm stop vysokým, černým tepaným oplocením.

Ve studovně, ležící v jižním křídle domu, seděl v již značně ošoupaném koženém křesle senátor Clark a odpočíval. Byl bos, kravatu měl povolenou a v ruce držel sklenici whisky. V druhé ruce měl dálkové ovládání a díval se na televizi. Za několik okamžiků začínal Hardball, jeho oblíbený diskusní pořad moderovaný plavovlasým Irem Chrisem Matthewsem. Clark měl tento pořad rád, neboť se mu líbilo, jakým způsobem dokázal tento výřečný Ir přišpendlit své oběti k zemi a dostat z nich jejich skutečný názor. Vedle něj na podlaze seděli dva zlatí retrievři, z nichž první slyšel na jméno César, druhý na jméno Brutus. Nad těmito neobvyklými jmény se pozastavil již nejeden z jeho kolegů. Oběť a její vrah, jména jeho psích oblíbenců mu tak každodenně připomínala, jak důležité je mít neustálý přehled o tom, co dělají jak jeho přátelé, tak i nepřátelé.

Jeho pracovna byla plná vzácných a drahých uměleckých předmětů a starožitností pocházejících z pionýrských dob dobývání západu. Nad krbem visela, zavěšena na dvou skobách, ručnice Winchestrovka .45-70 s pákovým ovladačem. Ačkoliv pocházela již z roku 1886, kdy ji jako svatební dar dostal prezident Grover Cleveland, vypadala stále jako nová, bez jediného škrábance či šmouhy. Na krbové římse stály dvě sošky z dílny Frederica Remingtona. První představovala kovboje, druhá bizona. Nad tím vším pak visel ještě strhující a úchvatný obraz Alberta Bierstadta, zobrazující skupinu indiánů ženoucích se na koních prérií. U protější stěny stála zasklená knihovna. Na její horní poličce byly v řadě srovnány výtisky prvních vydání všech Hemingwayových románů, z nichž jeden každý Papa Hemingway osobně podepsal. Clark Hemingwaye upřímně obdivoval, neboť dokázal žít naplno a viděl a poznal věci, o kterých se většina ostatních odvážila jen snít. Než by se smířil s tím, že bude žít jako anděl spadlý z nebe, pouhý stín své bývalé osobnosti, rozhodl se raději dobrovolně odejít ze světa. Vezmeme-li v potaz Hemingwayův bouřlivý život, musíme konstatovat, že se mu ani ve smrti nezpronevěřil. Pracovna byla Clarkovou nejoblíbenější místností v domě. Sem se uchyloval, kdykoliv se po každodenním shonu a vypětí potřeboval na chvíli uklidnit a načerpat nové síly. Ani jeho manželka, v pořadí již třetí, sem nesměla vstoupit bez zaklepání a nesměla zůstat déle, než bylo nezbytně nutné. Rád se obklopoval krásnými věcmi. Vyrůstal v přívěsech a maringotkách a až do svého odchodu na univerzitu spal v jedné posteli s bratrem. Nyní si chtěl již pouze užívat, a za nic na světě by nepřipustil, aby ho o tuto možnost někdo připravil.

Přes úvodní znělku pořadu, na který nyní se sklenkou v ruce vyčkával, k němu dolehl venkovní zvonek. César ani Brutus však nehnuli brvou, neboť se z nich během let stali typičtí pokojoví mazlíčci a příchod návštěvníka je oba nechával ve stavu naprostého klidu. Clark příchozího již očekával a na rozhovor s ním byl velmi zvědav. Ztlumil zvuk televizoru a vklouzl zpět do polobotek. S úsilím, které se mu pranic nelíbilo, přesunul svoje kdysi atletické tělo k okraji křesla a s vydatnou pomocí paží se postavil. Dobré jídlo bylo jednou z věcí, kterou si nedokázal odepřít. Bude se muset vypravit na své letovisko na Bahamách a dát se tam trochu dohromady. Týden rybaření, vyjížděk na lodi, plavání v křišťálově průzračné vodě a vycházek mu jistě udělá dobře. Bude se živit pouze čerstvými rybami a ovocem a aspoň na chvíli si bude připadat jako jeho oblíbený Hemingway. S trochou štěstí se mu snad podaří i trochu zhubnout, neboť nic naplat, dvě stě šedesát liber je už opravdu trochu moc.

Dveře do pracovny se otevřely a vešel majordomus, který mu oznámil, že přišel Peter Cameron. Senátor mu vyšel v ústrety a přibližně uprostřed místnosti se oba muži setkali a potřásli si rukama. „Dobrý večer, Profesore. Mohu vám nabídnout něco k pití?“ otázal se Clark svého hosta.

„Prosím,“ odpověděl mu Cameron.

Clark zamířil k baru. Cameronův směšně vypadající plnovous se mu ani trochu nelíbil. Vypadal neupraveně a zanedbaně a přesně stejným dojmem kvůli němu působil i jeho nositel.

Cameron se mezitím zastavil před krbem a prohlížel si zavěšenou winchestrovku, které si povšiml, hned jak vstoupil do místnosti. Byla krásná. Dokonalá ukázka řemeslné zručnosti a ve své době i úplná technologická špička.

Senátor k němu přistoupil a podal mu sklenici. „Tak tady to je, Profesore.“

„Děkuji,“ odpověděl Cameron.

„Očekával jsem vás již ráno. Stalo se snad něco?“

„Měli jsme nějaké problémy,“ řekl Cameron a napil se vychlazené vodky.

„Něco vážného?“

Cameron zakoulel očima. „Mohlo, ale už jsem se o všechno postaral.“

„Detaily, Profesore, detaily,“ vyzval jej Clark a s rukou na římse krbu vyčkával Cameronovu zprávu.

„Jansenovi to kompletně zmrvili. Rapp jim musel nějak uniknout, a jak se zdá, je živý a zdravý, a jak předpokládám, i na cestě do Států.“

Clark vypadal zmateně a rozzlobeně. „Ale zpráva, kterou jste mi v sobotu poslal, říkala, že všechno proběhlo přesně podle plánu.“

„To jsem si původně také myslel. Takto mi to totiž podali, když jsem se s nimi setkal na letišti. Nebyla to však zřejmě pravda. Nevím sice, jak je to možné, ale Rapp zřejmě nějakým způsobem přežil.“

Ačkoliv byl Clark bez sebe vzteky, že Rapp stále ještě žije, nedával před Cameronem své emoce najevo. Místo toho jen pronesl: „V tom případě ale pro nás Jansenovi znamenají kompromitující a nebezpečnou zátěž.“

„Byli, proto jsem se také zdržel. Vzal jsem si Villauma a jeho hochy a odletěli jsme do Colorada, kde žijí, nebo přesněji, kde žili…“

Senátor přikývl. „Podrobnosti, prosím.“

„Vše proběhlo bez sebemenších problémů. Sám jsem je v neděli ráno zastřelil. Právě se chystali k odjezdu. Vše se odehrálo beze svědků. Navíc jsem důkladně prohledal i jejich dům a snažil se najít cokoliv, co by mohlo ukazovat směrem ke mně. Nic jsem však nenašel. Bude trvat týdny, než policie vůbec na něco přijde.“

Jeho slova senátora překvapila. „Vy sám jste je zastřelil?“

„Osobně. Byl to můj průšvih a bylo na mně, abych se o něj postaral,“ odpověděl s pýchou v hlase Cameron.

„Našel jste i jejich odměnu?“

Cameronovi se skutečně podařilo při prohlídce domu najít oněch padesát tisíc dolarů, o kterých se tu Clark nyní zmiňoval. Doufal však, že o nich senátor již nebude mluvit. Takže mám smůlu, pomyslel si. Clark rozhodně nepatřil k lidem, kterým by se vyplatilo lhát. „Našel jsem je,“ odpověděl tedy po pravdě.

„Fajn, použijte je tedy k pokrytí nákladů, které vám vznikly, a zbytek si nechte.“

„Ano, pane.“ Větší radost mu snad senátor ani nemohl udělat.

„Co jste udělali s těly?“

„Vzal jsem je letadlem na ostrov, naložil na loď a na volném moři, asi deset mil od břehu, jsem je hodil žralokům.“ Ostrov, o kterém se Cameron zmiňoval, byl William Island, součást bahamského souostroví. Clark si na něm zakoupil rozsáhlé letovisko s vlastní lagunou a soukromým přístavištěm.

„Viděl vás na ostrově někdo?“

„To ano, ale měl jsem těla uložena ve dvou hokejových taškách, a když jsem je nakládal na loď, dával jsem si pozor, aby správce přístaviště nebyl nikde poblíž. Nalodil jsem se hned po rozednění, aby to vypadalo, že si hodlám vyjet na ryby. Vrátil jsem se asi za dvě hodiny a připravil si pár historek o tom, jaké kousky se mi podařilo chytit a jak jsem je potom hodil zpátky do vody. Nikdo si nemohl ničeho všimnout.“

„A co piloti letadla?“

„Svá zavazadla jsem si nakládal sám. Piloti neměli žádnou šanci si jich vůbec všimnout.“

Clark o celé věci asi vteřinu přemýšlel a dospěl k názoru, že se Profesorovi s největší pravděpodobností opravdu podařilo zahladit všechny stopy. Problém s Irenou Kennedyovou a zejména pak s její pověstí, která i nadále zůstávala bez poskvrny, tu však stále zůstával. Ještě problematičtější však byla otázka Mitche Rappa, který byl nyní kdesi na útěku, a nikdo nemohl tušit, co od něj lze očekávat.

„Jste si tedy jist, že neexistuje naprosto žádná možnost, že by si vás mohli Kennedyová nebo Rapp nějakým způsobem spojit s případem těch Jansenových?“

Cameron zavrtěl hlavou. „Ani ta nejmenší.“

„Jestlipak jste si, Petře, vědom toho, že naprostá většina všech zločinců je neochvějně přesvědčena o tom, že zrovna je nemůže nikdo a nikdy chytit a že tomuto svému přesvědčení věří až do okamžiku, kdy jsou opravdu chyceni?“

Cameron se Clarkovým poukazem na zločince necítil nikterak dotčen. Věděl, že to senátor nemyslí doslovně. „Co si tedy ještě přejete, abych udělal, pane?“

„Byl bych rád, kdybyste dotáhl celou věc do konce. Z toho, co jsem slyšel, mám pocit, že Rapp rozhodně není někdo, koho bychom mohli brát na lehkou váhu. Ocenil bych tedy, kdyby jednou provždy zmizel.“

„Postarám se o to,“ přislíbil mu Cameron s jistotou v hlase.

„Villaume a jeho lidé?“

„Ano?“

Senátor mu pohlédl do očí. „Vědí toho již příliš. Rozumíte?“

Cameron souhlasně přikývl. „V pořádku, něco to ale bude stát.“

„Řekněte mi kolik, a já vám vše dodám.“

„Co hodláte dělat s Kennedyovou?“

Clark se zadíval na obrazovku. Chris Matthews tam právě flirtoval s velmi přitažlivou mladou reportérkou. Po chvíli se však znovu obrátil ke Cameronovi a řekl: „O tom budu muset zřejmě ještě chvíli přemýšlet. Dám vám však vědět, jakmile se postaráte o vše, o čem jsme tu teď hovořili.“

Cameron opět přikývl a ještě jednou upil ze své sklenice s vodkou. Musel se přemáhat, aby na sobě nedal znát svou radost a vzrušení. Jeho sen se konečně splní. Chytí Rappa do nastražené pasti a pak… pak ho bude moci zabít.

***

TAK DOBŘE SE OVŠEM Anně Riellyové nevedlo. Jako dopisovatelka NBC v Bílém domě si nemohla dovolit, aby jí osobní život bránil v plnění pracovních povinností. Právě dokončila svůj poslední živý vstup pro noční zprávy, určený divákům na západním pobřeží. Ráno se měl prezident setkat s izraelským premiérem a měli spolu diskutovat o další překážce bránící implementaci mírových dohod. Stála před opraveným Západním křídlem Bílého domu. Reflektory, které ještě před okamžikem osvětlovaly natáčení, svítily stále naplno. Vyndala si z ucha sluchátko a odevzdala mikrofon kameramanovi, který již balil své vybavení. Hned ráno se sem ale vrátí, aby v podstatě tytéž zprávy zopakovali, nejprve pro diváky na východě a středozápadě a potom opět pro horské oblasti a západní pobřeží.

Její mozek se však jen stěží dokázal soustředit na práci a její srdce…, to bylo úplně mimo. Díky Bohu, že se jí Brokaw neptal na nic nepřipraveného, co by po ní vyžadovalo jakoukoliv improvizaci. Poděkovala kameramanovi a sdělila mu, že se ráno opět uvidí. Nedokázala se zbavit starostí o Mitche. Již od soboty od něj nedostali žádnou zprávu a ta jediná, která k nim dorazila, byla pouhé zašifrované sdělení. Cítila se o to mizerněji, neboť si dobře uvědomovala, do jak svízelné pozice dostala své přátele, manžele O’Rourkeovy. Liz byla těhotná a potřebovala klid. Byl to však právě strach o Liz a její těhotenství, který jí pomohl překonat sobotní zhroucení. Hned v neděli ráno se Michaelovi za své chování omluvila. On se jí pak na oplátku omluvil za svůj necitlivý přístup. Liz mu naservírovala tichou domácnost, Anna ji však přesvědčila, aby toho nechala. „Nic z toho, co se stalo, není Michaelova chyba,“ vysvětlila jí, „proč by za to měl tedy trpět?“ Později se od nich pokusila dokonce i odejít a vrátit se zpět do svého bytu. Nechtěla O’Rourkeovy do všeho namočit ještě víc, než už byli. Toto byl její problém, její a Mitchův. Chudák Mitch, co se mu asi stalo? Nebyla si jista, jestli má o něj mít strach, nebo se na něj má zlobit. Z devadesáti procent však převažoval strach. Vztek, to bylo jen těch zbývajících deset procent. Přála si pochopitelně, aby byl již doma a v bezpečí, na druhé straně však měla pocit, že by ho za to, co jí provedl, nejraději vlastníma rukama uškrtila. Z očí se jí přitom hrnuly slzy.

V tom, co dělal, byl Mitch opravdu velmi dobrý. To bylo ale vlastně vše, co o jeho práci věděla. Viděla ho v akci během krize s teroristy a rukojmími v Bílém domě. Bylo to představení jednoho herce. Ten byl ale zároveň i režisérem. I on však byl jenom člověk, i jemu mohla téci krev. Její otec byl policista, stejně jako oba dva bratři, a všichni tři pracovali společně v chicagské policii. Anna však byla již svědkem i toho, jak i zdánlivě nezranitelní muži mohli klesnout mrtvi k zemi. A všichni byli stejně tvrdohlaví jako Mitch. Pokud bude tedy mít to štěstí a ještě se s Mitchem setká, ukáže mu sama, co to znamená tvrdohlavost. Ať už se mu to bude, nebo nebude líbit, s tím, co teď dělá, má jednou provždy konec. Poslední cesta, na kterou se vydá, povede k oltáři – a tam hodlá jít s ním. Prožila toho již příliš na to, aby ho nyní ztratila.

Když otevřela dveře a vstoupila do hlavního foyer Západního křídla, byla stále ještě notně rozrušená. Příslušník tajné služby, sedící za přepážkou, se na ni přívětivě usmál, ona však jeho úsměv zcela ignorovala. Již celé dvě hodiny předstírala, nejprve při natáčení a následně i při rozhovoru s newyorskými producenty, dobrou náladu a nyní měla všeho tak akorát dost. Když zabočila doprava, uslyšela, že na ni zezadu někdo volá.

Zpoza rohu se vynořil Jack Warch, speciální agent prezidentovy tajné osobní ochranky. V ruce držel nějakou složku. „Jak se ti daří?“

Anna si z čela shrnula neposlušný pramen kaštanových vlasů a odvětila: „Za moc to nestojí. Co tady vlastně ještě děláš?“

„Prezident dnes dělá přesčas, takže my tím pádem také.“

Na chvíli se odmlčela a podívala se za Jackova záda. Na konci chodby byla Oválná pracovna. Bylo docela pravděpodobné, že muž, který v ní právě pobývá, bude vědět, kde se Mitch nachází a co se s ním děje. Otázkou zůstává, jestli jí to bude ochoten přiznat. Po nedávném teroristickém útoku ji prezident osobně požádal, aby se o Mitchově skutečné práci nikde nezmiňovala. Nechtěl, aby se tisk, vojenští představitelé, ale ani politici, zde na Kapitolu, dozvěděli, že tím, kdo svým zásahem tak významně přispěl k řešení celé krize s rukojmími, byl právě tajný agent CIA. Jako výraz vděku za její spolupráci jí prezident nabídl právo mimořádného přístupu. Když se pak s Mitchem ještě více sblížila, dal jí jasně najevo, že si nepřeje, aby tohoto práva využila k tomu, aby se z prezidenta pokoušela dostat o jeho práci v CIA nějaké podrobnosti. Vzhledem k tomu, čím vším však za poslední dva dny musela projít, nepovažovala porušení svého slibu za příliš závažný prohřešek.

„Má tam někoho?“

Warch se zasmál. „Víš přece, že ti něco takového nesmím prozradit.“

Annin obličej zůstal smrtelně vážný. „Musím s ním mluvit.“

Warchovi došlo, že svá slova myslí naprosto vážně. Rozhlédl se chodbou a chvíli se díval směrem ke dveřím Oválné kanceláře. „Ani se nepohni. Podívám se, co se s tím dá dělat.“

Zůstala sama ve foyer a čekala na Jackův návrat. Sundala si kabát. Napadlo ji, že by mohla zavolat O’Rourkeovým. Michael ji ráno zavezl až k Bílému domu a ona sama slíbila Liz, že jí zavolá, jakmile skončí s večerními zprávami, aby pro ni mohl Michael znovu přijet. Vztáhla ruku po jednom z veřejných telefonních automatů na zdi, když se před ní opět zjevil Jack Warch. „Pojď se mnou,“ oznámil a vydal se směrem k prezidentově pracovně. Anna cupitala hned za ním.

***

KDYŽ VSTOUPILI DO PRACOVNY, seděl prezident za stolem. Z reproduktorů, skrytých někde v místnosti, hrál tiše jazz. Prezident seděl mezi dvěma stohy červenožlutých složek a střídavě četl a podepisoval různé dokumenty. Když přistoupili až k němu, bral si právě z vrcholku hory novou složku. Přečetl si poznámku, která byla připevněna na obálce, otevřel ji a čtyřikrát se podepsal, pokaždé na jiný list papíru. Složku zavřel a uložil na vrcholek hromady, tyčící se po jeho pravici. Poté si sundal brýle, postavil se a začal si oblékat kabát.

Obešel stůl a podal jí ruku. „Dobrý večer, Anno.“ Měl ji doopravdy rád. Stejně jako její kolegové reportéři i ona jej dokázala pořádně potrápit otázkami mířícími někdy přímo na tělo, když ji však o to jednou požádal, dokázala mlčet jako hrob, což při její profesi již opravdu něco znamenalo.

„Dobrý večer, pane prezidente,“ odpověděla na pozdrav a přijala nabízenou ruku.

Hayes věděl, že se stýká s Rappem. Nevěděl však, jak vážným se jejich vztah již stal, a ani se na to nehodlal vyptávat. Měl za sebou dlouhý den a cítil se zcela vyčerpán. Manželka byla někde v zahraničí a on teď potřeboval aspoň na chvíli vypnout. Zcela určitě pak netoužil po žádné konverzaci, při které bude muset úzkostlivě hlídat každičké slovo, které mu splyne ze rtů. Podíval se na Warche a propustil jej. „Děkuji vám, Jacku.“ Jakmile Warch odešel, přivedl Annu k jedné z pohovek a usadil ji, sám si pak sedl vedle ní. V skrytu duše ještě doufal, že tato konverzace bude o něčem jiném než o Rappovi. „Co vás sem přivádí?“

Anna si chvíli prohlížela ruce. Nevěděla, jak začít, a snažila se srovnat si myšlenky. „Tohle je čistě osobní, pane prezidente. Nemá to vůbec co dělat s mým oficiálním pověřením v Bílém domě, vůbec nic.“

Hayes ji pohledem povzbudil. „To je v pořádku.“

„Kde je Mitch, co se s ním stalo?“

Shovívavý úsměv z Hayesovy tváře zmizel. Prezident začal pozorně vážit slova, kterými by mohl Anně na její otázku odpovědět. „Jste si vědoma toho, že už tak toho víte mnohem víc, než byste měla? Co Mitch dělá pro…,“ prezident se odmlčel. Málem již řekl pro vládu, ale uvědomil si, že by tím zřejmě přiznal až příliš, takže pokračoval již poněkud jinými slovy… „K tomu, k čemu se Mitch sám rozhodl, že udělá, vám, bohužel, nemám právo nic sdělit. Je mi to líto.“

„Takže ale víte, kde teď je?“ Upírala na něj své hnědé oči a dávala pozor, aby jí neunikl jediný jeho pohyb.

Prezident byl zkušený právník s mnohaletou praxí v politice, takže mu neuniklo, jaký důraz kladla Anna na slovíčko teď. Zavrtěl tedy hlavou. „O tom opravdu nemám ani tušení.“

„Víte aspoň, proč ve čtvrtek odjel ze země?“

Hayes několikrát zamrkal. „Ne…, nevím.“

Anna si ho pozorně prohlížela. „Pane, při vší úctě… mám pocit, že mi neříkáte úplnou pravdu.“

„A já si zase, při vší úctě, myslím, že bychom o této věci raději neměli mluvit.“

„Když skončila krize s únosci a rukojmími, tady v Bílém domě, požádal jste mě o mimořádnou laskavost. Nechtěl jste, abych zveřejnila vše, co jsem se tehdy dozvěděla.“

„To máte naprostou pravdu, Anno, ale tohle s tím nemá vůbec nic společného.“

Annin hlas nabyl na razanci. „Právě že to s tím má všechno společné.“

Hayes k ní napřáhl ruce. Nechtěl, aby tu na sebe s Annou křičeli. „Za vaši mlčenlivost jsem vám nabídl mimořádný přístup. Máte něco, o čem mohou vaši kolegové jen snít. Už jenom to, že jste se ke mně mohla nyní dostat, mluví samo za sebe. Nemyslíte, že…?“

Anna jej však nenechala dokončit myšlenku. „A za to jsem vám samozřejmě vděčná, pane prezidente. Toto privilegium jsem však získala výměnou za své mlčení. Byl to obchod.“

„Ale to přece nebyl ten jediný důvod, proč jste souhlasila s tím, že budete mlčet.“

„Co tím myslíte?“

„Mitch přece zachránil život také vám. Stejně jako mně a mnoha dalším lidem. Pokud si sám přeje, abychom chránili jeho soukromý život před zvědavýma očima veřejnosti, pak si myslím, že si jeho přání zaslouží, abychom jej všichni respektovali.“

„Vím, že mu vděčím za svůj život. A neuplyne ani jeden jediný den bez toho, že bych si to nepřipomněla, ale…,“ nyní se její tvář zamračila, „v tomto případě se jedná o dvě zcela rozdílné věci. Nehodlám nikomu vyprávět o tom, že pracuje pro CIA. Tady se jedná o to, že nemůžu strachy ani spát, že jsem k smrti vyděšená, že se mu něco stalo. Tady nejde o to, jestli se někdo dozví o jeho soukromém životě, ani o to, že jsme mu povinováni jeho tajemství střežit. Já chci zkrátka jen vědět, že se mu nic nestalo, že žije.“

Hayes si vyslechl její projev a nevěřícně vzhlédl ke stropu. Jak se stalo, že tu s novinářkou diskutuje o něčem, o čem neřekl jediné slovo ani svému vlastnímu bezpečnostnímu poradci?

Anna jej uchopila za ruku. „Prosím, pane. Jediné, co chci vědět, je to, jestli je v pořádku. A pokud jde o mne, nikdy jsme spolu o ničem takovém nehovořili.“

„Pokud jsou moje informace spolehlivé,“ vyslyšel její prosbu prezident, „tak si myslím, že je. To je ale vše, co vám k tomu mohu říci.“

Annina tvář se okamžitě rozzářila. „Děkuji vám, pane.“

17

Byla již tma, když letoun společnosti American Airlines, let číslo 602, dosedl na přistávací dráhu Washingtonova mezinárodního letiště v Baltimore. Cestující za sebou měli 1565 mil dlouhý nonstop let ze San Juanu na Portoriku. Mitch Rapp se podíval na hodinky. Bylo 9:20, pondělí večer a letadlo pomalu rolovalo k bráně. V okamžiku, kdy se mu podařilo opustit území Německa, bylo další pokračování jeho cesty domů již relativně snadnou záležitostí. V Lyonu nasedl do letadla společnosti Trans North Aviation a po letu dlouhém 4440 mil přistál ve Forts de France na Martiniku v Karibském souostroví. Cestoval první třídou, takže se mohl pohodlně natáhnout a dopřát si plných šest hodin spánku. Malinký ostrůvek byl zahraničním departmentem Francie a Mitch se ubytoval v půvabném rodinném hotýlku vystavěném vysoko ve stráni s vyhlídkou na modravé vody východní části Karibského moře. Hotově zaplatil za dvoudenní pobyt a strávil celou neděli u bazénu, kde se snažil nabrat nové síly a trochu se odreagovat po přestálém stresu. Pozoroval rybářskou vesnici na břehu moře a přemýšlel o dalších krocích, které bude muset podniknout. Na večer si potom koupil šest piv, usadil se na balkoně svého hotelového pokoje a poslouchal, jak se mořské vlny tříští o nedaleké pobřežní skály. Nechal se kolébat zvuky noci a pokoušel se představit si, jak by asi naložil s Hoffmanovými, kdyby se mu teď dostali do rukou. V noci spal téměř celých osm hodin, a když se probudil, cítil lehkou kocovinu. Seběhl tedy k moři, aby si zaplaval a vyplavil tak z organismu poslední zbytky včerejších piv. Uplaval asi jednu míli a cítil, jak se opět dostává do své nejlepší kondice. Ať na něj čeká ve Státech cokoliv, je připraven. Bylo až s podivem, že pouhé dvě noci a jeden den strávený na tomto kouzelném ostrůvku stačily k tomu, aby zapomněl na přestálé útrapy a cítil se opět na vrcholu sil.

V pondělí ráno nasedl do letadla letícího na San Juan, kde rovněž prošel i americkou celní a pasovou kontrolou. Odpoledne strávil procházkou po městě, pořídil si nové oblečení a navštívil několik místních restaurací. V 6:15 byl již zpět v letadle a mířil do Spojených států. Když vystupoval v Baltimore z letadla, ničím se nelišil od běžného turisty, který se spokojený a opálený vrací domů z víkendu u moře. Na sobě měl modrobílou letní košili havajského střihu, khaki kalhoty a modré tenisky. Na hlavu si nasadil vybledlou baseballovou čapku, kterou si pořídil v malém obchůdku se sportovními potřebami v San Juanu.

Byl si naprosto jist, že ho nikdo z Langley nemohl na jeho cestě vypátrat. Cestoval na dva různé pasy, o kterých v Langley nikdo nevěděl. Pokud by jej náhodou poznali při prohlížení záznamů letištních kamer, nic by se nedělo. Byl by stejně již dávno pryč a navíc ve městě, které znal jako nikdo. I kdyby u východu z letiště stála hlídka, což ovšem nepokládal za příliš pravděpodobné, byl si jist, že by v civilu číhající agenty dokázal včas rozpoznat. Když společně se skupinou ostatních výletníků mířil k místu, kde na běžícím pásu kroužila jejich zavazadla, držel se poblíž dvou žen, se kterými se seznámil již na letišti v San Juanu. Čepici měl stále naraženou hluboko do čela a jeho oči bedlivě pročesávaly okolí. Rozhodl se, že do té doby, než bude mít jistotu, že může bezpečně zmizet, zůstane uprostřed davu, který mu nabízel aspoň nějakou ochranu.

Ještě na Martiniku si připravil tři různé plány. Úvodní fáze všech tří však byly zcela totožné. Bez ohledu na to, pro který z nich se nakonec rozhodne, jedna věc zůstávala stejná. Musel se postarat o svou bezpečnost. Zároveň platilo i to, že ji nesměl hledat u sebe doma. Tam se nesměl ani ukázat, a to přinejmenším do té doby, než se trochu porozhlédne kolem. Musí zjistit, co se to, u všech čertů, vlastně stalo. Počkat bude muset i Anna. Strašně po ní toužil a přál si s ní mluvit, věděl však, že to rozhodně není příliš dobrý nápad. Důvodů bylo pochopitelně více. Zcela určitě bude chtít, aby všeho nechal a spokojil se s tím, že přežil. Nechápala totiž, že v této branži se nedořešené případy nevyplácejí a že mají nepříjemnou tendenci se vracet a běda, když nachytají člověka nepřipraveného. Jediné, co může za dané situace dělat, je poslat jí zprávu, že se vrátil a že je v pořádku.

Když se skupinka turistů, v jejímž středu se ukrýval, přiblížila k výdeji zavazadel, navrhly mu jeho dvě nové známé, že by si mohli skočit někam na drink. Stydlivě se usmál a sdělil jim, že něco takového by se jeho snoubence zcela jistě nelíbilo. S těmito slovy se od nich oddělil a vstoupil na eskalátor vedoucí k východu z letiště. O chvíli později již stál na chodníku a rozhlížel se po nějakém taxíku. Nalevo i napravo od něj stály celkem tři, z každého z nich právě vystupovali cestující. Řidiči však neměli dovoleno, aby nabírali nové cestující v odletové části letiště. Po vyložení měli sjet o úroveň níže a tam se zařadit za ostatní čekající vozy. Rapp si počkal, až se jeden z řidičů vrátí do vozu, a skočil na zadní sedadlo. Než se taxikář zmohl na nějaký protest, strčil mu před oči padesátidolarovou bankovku. Peníze vykonaly své. Řidič se rozhlédl, jestli si nikdo ničeho nevšiml, zařadil rychlost a vyrazil.

„Hyatt Regency v Bethesdě.“

Muž za volantem přikývl a spustil taxametr. Rapp se posadil tak, aby se čas od času mohl podívat dozadu a měl přehled o tom, jestli je někdo nesleduje. O několik minut později již najeli na mezistátní dálnici číslo 95 a ujížděli na jih k Washingtonu. Jízda proběhla bez sebemenšího vzruchu, aspoň tedy z Rappova pohledu. V dnešní době, vyznávající satelity a mikrovysílače, si však již člověk nemohl být nikdy jistý, jestli ho někde, třeba i ve vzdálenosti stovek mil, nesledují něčí zvědavé oči či uši. To vše bez toho, že by o tom měl sebemenší ponětí.

Když zastavili v Hyatt Regency, dal řidiči další padesátku a otáčivými dveřmi vešel dovnitř. Ve vstupní hale vyhledal veřejné telefony a zpaměti vytočil číslo. Po šesti zazvoněních se mu ozval záznamník, což přijal jako povzbudivou zprávu. Šance na to, že Marcus Dumond bude přesně tam, kde chtěl, aby byl, se tím jenom zvětšila. Ještě než vyšel ven, vytáhl si z batohu tričko s dlouhým rukávem. Bylo tu přece jenom o poznání chladněji než v Karibiku.

Bufet, který hledal, byl vzdálený asi šest bloků. S nápadem zřídit si rychlé občerstvení přišel právě Marcus. Mitch a jeho bratr Steven mu pak poskytli peníze a stali se tichými společníky. Svůj podnik nazvali Café Wired, neboť byl zároveň i jednou z prvních intemetových kaváren ve městě, a Rapp byl přesvědčen, že i jednou z mála, které svým vlastníkům skutečně přinášely zisk. Rapp se s originální postavičkou Marcuse Dumonda seznámil v době, kdy Marcus studoval postgraduální studium na MIT. Dumond byl jedním z těch, kteří se sice ve škole projevovali jako géniové, v reálném světě si však nedokázali koupit ani lístek na autobus.

Dumond byl génius v oboru počítačů, což ho také málem přivedlo až do vězení. Před třemi roky, bylo mu tehdy dvacet čtyři let, měl poměrně závažné problémy s FBI. Navštěvoval tehdy doktorandské studium výpočetní techniky na MIT a byl obviněn z toho, že se naboural do počítače jedné z největších newyorských bank a převedl si na svá konta v zámoří sumy, které rozhodně nebylo možné považovat za zanedbatelné. CIA na celém případu zajímalo především to, že Dumond nebyl dopaden proto, že by za sebou zanechal nějaké stopy, ale proto, že se jednoho večera někde opil a v opilosti se o své úspěchy podělil s jedním očividně nesprávným člověkem.

V době, kdy k tomuto činu mělo údajně dojít, bydlel Dumond s Mitchovým bratrem Stevenem Rappem. Když se starší z obou bratří dozvěděl o Dumondových problémech s FBI, zavolal Kennedyové a sdělil jí, že tento mladý počítačový pirát si zcela určitě zaslouží její pozornost. Langley jen nerado přiznávalo, že ve svých službách zaměstnává ty nejlepší světové hackery, kteří mají naprostou volnost nabourat se do libovolného počítačového systému, kdy si jenom zamanou. Většina jejich nájezdů směřuje zpravidla vůči bankám, zahraničním společnostem, vládám či armádním systémům. To, že se jim podaří do nějakého systému proniknout, však nestačí. Ještě důležitější je získat tam požadované informace a zmizet bez toho, že by někdo poznal, že se do systému dostala nepovolaná osoba. Dumond se při této činnosti cítil jako ryba ve vodě a jeho talent nyní sloužil ušlechtilým cílům v Protiteroristickém oddělení CIA.

Rapp otevřel dveře a vešel do místnosti provoněné čerstvě namletou kávou. U posledního z řady stolů seděl zády ke dveřím Marcus Dumond. Rapp se zamračil, Dumond snad neměl vůbec žádné smysly ani instinkty. V terénu by nevydržel ani pět minut. Stoupl si k pultu a pozdravil dívku, která měla dnes službu. S potěšením konstatoval, že na rozdíl od té předchozí neměla jejich nová zaměstnankyně žádnou část svého těla propíchnutou a ozdobenou kroužkem. Aspoň tedy ne takovou, která by byla na první pohled viditelná. Snažil se prokousat širokou nabídkou nejrůznějších druhů kávy všech možných chutí a způsobů pražení, naškrábaných křídou na školní tabuli visící nad přístroji k výrobě espresa.

Nabídka však byla příliš obsáhlá, aby se v ní dokázal zorientovat, a tak jen dívku požádal o dnešní, čerstvě umletou.

„Jakou chcete? Malou, střední nebo velkou?“

„Velkou, prosím.“

Nepřestával se kolem sebe rozhlížet. V obchodě bylo celkem čtrnáct zákazníků, z nichž většině mohlo být něco kolem dvaceti. U zdi stály čtyři počítače, všechny v provozu. Jeden mladík si četl knihu, dva další si něco čmárali do zápisníků. Nadějní mladí anarchisté, pomyslel si s úsměvem. Zbytek zákazníků se zabýval svými vlastními notebooky.

Dumond seděl u stolu se dvěma dívkami surfujícími na Internetu, se kterými byl zabrán v přátelský rozhovor. Když uslyšel hlas, který si vpředu objednával kávu, měl okamžitě nutkání se otočit. Patřil totiž muži, o kterém věděl i věci, které by neměl vědět ani on, ani nikdo jiný. Na tom, že se zde objevil, nebylo nic divného, dělal to poměrně často, i když zpravidla hlavně v neděli a v doprovodu své snoubenky. Dumond vstal, vzal si svou nedopitou kávu a vydal se k pultu. Cestou si bezděky naslinil rty, které pak stejně bezděky zprudka otevřel.

Rapp zaplatil za kávu a poděkoval usměvavé obsluze. Když se otočil, spatřil kráčejícího Dumonda a pohybem hlavy mu naznačil, kde se sejdou. Mezi stolky a židlemi se potom vydali směrem k toaletám. Nakonec se usadili v jedné z kójí u dveří. Rapp pochopitelně čelem k hlavním dveřím.

„Pěkný afro,“ otevřel konverzaci.

Dumond si pohladil své černé vlasy. „Je to teď zase v módě. Chápeš?“

„Je mi jasné, že Dr. J. z toho musí mít radost.“

„Kdo?“

Mitch zavrtěl hlavou. Marcus musel být tím jediným mladým afroameričanem ve Washingtonu, kdo neznal doktora J. „O nic nejde.“

„Vypadáš, jako by ses někde opaloval.“

„Trochu jsem cestoval.“

„Služebně nebo soukromě?“

Rapp uchopil svůj hrnek do obou rukou. „Služebně.“

„Jak to šlo?“ zeptal se Dumond opatrně.

„Nic moc, tentokrát. A jak to vypadá tady?“ Tady znamenalo Protiteroristické oddělení.

„Pořád ty samý sračky, však to znáš.“

„Ani za poslední tři dny nic neobvyklého?“

„Nic,“ odpověděl mu Dumond a sešpulil rty. „Aspoň já tedy o ničem nevím.“

„A co Irena, jak ta se teď chová?“

„Jako vždy, je to prostě Irena.“

„Žádná změna?“

„Mitchi, proboha, ta ženská ze sebe zřejmě nevydá zvuk, ani když má orgasmus. Pochybuju ale, že vůbec ví, co to je.“

Rapp se na něj nedíval zrovna přívětivě. Dříve než však mohl cokoliv říci, Dumond již pokračoval. „Dobře, dobře, omlouvám se. Víš dobře, že ji mám taky rád a jak jsem to myslel. Víš, jak je chladná. Celej barák by nám mohl hořet nad hlavou a ona by dělala, že se nic neděje. Maximálně by tě ještě požádala o nějakej spis, kterejs jí nedodal.“

Rapp mu rozuměl. „Takže sis opravdu nevšiml ničeho neobvyklého?“

Dumond se opřel o opěradlo. „A kurva. Vždycky se něco děje. Kdybys mi řekl, čeho se tvá služebka týkala, třeba bych ti dokázal něco říct.“

Rapp o jeho slovech chvíli přemýšlel. Rozhodl se však, že bude lepší, když Dumondovi o své misi v Německu zatím nic neřekne. „Předpokládám, že jsi ten kufr, který jsem si u tebe schoval, ještě nezahodil?“

„Neboj, ani jsem se ho nedotkl, přesně jak jsi mi řekl.“ To ale nebyla tak úplně pravda. Ve skutečnosti na Mitchově kovovém kufru i seděl a snažil se přijít na to, co by v něm asi tak mohlo být. Odhadoval to na prachy a zbraně. Mitch jel v docela divokých věcech a jen těžko by si u někoho schovával zamčený ocelový kufr, plný košil a ponožek.

Rapp se podíval na hodinky. „Máš to stále u sebe doma?“

„Kde jinde? Hned za rohem.“

„Dobře. Můžeme jít?“

18

Mario Lucas se toho úterý probudil již v pět hodin ráno. Nebyl zrovna velkým spáčem a ani dnešek tedy nebyl výjimkou. Byl ale přesvědčen, že je to jen další položka na dlouhém seznamu omezení, které s sebou jeho profese přinášela. Zavřít oči a bezstarostně relaxovat je pro profesionálního atentátníka rozhodně nelehký úkol. Na Mariově úrovni se však člověk již nemusí bát ani tak policie jako spíše svých vlastních kolegů. Tráví život tím, že se neustále ohlíží, jestli za ním není někdo, kdo by se mu rád pomstil, někdo, koho mohl třeba i nevědomky podrazit a o kom si myslel, že je stále ještě jeho přítel. Možné bylo i to, že se váš zaměstnavatel rozhodl, že už toho víte příliš a že by to pro něj mohlo být nebezpečné a že bude nejlepší, když vás jednou provždy umlčí.

Přesně tyto myšlenky se mu honily hlavou, když tohoto časného rána vstával z postele. Člověku, kterého znal jenom jako Profesora, nebylo zcela určitě možné důvěřovat. Celou dobu, kterou s ním strávil v Coloradu, ho bedlivě pozoroval, přesně tak, jak mu Villaume nařídil, a to, co viděl, se mu ani v nejmenším nelíbilo.

Operace, jako byla právě ta v Coloradu, nikdy nestály za moc. Mario je přirovnával k poměru s vdanou ženou. Pokud se do ní skutečně zamilujete, nesmíte být příliš překvapen, když vám jednoho dne udělá přesně to, co již udělala svému prvnímu, druhému nebo třetímu manželovi. Situace byla taková, že si Profesor najal ten pár v Coloradu na nějakou práci a potom je nechal odstranit. Najal si také jeho, Villauma a Mary, aby tuto práci provedli. Co mu nyní bránilo v tom, aby si nenajal ještě jednu skupinu nájemných vrahů a nenechal zabít i je? I to byl jeden z důvodů, proč dnes nemohl pořádně usnout.

Posadil se na okraj postele, s nohama na dřevěné podlaze svého spartánsky vybaveného jednopokojového bytu. Asi minutu tak zůstal a počkal, až se mu přestane točit hlava, pak se poškrábal a vydal do koupelny. Záda i nohy měl stále ztuhlé. Zařízení bytu bylo opravdu velmi prosté, skládalo se vlastně jen z těch nejzákladnějších nezbytností. Jemu to ale vyhovovalo. Nerad se obklopoval zbytečnostmi. Tímto stylem žil již více než třicet let z těch padesáti a něco, co chodil po tomto světě. Kolik mu je přesně, ani sám nevěděl. Žil již pod tolika různými jmény a na tolika různých místech, že zapomněl, jestli je mu padesát pět nebo šest. Veškerý jeho majetek by se vešel do kufru osobního vozu. Vzhledem k tomu, čím se živil, nemělo stejně smysl zabývat se nějakým hromaděním majetku. Stačila jedna krátká zpráva a člověk musel během vteřiny zmizet, nebyl čas na nějaké balení a přebírání věcí. A přesně tohle dnes cítil ve vzduchu.

Když dokončil svou ranní toaletu, šel ke dveřím a zvedl noviny, které mu donášková služba vhodila do schránky. Z ledničky si vzal džbánek s pomerančovým džusem a nalil si jej do sklenice. Posadil se v kuchyni a otevřel noviny. Hlavou mu ještě proběhla vzpomínka na jednoho bývalého kolegu, který se jej snažil přemluvit k tomu, aby si společně koupili dům. Tvrdil, že si budou moci splátky potom odepsat z daní. Mario mu musel připomenout, že jsou zásadně placeni hotově, takže daňové odpisy jsou jim naprosto k ničemu. O něco později pak jeho známý zmizel, a už nikdy se neobjevil.

Jeho jediným skutečným přítelem byl Villaume. Byl to vlastně i jediný přítel, kterého kdy v životě měl, a zároveň i jediný člověk v branži, kterému mohl bez jakýchkoliv otázek na život i na smrt důvěřovat. Díky Villaumovi však byl i finančně zajištěn natolik, že se již mohl těšit na to, kdy všeho nechá a začne si užívat. Své peníze měl vždy uloženy v několika bezpečnostních schránkách. Villaume jej však za něj vložil na několik zahraničních účtů, kde se o ně nyní staral najatý investiční správce. Výnosy byly natolik dobré, že již dnes se mohl rozhodnout odejít do penze a stát se rentiérem. Vzhledem k tomu, co se přihodilo v Coloradu, to možná nebyla tak špatná myšlenka. Přinejmenším na chvíli by si skutečně mohl dát pauzu.

Bylo 6:25, čas pro každodenní cestu do nedalekého pekařství. Více než dvacet let svého života strávil ve Francii, a tak si stále ještě nezvykl na kávu, kterou dělali tady v Americe. Trvalo mu déle než týden, poté co se sem nastěhoval, než v sousedství našel obchod, kde dělali dobré cappuccino. Nebylo to snadné, nakonec se mu však podařilo objevit malé pekařství, které nebylo ani příliš daleko od jeho bytu. Dříve než odešel, zastrčil si zepředu za opasek devítimilimetrovou pistoli. Košili si nechal rozepnutou, přehodil si však přes ni bundu. Na hlavu si nasadil čepici.

***

JEFF DUSER SEDĚL za volantem šedého vozu Dodge Durango a rytmicky bubnoval prsty na volant. V krvi mu koloval amfetamin a jeho oči těkaly mezi postranními zrcátky a zpětným zrcátkem. Měl na sobě tmavě hnědý oblek a tmavý a nepromokavý dlouhý plášť. V náprsní kapse obleku měl falešný průkaz totožnosti, znějící na jméno Stevena Metzgera, agenta federální služby pro kontrolu prodeje nikotinových výrobků, alkoholu a zbraní. Vlasy měl stále ještě ostříhané na ježka, neměl je však již tak vyholené po stranách, jak tomu bývalo dříve, když ještě sloužil u námořnictva. Do armády vstoupil, když mu bylo osmnáct. Na vybranou tenkrát moc neměl. Buď to budou kasárna na ostrově Paris Island, nebo kriminál někde jinde. Místní policie v Toledu ve státě Ohio mu lepší výběr prostě nebyla ochotna nabídnout, a tak ho šerif v den jeho osmnáctých narozenin osobně dovezl až před dveře armádní náborové kanceláře.

Byl přesvědčen, že v armádě našel svůj druhý domov. To ovšem platilo jen do té doby, než si na něj pořádně posvítili. Pokud si ale politicky vždy korektní páni politici mysleli, že jej donutí, aby nechal ve své jednotce sloužit i buzeranty, byli na velikém omylu. Otevřeně podporoval a často i praktikoval šikanu směřující proti těm, kteří byli v podezření z homosexuality. Jednoho dne si pak jeden nováček, zelenáč, který zrovna přišel z výcvikového tábora, vzal slova svého prvního seržanta zřejmě až příliš k srdci a notně posilněn pivem a závěry předchozí hospodské diskuse se vrátil na barák a umlátil jednoho z námořníků k smrti. Následné vyšetřování potom odhalilo i roli, kterou v celém případu sehrál Duser, přičemž na povrch vyplavala i celá řada jeho dalších nedostatků a přečinů. Byl postaven před vojenský soud a vyhozen z armády. Odtud se potom po krátké službě v soukromé ochrance vypracoval až na nájemného vraha.

Na sedadle pro spolujezdce seděl vedle něj Wally McBride. Na kolenou měl samopal SteyrTMP, který byl, obdobně jako i jejich jiné zbraně, opatřen tlumičem našroubovaným na konci hlavně. Duser a jeho lidé měli zbraně uskladněny v jednom skladišti v Richmondu. Získali je z dodávky, kterou se jistý obchodník pokoušel propašovat do Států z Rakouska a kterou se jim podařilo zadržet a ukrást. Samopal, který měl nyní Wally na kolenou, byl velmi lehkou a kompaktní zbraní, kterou bylo i s nasazeným tlumičem snadné skrýt třeba pod pláštěm. Ze všech zbraní pečlivě vymazali sériová čísla a nakonec je ještě důkladně očistili kyselinou. Duser sice moc pravidel nedodržoval, jedno však plnil za všech okolností. Pokud použiješ zbraň k tomu, abys někoho zabil, musíš se jí co nejrychleji zbavit, nejlépe tak, že ji necháš zmizet na dně oceánu.

Na zadním sedadle seděl Cameron, který oba muže před sebou pozorně sledoval. Byli nervózní. Byl svědkem toho, že se před chvílí nadopovali amfetaminem, ale neříkal nic. Rozuměl jim. Sám se až podivil, proč si s nimi jeden také nedal. Koneckonců mu ho nabízeli. Celou noc strávil s Duserem přípravou plánu a vypil přitom snad hektolitr kávy. Nyní se mu proto chtělo velmi silně na záchod, neodvážil se však vystoupit z vozu. Pomalu se začínalo rozednívat a jejich cíl tu mohl každou chvíli být.

Ještě předtím, než v sobotu opustili Colorado, Cameron se od Villauma na chvíli oddělil a vyřídil si jeden telefonát. Ten, komu volal, nebyl nikdo jiný než Duser. Rozkaz k tomu, aby se zbavil i Villauma a jeho lidí, sice ještě nedostal, ale řekl si, že neuškodí, když se již dopředu trochu připraví. Oznámil proto Duserovi, kdy a kde budou přistávat a koho mají potom začít sledovat. Když potom dosedli na ranvej oblastního letiště v Montgomery, byl Duser již na místě a vyčkával. Na osm vytipovaných aut zaparkovaných před letištěm umístil ještě před jejich příletem štěnice. Když pak Villaume, Mary i Mario opustili letiště, netušili, že jsou sledováni. Duser se však držel v uctivé vzdálenosti a nechával štěnicím dělat většinu práce. Mary zaparkovala svůj vůz na ulici, přímo před svým bytem, což bylo z její strany hodně nerozumné. Mario zaparkoval o osm bloků dále, načež se jim ztratil. V pondělí se však Duserovým mužům podařilo kontakt obnovit a zjistit, kde tento obrovitý muž bydlí. Villaume se jim vypařil jak pára nad hrncem. Auto, ve kterém odjížděl z letiště, měli stále pod dohledem a nyní pročesávali okolí místa, kde ho Villaume zaparkoval. Jejich pátrání však zatím nepřineslo žádné výsledky.

To ale Cameronovi příliš těžkou hlavu nedělalo. O Villaumovi neměl dvakrát vysoké mínění. Bez Maria bude jako medvěd bez zubů. Byl přesvědčen, že až se Villaume dozví, že je jeho starý přítel po smrti, zmizí a již se nikdy neodváží vystrčit hlavu.

Duser dostal do sluchátka zprávu a pokývl směrem k Wallymu. Ten přikývl a vystoupil z vozu. Mario Lucas mířil přímo k nim. Pokud jim přeje štěstí, míří právě přesně do stejného pekařství jako včera ráno. Duser v oblasti rozmístil celkem tři vozy a šest lidí. Jeho plán počítal s tím, že Maria nějak zabaví a potom zezadu zaútočí. Úkol odvrátit Mariovu pozornost připadl na bývalou striptérku Sandru Hickockovou, neobyčejnou krasavici, kterou si Duser osobně vybral a vycvičil.

***

ULICE BYLY STÁLE téměř vylidněné. Ačkoliv pouliční lampy ještě svítily, jejich světla již nebylo příliš zapotřebí. Slunce mělo vyjít již za čtvrt hodiny. Mario si všiml sousedky, která nedaleko venčila svého pudla. Když se k ní přiblížil, zvedl ruku k pozdravu a kývl hlavou. Již dlouho si byl vědom toho, že jeho velikost často naháněla lidem strach. Někdy to bylo dobře, někdy ne. Když se míjeli, sousedka se na něj usmála. Na protější křižovatce zahnul doprava. Nikdy totiž nešel do svého pekařství stejnou cestou dvakrát za sebou. Na protější straně ulice běžel v opačném směru osamělý ranní běžec. Mario měl pocit, že ho odněkud musí znát. Pokračoval v cestě, dával pozor na zaparkovaná auta a čas od času se ohlédl přes rameno. Ještě jednou zabočil. Pekařství bylo nyní přímo před ním, po jeho pravici. Když byl asi v půli cesty, vynořila se za dalším rohem ženská postava a mířila směrem k němu.

Paže měla složeny na prsou, ruce zastrčeny v podpaží. Vypadala, jakoby jí byla zima, ačkoliv ráno nebylo příliš studené. I z dálky si povšiml jejího oblečení a zcela mimořádného půvabu. Na takové ženy se jen tak nezapomíná. Když se k němu přiblížila, podívala se na něj, odhrnula si z tváře pramen černých vlasů a usmála se.

V jeho velké hlavě se okamžitě rozezněly poplašné zvonce. Bleskově se ohlédl a sáhl rukou pod svou nedopnutou košili. Za jeho zády se za rohem vynořil nějaký muž a rychle se k nim blížil. Ve zlomku vteřiny se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že na druhé straně ulice nikdo není. Kráska se na něj stále ještě usmívala. O pár stop před ním stála modrá poštovní schránka. Mario zrychlil krok a přešel na pravou stranu chodníku. Téměř současně tasil svůj devítimilimetrový Colt 2000. Když si všimla pistole v jeho ruce, zmizel ženě úsměv okamžitě z tváře. Rozbalila založené ruce, takže si všiml černého předmětu, který svírala v pravé dlani. Než však stačila namířit, Mario zvedl ruku a stiskl spoušť. Ranním tichem zazněl dunivý výstřel a od cihlových zdí okolních domů se odrážel dále.

Kulka zasáhla ženu do tváře. Mario se přikrčil a skočil mezi dvě zaparkovaná auta. Ještě dřív, než stačil vystrčit hlavu, aby se podíval po muži blížícím se zezadu, zasypal auto za ním příval kulek. S hlavou stále dole zvedl Mario pistoli a vypálil směrem k neznámému střelci tři rány. Když dostřílel, uslyšel ostrý řev motoru a kvílení pneumatik. Na auta stojící kolem něj neustále padal déšť kulek.

***

DUSER STLAČIL PEDÁL plynu až na podlahu a křičel do mikrofonu své rozkazy. „Držte ho na zemi, budu tam za vteřinu!“ Smykem projel zatáčkou a sroloval okénko. Samopal měl připraven ke střelbě. Vlevo před sebou viděl létat střepy z rozbitých skel okolních automobilů. Vystrčil samopal z okénka a spustil střelbu. Když se přiblížil až k místu, kde se u země krčil Mario, dupnul na brzdy, takže se jeho dodávka na místě zastavila. Mario byl k němu otočen zády. Okolo stojící auta jej sice chránila proti střelbě ze stran, ale střelba ho doslova přišpendlila k zemi, takže Dusera za svými zády si ani nestačil povšimnout. Muž za volantem stiskl spoušť a vyprázdnil do jeho širokých zad zbytek zásobníku. Mario se vymrštil a čelem k zemi se zhroutil na kanál.

19

Limuzína senátora Clarka odbočila z hlavní silnice a po příjezdové cestě I mířila k hlavní budově Congressional Country Club, jednoho z nejlepších golfových hřišť v zemi. Hřiště původně navrhl architekt Devereaux Emmet, později pak bylo přestavěno dle návrhů Donalda Rose a Roberta Trenta Jonese. Autorem jeho dnešní podoby byl Rees Jones. Limuzína minula odpalovací klece pro začátečníky, kde si svůj první odpal nacvičovali čtyři golfisté oblečení ve svetrech a větrovkách. Clark se zamračil. Bude se muset podívat na svůj odpolední rozvrh a zjistit, jestli by si tam nemohl vtěsnat jednu hru. Vypadalo to na nádherný den. Auto projíždělo kruhovou příjezdovou cestou a zastavilo před hlavní klubovou budovou, postavenou ve stylu středomořských letovisek. Clark poděkoval řidiči a požádal ho, aby na něj asi tak hodinku počkal.

Když vstoupil dovnitř, vydal se po schodech dolů, kde si pro sebe rezervoval soukromou klubovnu. Spletité chodby rozlehlé budovy byly lemovány černobílými fotografiemi z historie klubu – prezident Calvin Coolidge při otevírání klubu v roce 1923, fotografie z mezinárodních mistrovství US Open a Kemper Open, a také Clarkovy nejoblíbenější záběry, ukazující klub v období druhé světové války, kdy byl přeměněn na výcvikový prostor pro přípravu špionů OSS.

Vstoupil do místnosti bez oken, kde na něj již čekali kongresman Rudin a ministr vnitra Midleton. Jak se zdálo, dostali se právě do velmi intenzivní debaty. Clark je oba pozdravil a odebral se ke stolku s občerstvením, kde si vzal celozrnnou housku a misku s vločkami. Předtím, než se usadil u stolu, si ještě nalil sklenici brusinkového džusu a podepsal konzumační lístek. Midleton i Rudin byli sice rovněž členy klubu, ale za těch dvacet let, co je znal, si ještě nikdy nevšiml, že by kdy za něco platili. Byli oba znační škudlilové, i když každý trochu jinak. Rudin pouze nerad utrácel, zatímco Midleton nesl všechny charakterové vlastnosti prvních přistěhovalců, kteří do Ameriky dorazili s lodí Mayflower. Celá jeho výchova se pak nesla v duchu synů americké revoluce. Jeho rodina patřila k místní honoraci a ta u sebe přece nenosí hotovost, natož aby se starala o nějaký účet. Jak to tedy vypadá, placení zbude opět na nebožáka vychovaného dvěma alkoholiky v polorozpadlé maringotce.

Navzdory obrovské společenské propasti, která je v okamžiku, kdy se narodili, rozdělovala, byl nyní Clark tím nejbohatším mužem z celé trojice. A to o hodně. Jeho čistý majetek přesahoval sto milionů dolarů, což z něj zároveň činilo i jednoho z pěti nejbohatších politiků ve Washingtonu. Midleton spravoval majetek, který na něj přešel po předcích. Jeho výše dosahovala přibližně osmi milionů dolarů, což dle dnešních definic bohatství zasluhovalo spíše politování než obdiv. Midleton však byl mimořádně pyšný na to, že se sumy, kterou po svém otci zdědil, za celý svůj život ani nedotkl. Peníze ležely uloženy v téže bance, do které je kdysi uložil jeho praprapradědeček. Clark si dokázal sehnat výpisy z jeho účtu a zjistil, že výnosy, které ministrovi z jeho vkladu za posledních deset let plynuly, byly zcela zanedbatelné a činily přibližně osm procent. Zdálo se, že ministr investoval své peníze poněkud staromódně, nákupem od daní osvobozených městských obligací a akcií starých dobrých podniků veřejných služeb. Za správu svého portfolia pak platil nadsazené poplatky, které spokojeně plynuly do kapes obtloustlých bankéřů.

Kongresman Rudin na tom byl o něco lépe. Po třiceti čtyřech letech strávených ve Sněmovně mohl nyní s klidem odejít do penze, přičemž by měl nárok na úplný důchod i ostatní požitky určené ze zákona poslancům na penzi. Při jeho skromném životním stylu to představovalo mnohem víc peněz, než kolik opravdu potřeboval. Rudin celá léta úzkostlivě šetřil, takže již před dvěma lety disponoval částkou téměř osmi set tisíc dolarů. Teprve tehdy se Clarkovi podařilo ho přesvědčit, aby tyto peníze svěřil do rukou jeho investičních poradců, kteří mu je určitě budou schopni pořádně rozmnožit. Přesvědčit opatrnického Rudina, aby mu svěřil do rukou kontrolu nad vlastním účtem, rozhodně nebylo jednoduché, jeho lidé však za uplynulé dva roky dokázali svěřenou částku více než zdvojnásobit, takže Rudinova hotovost činila nyní 1,7 milionu dolarů. Kongresman mu však za jeho snahu zatím nepovažoval za nutné ani poděkovat, natož aby za něj v klubu někdy zaplatil.

Byly doby, kdy by mu toto přezírání vadilo, nyní se však nad své pocity dokázal docela dobře povznést. Bylo mu jich v podstatě líto, když pozoroval, jak dokáží znervóznět, kdykoliv se objeví číšník s účtem. Bylo to smutné.

Seděl u stolu, mazal si housku sýrem a pokoušel se odhadnout, jak dlouho si bude moci s oběma zahrávat, než jim dojde, o co mu ve skutečnosti jde.

Neměl sebemenší důvod k tomu, aby se Midletona ptal, proč vlastně tuto schůzku svolal. To mu bylo jasné. Jeho lidé v Bílém domě a dále pak ve Foggy Bottom mu již stačili sdělit, k jaké roztržce mezi prezidentem a nejvýznamnějším členem vládního kabinetu došlo. Věděl i o tom, že celému incidentu byl přítomen ještě německý velvyslanec a že se ministr dostal do velice trapné situace.

Rudin se skláněl nad miskou s hrozinkami, které si lžičkou nabíral do úst. Mezi jednotlivými sousty se vždy nahnul k Midletonovi a sděloval mu svůj vlastní názor na to, co se podle něj děje v CIA. Když se k nim Clark posadil, obrátil svou pozornost k němu.

„Slyšel jsi o tom, co se včera přihodilo v Bílém domě?“

Clark se rozhodl, že bude předstírat, že se o tom k němu ještě nestačilo nic donést, a tak jen zavrtěl hlavou. V následujících čtyřiceti vteřinách mu tedy Rudin vzrušeně odvyprávěl vše, co se včera v Oválné pracovně odehrálo. Midleton, oblečen ve svém šedém obleku a kašmírovém motýlku, působil při Rudinově projevu značně ukřivděným dojmem. Clark si byl vědom, že bruslí na docela tenkém ledě. Jakkoliv se Rudin i Midleton dokázali čas od času chovat vysloveně amatérsky, nesměl ani na chvíli zapomenout na skutečnost, že oba patřili k těm nejmocnějším a nejvlivnějším politikům ve Washingtonu. Navíc byli oba demokraté a on pro ně představoval nepřítele. Pokud by začali jenom tušit, jakou hru tu s nimi hraje, byl by s jeho plány okamžitě konec.

Když se svým poněkud nesouvislým výkladem Rudin konečně skončil, položil Clark svoji sklenici na stůl a podíval se na Midletona. „Je mi opravdu líto, že ses dostal do takhle zahanbující situace. Nemyslím si, že je vhodné, aby tě někdo před ostatními členy vlády takovýmto způsobem káral. Na druhé straně si ale myslím, že prezident měl ke svému chování přece jenom určité důvody.“

Než však stačil Midleton na jeho slova nějak zareagovat, skočil mu Rudin do řeči. „O jakých důvodech to k čertu mluvíš? Poslouchal jsi vůbec, co jsem ti tady říkal?“ Výraz jeho větrem ošlehané tváře přitom naznačoval, že si myslí, že si z něj senátor dělá legraci.

Clark se však nenechal vyvést z míry. „Proboha, Alane, tenhle chlapík Hagenmiller se očividně kamarádil s hodně nesprávnými lidmi.“

„S nesprávnými lidmi? To ale říká pouze CIA a všichni dobře víme, jakou to má váhu.“

„O tom jsme se ale také již bavili, že ano? Na CIA máme prostě rozdílné názory, s tím nic nenaděláme.“ Clark si ukousl z housky a vyčkával na tirádu, kterou po jeho slovech Rudin bezpochyby spustí.

„Celá ta mizerná CIA je jenom vyhazování peněz. Nic víc. Plýtvání prostředky, kterému není rovno. Způsob jejich práce je navíc zcela v rozporu s ústavou. Podle mne představuje ohrožení samotných principů demokracie nejen u nás, ale i v celém světě.“

Clark se opřel o opěradlo židle a založil si ruce na prsou. „Nepřišel jsem proto, abys mě tu poučoval o něčem, v čem se stejně nikdy nemůžeme shodnout. Pokud máte tedy na srdci něco konstruktivnějšího, prosím, můžeme si o tom promluvit. Pakliže nic nemáte, prosím, mám dost svých starostí.“

Rudin potřásl hlavou na znamení naprosté beznaděje. Rozčilovalo ho, že jeho dlouholetý přítel z Arizony nechápe, co je CIA vlastně zač.

Midleton, který se za všech okolností snažil chovat jako diplomat, vstoupil do debaty. „O Stansfieldově stavu jsi nic nového náhodou nezaslechl?“

Clark stěží potlačil úsměv. Teď je měl přesně tam, kde potřeboval. „Podle mých informací mu dávají ještě tak dva týdny, maximálně však dva měsíce. Ani o den více.“

Midleton zamyšleně pokýval hlavou. Vypadal, jako by neodvratného odchodu dlouholetého ředitele CIA upřímně litoval. „Nedělá ti tak trochu starosti, kdo bude jmenován na jeho místo?“

„Samozřejmě že dělá.“

„A už se k tobě donesla nějaká jména?“

„Žádná. Ty jsi ale ve vládě, ne já.“

„Jako předseda senátního výboru pro zpravodajské služby do toho ale budeš mít také co mluvit.“

„Jména však navrhuje tvůj šéf. My se pouze na pár věcí zeptáme a pak to buď schválíme, nebo zamítneme.“

„Teď si ale hraješ na zbytečně skromného,“ odporoval mu Midleton. Rudin souhlasně přikývl a snažil se párátkem vyšťourat něco, co mu při jídle uvízlo v zubech. „Neříkej, že jsi o nikom ještě ani neslyšel?“

„Neslyšel, opravdu.“

Rudin si vyndal párátko z úst a vyštěkl. „A co třeba Irena Kennedyová?“

„Možná se budeš divit, ale ani o tom nic nevím. Jsem ale přesvědčen, že by to nebyla špatná kandidátka.“

„To snad nemůžeš myslet vážně?“ zeptal se Rudin nevěřícně a vstal ze židle.

Clark mu však klidně odpověděl. „Co je podle tebe, smím-li se ptát, tak špatného na doktorce Kennedyové?“

„Kde chceš, abych začal,“ zeptal se Rudin, který stále odmítal věřit svým uším.

„Kdekoliv budeš chtít.“

„Tak za prvé. Je sama součástí organizace. A my přece nemáme nejmenší zájem na tom, aby to zpropadený místo zase řídil někdo zevnitř. Potřebujeme někoho, kdo to tam pořádně vyčistí. Někoho, kdo se nebude ani v nejmenším zpěčovat našemu dohledu. A navíc ani nemá potřebnou kvalifikaci.“

„Jako vedoucí Protiteroristického oddělení se přece osvědčila,“ odporoval mu Clark.

„Kecy, nevěřím ani slovu v těch zprávách, které mému výboru předkládá. Je to lhářka, která jen kryje všechno, co se tam děje. Ať se na místě propadnu, jestli dovolím, aby se právě ona stala novou ředitelkou.“

„Z toho, co mi tu ale povídáš, si pomalu začínám myslet, že je na to místo zcela ideálním kandidátem,“ zhodnotil situaci Clark. Nyní se již úsměvu, který dosud skrýval, nedokázal bránit. Vše se odvíjelo ještě lépe, než vůbec předpokládal.

„Jsem opravdu potěšen, že ti to připadá tak zábavné, já bych si však dovolil s tebou nesouhlasit. Jedna věc je, když lže a porušuje zákon při jednání s našimi nepřáteli, je však naprosto nepřípustné, aby takto vystupovala i před mým výborem. Tam chci slyšet čistou pravdu, a můžu ti naprosto jednoznačně říci, že tu z týhletý zpropadený ženský nikdy nedostaneme.“

„A napadlo tě někdy,“ objasňoval mu nyní svůj názor Clark, „že ti neříká vše z jednoho jediného důvodu, a to, že má strach, že bys jí potom zkrátil její rozpočet na polovinu?“

„To ale není její starost. Její povinností je informovat o všech důležitých skutečnostech můj výbor, což nedělá, a mohu tě ujistit, že už mě to začíná pěkně srát.“

„Tak proč nezahájíš oficiální vyšetřování?“ zeptal se ho Clark. Věděl, že tímto dotazem Rudinovo rozhořčení zcela určitě zmírní. Rudin byl totiž v prvé řadě demokrat. Pokud by rozjel nějaké vyšetřování, zcela určitě by obrátil pozornost i na samotného prezidenta, který byl členem stejné strany jako on. Rudin se odmlčel a zkřížil ruce na prsou. Jeho naprostá věrnost straně se totiž právě dostala do konfliktu s jeho absolutní záští vůči CIA.

„Nechtěli byste se trochu uklidnit?“ pokusil se jejich vášně utišit Midleton. Ačkoliv byl prezidentovým chováním osobně dotčen, tou poslední věcí, kterou si nyní přál, bylo to, aby Rudin rozpoutal nějaký hon na čarodějnice. Jediní, kdo by z toho mohl těžit, by byli republikáni. Pro ně by to bylo opravdu mimořádné sousto. Demokratický kongresman stíhá demokratického prezidenta. Midleton jako člen prezidentova kabinetu zcela určitě netoužil po tom, aby Rudin začal svolávat mimořádná kongresová slyšení. Věděl až moc dobře, že by z nich nekoukalo nic dobrého. Kongresová slyšení totiž měla jednu nepříjemnou vlastnost. Zpravidla vše jen rozvířila a nikdo si potom už nemohl být jistý, že se sám nestane obětí jednou rozpoutané palby.

„Já jsem v klidu,“ odpověděl mu Clark a odložil ubrousek.

„Fajn,“ řekl Midleton a podíval se na Rudina, jako by mu chtěl naznačit, aby se o to aspoň na pár minut pokusil i on. Pak se obrátil ke Clarkovi a pokračoval. „Koho by sis v Langley představoval ty?“

Teď už to tedy bylo až příliš jednoduché a Clark si musel začít dávat pozor, aby to nepřehnal. Měl pochopitelně svého vlastního kandidáta a další dva v záloze, měl však pocit, že čas na to, aby jejich jména prozradil, ještě nenastal. Místo toho tedy pouze řekl. „Svůj názor jsem vám již řekl. Předkládání nominací není mojí starostí. Já pouze potvrzuji konečnou volbu.“

„Dobře, ale kdyby sis mohl někoho sám vybrat?“

Clark pokrčil rameny. „Nic mě nenapadá, a mám-li být upřímný, ještě jsem o tom ani nepřemýšlel. Mimoto by mi to stejně nebylo nic platné.“

„To nevíš,“ nesouhlasil s ním tak úplně Midleton.

„Co se ti tady Alan snaží naznačit, je to,“ vmísil se do rozhovoru opět Rudin, „že se nám prostě nelíbí představa, že by se šéfkou CIA měla stát Kennedyová. Z toho, co nám tady říkáš, si ale můžeme oprávněně myslet, že právě ona se stala prezidentovou největší favoritkou. Já sám jsem připraven za prezidentem osobně jít a říci mu, že s její nominací nesouhlasím, mám ale pocit, že to pro něj nebude žádné překvapení. Mluvili jsme o tom spolu již mockrát a svůj postoj jsem mu vždy řekl zcela jasně. Pochybuji, že by kvůli mně změnil svůj názor.“

„Proč mu tedy nenaznačíš, že bys jim opravdu mohl trochu přivřít kohoutky?“ zeptal se Clark kousavě. Věděl totiž sám dobře, že k takovému kroku nemá Rudin dostatek podpory ani ve svém vlastním výboru.

„Víš dobře, že pro mě strana byla vždy na prvním místě,“ řekl Rudin takovým tónem, jakoby to byla ta největší čest, které lze v životě dosáhnout, „a že nikdy nepůjdu proti vlastnímu prezidentovi.“

„Dobrá, ale v tom případě nevím, co chcete slyšet ode mne, pánové? Pokud se vám Kennedyová jako kandidátka nelíbí, budete muset najít způsob, jak prezidenta přesvědčit, aby změnil svůj názor.“ Jeho slova vrátila míček opět na jejich stranu kurtu, pěkným lobem umístěným přesně k zadní čáře.

Midleton se v židli nepokojně zavrtěl. „Pokud bys ty sám dokázal přijít s nějakým kandidátem, který by pro nás byl stravitelnější než Kennedyová, byli bychom ochotni jeho jméno sami oznámit prezidentovi a všemi silami se za něj zasadit.“

Clark se nyní pokusil o překvapený výraz. „Takže po mně chcete, abych toho špatného dělal já?“

Midletonovi se sice jeho formulace příliš nezamlouvala, přesto však přikývl.

„V tom případě mi ale řekněte, proč bych něco takového měl vlastně dělat?“

„Protože jenom v tomhle městě je nejméně tisíc lidí, kteří by tu pitomou agenturu dokázali řídit lépe,“ odpověděl Rudin.

Clark opatrně přikývl. „Nechám si to tedy projít hlavou.“ Pak se podíval na hodinky a dodal: „Už budu muset jít. Máte ještě něco?“

Oba muži zavrtěli hlavami. Midleton však ještě poznamenal: „Zkus k tomu, prosím tě, přistoupit opravdu bez předsudků. Můžeme si přece navzájem trochu pomoci.“

Clark mu přislíbil, že se o to pokusí, a odešel. Sotva se za ním zavřely dveře, Rudin se obrátil k Midletonovi a řekl: „Půjde do toho s námi. Vím, jak se na něj musí.“

„Doufejme tedy, že se nepleteš. Nejsem si jist, jestli naše zahraniční politika může tenhle kovbojský styl ještě dlouho ustát bez pohromy.“

„Nedělej si starosti, vím, co říkám.“

Midleton by velmi rád sdílel Rudinův optimismus, zatím se ale ještě plně nevzpamatoval z pohany, které se mu na včerejší schůzce dostalo. Z prezidenta se vyklubal opravdový jestřáb, a potřeboval někoho, kdo by ho dokázal přivést zpět. V prvé řadě bylo tedy nezbytné vyřadit ze hry Kennedyovou. S touto myšlenkou se podíval na svého stranického kolegu. „Možná by to ale nebyl tak špatný nápad, kdyby sis nechal Kennedyovou předvolat před svůj výbor, co myslíš?“

Rudin se ale zamračil. „Proč bych proboha nabízel republikánům takovou příležitost? Víš dobře, jak by se na ni vrhli.“

„To by dříve či později stejně udělali, takže jim tak aspoň vezmeš vítr z plachet.“

Takové vysvětlení se již Rudinovi zamlouvalo o poznání lépe. Myšlenka na to, že by si Kennedyovou předvolal a připomněl jí, komu se má vlastně zodpovídat, se mu mimořádně líbila. „Udělám to,“ řekl proto, „ale nechci, aby to nakonec odnesl prezident.“

„Toho se nemusíš bát. Nemyslím si, že by ho dokázala vystavit takovému skandálu.“

Senátor Clark stál na kraji chodníku a čekal, až před něj předjede jeho limuzína. Nechtěl ani věřit tomu, jak příznivě se pro něj schůzka vyvinula. Svou radost již nedokázal ani skrývat. V Německu se sice nepovedlo všechno tak, jak si naplánoval, ale když mu teď tihle dva šašci dokonce nabídli svou pomoc, bude všechno zase v pořádku. Na výsledku se tím nic nezmění. Zastánci jeho kandidatury na prezidentské křeslo mohou být spokojeni. Velmi spokojeni.

20

Skladiště stálo poblíž arboreta, kousek od křižovatky s ulicí Blandensburg. Když se šedé durango smykem vyřítilo ze zatáčky, jeden u Duserových lidí na ně již čekal u otevřeného vjezdu do garáže. Dodávka okamžitě zmizela v útrobách staré cihlové stavby. Muž stojící u vrat se ještě jednou rozhlédl kolem a ihned za vozem přirazil vrata.

Duser zastavil, motor však nechal běžet. Když vystoupil, jeden z mužů mu podal velký plastový pytel na odpadky. Duser do něj zabalil svůj samopal a přešel k zadním dveřím dodávky. Sandra ležela na zádech s tváří roztříštěnou Mariovou kulkou. Prohlížel si ji a měl pocit, že mu její smrt vlastně přišla vhod. Začínala se totiž chovat příliš vlastnicky, takže by se jí možná musel sám zbavit. Teď to ale byl jen další nepříjemný problém, který musel urychleně vyřešit. Odstoupil od vozu a začal s udělováním rozkazů. Jeho muži je začali okamžitě plnit. Na dodávku namontovali novou poznávací značku a Sandřino tělo napěchovali do prázdného sudu od oleje a zasypali je pískem. Sud potom přiklopili víkem, hermeticky utěsnili a naložili na korbu pick-upu, kde již stálo osm dalších, úplně stejných sudů. Za necelých pět minut ve skladišti nezbyla po zbraních a mrtvolách ani stopa. Zmizelo i durango, které nyní mířilo k vrakovišti.

Cameron využil tohoto času k tomu, aby se aspoň trochu uklidnil a vzpamatoval. Svůj nápad osobně se celé akce zúčastnit považoval nyní za naprostou hloupost. Padlo minimálně sto výstřelů. To, že většina z nich vyšla ze zbraní opatřených tlumiči, jim z hlediska policejního vyšetřování či pozornosti médií neposkytne žádnou výhodu. Dvě auta, mezi kterými se Mario snažil schovat, vypadala, jako by se přes ně přehnalo to největší krupobití, a Mariovo tělo bylo výstřely proděravěno jak cedník. Takto si výsledek opravdu nepředstavoval. Villaume měl pravdu. Duser byl horší než slon v porcelánu.

Ale Duser k němu právě přistoupil a v ruce držel novou zbraň. „Tak teď ještě tu holku, pojďme.“

„Zbláznil ses, proboha?“ zděsil se Cameron.

„Co se děje? Z policajtů strach mít nemusíte. Ti teď budou mít ruce plné práce na našem prvním místě.“

„Na tom nezáleží, pro dnešek už toho bylo dost.“ Mnul si spánky a mumlal. „Bude to ve všech zprávách.“

„No a co? Novináři zločince nechytají, to je práce pro policajty, a těch se bát nemusíme. Neexistuje nic, co by je mohlo přivést na naši stopu. Veškeré důkazy zmizely druhou stranou tohohle skladiště.“

Cameron měl chuť se zeptat, kam přesně hodlal Duser všechno odklidit, nakonec ale mlčel. Místo toho jen řekl: „Dnes už se nic dít nebude, padla.“

„Co se s váma k sakru děje?“ zeptal se Duser a pokročil o krok blíž ke Cameronovi. „Musíme sebou přece hodit, dokud je moment překvapení na naší straně.“

„Nemusíme vůbec nic a říkám to naposled. Pro dnešek konec.“

Duser vypadal, jako by se právě chystal někoho uškrtit. „Do prdele! Dokončíme to teď a mizíme. Říkám vám, že dřív nebo později to stejně budeme muset dodělat, a bude pro nás lepší, když to uděláme hned.“

Cameron zavrtěl hlavou. Myšlenka, že by na sebe měl znovu tímto stylem upozornit, se mu vůbec nelíbila. Duser jeho obavy vycítil: „Víte co? Počkejte tady a my se o to mezitím postaráme. Na Villauma mám spadeno i za sebe a dostanu ho, ať se schovává, kde se schovává.“

Cameron o jeho slovech chvíli přemýšlel, nakonec ale řekl: „Změna plánu. Villauma dostaneme, to se nemusíte bát. Zavede nás k němu ta holka, a to hned, jakmile se dozví o Lucasovi. Budeme ji sledovat a pak je zlikvidujeme oba naráz.“

Jeho plán se Duserovi vcelku zamlouval, takže dále neprotestoval: „To není špatný, omlouvám se, že jsem tak křičel, jsem ještě trochu napumpovaný.“

Jestli to nebude spíš tím fetováním, pomyslel si pro sebe Cameron. „To je v pořádku, hlavně neztraťte Juarezovou z dohledu. Je to naše jediné vodítko na Froga.“

O minutu později pozoroval, jak Duser s McBridem nasedají do svého fordu a mizí. Napadlo ho přitom, jestli nenechal náhodou zabít ty nesprávné lidi. Snad ne, pomyslel si. Duser byl sice divoký a neotesaný, bylo ho však možné ovládat.

***

RAPP STRÁVIL NOC na pohovce v Dumondově obývacím pokoji. V levé ruce po celou dobu svíral svoji devítimilimetrovou berettu. Definitivně již opustil myšlenku, že by Dumonda z celé záležitosti vynechal. Bylo mu jasné, že se bez jeho pomoci prostě neobejde. Stále tu však zůstávala jedna zásadní, dosud nezodpovězená otázka. Byla to Kennedyová, kdo najal Hoffmanovy, aby ho v Německu odstranili? Veškeré jeho instinkty mu však říkaly, že nikoliv. Irenu znal již déle než deset let a považoval ji za nejspolehlivější a nejdůvěryhodnější osobu, kterou kdy potkal. Na druhé straně si ale musel připustit, jak malá je v jeho branži šance na to, aby o někom mohl tvrdit, že ho doopravdy zná a že mu důvěřuje. Z celého srdce si ale přál, aby s tím vším neměla Kennedyová opravdu nic do činění. Za daného stavu věcí tomu však nebylo snadné věřit. Nepředstavovala totiž jen řešení nejlogičtější, nýbrž zřejmě i jediné možné. Byla přece tím jediným spojovacím článkem mezi ním a Hoffmanovými.

Oba muži nyní seděli v kuchyni Dumondova prostorného dvoupokojového bytu. Dumond si zřídil malý jídelní koutek, zatímco z vlastní jídelny si udělal pracovnu. Jako psací stůl mu sloužily jedny dubové dveře položené na několika na sobě naskládaných tvárnicích. Většinu prostoru na stole pak zabíraly tři monitory, počítačové myši, klávesnice, skenery a několik dalších věcí, které Rapp nikdy předtím ještě neviděl. Na zdech viselo několik zarámovaných plakátů X-menů, hrdinů Dumondova oblíbeného komiksu. Ačkoliv byl Rapp jen o čtyři roky starší než Dumond, vypadalo to, jako by se každý z nich narodil ve zcela jiném století. Dumond byl kdesi daleko vpředu, kde si spokojeně surfoval na vlnách přicházejícího kybernetického věku.

Dumond pojídal směs ovesných vloček zalitých mlékem a naslouchal Rappovým instrukcím. „Hlavně si dej pozor, abys nespustil nějaký poplach, až se jim začneš prohrabovat v systému.“

Dumond k němu nevěřícně vzhlédl, po bradě mu přitom stékala kapka mléka. „Uklidni se, zapomínáš, že se tím živím.“ Práce pro CIA znamenala pro Dumonda splnění jeho nejdivočejších a nejodvážnějších snů. Nejen že mohl celé dny oficiálně vnikat do cizích počítačů, byl za to dokonce i vládou Spojených států velmi dobře placen.

„To vím, ty ale nezapomeň, že tentokrát to bude trochu jiné. Musíš se dostat do systému Pentagonu a CIA.“

Dumond se jeho obavám jenom zašklebil. Vzhledem k tomu, že však měl ústa plná vloček, musel se svou odpovědí chvíli počkat. „To pro mě nebude nic novýho.“

Rapp si jej přeměřil pátravým pohledem. Dumond se tvářil značně vítězoslavně a nikterak se nesnažil svůj světácký výraz skrývat. „Nedělej si ze mne srandu, Marcusi, o tomhle se nevyplatí ani žertovat.“

„Žádnou srandu si z tebe nedělám, ale v systému Pentagonu jsem minimálně jednou za týden.“

„A v Langley?“

„Tam jsem přece pořád.“

„Dobrá, ale jsou přece oblasti, kam nesmíš, nebo nejsou?“

„To jo, taky tam nelezu každý den, ale už se to tak nějak ví, že se čas od času rád trochu porozhlídnu kolem.“

„Jak často?“

„Hm, v podstatě denně.“

„A Irena o tomhletom ví?“

„Ne… aspoň ne vždycky.“

Rapp potřásl hlavou, asi jako když otec kárá nezvedeného syna. „Říkám ti to pro tvoje vlastní dobro. Dávej si pořádnýho bacha na to, co děláš. Otevřeš jeden nesprávný soubor a zmizíš, jako bys nikdy ani neexistoval,“ sdělil mu a luskl přitom prsty.

„A jak by mě mohli asi tak chytit? Vždyť se ani nedozvědí, že jsem tam byl! Hmm?“

„Podívej, vím, že seš dobrej, fajn. Nikdo se ale nevyvaruje chyb. Ještě chvíli si takhle zahrávej a dřív nebo později tě dostanou.“ Dumond se však jen shovívavě usmíval a vrtěl hlavou. Rapp k němu napřáhl ukazovák a pokračoval: „Tohle myslím smrtelně vážně, Marcusi. Zahráváš si s ohněm a můžeš na to doplatit, dřív než se naděješ. Nejde o to, že přijdeš o práci, přijdeš i o krk.“ Nyní obrátil ukazovák na sebe a dodal: „CIA i Pentagon mají desítky chlapů, jako jsem já, kteří sice vědí kulový o počítačích, ale zato se přenáramně vyznají v tom, jak někoho odstranit z cesty.“

„Dobrá, beru na vědomí,“ pronesl Dumond.

Mitchova slova na něj zřejmě udělala dojem, takže vstal a vyhodil zbytek vloček do koše. Chuť k jídlu jej najednou zcela přešla.

O chvíli později pak Dumondův byt opustili. Dumond odešel předními dveřmi a mířil do Langley, Rapp zadními a směřoval do jistého skladiště kdesi za městem. Ušel pěšky asi osm bloků po Wisconsin Avenue, kde nastoupil na metro a vydal se severním směrem. Na sobě měl stejné oblečení jako předešlého večera, tj. baseballovou čapku, mikinu, khaki kalhoty a modré tenisky. Dokud se nedostane ke své skříňce ve skladišti, bude mu to muset ještě chvíli vystačit. Vlak byl relativně prázdný, neboť většina lidí touto dobou mířila spíše do města, za prací, zatímco on jel směrem z města. Batoh si položil na vedlejší sedadlo a jednou rukou si jej přidržoval. Vlak se zlehka kolébal. O chvíli později se vynořil na povrch a okny pronikly do vagónu jasné a zářivé sluneční paprsky.

Ve vagónu s ním seděl pouze jediný člověk. Ten právě vytáhl mobilní telefon a začal si s někým povídat. Rappova ruka mimoděk sklouzla k jedné z postranních kapes batohu a nahmatala tuhý předmět uvnitř. Dumond jej vybavil digitálně kódovaným telefonem, který byl dle jeho slov naprosto bezpečný, bez ohledu na to, kde a jak dlouho by ho Mitch chtěl používat. Rapp byl ale od přírody skeptik, takže se rozhodl, že bude přístroj zapínat jen v těch nejnutnějších případech, a pokud možno na co nejkratší dobu.

Přání vidět Annu však bylo stále silnější. Podíval se z okna. Vlak mířil dále na sever a on chvíli sledoval ubíhající krajinu. Věděl, že by to neměl dělat, ale musel ji aspoň slyšet. Vytáhl telefon z batohu a zapnul ho. Rychle vymačkal Annino číslo do práce a nervózně odpočítával vteřiny, během nichž telefon vyzváněl. Po třech zazvoněních se mu však ozvala jen její hlasová schránka. Jeho nálada okamžitě poklesla na úroveň bodu mrazu. Nebylo to však jen kvůli Anně. Poprvé v životě v něm háraly tvrdé pochybnosti, jestli by neměl všeho nechat a jednoduše zmizet. Nechali by ho na pokoji? Proč vůbec na tu poslední misi přistupoval? Proč ji neodmítl a nedal organizaci jednoduše sbohem? Sundal si čepici a prohrábl své krátké, téměř na ježka ostříhané černé vlasy. Odpověď na své otázky pochopitelně znal, neměl však momentálně dost sil na to, aby si celou pravdu přiznal. Nyní chtěl ze všeho nejvíce vidět Annu, mít vše za sebou a začít nový život.

***

IRENA KENNEDYOVA VSTOUPILA do konferenční místnosti v šestém patře ústředí CIA v Langley ve Virginii. Posadila se ke stolu a položila před sebe zápisník s poznámkami. Oběd bude muset počkat. Na mítink byla přizvána na poslední chvíli. Obdélníková zasedací místnost sousedila přímo s ředitelskou kanceláří. Byla stroze, leč účelně vybavena, dominantní roli zde hrál dlouhý mahagonový stůl, kolem kterého bylo rozmístěno dvanáct kožených židlí. Každé ráno místnost prohlédli členové vnitřní bezpečnostní služby, kterou více než dvacet tisíc zaměstnanců CIA jemně přezdívalo gestapo. Za dlouhými závěsy byly rozmístěny speciální mechanismy, které způsobovaly, že okna nepřetržitě jemně vibrovala, takže znemožňovala i odposlech pomocí parabolických mikrofonů. CIA pochopitelně nebrala vlastní bezpečnost na lehkou váhu, což pak v míře nejvyšší platilo o ředitelské kanceláři a přilehlé zasedací místnosti v šestém patře.

V místnosti sedělo kromě ní ještě pět dalších osob. Všichni mlčeli. Nejstarším z nich byl Max Salmen. S výjimkou Ireny Kennedyové neměl o zbývajících z přítomných příliš vysoké mínění. Podle něj to byli jen ubozí, leč nebezpeční bastardi, kříženci byrokratů, politiků a právníků, z nichž ani jeden nebyl v podstatě schopen učinit nejenom správné, ale ani samostatné rozhodnutí. Stáli v čele tří organizačních úseků Agentury. Salmen vedl ten čtvrtý. Byl zástupcem ředitele pro operace a jako takovému mu byli podřízeni i všichni špioni. Byli to právě jeho lidé, kteří vykonávali všechny černé operace, najímali agenty, ať už z řad přátel či nepřátel, zodpovídali za kontrarozvědku a vyhledávali teroristy. Jeho lidé, to byli zejména bojovníci z předních linií, zodpovídající za splnění konkrétních úkolů v terénu, lidé, kteří si vlastní prací špinili vlastní ruce a kteří na sebe brali skutečná a hmatatelná rizika. Salmen bojoval společně se Stansfieldem i v Evropě, a když se potom Stansfield vyšvihl až na samý vrchol žebříčku, mrzoutský a poněkud drsný Salmen putoval s ním. Salmen byl zároveň i přímým nadřízeným Kennedyové, i když ta velmi často skládala účty až do rukou samotného ředitele.

Ostatní tři lidé sedící u stolu působili rovněž ve funkcích zástupců ředitele. Charles Workman vedl úsek zpravodajské služby. Jeho podřízení byli zpravidla kancelářské krysy, vybavené však intelektem členů Mensy, kteří se každodenně, bez ustání probírali haldami přicházejících nových informací. Ráchel Mannová řídila úsek vědy a technologie, Stephen Bauman zodpovídal za administrativu.

Nejméně ze všech měl Salmen rád Workmana, Bauman mu ale dýchal na záda. Říci, že nenáviděl i Mannovou, by však nebylo úplně spravedlivé. Za jiných okolností by ji možná dokázal mít i rád. Považoval ji za velice inteligentní a oceňoval i to, že se ve většině případů dokázala zdržet všech politických podrazů, kterými Bauman a Workman naopak žili. Nepříjemným faktem bohužel bylo, že peněz, které měli všichni k dispozici, nebylo jednoduše nikdy dost, a když přišlo na lámání chleba, každý chtěl pro sebe na úkor jeho operací urvat co nejvíce. Kdyby, naštěstí pro něj, nedošlo v poslední době k prudkému nárůstu teroristických akcí, byl přesvědčen, že by jeho rozpočet spadl zatraceně dolů.

Salmen si založil své nikotinem zažloutlé ruce na vybouleném břiše a přemýšlel, jak dlouho to všechno ještě dokáže snášet. Jeho dny byly sečteny. V CIA pracoval již od roku 1964. Jeho první zastávkou byla Kambodža, druhou Laos. Práce, kterou tam pro vládu tehdy vykonával, nebyla dosud odtajněna. Pak přišel Vietnam, potom Evropa, kde pracoval na nejrůznějších velvyslanectvích, aby se nakonec stal vedoucím pracoviště CIA v Berlíně. Když se Stansfield stal ředitelem, povolal Salmena do svého nejužšího vedení. Teď ležel Stansfield na smrtelné posteli a budoucnost nevypadala příliš růžově. Jediným důvodem, proč se Salmen na všechno již dávno nevykašlal, byl jeho smysl pro povinnost. Měl na starosti lidi v terénu a bylo jeho povinností je chránit. Bylo nutné, aby od nich tyhle kancelářské šváby držel co nejdále. Byl tu však ještě jeden důvod. Stansfield jej osobně požádal, aby ještě vydržel a dával na všechno pozor, přesněji řečeno jej jako svého starého a dobrého přítele poprosil, aby dával pozor na Kennedyovou a kryl jí záda.

Dveře ředitelské kanceláře se otevřely a do místnosti vstoupil zástupce ředitele CIA Jonathan Brown, který byl znám spíše pod zkratkou své funkce – DDCI. Brown byl v hierarchii Agentury na druhém místě, hned za ředitelem Stansfieldem. Teoreticky mu všichni zde přítomní zástupci přímo podléhali a on pak podléhal pouze řediteli. Salmen však na tato pravidla nikdy nepřistoupil, a kdykoliv vyvstal nějaký problém, odebral se rovnou ke Stansfieldovi. Brown mu již několikrát dal kvůli tomu najevo svou nelibost a Salmen věděl, že v okamžiku, kdy se Stansfield odebere na věčnost, bude konec i s ním. Do té doby se však bude snažit pozornost těchhle byrokratů poutat na sebe a chránit před nimi Kennedyovou.

Brown se posadil do čela stolu a shlížel na všechny zúčastněné svým obvyklým, dramaticky působícím pohledem. Vzhledem k citlivé povaze většiny svých úkolů Kennedyová jen zřídkakdy musela své účty předkládat i Brownovi a rozhodně jej nepovažovala za problém. Brown byl dle jejího názoru víc než schopný, aby na svou práci nejenom stačil, ale aby též jednou vedl i celou organizaci. Bohužel, ne za stávajících okolností. Do agentury přišel tento bývalý státní žalobce a soudce zvenčí a za své místo vděčil především několika vlivným členům Kongresu, kteří za něj lobovali. Jeho oddanost a vděk tudíž patřily jim, nikoliv Agentuře.

Kennedyová byla k těmto schůzkám zvána častěji, než se jí samotné zamlouvalo. V organizaci pracovalo v rámci čtyř základních úseků více než čtyřicet různých oddělení a skupin. Její Protiteroristické oddělení však na sebe přitahovalo největší pozornost ze všech. I nyní jí bylo již dopředu jasné, proč si na tuto schůzku přizvali právě ji a proč byla svolána tak narychlo. Radost z toho však měla pramalou. Stavební princip celé organizační struktury představovalo pečlivé členění na jednotlivé úseky a oddělení vykonávající svou vlastní práci a plnící své vlastní a samostatné úkoly. Otevřenost a sdílení informací nebylo tím, o co by tu mělo jít. Pokud s ní chtěl Brown hovořit o událostech v Německu, nemusel si k tomu brát ani vedoucí pro vědy a technologie, ani zástupce pro administrativu.

Brown několikrát polkl, jako by se snažil získat čas k co nejpečlivější formulaci svých myšlenek. Když pak konečně začal, vypadal mimořádně ustaraně: „Právě mi telefonoval předseda kongresového výboru Rudin. Chce, abychom mu předložili vše, co víme o tom, co se minulý víkend odehrálo v Německu.“

Atentát na hraběte Hagenmillera se mezitím stal celosvětově sledovanou aférou. Dokonce i v samotném Langley, kde se zpravidla příliš otevřeně nehovořilo o ničem, byla Hagenmillerova vražda předmětem každodenních konverzací téměř všech zaměstnanců. Mezi tři nejpravděpodobnější pachatele patřily Spojené státy, Izrael a Irák. Včera však na seznam možných viníků přibyla i Velká Británie, Francie, a dokonce i Německo. Britové proto, že byli Britové a že podobné věci provádějí déle a lépe než kdokoliv jiný, Francouzi proto, že je Hagenmiller připravil o obchod, a Němci z toho důvodu, že jim Hagenmiller svými obchody dělal mezinárodní ostudu. Nic z toho však Kennedyové nevadilo. Čím více spekulací bude světem kolovat, tím lépe. To bylo koneckonců i cílem celé operace. Vyslat všem, kteří obchodují se Saddámem, jasný a zřetelný signál. Čím více vlád bude tedy v podezření, že nechali hraběte zlikvidovat, tím lépe.

Brown se mezitím obrátil na Kennedyovou a pokračoval: „A přeje si, aby ses dostavila před jeho výbor, a to hned zítra ráno.“

Salmenovi unikl hlasitý povzdech a Kennedyová se zeptala: „To je v pořádku, řekl vám však, jestli mu jde o něco konkrétního?“

„Nic neříkal. Požádal mě ale, abych vám připomněl, že budete vypovídat pod přísahou.“ Svá slova jí přednesl se vší vážností bývalého soudce.

Salmen se ušklíbl. „To si z nás snad dělá srandu, ne?“

Brownovi se jeho zřejmý nesouhlas nelíbil. „Něco se ti nelíbí, Maxi?“

„Jo, Rudin se mi nelíbí.“

„Prosím?“ Brown nyní působil ještě vážněji než obvykle.

„Předseda Rudin je zakomplexovanej ubožák, který nemůže Agentuře přijít na jméno už od jejího vzniku.“

Brownovi se však jeho připomínka nezdála příliš zábavná, takže oba zbývající zástupci byli nuceni svou reakci na Salmenovu upřímnou, leč přesnou analýzu raději potlačit. Kennedyová, jak už bylo jejím zvykem, na sobě nedala nic znát a zachovala si svůj neutrální výraz.

„Ocenil bych, kdybys vůči tomuto kongresmanovi z Connecticutu projevoval poněkud větší úctu a respekt.“

Jeho slovům se však Salmen rozesmál již nahlas. „S kongresmanem se máme rádi jako kočka s myší už spoustu let. Kdybych teď, když už jsme se v té naší hře dostali tak daleko, zčistajasna obrátil a začal mu projevovat vážnost, byl by zcela jistě oprávněně zklamán a rozzloben.“

Brown však již nebral jeho poznámku na vědomí a obrátil se k Workmanovi. „Do pěti chci mít na stole zprávu za váš úsek. Vše o akci, která se odehrála v Německu.“ Workman poslušně odpověděl, že se o všechno osobně postará. Brown se nyní obrátil zpět k Salmenovi. „Je to pravda, že jsme Hagenmillera sledovali?“

Salmen si však jen založil ruce a odvětil: „To je informace, kterou ti mohu sdělit pouze se Stansfieldovým svolením. Nevím, jestli k ní máš přístup.“

Salmenova zřejmá neposlušnost Browna rozžhavila téměř doběla. „To si piš, že k ní mám přístup, a jestliže ti řeknu, že chci mít tvou zprávu do pěti na stole, tak tam taky bude. Je to jasný?“

Salmen však zůstal i nadále v opozici. „Dokud mi Stansfield neřekne, že ti tu informaci mohu poskytnout, tak ti žádnou zprávu nedodám.“

„Poslyš, Maxi, mám pocit, že jsem ti neudělal nic zlýho, aby ses ke mně musel takhle chovat. Jsem prostě zástupce ředitele, kterého nyní ve všech ohledech zastupuji, takže když ti něco přikážu, tak to myslím smrtelně vážně.“ Salmen nyní zaujal poněkud smířlivější postoj. „Nesmíš si to brát tak osobně, Jonathane. Není v tom žádná neúcta nebo nerespektování tvých pravomocí. Dělám však tuto práci o hodně dýl než ty, abych věděl, že základem všeho, co tady děláme, je filozofie oprávněného přístupu k informacím. Až mi Stansfield řekne, že tuto informaci potřebuješ, pak ti ji poskytnu. Dřív ne.“

„U všech čertů, Maxi, Stansfield tady nebude věčně, aby tě chránil. A až tu opravdu nebude, tak ti slibuji, že odtud vyletíš a že si to vychutnám.“

Salmen se postavil. „Dobrá, ale do té doby mi, Vaše ctihodnosti, můžete laskavě tak akorát políbit prdel.“ S těmito slovy opustil s širokým úsměvem na tváři zasedací místnost.

V místnosti se po jeho odchodu na chvíli rozhostilo trapné ticho. První se vzpamatovala Kennedyová. Podívala se na Browna a řekla: „Ráda bych se za Maxe omluvila, pane. Je toho na něj poslední dobou nějak moc. Určitě víte, že jsou se Stansfieldem velmi dobří přátelé, a Max se dosud se Stansfieldovým stavem nedokázal vyrovnat a smířit.“

„Není potřeba, abyste ho omlouvala,“ odpověděl jí Brown. V duchu však její slova ocenil. Považoval ji za jednu z nejkompetentnějších a opravdu profesionálních osob, s kterými kdy spolupracoval. Škoda, že tenhle bordel odnese s největší pravděpodobností právě ona.

„To vím, ale neberte si to, prosím, osobně. Max je teď mimořádně popudlivý a o kongresmanu Rudinovi nemá navíc to nejlepší mínění.“

„To je mi známo. A mohu vás ujistit, že kongresman si o něm myslí totéž.“ Brown se zadíval do poznámek a pokračoval: „Chci, abyste byla zítra zcela upřímná a otevřená. To poslední, co bychom si teď mohli přát, je to, aby Stansfieldova dlouhá kariéra skončila skandálem a hanbou.“

Kennedyová souhlasně přikývla, Brownovy motivy jí byly poměrně srozumitelné. Stansfield vypustil falešnou zprávu, že mu zbývá ještě šest měsíců, maximálně jeden rok. Ona však věděla, že bude šťastný, když vydrží pouhý měsíc. Brownovy obavy neměly se Stansfieldovou pověstí nic společného. Šlo tu především o jeho vlastní kariéru. Skandály byly ve Washingtonu něčím, na co média i politici čekali jako na ten největší svátek. Některé, jako třeba tento, by se mohly vléci po celé roky. A byl by to Brown, ne Stansfield, kdo by v případě vyšetřování seděl po celou dobu v tom nejžhavějším křesle. Z takového pouštění žilou by se jeho kariéra již také nemusela vzpamatovat. Aspoň tak tomu v obdobných případech zpravidla bylo.

21

Rapp seděl v zánovním Volkswagenu Jetta a ujížděl směrem k Georgetown Pike. Už se setmělo a dopravní špička začínala pomalu, ale jistě klesat. Auto bylo registrováno na Charlieho Smithe, na jehož jméno byl vystaven i řidičský průkaz, který měl Rapp v náprsní kapse. Služba v CIA jej naučila mnoha věcem. Nejdůležitější poznatek zněl: být za všech okolností maximálně důkladný a paranoidní. Jeden známý mu kdysi tvrdil, že by měl používat spíše výrazu opatrný, neboť paranoidní má až příliš negativní nádech. Rapp se mu tenkrát jen vysmál. Opatrný byl vždy, to měl v krvi, ale jeho současný psychický stav naprosto přesně vystihovalo právě toto negativně pojímané slůvko paranoidní. Jak jinak charakterizovat situaci, kdy je člověk zcela osamocen a téměř bez prostředků a stojí proti největší a nejbohatší zpravodajské organizaci na světě?

Proti většině ostatních však měl jednu výhodu. Byl členem organizace, zasvěcenec, a o principech, na kterých stála, věděl úplně vše. Bez ohledu na to, že proti němu stálo celé jejich technické zázemí, možnosti k jeho odhalení byly přesto velmi omezené. Pokud byl člověk dostatečně prozíravý a paranoidní, nemělo by mu zmizení činit žádné velké problémy. A Rapp byl jak prozíravý, tak paranoidní. Proto si také před třemi lety pod jménem Charlie Smith zřídil novou identitu a v hotovosti zakoupil svůj černý volkswagen. Proto si také na své nové jméno pronajal prostory v hlídaném veřejném skladišti v Rockville, kde si bezpečně uschoval pár věcí, o kterých si myslel, že by se mu mohly jednou hodit. Již příliš dlouho byl lovcem a za tu dobu pochopil, že se jednoho dne může naopak stát lovnou zvěří. A když už k tomu dojde, bude rozhodně lepší, když nebude muset ztrácet čas nákupem zbraní a krádežemi aut.

Když projížděl pod mezistátní dálnicí 495, vydala ze sebe Shirley hlasité a dlouhé zívnutí. Ohlédl se, aby se podíval, co dělá. Dívala se na něj svýma velkýma hnědýma očima a olízla se. Rapp si ji vyzvedl v útulku na Georgia Avenue 7319 NW. Na to, že to byl jen nějaký kříženec, voříšek, vypadala docela pěkně. Zaměstnanci útulku mu vyšli maximálně vstříc. Chtěl dospělého psa, střední velikosti, klidného a vyrovnaného, který by pokud možno zbytečně neštěkal. Přivedli ho ke kotcům a ukázali mu právě Shirley, která byla zčásti kólií, zčásti labradorem a zčásti ještě čímsi jiným, jen těžko určitelným. Měli ji tam již tři týdny a nikdo se o ni zatím nepřihlásil. Žena, která ho útulkem provázela, byla touto skutečností poměrně překvapena, neboť Shirley projevovala evidentně dobré vlastnosti a výchovu. Rappa zajímalo, proč fence začali říkat zrovna Shirley. Odpověděla mu, že jí odříkávali všechna možná jména tak dlouho, až si jedno sama vybrala a začala na ně slyšet. „Mohlo to být Curly, Burley nebo třeba i Hurley, prostě cokoliv, co znělo jako Shirley. Mně se však líbila právě Shirley, vždyť i tak trochu vypadá, nemyslíte?“ Rapp se s ní nepřel. Psíkovo jméno mu nikterak nevadilo, takže si ji vzal a odešel. Cestou si na ni ještě ve Zverimexu koupil vodítko, vybral pár psích konzerv a pamlsků, aby si ji rychleji získal.

Když dorazil k výjezdu na Linganore Drive, sjel z dálnice a na další křižovatce odbočil vlevo na Linganore Court. Dojel až na konec ulice, otočil se a zaparkoval u kraje chodníku. Vystoupil a vypustil i Shirley, která si až dosud pohodlně hověla na zadním sedadle. Pěšina mezi dvěma domy je přivedla k hranici chráněné krajinné oblasti Scotts Run Nature Preserve. Byla součástí městečka Mc Lean ve Virginii a tvořilo ji tři sta osmdesát čtyři akrů zalesněné krajiny s výhledem na řeku Potomac. Turistické stezky, které ji ve všech směrech křižovaly, byly v průběhu dne a zejména pak o víkendu zpravidla plné, v úterý v noci tu však Rapp i Shirley byli zcela sami. Jakmile se dostali na kraj lesa, dali se do běhu.

***

IRENA KENNEDYOVÁ DORAZILA V 7:20. Z Langley odjela v šest, zastavila se doma a připravila Tommymu instantní makarony se sýrem. Sama si udělala míchaný salát. Když dojedli, přesně třicet minut si s Tommym hrála a pak jej předala Heather, studentce žijící v sousedním domě. Vysvětlovat jí nemusela nic, telefonní čísla pro případ nouze, nezbytná pravidla, to vše Heather již dávno věděla. Kennedyová tedy ještě nastavila bezpečnostní systém a vyrazila. Před domem již čekal vládní sedan s nezbytným řidičem – ochrankou za volantem. Celou cestu ke Stansfieldovu domu se cítila provinile. Poslední dobou měla stále častěji pocit, že není dobrou matkou. Když nebyla zrovna v Langley, byla sice doma, ale stejně u počítače, zatímco Tommy trávil víc a víc času sám před televizní obrazovkou. Začínalo ji to děsit.

Požadavky na její čas se stále stupňovaly a pauzy mezi náhlými a neodkladnými úkoly vyžadujícími téměř čtyřiadvacetihodinovou pozornost byly stále kratší. Život rozvedené matky není pochopitelně nikdy příliš jednoduchý. Při jejím pracovním vytížení však byl již téměř nemožný. Svému bývalému manželovi nic nevyčítala, bylo lepší, že se rozešli, dokud byl Tommy ještě tak malý. Žil nyní někde na západě a do jejich života nikterak nezasahoval. Nebude se tudíž k Tommymu moci nikdy přiblížit natolik, aby ho třeba jednou zklamal, tak jako zklamal ji.

Kennedyová se cítila, jako kdyby ji napínali na skřipci, kde na jednom konci byla její mimořádně důležitá práce a všechny závazky z ní vyplývající, práce, která pomáhala chránit lidské životy, a na druhé straně závazky k vlastnímu synovi. Někde bude muset ubrat. Tohle tempo už dlouho nevydrží. Nakonec by tím stejně utrpěla jak její práce, tak i Tommy. Když odbočili na příjezdovou cestu ke Stansfieldovu domu, vypudila však všechny tyto myšlenky z hlavy. Teď se potřebovala především soustředit. Jako to poslední si nyní mohla přát, aby si Stansfield, její učitel a rádce, musel dělat starosti ještě i s ní.

Auto zastavilo před garáží a Kennedyová vystoupila. Vyběhla po schůdcích vedoucích k předním dveřím, kde ji přivítal jeden z členů Stansfieldovy ochranky. Prošla halou a vstoupila do Stansfieldovy pracovny. Ředitel seděl v koženém křesle s nohama na čalouněné podnožce. Přes kolena měl přehozenu vlněnou pokrývku. Přistoupila k němu a políbila ho na čelo. Musela uznat, že vzhledem ke svému těžkému zdravotnímu stavu vypadal stále ještě velmi dobře.

S rukou stále na jeho rameni se zeptala: „Jak se dnes cítíte?“

„Docela to ujde. Dáš si něco k pití?“

Věděla, že mu rozhodně nemůže být tak, jak sám tvrdí. Doktoři jí řekli, že rakovina bývá v tomto stadiu již velmi bolestivá. To by však nesměl být Stansfield. Nikdy se sám nelitoval a nepřál si ani, aby někdo litoval jeho. Odmítla nabízený drink a posadila se naproti němu na pohovku. „Kongresman Rudin chce, abych hned ráno předstoupila před jeho výbor.“

„Už jsem slyšel.“

Nepovažovala ani za nutné ztrácet čas tím, že by přemýšlela, jak se k němu mohla tato informace dostat. Za ta léta, která s ním strávila, si již zvykla, a tomu, jak rychle se muž před ní o všem vždy dokázal dozvědět, se již vůbec nepodivovala. „Co ještě jste slyšel?“

„Že chce vědět, jestli jsme byli v Německu, a pokud ano, jestli máme prsty v záležitosti s Hagenmillerem.“

„Co byste mi tedy radil, abych mu řekla?“

„Hlavně musíš být velmi a velmi opatrná,“ odpověděl jí.

„Přesně tak si to i představuji, bude to ale stačit?“

„Mělo by.“ Stansfield o Rudinovi chvíli přemýšlel a pak pokračoval: „Pokud bude tak odvážný a svolá otevřené zasedání výboru, neříkej mu nic a pouze ho ve vší slušnosti odkaž na mě. I když nás z celého srdce nenávidí, nemyslím si, že by riskoval takovouhle konfrontaci.“

„Také bych řekla, že ne.“

„V tom případě,“ rozvíjel svou myšlenku Stansfield, „mu sděl, že jsme hraběte skutečně sledovali, a dále mu předložte stejná fakta, se kterými operoval prezident v případě německého velvyslance. Rudinovy nenávisti se příliš obávat nemusíme. Máme v jeho výboru dostatek spojenců, abychom ho dokázali odblokovat. Jakmile se dozvědí, co byl Hagenmiller vlastně zač a čím se zabýval, přestanou se o celou záležitost sami zajímat a nechají to celé usnout.“

Kennedyová si tím však tak jistá nebyla. „A co kdybychom prezidenta požádali, aby Rudinovi zavolal? Rudin je především oddaný straník a udělá bez odmlouvání všechno, oč jej prezident požádá.“

Stansfield zavrtěl hlavou. „Ne, nechci, aby do toho byl prezident ještě nějak zatahován. Tahle záležitost už příliš zapáchá a navíc jsem přesvědčen, že ji dokážeme vyřešit i sami.“

Kennedyová váhavě přikývla, nakonec ale ještě dodala: „Něco nám tu ale nehraje.“

„Myslíš v souvislosti s Rudinem?“

„V souvislosti s tím vším.“ Dívala se z okna a přemýšlela o svých dalších slovech. „Nerozumím tomu…, někde nám unikají informace a my nevíme kde. Existuje někdo, kdo jde proti nám, a já stále ani netuším proč.“

„Pracuji na tom.“

„A víte už něco?“

„Je to všechno jen otázka motivu, Ireno.“

„Motivu k čemu?“

„Jestlipak víš, že se v Kongresovém golfovém klubu dnes ráno setkali senátor Clark, Rudin a ministr obrany Midleton?“

„Nevím,“ odpověděla a opět nevycházela z údivu nad jeho dokonalou informační sítí.

„Sešli se při společné snídani.“

„A o čem spolu hovořili?“

„To nevím, jejich motiv je však zřejmý. Rudin mě osobně nenávidí a nemůže se už dočkat, až vydechnu naposled. Nejraději by u toho jistě i byl, aby měl jistotu, že je skutečně po mně. Midleton je bezpochyby čestný člověk, usiluje však o to, aby do toho, co tady děláme, mohl více mluvit.“

„A co Clark?“

Stansfield si upravil deku na kolenou a chvíli o její otázce přemýšlel. „Tím si nejsem tak docela jist. Zatím se k nám choval vždy velmi slušně a vstřícně. Nevidím v něm však ani špetku jakékoliv loajality. Mám pocit, že sleduje pouze svůj vlastní prospěch.“

„A o co jim tedy jde?“

Stansfield se na ni upřeně podíval. Nadešel čas. „Musíme si o něčem velmi důležitém promluvit, Ireno.“

Kennedyová zbystřila pozornost a trochu znervózněla. „Ano?“

„Mluvil jsem s prezidentem. Souhlasil se mnou, že tě navrhne jako svého kandidáta na mé místo.“

Tohle rozhodně nečekala. Pochopitelně že o tom, kdo Stansfielda po jeho smrti vystřídá, často přemýšlela. Ani ve snu ji však nenapadlo, že by i ona mohla být jedním z kandidátů. „To mě samozřejmě nesmírně těší, ale nemyslím si, že mám tu správnou kvalifikaci.“

Stansfield jen zřídkakdy někomu umožnil, aby si mohl všimnout jeho skutečných emocí. Nyní se však na ni něžně usmál a řekl: „Máš mnohem víc než to.“

„Ale co všichni ti ostatní…“

„Ty jsi ta nejlepší ze všech.“

„S tím ale nemohu souhlasit,“ bránila se a odmítavě kroutila hlavou. „Sotva stačím na to, co se teď děje. Mám toho tolik, že jsem ráda, když se mi podaří s Tommym strávit aspoň hodinu denně, a to ho ještě musím odhánět od televize, kterou má pomalu raději než mě.“

„V současnosti zastáváš tu nejnáročnější funkci, která v Agentuře je. Až se staneš ředitelkou, bude všechno najednou jednodušší. Věř mi.“

„Jak?“ zeptala se nedůvěřivě.

„Obklopíš se těmi správnými lidmi a budeš jen rozdělovat úkoly a povinnosti.“

Kennedyová však stále ještě nebyla přesvědčena. „Není přece možné, aby funkce s větší zodpovědností vyžadovala méně práce. To mi nějak nesouhlasí.“

„Kolikrát jsi mě viděla v práci i v neděli?“

Kennedyová se na chvíli zamyslela. „Moc často to rozhodně nebylo.“

„Správně.“

Čím déle o jeho slovech přemýšlela, tím více jí docházelo, že má pravdu. Její Protiteroristické oddělení skutečně bylo jako tlakový hrnec, plný stresu a napětí. „Nemám potřebnou kvalifikaci.“

„Kvalifikovaná jsi víc, než potřebuješ.“

„Jsem ještě moc mladá.“

„To je možná pravda. Víc než dokonale to ale vyvažuješ svými úspěchy v Protiteroristickém.“

„Nevím, Thomasi. Nejsem si ani jistá, jestli tu vaši funkci vůbec chci. A to i za předpokladu, že mě do ní jmenují.“

„Ale jmenují. S tím si nedělej žádné starosti. Republikánům se tvoje pevná ruka, kterou ukazuješ teroristům, líbí a nebudou chtít vypadat jako někdo, kdo diskriminuje ženské pohlaví. A demokraté… ti udělají to, co si bude přát prezident. Bude možná muset někomu tu a tam splnit nějaké přání, ale tak se to dělá vždy.“

Kennedyová se zhluboka nadechla. „Je to pro mě příliš velké překvapení. Musím si to všechno ještě nechat projít hlavou.“

Stansfield se rozesmál. „Pochopitelně. Nezapomínej ale na to, že tě Agentura skutečně potřebuje. Potřebuje totiž někoho, kdo ji ochrání před nájezdy takových, jako jsou třeba Rudin a Midleton.“

Kennedyová se zamračila. Poslední kousíček skládačky zapadl na své místo. „Takže kvůli tomu si mě zítra pozvali do Kongresu?“

„To nevím přesně, ale myslím si to.“ Upřel na ni svůj stále pevný pohled a řekl jí: „Bojí se tě, Ireno. Tak jako se bojí mě. Bojí se nás, protože nás nedokážou ovládat.“

***

RAPPOVI I JEHO NOVÉ čtyřnohé kamarádce trvalo přesně osm minut, než doběhli na druhý konec malé příměstské přírodní rezervace. O několik minut později pak našli i dům, který Rapp hledal. Rapp tam již jednou byl. To však měl pozvání, přijel vozem a nemusel se přitom prodírat nočním lesem. Nechybělo mnoho a spletl si Stansfieldův dům s domem, ve kterém bydlel jeho soused. Oba domy vystavené v koloniálním stylu a byly téměř navlas stejné. V zahradě sousedního domu objevil malou kůlnu, která stála téměř na hranici obou pozemků. Prodrali se vysokou, neposekanou travou a schovali se za dřevěným přístřeškem.

Nikdy nevycházel z údivu nad tím, jak malou ochranou byli i ti nejvýznamnější úředníci ve Státech obklopeni. S výjimkou prezidenta, jeho rodiny a viceprezidenta byla veškerá ochrana jen takovým špatným vtipem. Pokud se někteří úředníci vypravili do zahraničí, bývalo to zpravidla o něco lepší, ale doma neměli víc než nějaké to reklamou vychvalované bezpečnostní zařízení, přičemž řidič plnil zároveň i roli osobního strážce. Očekával, že Stansfield se bude chránit o něco lépe, i když si rozhodně nemyslel, že by to bylo něco, s čím by si nedokázal poradit.

Vytáhl z kapsy malý dalekohled a začal si prohlížet dům. Všechna okna v prvním patře byla ztemnělá. V přízemí si všiml nějaké ženy, která myla nádobí. Chvíli přemýšlel, kdo by to mohl být, pak si ale řekl, že to zřejmě bude jen nějaká pomocnice v domácnosti. Na příjezdové cestě stálo zaparkované auto. Zaostřil a rozpoznal řidiče sedícího za volantem vládního sedanu. Řidič mu připadal vzdáleně povědomý, nemohl si ho však pořádně prohlédnout, protože štítek čepice mu zakrýval téměř polovinu obličeje. Vzal Shirley na vodítko a po hranici obou pozemků se trávou vydal směrem k řece. Asi uprostřed cesty však objevil něco zajímavého. Vedle jednoho záhonu byly nastraženy dva laserové signální dráty, maskované jako zahradní světla. Rappově pozornosti však přesto neunikly. Vytáhl z kapsy noční dalekohled a přiložil si jej k očím. Normálnímu zraku neviditelné ultrafialové paprsky okamžitě ožily. Sledoval, kudy vedou, a uklidnil se. Nepředstavovaly pro něj žádné nebezpečí.

Pokračovali se Shirley v obchůzce, až dospěli do místa, z kterého se jim naskytl dobrý výhled i na druhé křídlo domu. Rapp si byl poměrně jist, kde se asi bude Stansfield nacházet. Nutně s ním potřeboval mluvit. Musel se dozvědět pravdu. Doufal, pro ředitelovo vlastní dobro, že pro něj bude mít nějaké odpovědi. Potom vyhledá Kennedyovou a zjistí, co mu k tomu bude moci říci ona a nakolik bude její story věrohodná. Dlouho nad tímto řešením přemýšlel. Nakonec se rozhodl, že představuje ten nejrychlejší a nejefektivnější způsob, jak se dostat k jádru toho, co se přihodilo v Německu.

Když došel až na samý konec pozemku, přiložil si opět k očím dalekohled a zamířil ho na dům. Stansfield seděl ve své pracovně a s někým mluvil. Vypadal zesláble a o dobrých deset liber hubenější. Do tváře Stansfieldova návštěvníka však neviděl, takže se přemístil ještě o kousek dále. Když pak opět zaostřil svůj dalekohled, zůstal, jako by ho polili studenou vodou. Odložil dalekohled a neschopen jakéhokoliv pohybu strnul. Vyschlo mu v krku a jeho paranoia dostoupila maxima.

Když se vracel zpět k sousedově kůlně, pokoušel se sám sebe utěšit, že s tím ani jedna z osob, které právě viděl, nemá nic společného. Svíravý pocit v žaludku mu však napovídal něco jiného. Právě když se chystal vyrazit dál, uviděl záblesk světel přijíždějícího automobilu. Po příjezdové cestě se k domu blížil další vůz. Zůstal stát, kde byl, a přidřepl si k Shirley. Až dosud se chovala zcela bezvadně, nevydala ze sebe ani to nejmenší zakňučení, a Rapp doufal, že se stejně dobře bude chovat i nadále. Vozidlo, které přijelo, bylo čtyřdveřový terénní vůz SUV. Se vzrůstajícím vzrušením i zájmem čekal, kdo z něj vystoupí. Dveře se konečně otevřely a řidič vystoupil z vozu a zamířil k přednímu vchodu do domu. Rapp jej okamžitě poznal. Puls mu v tom okamžiku zamířil vzhůru a mozek začal usilovně pátrat po důvodech, které by sem tohoto muže, se kterým již kdysi dávno spolupracoval, mohly právě dnešní noc přivádět. Byl to zabiják, o němž si až dosud myslel, že mu může důvěřovat. Začal se ho pomalu zmocňovat strach. Nebál se však tohoto muže. Bál se toho, co možná právě teď udělal. Podíval se na hodinky. Bylo téměř půl osmé. Než bude pokračovat ve svém plánu, musí si ještě zavolat. Věděl, že by to neměl dělat, bylo to proti všem jeho pravidlům a návykům. Musel však mít jistotu. Vrátil se do lesa a zapnul svůj digitální telefon.

22

Těsně před hlavním vchodem do Západního křídla Bílého domu se schylovalo k téměř pravidelné noční relaci. Reportéři všech významnějších televizních společností stáli před svými kameramany, pečlivě nalíčeni a připraveni říci všem lidem na západním pobřeží to, co již o hodinu dříve sdělili lidem žijícím na východě a ve vnitrozemí.

Anna Riellyová stála na svém obvyklém místě, které její rádoby vtipný kameraman Pete nazval NBC placem. Pete byl možná trochu nedospělý, nebo tak aspoň působil, díky němu však byl okolní svět hned zajímavější a zábavnější. Jen zřídkakdy se dokázal chovat vážně a rád si dělal z každého legraci. Za normálních okolností by se s klidem nechala zatáhnout do hry, dnes však neměla na něco takového ani pomyšlení. Několik posledních nocí téměř nespala a stále se svíjela starostmi a strachem o Mitche. Byla přesvědčena, že není v pořádku, že se mu muselo něco stát. Jinak by přece zvedl telefon a aspoň jí zavolal. Kdykoliv měla minutku volného času, kontrolovala všechny dálnopisné zprávy, zejména pak ty, které přicházely z Blízkého východu. To byla oblast, pro kterou byl Mitch vycvičen a kde nejčastěji působil. Izraelský ministerský předseda právě pobýval ve Washingtonu, kde se měl setkat s prezidentem, takže měla pro svou zvědavost i dostatečně důvěryhodnou omluvu.

Během oběda se zničehonic rozplakala a od té doby si za to ještě nepřestala nadávat. Nedokázala uvěřit, jak se jí něco takového vůbec mohlo přihodit.

Navíc před dvěma dalšími reportéry a producentem z CBC. Seděli nad poměrně mizerným míchaných salátem a Pete si ji jako obvykle začal dobírat. Jako téma si tentokrát zvolil Mitche. „Tak kdepak je náš Don Juan? Už jsem ho tu nějak dlouho neviděl.“ To byl jeho oblíbený, a dá se říci že i snad standardní úvod. Ostatní se zpravidla přidali a začali se také vyptávat. To Petovi nabídlo další možnosti, kterak si z ní dělat legraci, a bavit tak zároveň i všechny kolem. Zpočátku se snažila jeho poznámkám smát a vracet mu vše stejnou mincí, bylo toho však na ni příliš. Představa toho, že Mitch teď leží někde mrtvý v příkopě, prostě přesáhla její síly a ona se přede všemi rozplakala. Ještě dříve, než se ze svého výbuchu dokázala vzpamatovat, se všichni zvedli a odešli. S pocitem absolutního faux pas se zvedla i ona a opustila restauraci. Pete se u ní později zastavil v její miniaturní kanceláři v suterénu Západního křídla a omluvil se jí. Ze všech sil se snažila vypadat tak, jako by se vlastně nic nestalo, ale příliš se jí to nedařilo. I slepý by musel poznat, že ji něco strašně trápí. Pete se však naštěstí na nic neptal. Stačilo mu zřejmě vědomí, že již tak toho zavinil dost.

Nyní tedy stál s rukama v kapsách za stojanem kamery. Na hlavě měl baseballovou čepici týmu Atlanta Braves, přes kterou měl navlečena masivní sluchátka. V ústech přežvykoval žvýkačku a vypadal jako někdo, kdo se přímo úděsně nudí. Stále se však cítil mizerně za to, co u oběda svými vtípky zavinil. Vtom dostal do sluchátek signál z New Yorku, který mu oznamoval, kolik času zbývá do zahájení vysílání. Zvedl levou ruku a se dvěma vztyčenými prsty na Annu zavolal: „Ještě dvě minuty a Mramorová huba to spustí.“

Anna se na něj usmála a přikývla. Vyložila si jeho humor jako dobré znamení. Mramorová huba byla totiž přezdívka, kterou Pete pojmenoval jejich hlavního hlasatele. Vnímala, že se Pete stydí za to, co jí v poledne provedl, a chystala se mu znovu vysvětlit, že si s tím nemusí nijak lámat hlavu. Ještě dříve, než se k tomu však dostala, cítila, že jí v kapse pláště vibruje mobilní telefon. Podívala se na displej, ale číslo bylo označeno jako nedostupné. S prstem na zeleném tlačítku přemýšlela, co má dělat. Za normálních okolností, takto těsně před zahájením svého vstupu, by nechala hovor převést do hlasové schránky. Nyní se však rozhodla ho raději zvednout. Co kdyby to byl ten, na koho tak toužebně čekala?

Zmáčkla tedy tlačítko a ohlásila se: „Riellyová.“

Mitchovo srdce při zvuku jejího hlasu téměř roztálo. „Ahoj, miláčku, to jsem já, Mitch. Jsi v pořádku?“

Anna nebyla chvíli schopna jediného slova, nakonec se jí aspoň podařilo ze sebe vysoukat jeho jméno, které do sluchátka nahlas zopakovala. „Mitchi?“

„Ano, miláčku, jsem to já, ale nemohu mluvit moc dlouho. Jsi v pořádku?“

Anna se otočila zády ke kameře. „Ne, nejsem v pořádku. Už čtyři dny strachem ani nespím.“

„To je mi moc líto. Ale nemohl jsem s tím nic dělat. Jsi ale v pořádku?… mimo to, že se bojíš?“

„Ano, ale ten strach mám o tebe. Co se děje?“

„Nic se mi nestalo, neboj. Bydlíš u našich přátel?“ zeptal se a jeho hlas jako by zrychloval.

„Ano, a kde jsi ty?“

„To ti teď nemohu říci. Nevšimla sis, že by tě někdo sledoval?“

„Ne, a kdy už konečně přijdeš?“

„Nevím, možná za pár dní, možná za týden.“

Tato odpověď se jí nelíbila. „Mitchi, je mi úplně jedno, co pro někoho, však víš pro koho, právě děláš. Chci, abys přijel domů. Teď hned.“

„To bohužel nemohu. Aspoň ne teď.“

„Slíbils mi ale, že toho už necháš. Není k tomu právě teď ta nejlepší příležitost?“

„To víš, že toho už nechám, napřed si ale ještě musím zařídit pár věcí, něco dodělat.“

„Mitchi, miláčku, prosím… já už nemohu, proboha, vrať se.“

„Neboj se o mě, lásko, jsem v bezpečí. Jsem tady, ve městě, a až dokončím, co teď dělám, nechám všeho a zbytek života již strávíme spolu. Musíš mi ale věřit. Dříve než to budu moci udělat, musím se ještě o něco postarat. Jinak to nejde.“ Rapp se na chvíli odmlčel. „Miluji tě a potřebuji, abys mi nyní důvěřovala. Dokážeš to, prosím?“

„Ano, ale…“

„Už žádná ale,“ skočil jí do řeči, „teď mi prostě musíš věřit.“

„Dobře, dávej na sebe ale pozor a pospěš si.“

„Neboj, mám ale ještě jednu otázku. Nemluvil náš přítel se Scottem C. a nesetkala ses s ním i ty?“

Anna nad jeho otázkou chvíli rozvažovala, načež odpověděla: „Nemyslím, že by se Scottem mluvil, a já jsem se s ním rozhodně nesešla. Co on s tím má společného?“

„Nic. Už ale musím jít. Zůstaň tam, kde jsi, dokud ti neřeknu jinak. Jasný?“

Anna chvíli váhala, nakonec se však vzdala. „Jasný.“

„Miluji tě.“

Já tebe taky.“ Anna ještě chvíli poslouchala, telefon však již oněměl.

***

RAPP VYPNUL TELEFON. Cítil obrovskou úlevu – ví, že je Anna v pořádku. Nastal tedy čas, aby se poohlédl po nějakých odpovědích. Se Shirley na vodítku se proto vydal zpět ke kůlně. Bylo nutné ještě si promyslet několik detailů. Věděl, že se Stansfield snaží na sebe zbytečně neupozorňovat. Takže žádné ploty, žádné stráže se psy a hlídanými vstupními branami. Nic, co by usnadnilo obranu domu a zároveň dokázalo již dopředu zastrašit potenciálního útočníka. Rapp by mohl vyjmenovat dlouhý seznam lidí na Stansfieldově úrovni, ať už v Evropě nebo na Blízkém východě, ředitelů státních výzvědných a zpravodajských služeb či velitelů všemožných teroristických uskupení, kteří měli kolem svých rezidencí pětkrát více bezpečnostních opatření než Stansfield. V Americe to holt děláme jinak, pomyslel si.

Stansfieldovou jedinou ochranou bude zřejmě dům sám. Na první dojem však vypadal jako všechny ostatní domy kolem. Rapp však předpokládal, že tím veškerá podobnost končí. S pouhým vykopnutím dveří tu zřejmě nevystačí. Bude muset zařídit, aby mu dveře otevřeli zevnitř, což by mohla být správná příležitost pro Shirley. Někde uvnitř domu bude zcela jistě sedět někdo z agenturní ochranky, bude se s největší pravděpodobností k smrti nudit a krátit si dlouhou chvíli četbou nějaké knihy, nebo, pokud mu to Stansfield dovolil, se bude dokonce dívat na televizi. Poblíž bude mít bezpochyby monitorovací pult, který sleduje veškeré dění v domě a vyhodnocuje údaje všech instalovaných bezpečnostních opatření včetně těch, která jsou rozmístěna venku. Může tedy očekávat síť kamer, laserových paprsků a možná i několik dalších nejmodernějších vynálezů.

Napadlo ho však něco, co by mohl udělat. Pokud ne, byl si jist, že se bude moci vytratit bez toho, že by Kennedyová nebo Stansfield vůbec věděli, že tam byl. Zaměřil svou pozornost znovu na okna a pokoušel se odhadnout, kolik je právě teď v domě lidí a kde přesně se nacházejí. Muselo jich tam být přinejmenším pět: Stansfield, Kennedyová, Coleman, pomocnice v domácnosti a jeden osobní strážce. Osobní strážci tam čistě teoreticky mohli být i dva, to však považoval za nepravděpodobné. Kongres rád do posledního centu kontroloval rozpočet CIA, takže by se již jistě našel nějaký snaživec, který by poukázal na to, kolik vydává ředitel organizace za svou vlastní bezpečnost.

Rapp vytáhl z kapsy pytlík psích pamlsků, které odpoledne nakoupil ve Zverimexu, a podržel je před Shirley. Vidina lákavé, krásně vonící pochoutky v podobě sušených srolovaných kousků nepravé slaniny psíka pochopitelně vzrušila. Rapp ji však stále držel na vodítku. Vytáhl jeden kousek, ukázal jej Shirley a hodil ho směrem k domu. Slanina přistála asi v polovině vzdálenosti mezi jejich úkrytem a dveřmi u kuchyně. Shirley se snažila za pamlskem rozběhnout, ale Mitch ji stále nepouštěl. Začala slabě kňučet a nepřestala, dokud jí neukázal další kousek. I ten však odhodil, tentokrát však o něco dále. Psík se opět pokusil rozběhnout a Rapp celý postup opakoval tak dlouho, dokud na trávníku neleželo všech pět kousků. Poslední pak v těsné blízkosti zadních dveří. Shirley je nepřestávala sledovat. Občas se tázavě podívala na Rappa a cukáním se na vodítku mu dávala najevo, že by se pro ně velmi ráda vydala. Rapp se k ní tedy sklonil a uvolnil karabinu na obojku. Pak ustoupil a pozoroval, jak se Shirley rozběhla po trávníku. Jak předpokládal, zastavila se hned u prvního kousku a vzala ho do tlamy. Ve stejném okamžiku se kolem rozsvítilo několik silných světlometů a ozářilo celý prostor.

Vytáhl z pouzdra svou berettu a našrouboval na konec hlavně tlumič. Neobtěžoval se ani zkontrolovat, jestli je v komoře náboj. Věděl, že je, a k tomu ještě dalších patnáct v zásobníku. Pistole byla kvůli tlumiči příliš dlouhá na to, aby ji vrátil zpět do pouzdra, takže si ji pouze zastrčil zezadu za opasek. Vzniklou vybouleninu spolehlivě překrývala bunda.

Shirley se mezitím přesunula k dalšímu kousku sušené slaniny a postupně se přibližovala ke dveřím. Rapp ji nespouštěl z očí a vyčkával na svou příležitost. O chvíli později se v osvětlených dveřích objevila mužská postava a proskleným oknem vyhlížela ven. Rapp se připravil. Pokud je strážce inteligentní, pokud je opravdu dobrý, zůstane uvnitř za zamčenými dveřmi. Rapp však spoléhal na to, že se, ostatně jako všichni ostatní jeho kolegové v podobné situaci, k smrti nudí a že díky tomu poleví ve své ostražitosti. Otupení smyslů i pracovního entuziasmu bylo prostě nevyhnutelnou součástí služby všech hlídačů a strážců. Proto také procházeli agenti tajné služby nemilosrdným drilem, který jim měl některé zásady jednou provždy dostat do krve. Ne pokaždé se to u všech zdařilo.

Když se dveře začaly otvírat, přinutil se čekat ještě několik vteřin. Sledoval, jak muž vystrčil hlavu ze dveří a rozhlížel se po dvoře. Zdálo se, že mu Shirley dělá menší starosti než její případný majitel. Rapp byl již v pokušení vyrazit, přesto však ještě chvíli počkal. Když však strážce vyšel až na verandu, pomalu, jako by se nic nedělo, vystoupil ze svého úkrytu za kůlnou. Nešel však přímo k domu, nýbrž paralelně s ním. Cestou hlasitě volal: „Nimitzi! Nimitzi! Zpátky!“ Nimitz bylo jméno psa, kterého měl ještě jako malý kluk, a Rapp jej nyní použil zcela záměrně. Doufal totiž, že jej Shirley, zvyklá na své vlastní jméno, bude zcela ignorovat a zůstane tam, kde je. S vodítkem v pravé ruce pak klidně pokračoval v chůzi podél zadního okraje Stansfieldova pozemku.

„To je váš pes, pane?“

Rapp se zastavil a natočil směrem k verandě. „Omlouvám se, pane, Nimitzi, seš to ty?“ Zamířil k domu a pokračoval v rozhovoru se svým zaběhlým psem: „Nech pána na pokoji, Nimitzi, no tak, pojď sem.“ Když se přiblížil téměř až k domu, obrátil svou pozornost zpět k vyčkávajícímu strážci: „Omlouvám se za to, normálně to nedělá,“ vysvětloval bezstarostným hlasem a ukázal směrem k Shirley. „Je to hodnej pejsek, asi tam musel něco najít.“ Psík se na něj konečně podíval a strážce vypadal, že se chce vrátit zpět do domu. Rapp proto napřáhl ruku a pokračoval v konverzaci: „Ahoj, já jsem Dave. Zrovna jsme se sem na Linganore Court přistěhovali. Ještě jednou se omlouvám, asi musel ucítit nějaký jídlo.“ Strážce k němu stál natočen bokem, s pravou rukou, místo u pasu, kde by měla být, volně visící podél boku. To snad není ani možný, pomyslel si Rapp, ty tady nemáš vůbec co pohledávat. Strážce byl ještě velmi mladý, odhadoval, že mu ještě dlouho nebude třicet.

Strážce nyní rovněž zvedl ruku a podával ji Mitchovi. „Ahoj, já jsem Trevor.“ Rapp se na něj usmál a přijal nabízenou ruku. Ty hovado jedno pitomý, blesklo mu přitom hlavou. „Těší mě,“ řekl však místo toho nahlas. Volnou rukou ukázal na psa a chystal se ještě něco dodat. V okamžiku, kdy se však Trevor na Shirley podíval, uštědřil mu nemilosrdný levý hák, kterým ho zasáhl přímo do brady.

Strážce se zapotácel a téměř okamžitě se zlomil v kolenou. Dříve než však dopadl na zem, Mitch jej zachytil a vtáhl otevřenými dveřmi zpět do domu, kde ho uložil na podlahu. Shirley nechal venku a rychle za sebou zavřel dveře. Vytáhl plastová pouta a spoutal strážci ruce za zády. Potom jej prohledal. Jinou zbraň, než tu, kterou měl v pouzdře u pasu, však již nenašel. Vytáhl ji a zastrčil do pláště. Sotva tak učinil, Trevor začal pomalu přicházet k sobě. Rapp mu rychle rozepnul kalhoty a pomohl mu na nohy. Potom vytáhl pistoli a zabořil ji Trevorovi, kterému kalhoty mezitím spadly až ke kolenům, do zad. Druhou rukou jej zezadu pevně uchopil za vlasy a začal jej strkat před sebou směrem do pracovny. Trevor se kymácivě sunul dopředu a během několika vteřin stáli před dveřmi Stansfieldovy pracovny. Rapp nevěděl, jestli nejsou zamčeny, a tak raději zaklepal. „Vstupte,“ ozval se vzápětí Stansfieldův hlas. Pustil Trevorovy vlasy, pistolí však na něj i nadále mířil. Volnou rukou vzal za kliku a zprudka otevřel. Potom ustoupil a prudkým kopancem vyslal Trevora do místnosti. Strážce se téměř okamžitě zamotal do vlastních kalhot, srolovaných kolem kotníků, a upadl na podlahu.

Rapp vpadl do místnosti hned za ním a zabouchl za sebou dveře. S odjištěnou a napřaženou pistolí hledal Colemana. Stansfield ani Kennedyová pro něj žádné nebezpečí nepředstavovali. Coleman seděl na pohovce vedle Kennedyové a téměř okamžitě sáhl po zbrani. Rapp byl však rychlejší. Výstřel z jeho beretty přišpendlil Colemana k pohovce. Vypadal jako v šoku a očima zíral na díru, kterou kulka zanechala v pohovce, na které seděl.

Rapp mu ledovým hlasem oznámil: „Tu další dostaneš do kolena, Scotte. Sedni si na ruce a ani se nepohni.“

Coleman se ještě jednou podíval na díru v pohovce. Nebyla ani pět centimetrů od jeho rozkroku. Pomalu, aby Rappa ničím nerozdráždil, spustil ruce a zasunul si je pod zadek. Pohledem mu přitom naznačil, že uznává, kdo je nyní v místnosti pánem.

23

Annina nálada se změnila jako mávnutím kouzelného proutku. Stačil zvuk Mitchova hlasu a vědomí toho, že je naživu, aby z ní rázem spadl všechen strach, bolest i napětí. Jestliže je zpět v Americe, tak už se mu nic nemůže stát. O tom byla přesvědčena. Stejně tak byla přesvědčena i o tom, že Mitch chce, stejně jako ona, skoncovat se svou minulostí a začít nový život. Pochopitelně stále toužila po tom, aby se s ním mohla co nejdříve setkat. Když se však nade vším střízlivě zamyslela, musela uznat, že zřejmě chápe, co se teď asi děje. Mitch se právě vrátil z mise a musel zřejmě ještě projít nějakými nezbytnými formalitami, podat zprávu, vyhodnotit situaci nebo něco takového. Byla koneckonců televizní reportérkou a pochybovala, že by se Mitchovi nadřízení v Langley dívali na jejich vztah nějak příznivě.

Zatímco se jí všechny tyto myšlenky honily hlavou, zakrývala plachtou stojan a ostatní vybavení. Pete o kousek dál klečel na zemi a balil kameru. Podíval se na ni a zeptal se: „Co že máš najednou takovou dobrou náladu?“

Anna se na něj usmála: „Pár dobrých zpráv, ještě než jsme začali s vysíláním. Toť vše.“

„Když jsi ale mluvila do toho telefonu, tak to tak zrovna nevypadalo. Vypadala jsi docela naštvaně.“

„Nečekala jsem ten telefon a byla jsem trochu rozhozená.“

„Byl to Mitch?“

„Byl.“

„Takže už je mezi váma zase všechno v pořádku?“

Anna chvilku váhala. „Mezi námi se nikdy nic špatného nepřihodilo. O víkendu se však vynořil určitý… malý problém.“

„Skvělé, takže vy jste měli takový malý problém a já jsem jenom u oběda utrousil takovou malou poznámku a kvůli tomu jsi mě celý den nechala, abych se cítil jako ten největší idiot a hulvát?“

Anna se na něj omluvně usmála. „Tak už se nezlob, byla jsem dnes prostě trochu přecitlivělá.“

„Aha,“ pokračoval Pete sarkasticky. „Jen si posluž, já to vydržím. Kdykoliv si tedy budeš chtít zlepšit náladu, tak jen žádné obavy. S chutí do toho. Na mě se neohlížej.“

Jeho slova Annu rozesmála. „Tak se mi zdá, že se našemu benjamínkovi opět vrátil smysl pro humor.“ Plácla ho po rameni a dodala: „Nehrej to na mě, kouká ti to z očí.“

Pete se postavil a s plačtivým výrazem pronesl: „I já mám svoje city, víš?“

„No jasně, ty kecale. Co kdybych ti to nějak vynahradila a pozvala tě třeba na pivo?“

„To myslíš vážně?“ otázal se a jeho bolestínský výraz byl ten tam.

„Myslím, ale až někdy jindy. Co takhle zítra?“ Dnes se již chtěla hlavně vrátit domů a o všem povědět Liz.

„Kdyby ti na mně opravdu záleželo, tak to uděláš dnes. Cítím se teď tak zranitelný a bezbranný.“

„Šašku. Dnes to nejde, takže zítra, platí?“ S těmi slovy se otočila a zamířila směrem k severovýchodní bráně. Vytáhla z kapsy telefon a vyťukala Lizino číslo. Po čtyřech zazvoněních se jí Liz ozvala,

„Ahoj, Liz. Skončila jsem a jedu domů. Jenom si seženu taxi a za chvíli jsem u vás.“

„Žádný taxík nehledej, Michael už pro tebe jede. Hned ho vyženu ze dveří. Za pět minut je tam.“

„Liz, neblázni. Nic mi není. Můžu klidně přijet sama.“

„Nehádej se se mnou. Michael už jede.“

„Vždyť se ale nic neděje, prosím tě. Mluvila jsem s Mitchem a všechno je v pořádku. Až přijedu, tak ti všechno řeknu.“ Liz se znovu pokoušela protestovat, ale Anna jí skočila do řeči a celou konverzaci rázně ukončila. „Nic nepotřebuji, jenom bys Michaela zbytečně otravovala. Jsem tam za deset minut. Ahoj.“

Zavěsila a nedala Liz šanci, aby se ji ještě pokusila přemluvit. Prošla branou a zamávala na rozloučenou agentovi stojícímu za neprůstřelným oknem. Kráčela po Pennsylvania Avenue a dýchala svěží noční vzduch. Stres byl pryč a cítila se opět skvěle. O jednu ulici dál, na křižovatce se Sedmnáctou ulicí, uviděla přijíždějící taxík a zamávala na něj. Řidič zastavil před vchodem do Renwickovy galerie a zeptal se, kam to bude. Sdělila mu adresu v Georgetownu a usadila se pohodlně na zadním sedadle. Taxík se dal do pohybu a zařadil se do husté kolony projíždějících vozidel. Cítila, jak se jí pomalu zmocňuje únava, a těšila se, až si dá doma pořádnou sklenici merlotu a po dlouhé době se dosyta vyspí.

***

NA SEDMNÁCTÉ ULICI stál v jižním směru tmavě modrý Ford Crown Victoria. Měl vládní poznávací značku a k zadnímu oknu byly připevněny dvě antény. Za volantem seděl Dave Polk, který pozoroval taxík, do něhož právě nasedl sledovaný subjekt. Nastartoval a vydal se za ním. V kufru vozu měl na první pohled zcela běžný a normální kufřík. Uvnitř však skrýval tu nejmodernější a nejdokonalejší výbavu určenou k odposlechu telefonních hovorů. Zařízení bylo vyrobeno na Tchaj-wanu a dokázalo si poradit jak s analogovým, tak i s digitálním signálem. Z kufříku vycházely dva kabely. Jeden byl připojen k venkovní anténě, druhý pak pod zadním sedadlem a pod koberečky na podlaze vedl ke sluchátku, které měl Dave v uchu.

Úkol mu přidělili až dnes a na svém stanovišti byl již od tří hodin. Většina služby však byla prosta jakéhokoliv vzruchu. Jedinou výjimkou bylo posledních patnáct minut. Dave byl poslušný voják, a když mu neřekli, proč Annu sledují, neptal se. Byl tu od toho, aby rozkazy poslouchal, a ne se na ně vyptával. To však neznamenalo, že by byl jen nějakým bezduchým robotem. Sledoval pozorně všechny události kolem a udržoval si velmi zdravé libido. Proto taky Anna neměla šanci, že by se jí podařilo jeho sledování uniknout. Byla nejatraktivnější reportérkou v celém Washingtonu a navíc se loni připletla i do problému s rukojmími v Bílém domě. Polk si pamatoval na jeden článek, kde ji jeden z jejích kolegů novinářů vychvaloval za to, že se své účasti v celé záležitosti nepokoušela využít pro vlastní prospěch. Polk však měl určité podezření, že za jejím mlčením bude i něco jiného a že se jim tu předkládá jen část pravdy.

Pokud někoho sledujete, máte zpravidla spoustu volného času. Polk stačil již od a do zet přečíst Washington Post i Washington Times. Rád srovnával, jakým způsobem referují jednotlivé noviny o stejných skutečnostech a jak snadno dokážou manipulovat s fakty. Ať už to byly noviny liberální nebo konzervativní, poskytovaly mu vždy názornou ukázku toho, jak zaujaté ve skutečnosti jsou.

Pokračoval ve sledování taxíku, který nyní ujížděl po ulici G. Dával si pozor, aby si neustále uchovával patřičný odstup. Jeho úkolem bylo sledovat zejména to, jestli nedojde k nějaké komunikaci mezi Annou a mužem jménem Mitch Rapp. Z toho, co slyšel již dříve, mohl bezpečně usoudit, že se jedná o jejího snoubence. Původně si myslel, že tento úkol se týká především Anny, že jde o něco v souvislosti s nějakým případem, o kterém se chystala psát. Ale po vyslechnutí její konverzace s Mitchem nabyl dojmu, že by celé tohle sledování mohlo být naopak kvůli němu.

***

RAPP PŘIKÁZAL KENNEDYOVÉ a Stansfieldovi, ať si nechají ruce na kolenou, tak aby na ně viděl. Oba ihned uposlechli, neboť si byli až příliš dobře vědomi jeho schopností. Rapp se přemístil k řediteli a postavil se za něj, takže měl nyní za zády místo jednoho z oken dveře. Opřel si pistoli o opěradlo křesla, přitom však nepřestal ani na okamžik mířit na Colemana. Zabodl se pohledem do Kennedyové a pátral v jejím obličeji po sebemenší známce viny. Stalo se ovšem přesně to, čeho se obával. Nenašel vůbec nic. Tahle žena byla skutečně naprosto neproniknutelná.

Kennedyovou však přesto jeho pohled vyvedl z rovnováhy. Teprve nyní jí došlo, jak moc vlastně celou tuhle věc nedomyslela. Ačkoliv se celou dobu o Mitche zcela upřímně bála, ani ve snu ji nenapadlo podívat se na celou záležitost také jeho očima. Ani na vteřinku jí nepřišlo na mysl, že by si mohl myslet, že past, do které v Německu málem spadl, na něj nastražili ona a Stansfield. Nyní bylo tedy nejdůležitější zachovat si jasnou hlavu a klid. „Vím, co si teď asi myslíš, Mitchi, ale věř mi, že bych něčeho takového nikdy nebyla schopna.“

„Opravdu, a jak vůbec víš, co si myslím?“

„Proč jinak bys sem takhle vtrhl s pistolí v ruce?“

Rapp její otázku ignoroval a místo toho se zeptal: „Proč jsi poslala ty dva, aby mě zabili?“

„Tak o to se tedy pokusili?“ Kennedyová se podívala na Stansfielda. V tomto bodě měli tedy pravdu. „Ode mne ale žádný takový rozkaz nedostali. Obávám se, že se nás tu někdo pokusil zkompromitovat. Kdo by to ale mohl být, to zatím ani netušíme.“

Rapp si z celého srdce přál, aby jí mohl věřit. K tomu však potřeboval nějaký přesvědčivý důkaz. „Mně z toho ale bohužel vyplývá jen jedno. O celé věci věděli pouze tři lidé a jedině ti mě mohli zradit. Ty, ředitel Stansfield a prezident. Takže kdo z vás tří to byl?“

„Mitchi, já… nikdo z nás by ti nebyl něco takového schopen provést. Ani já, ani Thomas, ani prezident.“

„Proč ses tedy chovala tak divně, když jsem ti říkal, že je to moje poslední mise? Nebylo to náhodou proto, že jste si prostě nepřáli, abych byl volný a znal přitom všechna ta vaše malá, špinavá tajemství? Nechtěli jste se mne náhodou zbavit a hezky a čistě tak vše ukončit?“ Rapp se na ni znovu upřeně podíval a významně zvedl obočí.

Kennedyová však jen smutně zavrtěla hlavou. Vypadala, jako by se jí Mitchova obvinění hluboce dotkla. „Myslela jsem, že mě znáš lépe a že víš, že bych ti nikdy nedokázala ublížit. To, že jsem ti, když jsme spolu naposled mluvili, připadala divná, bylo proto, že jsem měla starosti o Thomase. Umírá na rakovinu. To jsi ale nevěděl a já ti to po telefonu nechtěla říkat. Stejně na to nebyl čas.“

Rapp se podíval na Stansfielda. Opravdu nevypadal dobře.

„Supi již létají kolem a těší se na další hody. Jsme teď pod nepředstavitelným tlakem, rána pod pás mohla a může přijít odkudkoliv.“ Kennedyová se odmlčela, načež ho vyzvala: „Podívej se mi do očí, Mitchi, a řekni mi, jestli doopravdy věříš, že bych něčeho takového byla schopna.“

Pokud by měl nyní říci tu nejdůležitější věc, kterou se za deset let služby pro CIA naučil, pak by to bezesporu bylo přesvědčení, že lidé jsou schopni naprosto všeho. Přesto všechno Kennedyové zatím mohl vždy stoprocentně věřit. Jejím úkolem bylo chránit mu záda a ještě nikdy ho ani v nejmenším nezklamala. Nikoho jiného, komu by mohl v takové míře důvěřovat, neznal. „Jestliže jsi to tedy nebyla ty, tak kdo?“

„Na to se tady teď snažíme přijít.“

„Stačí, když mě necháte chvíli s těmi dvěma, které jste se mnou poslali do Německa, a já si s tím už nějak poradím.“

Kennedyová k němu zvedla oči. „Tak to již bohužel nepůjde.“

„Aha, nech mě hádat,“ pronesl Rapp s neskrývanou ironií v hlase, „zmizeli.“

„To by ještě nebylo tak hrozné.“

„Takže jsou mrtví.“

„Ano.“

„To je vcelku pohodlné, ne?“

„Není, nevím o nikom, kdo by si s nimi přál mluvit víc než já.“

„Když dovolíš,“ opravil ji s grimasou v obličeji, „tak tím na vrcholku tohoto seznamu jsem já. Do tebe se, pokud vím, nepokoušeli nasypat dvě dávky olova.“

„Co přesně se v Německu stalo?“

„Otázky zatím kladu já, takže mi ještě řekni, jak víte, že jsou mrtví?“

Kennedyová se podívala na Colemana. „Viděl jsem to na vlastní oči,“ odpověděl za ni bývalý šéf námořních tuleňů.

„Jen viděl, nebo jsi mačkal spoušť?“

Coleman zavrtěl hlavou. „Já je nezabil.“

„Scotte, nerad bych se tě nějak dotkl, ale můžeš mi vysvětlit, jak ses, u všech čertů, do toho všeho zamíchal ještě ty?“

Stansfield zakašlal a zvedl ruku: „To je moje dílo, Mitchi. Obdrželi jsme od Jansenů, ty je znáš jako Hoffmanovy, zprávu. Potvrdili, že hrabě byl eliminován, ty že jsi ale při akci zahynul. Když jsme potom všechno prověřovali a sledovali, jak se věci vyvíjejí dále, bylo zřejmé, že se mohli zmýlit. Získali jsme další informace, že pět minut po útoku opustila Hagenmillerovo sídlo ještě jedna osoba, jejíž popis se hodil právě na tebe. Pak ten požár. Jansenovi nám o něm nic neřekli. Začali jsme být trochu podezíraví, takže jsem požádal Scotta, aby se rozjel do Colorada a přivedl je sem. Chtěl jsem od nich podrobné hlášení o tom, co se v Německu stalo.“

Kennedyová se opět obrátila k Rappovi. „Mitchi, co se tam tedy odehrálo?“

„Ještě minutku strpení.“ Podíval se na Colemana a požádal ho: „Řekni mi víc o tom Coloradu.“

„Vzal jsem si své hochy a jeli jsme. Měli jsme za úkol přivézt je do Washingtonu.“

„A to bylo kdy?“

„V sobotu v noci. Jansenovi měli srub v horách nad takovou dírou, na západ od Denveru, v Evergreenu. Začali jsme je sledovat a byli jsme připraveni spustit akci hned v neděli ráno. Za úsvitu nás však předběhla ještě nějaká jiná skupina, která je odstranila.“

Rapp si jej chvíli pečlivě prohlížel a snažil se v jeho tváři vypátrat jakoukoliv stopu lži. „Co to bylo za skupinu?“

„To netuším,“ odpověděl mu Coleman, „vím jen, že byli čtyři. Tři muži a jedna žena. Byli to profíci, rychlí a důkladní.“

„A ty opravdu ani netušíš, kdo to mohl být?“

„Ne.“

„A tomu mám podle tebe věřit, Scotte?“ optal se zvýšeným hlasem a obrátil se na Kennedyovou: „Tebe taky nic nenapadá?“

„Právě jsme o tom mluvili, než jsi sem tak vpadl,“ objasnila mu již trochu podrážděně Kennedyová.

„Omlouvám se, že jsem zapomněl zaklepat. Doufám ale, že chápete, že mám důvod být poněkud rozčilen. Pošlete mě na misi, o které nemá téměř nikdo vědět, a sotva svůj úkol splním, ta mrcha, kterou jste mi poslali, aby mi pomáhala, do mě vpálí dvě kulky. Na to snad člověk nepotřebuje být génius, aby mu došlo, že ho tady někdo podrazil. Ty,“ pokračoval a ukázal pistolí na Kennedyovou, „jsi k tomu měla jak možnosti, tak i prostředky. Jediné, na co mi tedy ještě zbývá přijít, je, jaký jsi k tomu měla motiv.“

Kennedyová se po jeho slovech zprudka postavila. „Jestli si opravdu myslíš…“

„Sedni si zpátky na místo,“ zakřičel na ni Rapp.

„Ne, nesednu. A přestaň na mě mířit tou pistolí!“

„Sedni si, nebo přísahám, že tě…“

„Zastřelíš?“ zeptala se ho odbojně a vykročila směrem k němu. „Znám tě až příliš dobře, Mitchi. Nejsi něčeho takového schopen. Aspoň vůči mně. A stejně tak i setsakramentsky dobře víš, že bych nikdy nevydala rozkazy k tomu, aby tě někdo zabil.“ Zhluboka se nadechla a podívala se mu přímo do tváře.

Rapp její pohled opětoval. Stála proti němu, rudá ve tváři, ruce zaťaté v pěst. Ještě nikdy neslyšel, že by Kennedyová byť jen zvýšila hlas, natožpak aby takhle křičela. Uvěřil jí. Nebylo to však proto, že by ho přesvědčila svými argumenty, ale proto, že jí z celého srdce věřit chtěl. Namířená pistole mu pomalu poklesla, takže její hlaveň ukazovala nyní k zemi. Přikývl a směrem ke Kennedyové řekl: „Tak fajn. Zkusme tedy přijít na to, kdo za tím stojí.“

24

Masivní hodiny stojící v rohu místnosti odbily desátou hodinu večerní. Senátor Clark seděl za mohutným, ručně vyřezávaným dubovým stolem a pomalu upíjel ze sklenice s vínem. Byla to poslední láhev australského Cabernetu Sauvignon pocházející z australského Mclaren Vale. Co láhev, to šedesát dolarů. Clark si nikdy nekupoval francouzské víno. Považoval je za předražené, vyprodukované navíc bandou elitářských snobů. Clark, který pocházel z velmi pochybných poměrů, byl na veškeré snobství a elitářství stále ještě velmi citlivý. Se svými názory se ale na veřejnosti příliš nechlubil. Proč taky ukazovat potenciálním protivníkům své slabé místo. Ministr Midleton byl přímo ideálním příkladem. Clark ho považoval za nafoukaného rádoby intelektuálního snoba, jenž hlasoval pro jakýkoliv liberální projekt, který se naskytl, pokud se ovšem nějak nedotýkal honorace s modrou krví v jeho okolí. Midleton si však toho, že ho Clark nemá rád, nebyl vědom. Netušil ani, že se Clark musí silně nutit k tomu, aby ho dokázal vůbec tolerovat. Rozhodl se však, že je nutné to ještě chvíli vydržet. Čas k tomu, aby svou masku odhodil, ještě nenastal.

Nyní tedy seděl za stolem ve své pracovně a prohlížel si zprávu, kterou mu jeden ze senátních asistentů na jeho žádost připravil. Vyplývalo z ní, že se armáda potýká s nedostatkem cenově přiměřených ubytovacích kapacit pro vojáky z povolání. To považoval za velmi smutné. Muži i ženy sloužící v armádě Spojených států byli tak říkajíc biti a žili v podmínkách, které připomínaly spíše životní úroveň lidí pobírajících sociální podporu. To pochopitelně vedlo i k poklesu bojové morálky a připravenosti. Škrty ve vojenském rozpočtu překračovaly míru únosnosti a on se na tento problém hodlal pořádně zaměřit. Čerstvě povýšený důstojník armády Spojených států si vydělával méně než začínající řidič městského autobusu, méně než průměrný úředník ve státní správě a mnohem méně než třeba učitel. Na tuhletu otázku se rovněž chystal podívat. Měl již po krk proklamací odborářských šéfu o tom, jak málo si učitelé vydělávají. Když si spočítáte jejich učební úvazky, placenou nemocenskou, školení a semináře, svátky a prázdniny, tak vám vyjde, že pracují tak maximálně dvě třetiny roku. Ve srovnání s nimi na tom tedy byli vojáci dost bídně.

Školské odbory byly pochopitelně jedna ruka s vládními demokraty a s tím nemohl ani on, ani ostatní republikáni dělat naprosto nic. Jejich hlasy byly dopředu ztraceny, bez ohledu na to, co by pro ně udělal. Mohl toho však využít jinak. Měl v plánu oslovit obyvatele Kalifornie, Texasu a Floridy, to znamená států s obrovskou voličskou základnou, které však byly zároveň doslova posety nejrůznějšími vojenskými základnami. Základem jeho volební kampaně bude příslib desetiprocentního nárůstu platů vojáků. Tyto hustě obydlené státy budou zcela určitě jen slintat při představě, jaký boom to jejich ekonomice přinese. Bude rovněž usilovat o to, aby všichni ti stateční mužové a ženy, nosící uniformu armády Spojených států, měli nárok na stejně kvalitní zdravotní pojištění jako všichni ostatní zaměstnanci federální státní správy. Bylo mu jasné, že HMO, lékárenské koncerny, výrobci zdravotnických a lékařských potřeb, pojišťovny, ti všichni s radostí přispějí na jeho kampaň. Vidina tučných zisků jim za to zcela jistě bude stát. Mohl tedy s uspokojením konstatovat, že započítá-li příspěvky svých dalších zastánců, bude jeho válečná pokladna k boji o Bílý dům dobře připravena.

Z těchto příjemných úvah jej vyrušil až zvuk venkovního zvonku. Nastal čas zabývat se i poněkud současnějšími problémy. K tomu, aby se mohl úspěšně ucházet o úřad prezidenta, bylo zapotřebí souhry mnoha různých faktorů. Dva z nich však byly ještě důležitější než peníze a zvučné jméno. Nikdo vám nedá svůj hlas, pokud nebude vědět, co přesně jste vlastně zač. Tohle byla jeho největší slabina. Uvědomoval si, že tak, jak se situace dnes má, by měl vůbec problém vyhrát vlastní stranické primárky. Za hranicemi Arizony ho téměř nikdo neznal a i jeho straničtí kolegové z jiných států ho znali především jako toho „velkýho senátora z Arizony“. Při svých téměř dvou metrech byl totiž v podstatě o hlavu vyšší než většina z jeho kolegů. Clark však pevně doufal, že tento handicap již brzy dokáže vyrovnat. Pokud se postará o to, aby mohli jeho budoucí voliči v následujícím půl roce sledovat v televizi přímé přenosy senátního vyšetřování CIA, může si být nárůstem popularity stoprocentně jist. Bude to jeho jízdenka do nebe.

Ozvalo se zaklepání na dveře pracovny. „Vstupte,“ zavolal směrem ke dveřím.

Do místnosti vstoupil Peter Cameron a jednou rukou se škrábal ve svých černých vousech. Clark zůstal sedět za stolem a rukou vybídl návštěvníka, aby se posadil na židli na protější straně stolu. Za normálních okolností by mu ihned nabídl i drink, nyní ale se svou nabídkou vyčkával. Chtěl se napřed dozvědět, proč zněl tento jeho pochop v telefonu tak vyděšeně. Opřel se o opěradlo a dopřál si další doušek svého šedesátidolarového vína.

„Díval jste se dnes na zprávy?“ zahájil konverzaci Cameron. „Kousek jsem viděl.“

„I o té přestřelce ráno ve městě, v College Park?“

Clark odložil sklenici a opřel se rukama o stůl. Vražda spojená s přestřelkou v College Park byla nejžhavější zprávou všech místních rozhlasových i televizních stanic. Zítra bude stoprocentně i na první stránce Washington Postu. Při přestřelce bylo vypáleno přinejmenším padesát výstřelů, přičemž většina z nich pocházela ze zbraní opatřených tlumiči a směřovala vůči jednomu jedinému cíli, který byl na místě nalezen mrtev. Z výpovědí svědků rovněž vyplývá, že zasažena byla také jedna žena, ta však z místa činu zmizela a policie se nyní snaží zjistit, jestli ji některá z místních nemocnic nepřijala k ošetření. Zatím je ale její totožnost neznámá.

„Tohle jsem viděl. Proč?“

Cameron se nepohodlně zavrtěl. „Byl jsem u toho.“

„Proč?“

„Dával jsem na všechno pozor.“

Clark nic neříkal. Pozoroval Camerona a jeho neupravený plnovous. Nakonec však pronesl: „Asi bude nejlepší, když mi všechno řeknete hezky popořadě.“

Cameron se nejprve omluvil za to, že nedokázal Dusera a jeho ostré hochy lépe ovládat, načež Clarkovi, krok za krokem, popsal od začátku do konce celou historku. Potvrdil, že při přestřelce byla skutečně zasažena i jedna žena a že její zranění bylo smrtelné. Jejího těla se mezitím již bezpečně zbavili, stejně jako všech vozidel a zbraní, které při akci použili. Výsledek vidí, navzdory všemu tomu mediálnímu humbuku, jako pozitivní. Mario Lucas, Villaumova pravá ruka, pro ně již nepředstavoval žádné nebezpečí.

Clark zůstal po celou dobu jeho přednesu zcela klidný, i když mu hlavou stále silněji vrtala jedna jediná otázka. Když Cameron skončil, okamžitě se ho proto zeptal: „Co jste tam ale proboha dělal vy?“

„Nejsem si teď zcela jist, jestli vám dost dobře rozumím. O co vám vlastně jde?“

„O to, co jste dělal v Duserově autě. Proč jste se tak nesmyslně vystavil tomu, že vás může někdo poznat?“

Cameron se teď cítil poněkud trapně. Byl si dobře vědom toho, jak moc mu Clark vždy kladl na srdce důležitost toho, aby byl za všech okolností co nejméně nápadný. „Tohle bylo příliš složité a důležité. Chtěl jsem mít jistotu, že to Duser nepokazí.“

Clark pocítil touhu po dalším doušku. Bylo mu jasné, že Cameron lže, přistoupil však na jeho hru. Z Camerona se zřejmě vyklubal voyeur, jinak nešlo jeho náhlé popudy být u všeho osobně přítomen nazvat. Byl to však zároveň i jediný člověk, který ho nějakým způsobem spojoval s událostmi posledních pěti dní. Ještě jednou se napil a nechal drahocenný doušek pomalu klouzat hrdlem. Cameron bude muset jít. Nevěděl sice, kde za něj sežene rovnocennou náhradu, nějaké řešení však jistě existuje. Z Camerona se v jeho účetnictví stala již příliš nebezpečná záporná položka. A tu musí jednou provždy odstranit. Do té doby se ale musí postarat, aby měl události pevně pod kontrolou. To znamená jediné. Nespouštět ho z dohledu a udržovat ho ve stavu maximální spokojenosti.

„Petře,“ pronesl tedy, „odvedl jste pro mne už tolik práce, že nechci, abyste skončil ve vězení nebo nedejbože někde v příkopě s kulkou v srdci. Takže,“ zatvářil se senátor otcovsky, „již žádné školní výlety do terénu. Na to jste pro mne příliš cenný. Na špinavou práci jsou tu jiní. Vy se snažte, abyste si udržel čisté ruce.“

„Ano, pane.“ Cameron si oddechl. Nečekal, že celá záležitost bude mít tak hladký průběh. „Mám ale ještě jednu novinku.“

„Dobrou, nebo špatnou?“

„No, řekl bych, že se vám bude líbit,“ odpověděl s úsměvem a vytáhl z kapsy miniaturní magnetofon. „Jeden z mých lidí dnes zaznamenal tuhle konverzaci,“ sdělil Clarkovi a spustil nahrávku.

„Riellyová.“

„Ahoj, miláčku, to jsem já. Jsi v pořádku?“

Kvalita záznamu byla vynikající. Clark se naklonil ke Cameronovi, lokty se opíral o desku stolu a zeptal se: „Je to opravdu ten, kdo si myslím, že to je?“ Cameron přikývl.

Hlas v přístroji však již pokračoval: „Mitchi.“

„Ano, miláčku, jsem to já. Nemohu ale mluvit moc dlouho. Jsi v pořádku?“

Clark cítil, jak mu po zádech proběhla vlna vzrušení. Bylo to poprvé, kdy doopravdy slyšel Rappův hlas. Dlouhé měsíce tohoto muže studoval. Nyní tedy konečně pocítil i jeho fyzickou přítomnost. Hlas, který k němu z pásku promlouval, byl hluboký a trochu chraptivý, přesně tak si ho ostatně i představoval. Clark si celý záznam pozorně poslechl, načež požádal Camerona, aby mu celou nahrávku ještě dvakrát přehrál. Snažil se vštípit si do paměti každé její slovo a cítil, že se před ním otevírá nová cesta. Nová cesta k naplnění všech jeho plánů. Asi minutu o všem přemýšlel, pak se podíval na Camerona a sdělil mu své nové rozkazy: „Zajděte k ní do bytu. Pokuste se zjistit, jestli si nepíše nějaký deník. Pokud ano, chci jeho kopii. Jestli má doma počítač, chci, abyste mi zkopíroval hardisk. Zjistěte mi, co čte, jaké má předplaceny časopisy, jaké bere léky.“ Clark se na chvíli odmlčel a pokračoval. „Najděte mi i její lékařské záznamy. Chci vědět všechno, co se o ní dá sehnat. A chci to nejpozději zítra večer.“

„To možná nebude tak jednoduché,“ odpověděl mu Cameron.

Tohle ovšem Clark slyšet nechtěl. Rozhodně ne, když se Rapp pohyboval v takové blízkosti. Události směřovaly ke svému kritickému bodu. „Petře, platím vás, aspoň si myslím, velmi dobře, takže nechci slyšet žádné výmluvy. Nejpozději do zítřejšího večera chci mít tyto informace na stole. Je to jasné?“ Clark si však uvědomoval, že je nutné se neustále chovat tak, aby mu jeho příznivci zůstali i nadále nakloněni a jeho potenciální protivníci ani netušili, že se stali jeho nepřáteli. Dobrosrdečně se tedy na Camerona usmál a již vřelým tónem dodal: „Až budeme mít tohle všechno za sebou, můžete si být jistý, že se vám za vaše služby štědře odměním. Mám dokonce pocit, že budete moci zcela spokojeně odejít do penze.“ S těmito slovy zvedl svou sklenici a pronesl: „Na budoucnost.“

Cameron přikývl. „Jak si přejete. Zítra to máte na stole.“

Clark se nepřestával usmívat. V duchu se však definitivně rozhodl, že se musí poohlédnout po někom, kdo bude schopen odstranit Camerona z cesty. Bůh ví, kdy bude nutné se ho definitivně zbavit.

***

KLUB BYL UMÍSTĚN V domě číslo 695 na ulici Dundalk. Střed Baltimore byl odtud vzdálen asi čtyři míle západním směrem. Bally’s Total Fitness Club byl jedním ze stovek klubů rozesetých společností Bally’s po celých Spojených státech. I proto do něj Villaume vstoupil. Byl zde jen jednou zanedbatelnou a anonymní částečkou, ukrytou v milionech těch, kteří zde každodenně sváděli ten nikdy nekončící boj s tukem a nadbytečnými kilogramy. Dokončoval právě dvacátou šestou minutu svého půlhodinového cvičení na rotopedu a pot se z něj lil, jako by běhal někde v tropickém pralese. Ještě čtyři minuty a bude pro dnešek hotov. Na stěně před ním bylo zabudováno osm televizních monitorů, přenášejících vysílání stanic MTV, VH-1, ESPN, CNN, ABC, CBS, NBC a FOX. Villaume však věnoval pozornost poslednímu vydání časopisu Condé Nast Traveler, které měl před sebou otevřeno na speciálním držátku svého rotopedu. Villaume totiž oficiálně vystupoval jako reportér zabývající se především zkoumáním kvality prázdninových letovisek po celém světě. Jeho nejoblíbenějšími místy byla jižní Francie a Francouzská Polynésie. Zde platil za skutečného znalce. Podepisoval se jako Marc Gieser a plně si užíval výhod, které mu jeho skutečná (nebo falešná, záleží pochopitelně na úhlu pohledu) práce přinášela – možnosti cestovat po celém světě na náklady společnosti, víc než nadprůměrný příjem ve výši třiceti až padesáti tisíc zcela legálních dolarů ročně a pochopitelně možnost pobývat téměř zdarma v těch nejluxusnějších hotelích světa. To ale za předpokladu, že o nich i nadále psal jen v tom nejlepším světle.

Klub byl nyní téměř vylidněný. Villaume do něj nikdy nechodil mezi jedenáctou hodinou dopoledne a devátou večer. Jeho jedinými společníky zde nyní byli muž středního věku, který se právě potil na běžeckém simulátoru, a dvě ženy cvičící na přístroji napodobujícím chůzi do schodů. Villaume si vybral Baltimore za svůj domov z toho důvodu, že z něj měl poměrně blízko do Washingtonu, takže mohl být téměř okamžitě k dispozici, a přitom zůstával zároveň dostatečně stranou, aby se, například v období přípravy na nějakou akci, zbytečně nepotkával s těmi nesprávnými lidmi. V poslední době se v myšlenkách velmi často vracel k Peterovi Cameronovi. Myslel na něj vlastně nepřetržitě již od doby, kdy se vrátili z Colorada. Vyzařovalo z něj něco nestálého, něco, co vzbuzovalo dojem, že tomuto člověku prostě nelze věřit.

Villaume ani jeho lidé se zpravidla nenechávali najímat k vraždám. Jejich práce daleko častěji spočívala v získávaní utajovaných informací, například vniknutím do určených prostor a jejich následnou prohlídkou, pořízením fotodokumentace a rozmístěním odposlechového zařízení. Mezi jeho klienty patřili zejména právníci a obchodníci. On jejich identitu znal, oni však, až na několik výjimek, nikoliv. Pravidla hry byla jednoduchá. Villaume měl v bankách po celém světě otevřeny účty, na které klienti poukazovali jeho honoráře. Poskytli mu zadání požadovaného úkolu, všechna potřebná jména i informace, které k jeho splnění potřeboval, a on jim na oplátku sdělil svou cenu. Pokud s ní klient souhlasil, poukázal polovinu dohodnuté částky na jeden z Villaumových účtů. Když mu potom Villaume dodal požadované informace, doplatil klient zbytek. Nic složitého.

Aspoň tedy do okamžiku, než se objevil Cameron. Trval na tom, že se musejí sejít a osobně projednat všechny podrobnosti požadované zakázky. Aby rozptýlil jeho obavy, nabídl mu honorář ve výši dvojnásobku běžně požadované ceny. Villaume, ač ještě zdaleka nebyl starý, neboť mu bylo teprve padesát dva let, začal pomalu, ale jistě přemýšlet o svém odchodu do penze. K tomu ale potřeboval jedno. Peníze. Chtěl mít jistotu, že až do smrti nebude nikdy trpět žádnou nouzí. K udržení svého životního stylu potřeboval tedy minimálně dva miliony dolarů, a když mu tedy Cameron nabídl dvojnásobek běžné taxy, bylo tohle pokušení jednoduše nad jeho síly.

Nyní přemýšlel o tom, jestli by se neměl na chvíli vytratit ze scény. Měl by asi také varovat ostatní, říci jim, aby si dali na chvíli pauzu a nevystrkovali příliš hlavu. Nejlepší by bylo, kdyby si dopřáli hezkou a dlouhou dovolenou někde hodně a hodně daleko. Lucasovi i Juarezové své varování již sdělil. S lidmi jako Cameron si člověk nemohl být nikdy dvakrát jist, zejména pokud se paktovali s někým takovým, jako je Duser. Události by až příliš rychle mohly dostat hodně nepříjemný spád.

Ozval se signál označující konec nastaveného času. Villaume přestal šlapat a zavřel časopis. Byl rozhodnut. Lucas i Juarezová potřebovali dovolenou. Součástí jeho týmu byli sice ještě dva další lidé, o těch však Cameron nic nevěděl. Slezl z kola a zrak mu přitom padl na obrazovky visící na zdi. Na většině z nich právě začínaly zprávy. Zdálo se, že všem dominuje jedna jediná událost. Když uviděl jméno College Park, fungující v tomto případě jako společný jmenovatel, zůstal stát jako omráčený. Zvuk byl sice vypnut, ve spodní části obrazovky však běžely odpovídající titulky. Před územím, vytyčeným žlutou páskou používanou policií k označení místa činu, stála televizní reportérka a ukazovala směrem ke dvěma zaparkovaným osobním automobilům. Villaume se snažil zachytit černobílé titulky rychle probíhající zleva doprava u spodního okraje obrazovky. Stačil zaznamenat, že bylo vypáleno téměř sto výstřelů, že na místě zůstal jeden mrtvý a že po druhé oběti policie stále pátrá. Hledá rovněž stříbrné SUV. Na obrazovce se také objevil řidičský průkaz jedné z obětí. Byl vystaven na jméno Todd Sherman. Villaume však věděl své. Fotografie na řidičáku patřila Mariu Lucasovi. Otočil se a vyšel z místnosti.

Přinutil se ještě k úsměvu a pozdravil pomocníka u východu z klubu. Uvnitř v něm však již planul nezměrný žal. Mario byl jeho dlouholetý přítel. Mohl se na něj ve všem spolehnout a již po mnoho let si vzájemně kryli záda. Mario představoval potřebné svaly, Villaume mozek. I když operovali samostatně, byli oba více než dobří, společně však byli jedni z nejlepších. Hlavou se mu honily myšlenky na útěk. S Mariem se již před léty dohodli, že v případě úmrtí jednoho z nich připadnou tomu druhému všechny peníze. Nyní byl tedy Mario mrtev a částka, kterou měl Villaume k dispozici pro svůj plánovaný odchod na penzi, tak definitivně překročila požadovanou sumu dvou milionů dolarů. Mohl zmizet a již nikdy se nevrátit. V tom případě by však Mariova vražda zůstala bez potrestání. Tomu zasranému zkurvysynu Cameronovi by se nestalo vůbec nic. Vyšel ze dveří budovy a zamířil ke svému autu. Minimálně musí varovat aspoň Juarezovou, potom se rozhodne, co udělá s Cameronem. Když otevřel dveře vozu, překonal jej náhle záchvat nesmírné bolesti ze ztráty přítele a smrtelné nenávisti k člověku, kterého přitom viděl pouze jednou v životě.

25

V kterémkoliv jiném městě, v kterékoliv jiné profesi by Donatellu Rahnovou vnímali přesně podle toho, jak vypadala. Pro každého by prostě byla úchvatně a nedostupně krásná. V Miláně, městě módy, však platí jiná kritéria a podle nich již byla Donatella za zenitem své kariéry modelky. Bylo jí třicet osm let, měřila téměř 180 centimetrů a díky přísné životosprávě, dostatku tělesného pohybu a péči plastického chirurga si stále uchovávala pevné a ladné tělo bohyně krásy. Bylo až s podivem, že i v tomto věku dokázala být tak krásná, snad i krásnější, než když se vláčela po módních molech Milána, Paříže a New Yorku. Bylo to o to podivuhodnější, když si uvědomíme, co všechno již stačila prožít a co měla za sebou. Donatella Rahnová byla vskutku jedinečná a rovněž i mimořádně komplikovaná osoba.

Bylo krásné podzimní ráno a Donatella kráčela do práce. Každého jara se obyvatelé Milána těšili na léto, které pro ně znamenalo především překrásné výlety do jedné z nejkrásnějších jezerních oblastí světa. Když se však blížil konec srpna, těšili se již na podzim. Horký a vlhký letní vzduch s sebou přinesl i neskutečné množství smogu a svěží podzimní vítr pomáhal znečištěné ovzduší vždy vyčistit.

Dnes si dávala na čas. Svůj díl viny na tom pravděpodobně nesly i boty, které si ráno obula na nohy. Zdobil je téměř deseticentimetrový podpatek, a jak už to ve světě módy chodí, nebyly zrovna dvakrát praktické. Minula výlohu obchodního domu House of Gucci na Via Monte Napoleone. Potlačila nutkání do výlohy plivnout a zabočila do Via Sant’Andrea, kde přešla na druhou stranu ulice. Stála přímo před budovou House of Armani, vlajkovou lodí firmy, která byla již téměř patnáct let jejím druhým domovem. Donatella byla společnosti z celého srdce oddána, což byla pravděpodobně jediná vlastnost, kterou kromě svého vzhledu zdědila po své italské matce, židovce z Turína. Otec byl protestant z rakouského Dornbirnu. Vzhledem k této podivné kombinaci se proto ani nelze divit, že jejich manželství skončilo rozvodem.

Itálie představovala koneckonců něco jako dvorek papežského Vatikánu a historie její náboženské snášenlivosti nebyla rozhodně nijak oslnivá. Manželství jejich rodičů vydrželo pouhé tři roky. Po jeho rozpadu se matka s dcerou odstěhovaly zpět do Turína, kde žily společně s Donatellinými ortodoxními prarodiči. Když jí bylo šestnáct, utekla Donatella do Milána. Toužila se stát modelkou a již nikdy nechtěla mít nic společného s žádným náboženstvím. Obojí se jí splnilo. Byl to však i začátek hodně dobrodružného života, v němž si nemohla stěžovat na nedostatek zklamání či překvapení.

Nyní, po všech těch dlouhých letech, tedy vstupovala do dveří House of Armani s vědomím toho, že její kolegové a kolegyně nemají ani to nejmenší tušení o skutečném rozsahu jejího talentu a schopností. Minula výtah stojící v přízemí a jako vždy vyběhla po schodech do čtvrtého patra. A tak jako každého rána zde byla opět první. Vstoupila do své svatyně a zavřela za sebou dveře. Její kancelář působila moderním, jednoduchým dojmem průmyslové architektury a tak trochu připomínala letecký hangár. Kresby a návrhy nových oděvů pokrývaly každičký volný kousek dvou pohovek a čtyř židlí v místnosti. Kolegové si rádi stěžovali, že si u ní nikdy nemají kam sednout, a Donatellu zajímalo, jestli je vůbec kdy napadlo, že je tomu tak zcela záměrně.

Jediným kusem nábytku v místnosti, na kterém neležely žádné rozkreslené šaty, byl její velký, skleněný stůl. Donatella si k němu přisedla a zapnula počítač. Elegantní plochý monitor Viewsonic se rozzářil. Zkontrolovala si příchozí maily, nejprve pracovní, potom i soukromé. Prošla všech sedmnáct vzkazů a nakonec otevřela i třetí e-mailovou schránku. Ujistili ji, že je naprosto bezpečná a že k ní nikdo nepovolaný nemůže získat přístup, natož aby se o ní vůbec dozvěděl nebo si ji mohl nějakým způsobem dávat s Donatellou do souvislosti.

Na celém světě o této schránce věděli všehovšudy tři lidé. Jeden v Tel Avivu, jeden v Paříži a jeden ve Washingtonu, přičemž většina zpráv, které na tuto adresu dostávala, pocházela z Tel Avivu. Ani dnes ráno tomu nebylo jinak. Klikla na příslušnou ikonu a dekódovací software se okamžitě pustil do práce. Když skončil, objevila se před ní nabídka na práci ve Washingtonu. Honorář činil čtvrt milionu dolarů, což znamenalo, že osoba, které se tato nabídka týkala, nepatřila k těm nejvýše postaveným. Kdyby patřila, cena by se vyšplhala až na půl milionu. V tomto bodě musela svému agentovi zcela důvěřovat. Za dobu jejich vzájemné spolupráce vybouchl zatím jenom jednou, ale Donatellu to málem stálo život. Na jeho obranu však bylo nutné uznat, že se skutečně jednalo o nešťastný omyl, nikoliv o zlý úmysl. Přečetla si stručný popis a charakteristiku zadaného cíle a podívala se do svého elektronického diáře. V New Yorku se příští víkend konala módní přehlídka. Nebyla sice nikterak velká ani významná, mezi její pracovní povinnosti však patřilo i vyhledávání nových talentů, jež se pochopitelně mohly skrývat i na některých méně význačných akcích.

Ještě minutu o všem přemýšlela a nakonec se rozhodla nabídku přijmout. Vyťukala tedy svoji odpověď a odhlásila se. Během několika hodin jí na stejnou adresu přijdou všechny nezbytné informace. Zavolala tedy do cestovní kanceláře a požádala svého cestovního agenta, aby jí zamluvil letenku, a pak si ověřila, je-li firemní apartmá na Manhattanu příští víkend k dispozici. Když takto zařídila vše potřebné, dala se do kontrolování své agendy pro zbytek týdne. Donatella Rahnová rozhodně nebyla jen tak obyčejnou ženou.

***

NA ROZDÍL OD MILÁNA ve Washingtonu tohoto středečního rána pršelo a rtuť teploměru se beznadějně zastavila na nepříjemně studených dvanácti stupních. Sedan Ireny Kennedyové ujížděl východním směrem po Independence Avenue. Na silnicích vládla jako obvykle zácpa, kterou jako vždy tvořily zejména tisíce státních úředníků, snažících se stihnout začátek pracovní doby. Auto minulo Muzeum letectví a kosmonautiky a odbočilo do Čtvrté ulice. Kennedyová vyhlížela z okna a pozorovala husté davy chodců tísnících se pod deštníky a čekajících na křižovatce na zelenou. Za normálních okolností by si s sebou na přejezd z Langley na Kapitol vzala nějakou práci. Dnes si však potřebovala v hlavě srovnat pár hodně důležitých věcí, a tak, proti svému zvyku, nechala dnes práci v kanceláři. Tou jedinou dobrou zprávou, která se od soboty objevila, byl Mitchův návrat. Dramatické okolnosti, které tento návrat doprovázely, by si však s klidným svědomím dokázala odpustit, stejně jako Mitchovy pochyby o její loajalitě. V jednom měl ale Mitch nevyvratitelnou pravdu. Nebyla to ona, nýbrž on, koho se v Německu pokusili zabít. Mitch však jakoby patřil k úplně jinému živočišnému druhu než ona. Pohyboval se na samém okraji možného a nemožného, života a smrti, kam by se ona nikdy neodvážila a kde by nikdy nemohla obstát. Svým návratem jim pouze znovu prokázal, jak neuvěřitelné jsou jeho schopnosti. Bez jakékoliv pomoci se mu podařilo vrátit se z Německa zpět do Států a tam proniknout až do pracovny ředitele CIA. Jen tak mimochodem stačil ještě přerazit čelist strážci, který tam byl právě od toho, aby se něco takového nemohlo přihodit. Když se Rapp konečně uklidnil, stručně ho informovali o všem, co o případu vědí. Bylo toho pohříchu málo. Mitch jim položil spousty otázek, na které ale většinou nedokázali odpovědět. Situace byla krajně bezútěšná a Kennedyová se cítila mimořádně trapně. Rapp byl vším naprosto znechucen. On, který dosud nikdy neutíkal před vlastní zodpovědností, svaloval nyní veškerou vinu na Kennedyovou a Stansfielda a neustále jim opakoval: „Někde vám tu unikají informace, a pokud si sami nedokážete najít kde, udělám to za vás.“

Kennedyové bylo již zcela jasné, že má pravdu a že informace z jejího oddělení skutečně unikají. Za stávající politické situace však nemohla rozhodně potřebovat, aby tu rozzuřený Mitch pobíhal s pistolí v ruce a rozbíjel lidem kolem hlavy. K jejímu nemalému rozčarování však Stansfield Mitche v jeho úmyslu dobrat se vlastními silami pravdy podporoval. Ona by dávala spíše přednost tomu, aby si dopřál hodně dlouhou dovolenou a zmizel načas všem z očí. Předseda kongresového výboru čenichal kolem jako honicí pes a nebylo rozhodně žádoucí, aby na sebe Mitch zbytečně upozorňoval. Pozornost by totiž nutně upoutal i na ni, čemuž by nedokázaly zabránit ani jeho skutečně mimořádné schopnosti.

Stansfield však Kennedyové zapomněl sdělit své skutečné důvody, které ho vedly k tomu, že hodlal vypustit tohoto býka ze řetězu. Lékaři mu totiž včera oznámili, že jeho rakovina postupuje daleko rychleji, než očekávali. Cítil, jak neúprosně zachvacuje jeho útroby, a každého nového rána míval větší a větší bolesti. Nyní již nešlo o měsíce, nýbrž pouze o týdny. Chtěl vše ještě před smrtí uvést do pořádku a k tomu potřeboval především vědět, kdo ve skutečnosti stojí v pozadí událostí, které se tak nečekaně v posledních dnech odehrály.

Útok v Německu směřoval proti Rappovi. Umírající ředitel však začínal mít pocit, že skutečným cílem byl někdo stojící mnohem výše než jejich nejlepší agent. Nezbývalo mu však již příliš času na nějaké jemnůstky, potřeboval výsledky. A nikdo je neuměl obstarat lépe než právě Rapp. V tom byl nepřekonatelný.

Vládní sedan projel kolem jedné z budov Sněmovny reprezentantů Kongresu Spojených států, Sam Rayburn House Office Building, třípodlažního monstra pojmenovaného na paměť Samuela Taliaferra Rayburna, texaského kongresmana, který byl poslancem Sněmovny reprezentantů nepřetržitě od roku 1912 až do své smrti roku 1961. Měl za sebou neuvěřitelných dvacet pět volebních vítězství a od roku 1941 až do své smrti roku 1961 zastával i funkci předsedy sněmovny, ve které strávil rovněž neuvěřitelných sedmnáct volebních období. V době jeho poslanecké kariéry se ve Washingtonu mohlo odehrát jen velmi málo věcí, které by si nevyžadovaly jeho požehnání. Předseda Rudin měl svou kancelář právě v této budově, většinu času však trávil ve své druhé kanceláři v nejvyšším patře budovy Kapitolu, o které s oblibou mluvil jako o svém orlím hnízdě. Max Salmen, vedoucí Operačního oddělení CIA a jeden ze Stansfieldových zástupců, však v této souvislosti raději používal termín supí hnízdo. To Rudin nesnášel zrovna dvakrát dobře. Přesně o to však Salmen usiloval. Nechal se totiž slyšet, že jediným úkolem, který musí před odchodem do penze ještě splnit, je dostat Rudina do blázince. Kennedyová se zpočátku podivovala tomu, že Stansfield tohle chování toleroval, pak si však uvědomila, že čím víc se Rudin ve své nenávisti zaměřoval na Salmena, tím méně času mu zbývalo na ni a zbytek Agentury. Přála si, aby tomu tak bylo i dnes ráno.

Sedan zastavil u kontrolního stanoviště, které obsluhoval příslušník kongresové policie. Po krátké kontrole je policista propustil a sedan vjel do sněmovního komplexu. Kennedyová se nechala vysadit poblíž jednoho ze vchodů na jihovýchodní straně budovy. Vystoupila z vozu a otevřela deštník. V druhé ruce držela svůj kožený diář. Rychle přeběhla ke dveřím a vešla do mohutné neoklasicistní budovy Kapitolu. Postavila se do řady návštěvníků, čekajících na odbavení u detektorů kovů. Většina místností v přízemí sloužila k zasedání a práci sněmovních výborů a nebyla zpravidla přístupná veřejnosti bez speciálního povolení. Prostory, ve kterých se mohli návštěvníci pohybovat i bez povolení, byly umístěny uprostřed budovy a patřily mezi ně Hall of Collums, Old Supreme Court Chamber a Brumidi Corridors. Jižní křídlo budovy sloužilo Sněmovně reprezentantů, severní potom Senátu. První patro náleželo vlastním jednacím prostorám obou sněmoven Kongresu a kancelářím nejvyšších představitelů jednotlivých komor. Nejznámější prvek celého Kapitolu, proslulá rotunda, se pak rovněž nacházel v prvním patře. Ve druhém podlaží bylo možné najít většinu poslaneckých kanceláří, dále pak místnosti, vyhrazené pro činnost výborů, a galerie, ze kterých mohla veřejnost sledovat zasedání Sněmovny reprezentantů nebo Senátu. Všechna tři patra byla úzkostlivě udržována v tom nejlepším možném stavu.

Kennedyová však mířila ještě o jedno patro výše. Považovala je za takové odstrkované dítko Kapitolu. Kanceláře zde postrádaly lesk i luxus kanceláří v nižších patrech, tu a tam bylo možné spatřit i oprýskanou omítku či mokré skvrny u stropů. Návštěvníci Kapitolu sem zavítali jen zřídkakdy, což byl i jeden z důvodů, proč právě zde sídlil sněmovní výbor pro zpravodajské služby. Kennedyová minula kancelář číslo H405, která sloužila asistentům jednotlivých výborů. Vešla až do dalších dveří a ocitla se v miniaturní čekárně.

V místnosti byli mimo ni ještě dva lidé. Jeden stálý zaměstnanec, který seděl v recepci, a policista speciální jednotky určené k ochraně budovy Kapitolu. Asistent v recepci ji pozdravil a vyzval, ať se posadí. Zvedl telefonní sluchátko a někomu na druhém konci drátu oznámil její příchod. Jakmile se dozvěděl vše potřebné, zavěsil a obrátil se ke Kennedyové: „Chvilku to ještě potrvá.“

Nic nového pod sluncem, pomyslela si a přikývla hlavou na znamení souhlasu. Předseda výboru Rudin byl již proslulý tím, že nechával zaměstnance CIA čekat. Podívala se na hodinky. Bylo 8:56 a řekli jí, že tu má být na devátou. Moc by se divila, kdyby si ji ovšem zavolali ještě před čtvrt na deset. Nemýlila se. Bylo 9:24, když jí asistent dovolil vstoupit do zasedací místnosti. Ta patřila k nejmenším místnostem svého druhu na celém Kapitolu. Nebyly tu žádné ochozy, žádný prostor vyhrazený pro tisk či média, jen dvě řady židlí pro členy výboru a lavice pro předvolané svědky. Členové výboru byli nominováni z řad republikánů i demokratů. Demokraté zde měli osm křesel, republikáni sedm, jedno bylo vyhrazeno zástupci nezávislých. V místnosti byly ještě židle určené stálým zaměstnancům – asistentům výboru. Na zdi viselo třináct pečetí reprezentujících třináct vládních agentur tvořících dohromady zpravodajskou a špionážní síť vlády Spojených států amerických. Síť známou též pod zkratkou IC.

Stejně jako obdobný výbor v Senátu byla i tato místnost vlastně místností v místnosti. Všude panovala nejpřísnější bezpečnostní opatření a místnost pravidelně kontrolovali technici Národní bezpečnostní agentury. Někdy každý týden, někdy však i každý den, a to v závislosti na programu jednání, která se zde měla odehrávat.

Kennedyová položila své desky na stůl a všimla si, že se k ní blíží Michel O’Rourke. Kongresman z Minnesoty byl oním jediným nezávislým členem tohoto výboru. Přistoupil k ní, pozdravil a optal se jí na syna. Když si vyměnili všechny úvodní zdvořilosti, naklonil se k ní a řekl: „Byl bych velmi rád, kdybyste mi mohla zcela upřímně a pravdivě odpovědět na jednu otázku.“

Kennedyová si mladého kongresmana prohlížela a pak odpověděla: „Pokusím se. O co jde?“

„Říká vám něco jméno Mitch Rapp?“

Kennedyová si jej opět chvíli prohlížela. Potom se zadívala na ostatní členy výboru za jeho zády a nabídla mu: „Bylo by možná lepší, kdybyste za mnou přijel do Langley. Tam budeme mít na vše trochu více klidu.“ Byla si plně vědoma toho, že O’Rourkeova manželka je zároveň i nejlepší kamarádkou Anny Riellyové. Rapp ji do těchto záležitostí zasvětil.

„Takže víte, o koho se jedná?“

„To jsem neřekla,“ opravila ho a vzala ho za loket. „Přijeďte za mnou a o všem si promluvíme.“

O’Rourke přikývl. „Odpoledne jsem tam.“

„Výborně. Zavolejte mi ale ještě, domluvíme se přesně.“

O’Rourke přikývl a vrátil se na své místo. Výborné, pomyslela si Kennedyová, jako by těch starostí nebylo dost, teď ještě tohle. Rozhlédla se kolem a všimla si Rudina, který zamračeně zíral do nějakého dokumentu, jejž držel v rukou. Zachytil její pohled a zvedl k ní svůj nos, který však daleko více připomínal zobák, a vyštěkl: „Můžete se posadit.“

Napravo od něj seděl kongresman Zebarth, který byl v tomto výboru nejvýše postaveným republikánem. Naklonil se dopředu a přivítal ji: „Dobrý den, paní doktorko. Jsem rád, že jste se mohla dostavit, i když jsme vám dali tak málo času na přípravu.“ Povzbudivě na ni zamrkal přes skla brýlí a opřel se zpět o sedadlo. Zebarth byl jediným členem tohoto výboru, který ve Washingtonu sloužil stejně dlouho jako Rudin. S Rudinem dokázalo vycházet opravdu jen velmi málo politiků. Z republikánů to pak nedokázal v podstatě nikdo. Zebarth byl však přežívající relikvií dávno minulých časů, kdy si politici dokázali v debatě vjet do vlasů, aby si pak společně zašli na drink. Zebarth vždy dodržoval pravidla debaty, při které důsledně a za všech okolností zachovával odpovídající dekorum. Přesto však svým obratným jazykem dokázal zpravidla rozcupovat každého protivníka na kousky i bez toho, že by jen jedenkrát zvýšil hlas nebo použil hrubšího výrazu. Právě proto ho strana dosadila do tohoto výboru. Byl vskutku jediným z nich, kdo se mohl Rudinovým utkvělým představám a jeho vrtošivému chování s úspěchem postavit.

Rudin se zatím stále probíral svými dokumenty. Nyní několikrát polkl a napil se ze sklenice vody. Sundal si brýle a zadíval se na Kennedyovou. „Poslední dobou o vaší organizaci slyším jen samé velmi znepokojující informace.“

Kennedyová však seděla zcela klidně a vyčkávala, až se Rudin vyjádří konkrétněji.

Předseda na ni upíral svůj jestřábí pohled, její netečnost a vyrovnanost však na něj již začínala působit. Cítil, že mu tlak i puls začínají velmi prudce stoupat a začíná se ho zmocňovat naprosto nekontrolovaný vztek. Jak dlouho sem ještě ti prokletí lháři z Langley budou chodit a dělat z něj naprostého idiota?

„Paní Kennedyová, mohla byste mi, prosím vás, říci, co se to, u všech čertů, přihodilo minulý víkend v Německu?“

Než však mohla Kennedyová na jeho otázku zareagovat, vmísil se do rozhovoru Zebarth. „Promiňte, pane kolego, nejsem sice již nejmladší, ale pokud mi dobře slouží paměť, tak je to doktorka Kennedyová, nikoliv jen paní Kennedyová.“

Rudin si sám pro sebe něco zamumlal, nakonec se však opravil: „Doktorko Kennedyová, co se tedy minulý víkend přihodilo v Německu?“

„Mohl byste se, prosím, vyjádřit o něco konkrétněji, pane předsedo?“

„To bych pochopitelně mohl, ale nevím proč. Víte sakra až moc dobře, o čem je tu řeč.“

„Promiňte mi ještě jednou, pane předsedo, že vás opět přerušuji,“ zapojil se do rozpravy opět Zebarth s nechápavým výrazem ve tváři. „Nevím sice, jestli naše milá paní doktorka ví nebo neví, o čem je tu řeč, ale já, a to musím nyní zahanbeně přiznat, opravdu nevím. Ne že bych tedy nevěděl, o čem je řeč z hlediska sémantického významu vašich slov, ale jsem si vědom toho, že pokud hovoříte o CIA, obsahují vaše sdělení zpravidla i určité skryté náznaky, které nebývají vždy plně srozumitelné.“

Rudin se neobtěžoval na Zebartha, sedícího jen čtyři stopy od něj, ani pohlédnout. Z celého srdce tohoto starého mluvku nenáviděl. „Ona jim ovšem rozumí a vám to bude za chvíli rovněž jasné. Šetřte si tedy ještě pár minut kyslík. Aspoň nám to tady pročistí vzduch.“

Zebarth se ušklíbl. Imitace představovala koneckonců tu nejvyšší formu uznání a Rudinova slova jakoby přímo vypadla z jeho vlastního notesu.

„Takže, doktorko Kennedyová, vraťme se nyní k mé otázce. Co se minulou sobotu odehrálo v Německu a jaký je podíl vaší Agentury na všech těchto událostech?“

„Máte na mysli události kolem společnosti Hagenmiller Engineering?“

„Mám na mysli zavraždění jejich majitele, hraběte Hagenmillera,“ odvětil stroze Rudin.

„Pochybuji ale, pane předsedo, že bych vám k tomu mohla říci ještě něco, co byste již nevěděl.“

Rudin ji neustále velmi pozorně sledoval, ruce složené před sebou na stole. „To vám ovšem nevěřím.“ Jeho slova stačila sotva doznít, když se na republikánské straně zvedl mohutný šum hlasů. Rudin však pozdvižení, které jeho poznámka vyvolala, ignoroval a pokračoval: „Byl bych rád, kdybyste tomuto výboru sdělila, a to do těch nejmenších detailů, jakou roli hrála v případě atentátu na hraběte Hagenmillera CIA. A také bych vás rád upozornil, že pokud se před tímto výborem dopustíte křivého svědectví, budete za to stíhána a přísně potrestána.“

Tentokrát se ale ze židlí zvedli jak republikáni, tak i demokraté, a všichni se shodně otočili k předsedovi. Rudinovo obvinění bylo naprosto nestoudné a něco takového většina z nich ještě nikdy nezažila.

„Ale, ale, ale,“ zareagoval jako první Zebarth. „Vážený pane předsedo, mám již skutečně pocit, že nejenom já, ale i většina mých kolegů přestává chápat, co se tu vlastně děje. Vezmeme-li v potaz, že paní doktorka s tímto výborem vždy bez problémů a ochotně spolupracovala, jsem si nyní naprosto jistý, že máte k dispozici nějaké veledůležité informace, o které byste se dozajista rád podělil se zbytkem našeho výboru, a to ještě dříve, než budete pokračovat v tomto poněkud bezohledně vedeném výslechu.“

Rudin uchopil své předsednické kladívko a několikrát jím uhodil do stolu. „Klid, ještě jsem neskončil. Až tak učiním, dám vám vědět.“ Z pravé strany místnosti se však na jeho hlavu snesla hned celá snůška otázek. Kdykoliv se Rudin pokusil vrátit zpět ke Kennedyové, povstal nějaký republikán a pronesl: „Hlásím se o slovo. Dodržujte jednací řád, pane předsedo.“ Zasedání nyní svojí oficialitou připomínalo jednání právního výboru. Pro tento výbor to však bylo něco zcela neobvyklého. Dokonce i samotní demokraté byli překvapeni a znepokojeni Rudinovou neústupností a agresivitou.

Kennedyová mezitím seděla na svém místě a mlčela. Rudinova neomalená otázka jí působila opravdové starosti, nedávala však na sobě nic znát. Orion Team nikdy neexistoval a ona s vraždou v Německu neměla vůbec nic společného. Byla rozhodnuta na svých lžích trvat až do své smrti. Nebylo ani v nejmenším myslitelné, aby jen náznakem přiznala, jak se věci skutečně mají. Bez ohledu na to, co se tu teď odehraje a jaké to bude mít následky, musí trvat na svém. Ve hře však zůstávala ještě jedna velmi podstatná neznámá. Blufuje Rudin, nebo opravdu něco ví? Ještě před týdnem by klidně všechno vsadila na to, že blufuje, nyní si však ani zdaleka nemohla být jistá. To, že jim v Langley někudy unikají i ty nejtajnější informace, bylo již zcela nezpochybnitelným faktem.

Rudinovi se konečně podařilo vymanit z republikánských protestů a s brunátnou tváří vyzval Kennedyovou k odpovědi: „Doktorko Kennedyová, odpovězte na mou otázku! Měla CIA něco do činění s atentátem na hraběte Hagenmillera?“

Kennedyová se na soptícího předsedu klidně podívala a prohlásila: „Pokud je mi známo, CIA se na zavraždění hraběte Hagenmillera nepodílela ani s ním neměla naprosto nic do činění.“ Svá slova pronesla bez jediného mrknutí či zaváhání. Právě se dopustila těžkého zločinu. Nebylo to však poprvé a zřejmě ani naposled.

26

Tenhle obličej skutečně vypadal povědomě. Jist si tím ale stoprocentně nebyl. Člověk, kterého měl nyní na monitoru před sebou, byl mrtev a měl zavřené oči. I tak měl však Coleman pocit, že by to mohl být jeden z mužů, které tehdy viděl v Coloradu. Bylo dopoledne a seděli v bytě Marcuse Dumonda v Bethesdě. Tento nekorunovaný král výpočetní techniky Protiteroristického oddělení CIA si s požehnáním Ireny Kennedyové vzal nemocenskou a měl být nyní k ruce Rappovi. Ať už však pro něj dělal cokoliv, platilo jedno. Nikde za sebou nesměl zanechat žádné stopy.

Násilná smrt nebyla ve Washingtonu ničím neobvyklým. Dělo se tak téměř každodenně. Tato vražda se od těch ostatních přece jenom odlišovala. Neobvyklý byl zejména mimořádně vysoký počet vypálených kulek, které přitom z velké většiny pocházely ze zbraní opatřených tlumiči. Dumond si celé záležitosti všiml ve zprávách. Vraždu vyšetřovala místní policie, která již kontaktovala i Protiteroristické oddělení CIA pro případ, že by tato nezvykle provedená vražda mohla mít nějaké teroristické pozadí nebo souvislosti.

Coleman se naklonil k Dumondovi a zeptal se: „Nějaké jiné fotky tam nemáš?“

„Podívám se,“ odpověděl mu Dumond a najel myší na odpovídající ikonu. Vzhledem k rychlosti počítače i připojení k síti mu netrvalo ani sekundu a na obrazovce se objevila další fotografie. Bylo na ní tělo ležící na zemi mezi dvěma zaparkovanými auty. „Vypadá, že byl pěkná vazba,“ poznamenal Dumond.

„Ten chlapík v Coloradu taky nebyl zrovna nejmenší. Myslím, že je to on. Můžeš o něm stáhnout nějaké další informace?“

„Zkusím to,“ souhlasil Dumond a pustil se opět do díla. „Měl bych tady jeho pitevní protokol,“ oznámil po chvíli. „Bude ti to k něčemu dobré?“

„To si piš,“ ujistil ho Coleman a začetl se do pitevní zprávy. Mrtvý se jmenoval Todd Sherman. Měřil šest stop, pět palců a vážil dvě stě osmdesát šest liber. „To bude on, určitě.“

„Kdo?“ otázal se Rapp, který se zrovna vrátil z kuchyně.

„Ten chlapík, kterýho včera dostali v College Parku. Myslím, že je to jeden z těch, kteří nás tenkrát v Coloradu předběhli.“

„Můžu se podívat?“ zeptal se Rapp a sklonil se k monitoru. „Todd Sherman,“ přečetl nahlas. „Máš tam někde jeho fotku?“

„Samozřejmě.“

Text na monitoru se během okamžiku přeměnil v obrázek, na který se Coleman s Dumondem dívali již před jeho návratem z kuchyně. „Detail obličeje nemáš?“ Obrazovka opět změnila podobu. Tentokrát se na ní objevil první obrázek. Rapp opět sklonil hlavu a dlouze si tvář na obrazovce prohlížel. „Můžeš se odtud napojit na Sedm trpaslíků?“ zeptal se posléze.

„Můžu se napojit odkudkoliv a kamkoliv,“ zněla Dumondova sebejistá odpověď. Sedm trpaslíků byla přezdívka, kterou v Langley užívali pro sedm supervýkonných počítačů umístěných v přízemí ústředí CIA.

„Fajn, tak mě tam dostaň.“

Dumond se přemístil k druhému počítači a začal něco vyťukávat na klávesnici. Rapp se mezitím obrátil na Colemana. „Myslím, že toho chlapíka odněkud znám.“

„Odkud?“ zeptal se Coleman.

„Bylo to při jedné operaci ve Francii. Logistickou podporu mi tehdy zajišťoval jeden chlapík, který kdysi pracoval v Agentuře. A tenhle hromotluk pro něj, myslím, pracoval. Bylo to něco neskutečného. Ruce jak lopaty a hlava… to bys nevěřil, že je něco takového vůbec možný. Tomu jeho šéfovi jsme říkali Frog.“

„Jsem tam,“ oznámil Dumond. „Mám zkusit toho Shermana někde vyhledat?“

„Sherman, tak mu říkají v té pitevní zprávě, co? Pochybuju o tom, že by to bylo jeho skutečné jméno. Zkusit to ale můžeme.“

Dumond zadal příslušné údaje a počítač jim za chvíli nabídl celkem jedenatřicet Toddů Shermanů. „Mám se to vyhledávání pokusit nějak zúžit?“ obrátil se Dumond na Rappa.

„Pokud to jde.“

„Samozřejmě že jo.“

Dumond nyní zadal přibližnou věkovou hranici a stručný fyzický popis. Nabídka se ztenčila na pouhých jedenáct položek. Coleman i Rapp si přisunuli židle k počítači a Dumond začal procházet jednotlivé složky. Až na dva měli všichni nalezení jedinci připojeny i své fotografie. Složky s chybějícími fotografiemi však patřily mužům, z nichž jednomu bylo šedesát a druhému dokonce sedmdesát let.

„Zkus ještě Kyle. To bylo jeho kontaktní jméno.“

„Je to křestní nebo příjmení?“

„To nevím. Zadej to jako krycí jméno. Uvidíme, co nám z toho vypadne.“ Dumond jeho příkaz bez otálení splnil. „Tak tohle se ti asi nebude líbit.“ Počítač jim totiž nabídl celkem 1462 položek, které zadanému heslu nějakým způsobem odpovídaly.

„Do prdele,“ uklouzlo Rappovi, když si přečetl oznámení o výsledku hledání. Opřel se o opěradlo židle a složil si ruce za hlavou. „V tomhle systému bude minimálně miliarda složek, na to vsadím boty.“

„To myslíš vážně?“ nevěřil jeho slovům Coleman. „Jak je to možné?“

„Jednoduše. Mají tam lidi z celého světa a jdou minimálně sto let nazpátek.“

„Musíme tedy vymyslet nějaká zadávací kritéria, abychom to co nejvíc zjednodušili.“ Rapp se naklonil k Dumondovi a začal mu diktovat nové pokyny k vyhledávání.

***

DODÁVKA SLUŽBY NA EXPRESNÍ čistění koberců ujížděla do kopce po Garfield Avenue a projela kolem Washingtonské katedrály. Minula jak křižovatku s Massachusetts Avenue, tak i křižovatku s Wisconsin Avenue o půl bloku dále. Cesta nyní vedla z kopce. O čtyři bloky níže zabočila dodávka do ulice New Mexico a zastavila před vysokým cihlovým činžákem. Vystoupili z ní dva muži, oblečení do světle modrých montérek s firemním logem na levé straně hrudi. Na rukou měli kožené rukavice, kolem pasu ledvinky a na hlavě baseballové čapky. Oči si oba chránili slunečními brýlemi. Menší z nich držel v ruce ještě psací podložku. Oba muži zamířili ke vchodu, řidič, oblečený do stejné uniformy jako oni, zůstal ve voze a svíral rukama volant. Ve vestibulu budovy si na seznamu nájemníků nalezli ženské jméno, které hledali, a vyťukali do interkomu příslušné číslo. Zatímco se vyšší z nich věnoval telefonování, vytáhl menší z kapsy jakýsi předmět, který vypadal něco jako kříženec pistole a originální vývrtky na víno. Ve skutečnosti to byl vysoce sofistikovaný šperhák. Telefon v bytě nikdo nebral, což ostatně očekávali. Muž se šperhákem se tedy sklonil k zámku vnitřních vchodových dveří a za necelých pět vteřin se mu je podařilo otevřít. Své počínání stínil psací podložkou, ani tak se však nebylo čeho obávat. Nikde ani živáčka. Druhý muž mezitím zavěsil sluchátko interkomu a oba vstoupili do foyer domu. Prošli kolem výtahů a po zadním schodišti zamířili do třetího patra. Než opustili schodiště, pootevřeli dveře a prohlédli si chodbu. Nyní je mohl zastavit již jen nějaký příliš zvědavý soused. Neměli ani nejmenší tušení o tom, kdo si je na tento úkol najal.

Vše bylo vyřízeno na základě jediného telefonátu, kterým jim byly předány instrukce, kde si mají vyzvednout balíček. Tímto místem byla mrtvá schránka v obchodním centru Tyson’s Corner, která skrývala žlutou, manilovou obálku se stručným popisem cíle a seznamem informací, jež si jejich neznámý zaměstnavatel přál zjistit. Obsahovala rovněž deset tisíc dolarů ve zcela nových stodolarových bankovkách. Ačkoliv to byl dvojnásobek jejich běžné taxy za podobný úkol, měli pocit, že si zaslouží každičký cent své odměny. Nejednalo se totiž o jen tak ledajaký cíl. Tuhle ženu znali všichni z televizní obrazovky. Byla krásná a zřejmě i nebezpečná. Vzhledem k povaze své profese totiž usoudili, že někomu, kdo rozhodně neměl hluboko do kapsy, začalo být nepříjemné něco, na čem možná zrovna pracovala, a tak se rozhodl proti jejím případným nálezům trochu připojistit. Nebylo to poprvé, co byli takovým úkolem pověřeni. Je mnoho těch, kteří by byli hodně neradi, aby některá z jejich tajemství vyplavala na povrch. A je i mnoho těch, kteří jsou ochotni za to štědře zaplatit.

Šance na to, že by se majitelka bytu nečekaně vrátila domů, byla mizivá, přesto však umístili před Bílý dům hlídku, která je v takovém případě měla s dostatečným předstihem varovat. Opustili postranní schodiště a vstoupili do chodby. Když dorazili až ke dveřím, sklonil se menší z nich opět k zámku. Tentokrát mu otevírání dveří zabralo celých osm vteřin. Oba muži vstoupili do bytu a zavřeli za sebou dveře. Vyšší z nich je dokonce zajistil bezpečnostním řetězem a nyní kukátkem pozoroval dění na chodbě, aby zjistil, jestli svým počínáním nevzbudili přece jenom nějakou pozornost. Na chodbě však bylo i nadále zcela mrtvo, takže zanechal pátrání a pustil se do práce. Vytáhl z kapsy malou vysílačku a oznámil řidiči před domem, že se jim podařilo bez problémů dostat do bytu. Ten popojel na parkoviště, takže měl dobrý výhled jak na ulici před sebou, tak i na hlavní vchod do budovy.

Muži uvnitř mezitím začali se systematickou prohlídkou bytu. Na nočním stolku v ložnici našli deník, který pečlivě, stránku po stránce, ofotografovali. V každé místnosti rozmístili štěnice a jejich polohu přesně zaznamenali na nákresu půdorysu bytu, který si bleskově načrtli. Tak znělo zadání jejich úkolu. Pořídit přesný plán bytu, včetně rozmístění jednotlivých odposlouchávacích zařízení a jejich frekvencí.

Většinu požadovaných informací nalezli v malém psacím stolku v obývacím pokoji. Byly zde účty, dopisy, diář a jako naprosto nejdůležitější nález, Annin přenosný počítač. Netrvalo jim ani pět minut a podařilo se jim obejít přístupové heslo a zkopírovat obsah celého hardisku. Zaznamenali si i všechny e-mailové adresy a přístupová hesla. Každičký detail jejího života bude nyní pod dohledem. Co z toho nakonec vzejde, se oni však nedozví. To jim ale bylo jedno. Nejenom jejich další zakázky, ale i jejich životy závisely na tom, že kladli co nejméně otázek. Bude tomu tak i nyní. Předají získané informace a zmizí. Dokončit svěřený úkol jim zabralo necelou hodinu a již za malou chvíli poté byli na cestě domů, bez toho, že by v bytě zanechali jednu jedinou stopu, která by mohla prozradit jejich návštěvu.

***

CAMERON VYCOUVAL SE SVOU nablýskanou Toyotou Lexus z garáže svého bytu v Georgetownu. Tento japonský zázrak byl nyní jeho oblíbenou hračkou, kterou si dopřál jako odměnu za dlouhé roky práce. Pod kapotou motoru o objemu čtyř litrů bylo ukryto 290 koňských sil. Čtyřvačkový osmiválec s dvaatřiceti ventily dával vozu vskutku impozantní zrychlení. Vnitřek vozu byl celý v kůži s palubní deskou obloženou pravým javorovým dřevem. Vše doplňovala hudební aparatura se sedmi reproduktory o výkonu 215 wattů, která by jistě dokázala způsobit, že i šestnáctiletý zarytý fanoušek heavy metalu by se při jejím plném výkonu pomočil do kalhot. To vše, včetně několika speciálních koberečků, které mu ovšem dodali zdarma, ho přišlo na dobrých padesát tisíc dolarů. Ani v nejmenším mu to ale nevadilo. Konečně vydělával tolik, že si takovéto potěšení mohl bez problémů dovolit.

Dnes ráno nemusel nikam pospíchat. V jedenáct měl sice hodinu, jiné oficiální povinnosti na něj však nečekaly. V noci se příliš nevyspal. Hlavou se mu neustále honily myšlenky na včerejší schůzku s Clarkem. Ten člověk byl přímo neuvěřitelný. Cameron obdivoval především to, jakým způsobem si senátor dokázal získávat lidi a jak snadno si uměl zajistit a udržet i jejich oddanost. Nebylo divu, že to v životě dotáhl tak vysoko. Nyní ho nemohlo již nic zadržet a Cameron se hodlal tímto vlakem nechat vyvézt až na samý vrchol. Clark se dozajista stane novým prezidentem Spojených států a Cameron se mínil postarat o to, aby se tomuto plánu nikdo a nic nepostavilo do cesty. Senátor mu sice dosud nesdělil všechny detaily, i tak se však vyjádřil dostatečně jasně o tom, že pro muže jako Cameron bude v jeho týmu rozhodně vždy práce více než dost.

S takovýmto přístupem se Cameron dosud nesetkal. V Langley jeho služby ani schopnosti nikdy ocenit nedokázali. Čas od času se o něm sice na poradě jeho nadřízený pochvalně zmínil, to bylo ale vše. Langley bylo prostě známo tím, že sice vyžadovalo naprostou oddanost, ale že přitom nějak pozapomínalo na to, aby své věrné odpovídajícím způsobem i odměňovalo. Nešlo jen o pochvaly či výrazy uznání, CIA byla skoupá i na peníze a platy jejích agentů byly dosti mizerné. Cameron se dlouhé roky vydával v nebezpečí, a prokazoval tak své vlasti neocenitelné služby. Co však mohl za své zásluhy vykázat? Nic. Hank Clark však tohle všechno změnil a ukázal mu, že na konci tunelu je i pro něj světlo. Ukázal mu, jak pracovat pětkrát méně a přitom pobírat pětkrát tolik pěnez. A nešlo tu jen o hrubý příjem. Většina jeho odměn putovala diskrétně na utajené účty na Bahamách a nikdy nepřišla do styku s finančním úřadem.

Cameron si konečně mohl užívat životního stylu, po kterém vždycky toužil. S využitím dovedností, které se za dlouhá léta v CIA naučil, napomáhal nyní tomu, aby určité věci dopadly tak, jak dopadnout měly, a dostávalo se mu za to i patřičné kompenzace. Ještě nikdy nebyly jeho životní vyhlídky tak fantastické, ještě nikdy nebyl jeho život tak vzrušující a báječný. Mario Lucas byl mrtev, Gus Villaume na útěku a Mitch Rapp se již velmi brzy ocitne v zaměřovači jeho pušky. Vzrušení vykouzlilo na jeho tváři široký úsměv.

Poslední rok mu přinesl mimořádně cenné zkušenosti. Vymanil se ze svazujícího područí Langley a jeho schopnosti se nebývalým způsobem rozvinuly. Od Clarka potom odpozoroval, že je nezbytné mít neustálý přehled o svých protivnících, že je nutné být s nimi v kontaktu a nedopustit, aby jen na chvíli dokázali prohlédnout vaše skutečné úmysly. Vytáhl proto z konzoly na palubní desce mobilní telefon. O tom bude i tento telefonát. Byl si jist, že Mariova smrt musela Villauma vylekat. Nyní bylo tedy zapotřebí ho přesvědčit, že po něm ve skutečnosti jde úplně někdo jiný. Znejistit ho. Musí uvěřit, že Cameron neměl s útokem na Maria nic společného. Pokud bude mít štěstí, možná se mu dokonce podaří přimět Villauma ke schůzce.

Včerejší schůzka s Clarkem, jakkoliv se mu jevila úspěšnou, v něm však přesto vzbudila určité rozčarování. Nelíbilo se mu, že Clark zpochybnil jeho přímou účast na odstranění Lucase. Teoreticky vzato měl senátor sice pravdu, ale praktická stránka věci si vyžadovala, aby byl při akci v terénu vždy, a mohl tak dohlížet na to, že všechny jeho pokyny budou beze zbytku splněny. Byl si vědom toho, že se smluvně najímaní zabijáci nevyznačují žádnou velkou oddaností a že mají tendenci přeceňovat své úspěchy a mlčet o tom, co sami nezvládli. Chce-li si tedy člověk udržet přehled, musí s nimi i do terénu. Z pohodlí své pracovny si senátor mohl kritizovat, co chtěl, Cameron však moc dobře věděl, že to nestačí. Byl pevně rozhodnut nepustit otěže z rukou a i nadále vše osobně kontrolovat. V sázce bylo až příliš mnoho.

Když vyjížděl z Washington Circle, vyťukal tedy na telefonu Villaumovo číslo a přiložil si telefon k uchu.

„Haló,“ ozvalo se na druhé straně. Byl to Villaume. Jeho hlas neprozrazoval žádné emoce.

„Co se ksakru stalo?“ zeptal se s předstíranou nedočkavostí Cameron.

Odpovědí mu byla chvíle ticha. „Měl byste se asi vyjádřit poněkud přesněji.“

„Nedělejte ze mě idiota, Gusi. Víte moc dobře, o čem mluvím. Díval jsem se na zprávy. Do čeho jste se to, kurva, namočili?“

Villaume seděl v bufetu Starbucks, nedaleko od Dupont Circle. V jedné ruce držel šálek čerstvě upražené francouzské kávy, v druhé mobilní telefon. Z Baltimore preventivně odjel, hned jak se dozvěděl o Mariově smrti. Pochyboval sice o tom, že by ho ten hlupák na druhém konci drátu dokázal vystopovat, našel však Maria, takže než se vše ujasní, bude lepší, když se nebude zdržovat ve svém bytě. Bylo víceméně jasné, že Profesor ví, proč musel Mario zemřít. Ani na okamžik totiž neuvěřil jeho hranému rozhořčení. „Předpokládám, že mluvíte o Mariovi.“

„To předpokládáte zatraceně dobře.“

Villaume pohledem sledoval policistu míjejícího právě výlohu bufetu.

„Kolik jste za to Duserovi zaplatil?“ Byla to rána jen tak naslepo, přesto si však našla cíl.

Cameron reagoval téměř okamžitě. „O čem to mluvíte? Nikomu jsem nic neplatil. Tohle není moje práce.“

„Já jsem však slyšel i něco jiného.“ Villaume začal odpočítávat vteřiny, které Cameron potřeboval k tomu, aby na jeho přímé obvinění zareagoval.

„Přísahám, že s Mariovou smrtí nemám nic společného.“

Profesor se nyní pokoušel o co nejsrdečnější tón. Villaume si však svým názorem byl naprosto jist a nehodlal se nechat Cameronem a jeho falešnými přísahami uchlácholit, nebo dokonce svést z cesty.

„Teď mě dobře poslouchejte, Profesore,“ pronesl s co největším opovržením v hlase do sluchátka. „Nevím sice, jak se ve skutečnosti jmenujete, ale řekl bych, že jste býval u CIA nebo v NSA. Jste příliš velká měkota na to, abyste sloužil v armádě. Ať tak nebo tak, velmi rychle si to dokážu zjistit.“ Villaume svoje kontakty i možnosti nyní sice poněkud přeháněl, pochyboval však o tom, že by na to mohl Cameron přijít.

Cameron se jeho slovům vysmál. Byl to však smích nucený, což Villaumovi neuniklo. „Jenom byste plýtval časem. Pro vás jsem černá díra.“

„Nikdo není černá díra. I vy máte své záznamy, tak jako každý jiný. A je tu ještě jedna věc. Pro někoho zcela určitě pracujete… nejste dost chytrý na to, abyste dělal jen sám na sebe.“

Villaumova poslední poznámka Camerona opět rozdráždila. „Ještě chvilku si takhle otvírejte hubu a postarám se, aby někdo šel i po vás. Říkám vám, že se vám snažím pomoct. Ani mně se nelíbí, že Maria někdo zabil. Nemám rád, když mí obchodní partneři začínají zničehonic umírat. Znervózňuje mě to.“

„Vy si asi opravdu musíte myslet, že jsem naprostý idiot. Vím moc dobře, kdo Maria zabil a kdo k tomu vydal rozkazy.“

Cameronovi se začaly potit ruce. „Měl byste si, Gusi, vzít pár dní volna, abyste se trochu uklidnil. Pak se můžeme sejít a o všem si v klidu promluvit. Chci najít Mariova vraha, stejně jako si to určitě přejete i vy. Teď už ale musím končit. Zatím se mějte.“ Cameron ukončil hovor a zaparkoval svůj vůz na vyhrazeném parkovišti Univerzity George Washingtona. Neočekával sice, že by se rozhovor s Villaumem mohl odehrávat v nějak přátelském duchu, nečekal však rovněž, že by Villaume mohl být tak agresivní. Zřejmě jsem ho trochu podcenil, zhodnotil výsledek telefonátu nakonec. Bude asi nezbytné zavolat ještě jednou Duserovi a pustit ho na chvíli ze řetězu. Je naprosto nepřípustné, aby tu teď Villaume začal čenichat. Nemohl si dovolit, aby se jeho bývalý zaměstnavatel dozvěděl o jeho současných aktivitách.

27

Hotel Ritz-Carlton na Massachusetts Avenue NW patřil k těm nejlepším a nejkrásnějším hotelům ve Washingtonu. Pobývali v něm nejčastěji zahraniční hodnostáři, byl však i domovem mnoha nejbohatších amerických průmyslníků. Rapp a Coleman seděli v autě zaparkovaném v prostoru určeném pro vykládku a nakládku a měli tak dobrý výhled na hlavní vchod. Rapp seděl na sedadle pro spolujezdce Colemanova Fordu Explorer a vyhlížel hotelového správce Michaela Goulda. Jeho jméno našli ve Villaumově složce, ze které rovněž zjistili, že ho Villaume používal jako kontaktní osobu pro komunikaci se svými zaměstnavateli. Rapp si všechny dostupné informace o Gouldovi důkladně prostudoval. Byl to Francouz s dvojím státním občanstvím. Mluvil plynně čtyřmi jazyky, což mu jeho práci významně usnadňovalo. Ze složky, kterou o něm CIA vedla, vyplývalo, že nikdy oficiálně s žádnou zpravodajskou službou nespolupracoval. Rapp si o tom však myslel své, neboť již mnohokrát s těmito typy jednal. Obchodovali s informacemi. Milovali peníze a měli panickou hrůzu z brutálního násilí. Pokud se jim před obličejem zamávalo dostatečně vysokou bankovkou, bylo jen velmi málo věcí, které by za peníze neprozradili. Rapp se však dosud nerozhodl, jestli k získání potřebných informací použije peněz nebo pěstí.

Mluvil s Gouldem asi před hodinou. Jeho přání bylo velmi jednoduché: „Potřebuji mluvit s panem Villaumem a potřebuji s ním mluvit pokud možno ihned.“ Nechal mu číslo svého mobilního telefonu a odjel s Colemanem k hotelu pro případ, že by se tam Villaume náhodou ukázal. Pokud byl ovšem ještě naživu. Vzhledem k vraždě Maria Lucase nebylo těžké si domyslet, že by podobný osud mohl někdo chystat i Villaumovi. Rapp si z celého srdce přál, aby se Villaumovi podařilo tomuto osudu uniknout. Byl jediným spojovacím článkem, který jim mohl pomoci objasnit totožnost člověka, jenž si objednal vraždu v Coloradu, a jak Rapp rovněž předpokládal, i jeho vlastní vraždu v Německu. Pokud by byl Villaume již po smrti, bude možná zhola nemožné dopátrat se toho, kdo v pozadí všech těchto událostí stojí.

Ani Rappovi, ani Colemanovi nebylo v autě příliš do řeči, takže jejich hlídka probíhala za téměř úplného mlčení. Déšť sice ustal hned po poledni, obloha však byla stále šedá. Rapp se rozhodl: na hlídce zůstanou ještě hodinu, a pokud se do té doby Villaume neobjeví, půjdou se porozhlédnout po Gouldově bytě. Museli z něj dostat minimálně kontakt na Villauma a přístup ke kanálu, kterým k němu putovaly honoráře. Čím déle tu však čekali, tím více se Rapp přikláněl k tomu, že bude spolehlivější, když potřebné informace vytáhnou z malého Francouze násilím. Byly již téměř dvě hodiny odpoledne, když Rappův telefon konečně zazvonil. Rapp zmáčkl tlačítko a ohlásil se: „Haló.“

„Je to Železný muž?“

„Frog?“

„Obávám se, že ano.“

Rapp si nebyl zrovna jist, jakým způsobem by měl s Villaumem jednat. V minulosti s ním i Mariem již třikrát spolupracoval, ve všech případech ve Francii a vždy v něm zanechali ten nejlepší dojem. Byli efektivní a spolehliví. Pomáhali mu při pátrání po Rafique Azizovi, palestinskému teroristovi, který se podílel na atentátu na letadlo společnosti Pan Am, let číslo 103, které spadlo nad městečkem Lockerbie ve Skotsku. Villaume i Mario byli s ním i tu noc, kdy jen o vlásek nepřišel o život, a nebýt Mariova včasného zásahu, byl dnes již zřejmě po smrti. „Je mi líto, co se stalo Mariovi. Byl to správnej chlap.“

„Díky.“ Villaume se na chvíli odmlčel. „Mariovi jste se taky líbil. Byl přesvědčen, že se vám dá věřit.“

„I jemu. Absolutně.“

Villauma na chvíli opět přemohlo dojetí ze ztráty nejlepšího přítele, a proto se znovu odmlčel. „Doufám, že mi prominete, ale vzhledem k Mariově smrti nemám dnes zrovna nejlepší náladu.“

„To je v pořádku, musíme si ale promluvit.“

„Myslíte osobně?“

„To by bylo pochopitelně nejlepší.“

„Obávám se, že něco takového nepřipadá vůbec v úvahu.“

Jeho postoj Rappa nijak nepřekvapil. Ani on by se nechoval jinak. „To je špatné, ale chápu to.“

NSA měla pod dozorem prakticky všechny hovory v mobilní i digitální síti v oblasti Washingtonu. Hovory na mobilní telefony analyzovali téměř okamžitě, digitální telefonáty trvaly jen o něco déle, neboť bylo nutné je nejprve dekódovat. Výkonné počítače ve Fort Meade všechny hovory prosívaly a pátraly po zadaných klíčových slovech jako zbraň, bomba, zavraždit a ještě tisíce dalších. Pokud telefonát obsahoval takto označené slovo, byl okamžitě přesměrován k dalšímu stupni počítačové analýzy. Pokud sledovaný hovor obsahoval těchto slov více, dostalo se mu v konečné fázi i pozornosti příslušného agenta. Zvláštní pozornost byla pak věnována všem konverzacím vedeným v arabštině, čínštině či ruštině. Nejjednodušším způsobem, jak uniknout pozornosti, bylo předstírat, že se jedná o zcela normální telefonát obchodního charakteru.

Rapp proto formuloval svou další větu mimořádně opatrně. „Myslím si, že máme jeden společný problém.“

„A to jaký?“

„Minulý týden jsem byl s vašimi přáteli z Colorada služebně za oceánem. Víte, přece, které přátele mám na mysli?“

„Myslím, že ano.“

„Pěkně mě tam vypekli.“

„Jak to myslíte? Vypekli?“

„Měli pracovat pro mě, ale jak se zdá, pracovali nakonec pro někoho úplně jiného.“

„Nejsem si teď jistý, jestli vám rozumím.“

Rapp zvýšil hlas. „Stručně řečeno mě podrazili a pokusili se mě natrvalo poslat do důchodu.“

„Aha, tak teď už mi je to jasné. Bylo to na příkaz společnosti?“

„Mohu vás ujistit, že nebylo. Ptal jsem se až nahoře a tápali v tom stejně jako já.“

„Není mi ale stále jasné, jak do toho všeho zapadám já.“

„Někdo si vás přece najal na cestu do Colorada. Jsem přesvědčen o tom, že to byla stejná osoba, která překazila moje obchody za oceánem a…,“ Rapp nyní chvíli počkal a dodal, „která, na to dám krk, má na svědomí i nehodu, která se onehdy stala Mariovi.“

Villaume si nyní dával s odpovědí na čas. Nakonec se však zeptal: „Jak víte, že jsem byl v Coloradu?“

Rapp se podíval na Colemana. „Viděli vás tam.“

„Byl to někdo ze společnosti?“

„Ne…, ale společnost je tam vyslala.“

„Nejsem si jist, jestli vám to mám věřit.“

Rapp si přendal telefon k opačnému uchu. „Poslouchejte. Vím, že jste teď v mimořádně nepříjemné situaci. Já si to prožil jen před několika málo dny. Pokud se nechcete sejít, fajn, to chápu. Potřebuji ale vědět, kdo si vás najal.“ Villaume však mlčel. Po pěti vteřinách proto ještě dodal: „Mario mi tenkrát zachránil život, dlužím mu to. Dodejte mi informace o tom, kdo si vás najal, ať už je to kdokoliv, a já vám slibuji, že za to, co provedl Mariovi, draze zaplatí.“

Villaume byl v pokušení mu vyhovět. Železný muž by byl opravdu zdatný spojenec. Profesor by se asi posral do kalhot, pokud by se dozvěděl, kdo se na něj chystá. O jednodušším způsobu pomsty si snad nemohl nechat ani zdát. Možná to však bylo až příliš snadné. I načasování bylo až příliš ideální. Bude si to všechno muset ještě nechat projít hlavou.

„Už mluvíme moc dlouho. Dejte mi nějaký čas na rozmyšlenou a já se vám ozvu.“

„Počkejte ještě. Je mi jasné, že se vám do toho moc nechce. Taky chápu proč. Kdybych byl ve vaší kůži, jednal bych stejně. Jediné, co po vás ale chci, je, abyste mě trochu nasměroval.“

„Jak jsem řekl. Musím si to ještě rozmyslet.“

Rapp se pokusil ještě něco dodat, ale spojení už se přerušilo. Obrátil se ke Colemanovi sedícímu vedle a zaklel: „Do prdele! Doufám, že ho nedostanou dřív, než nám stačí říct, co vlastně ví.“

***

KENNEDYOVÁ SEDĚLA V KANCELÁŘI a přemýšlela o Rappovi i neznámém zrádci v jejich středu, kterému se málem povedlo Mitche zabít. Marcus Dumond ji průběžně informoval o všem, co s Colemanem a Rappem podnikají. Před chvílí se u ní zastavil zástupce Brown a vyptával se na průběh jejího slyšení před sněmovním výborem. Sama se divila, jak snadné bylo tomuto bývalému soudci Nejvyššího soudu lhát přímo do očí. Stansfield ji připravil skutečně dobře. Jakmile se člověk naučí ovládat své emoce, je téměř nemožné, aby váš protivník poznal, jestli mluvíte pravdu. Jako každý dobrý hráč pokeru i ona se musela naučit nedat na sobě vůbec nic znát, ať už měla v ruce královskou postupku nebo jen pouhé dvě dvojky. Pod Stansfieldovým vedením se v tomto umění zdokonalila natolik, že dokázala být pro každého zcela neproniknutelná. Jedinou výjimkou, která ji vždy uměla přinutit k vyjádření svých emocí, byl její syn Tommy. Neuměl to dokonce ani její bývalý manžel. Snažil se o to, pravda, dosti usilovně. Všechny jeho snahy ale narazily na neprostupnou zeď. Kennedyová mu však žádnou vinu nedávala. Když se na jejich manželství podívala s odstupem času, bylo jasné, že bylo odsouzeno k zániku již v tom okamžiku, kdy přijala jmenování ředitelky Protiteroristického oddělení. Den měl jen čtyřiadvacet hodin a ona prostě neměla dost času na to, aby po splnění všech svých pracovních povinností dokázala být navíc ještě jak dobrou matkou, tak i dobrou a milující manželkou.

Telefon na jejím stole se měkce rozezněl. Vzápětí jí hlas v zabudovaném reproduktoru oznámil, že na ni čeká kongresman O’Rourke.

„Pusťte ho dál, prosím,“ odpověděla do mikrofonu.

O’Rourke vstoupil. Na tváři měl ustaraný výraz.

„Dobrý den, Ireno,“ pozdravil a posadil se na jednu ze dvou židlí před jejím stolem. Měl na sobě hnědý oblek, bílou košili a kravatu.

„Dobrý den, Michaeli.“

O’Rourke nepatřil k lidem, kteří by marnili čas a zbytečně chodili kolem horké kaše. „Omlouvám se za dnešní dopoledne. Rudin je, bohužel, naprosté hovado.“

„Doufám, že se nebudete zlobit, když se k tomuto tématu nebudu raději vyjadřovat.“

„Pochopitelně… to samozřejmě chápu.“ Přehodil si nohu přes nohu, načež ji zase vrátil do původní pozice. „Ještě k tomu jménu, na které jsem se vás ráno ptal…“

Kennedyová mu však nehodlala nic usnadňovat. Dívala se na něj svýma hnědýma očima a čekala, až se sám podrobněji vyjádří.

„Vzpomínáte si přece na jméno, o kterém jsem se ráno zmiňoval?“

„Vzpomínám.“

„Můžete mi tedy o tomhle člověku něco říct?“

„Ani slovo.“

O’Rourke se k ní naklonil. „No tak, Ireno. Víte dobře, že si tu odpověď zasloužím.“

Kennedyová však seděla i nadále bez pohnutí. „Můžete mi aspoň sdělit, jestli ho znáte?“

Svou odpověď měla již dopředu promyšlenou. „Můžu se vás na něco také zeptat, Michaeli? Kdyby se mě někdo, řekněme jeden z vašich kolegů, vyptával na vašeho dědečka. Co byste chtěl, abych mu odpověděla?“

O’Rourke si začal hrát se snubním prstenem. Věděl, že tuhle záležitost vynese Kennedyová na světlo. Proto se mu sem také tolik nechtělo. Doufal, že mu poskytne rychlou a uspokojivou odpověď již ve sněmovně, na jeho domácím trávníku. Kdyby ji ovšem znal jen o něco lépe, věděl by, že takové naděje byly v tomto případě zcela liché. Příběh jeho dědečka byl dlouhý, zamotaný a krvavý. Když odešel z námořnictva, začal Michael pracovat pro senátora Erika Olsona. Jeho nejlepším kamarádem a spolubydlícím byl v oněch divokých letech Mark Coleman, mladší bratr Scotta Colemana. Mark pracoval stejně jako Michael v Kongresu jako asistent jednoho z poslanců. Jedné noci byl však zabit na cestě z práce domů, necelé čtyři bloky od budovy Kongresu. Pachatelem byl vyšinutý narkoman, kterého právě propustili z vězení, neboť v něm již údajně nebylo místo. Jeho smrt měla na Michaela zničující dopad. V době svého největšího smutku se zároveň dozvěděl o snaze jistých politiků, jejímž účelem bylo zakrýt vinu jednoho prominentního senátora, a o tajné operaci, kterou někdo vyzradil a která stála život dvanácti námořních tuleňů. Jejich velitelem nebyl tehdy nikdo jiný než Scott Coleman, starší bratr Michaelova zavražděného přítele Marka. Michael strávil dlouhé hodiny nad tím, zdali by neměl Colemanovi oznámit jméno senátora, který vyzradil plán jeho operace v severní Libyi. Nakonec ho jeho vlastní dědeček, Seamus O’Rourke, přesvědčil, že by měl Scottovi tuto informaci poskytnout. Jeho vysvětlení bylo prosté. Kdyby byl Michael zůstal u námořnictva a jeho muži přišli obdobným způsobem o život, jistě by i on chtěl vědět, kdo je za jejich smrt zodpovědný.

Michael se tedy nakonec podvolil, dodnes však považoval své rozhodnutí oznámit Colemanovi, jaký podíl měl na smrti jeho mužů senátor Fitzgerald, za jedno z nejhorších, které v životě kdy udělal. Přibližně rok poté se totiž jednoho dne probudil a již z ranních zpráv se dozvěděl, že senátor Fitzgerald byl spolu se dvěma dalšími známými politiky zavražděn. V krvavé lázni, která následovala a která trvala přibližně týden, bylo zabito ještě několik dalších významných politiků, včetně senátora Olsona a prezidentova poradce pro národní bezpečnost. Za nejnebezpečnější považoval to, že se jeho dědeček celé akce aktivně zúčastnil a že Colemana a jeho rozzuřené tuleně v jejich minirevoluci plně podporoval, a to nejen radou, ale i štědrou finanční podporou.

Sám ředitel Stansfield Michaela ujistil, že se účast Scotta Colemana a jeho dědečka na celé záležitosti nikdy nedostane na veřejnost. Podrobnosti o tom, co se tehdy vlastně událo, neznal dokonce ani prezident Hayes a zůstaly utajeny i jeho předchůdci v Bílém domě, prezidentu Stevensovi.

O’Rourke se rozhodl, že nejlepší způsob, jak se vyrovnat s otázkou, kterou mu Kennedyová položila, bude ji ignorovat a zkusit to s jinou strategií. „Znáte nějakou Annu Riellyovou?“

„Samozřejmě.“

„A jste si vědoma, že chodí s tímhle Rappem?“

„Když to říkáte.“

„Ireno, prosím vás. Nehrajte si tady se mnou. Potřebuji znát odpověď.“

„Ale já si s vámi nehraji, Michaeli. Ani vy jste mi však neodpověděl na mou otázku.“

„Jakou otázku?“ zeptal se O’Rourke zamračeně.

Kennedyová mu ji klidně a nevzrušeně zopakovala. „Kdyby se mě někdo ptal, jestli znám vašeho dědečka, co byste chtěl, abych mu odpověděla?“

„Nevidím tu ale spojitost mezi Rappem a mým dědečkem.“

Kennedyová se mu podívala zpříma do očí a řekla: „Ale vidíte. Jste dost chytrý na to, abyste to beze zbytku chápal. Je to ten nejdůležitější prvek naší práce. Bez něj bychom sotva mohli existovat. Jedná se o nutnost umět zachovat tajemství.“

„Dobře, dobře… to už jsem slyšel mockrát, ale můžete mi věřit, že tohle je něco jiného.“

„Opravdu mohu?“ zeptala se se zdviženým obočím.

„Víte sama nejlíp, že můžete. Držíte mi přece u hlavy nabitý revolver, nebo snad ne? Mou kariéru můžete zničit, kdykoliv se vám to jen zlíbí.“

„Něco mi ale říká, že by vám to zase tolik nevadilo.“

„To je možná pravda, ale stejně máte pistoli v ruce. Možná byste dokonce mohla mé trápení zkrátit. Měl bych aspoň dobrou omluvu k tomu, abych vypadl z tohohle zatraceného města.“

„To neříkejte. Nemám ani ten nejmenší úmysl vám nějak ublížit. Takových, jako jste vy, potřebujeme na Kapitolu více.“

Michael však její kompliment nechal bez povšimnutí. Nebyl si totiž jist, nakolik svá slova mínila upřímně a nakolik se jimi pouze maskovala. „Dobrá, Ireno. Řeknu vám tedy, o co mi jde. Anna Riellyová je nejlepší kamarádkou mé ženy. Chodily spolu na univerzitu. Anna je až po uši zamilovaná do tohohle Mitche. Chtějí se snad dokonce i vzít. Mně se ten chlapík docela zamlouvá a trávíme s nimi poměrně dost času. Chodíme na večeře, někdy na baseball a tak. Jednou jsme dokonce byli i v jeho domě v zátoce. Něco mi na něm ale nehraje. Jsou to jen maličkosti, ale přece…“ O’Rourke se na chvíli odmlčel, aby se podíval, jakou odezvu si jeho slova získala. Z výrazu její tváře však opět nepoznal vůbec nic. „Přísahal bych,“ pokračoval tedy, „že má za sebou nějaký vojenský výcvik. Je to vidět na tom, jak se pohybuje, jak se ohlíží… je v tom však velmi nenápadný, není to takový ten typický vojenský dril. Mohl bych vám takových detailů poskytnout tolik, že byste si je ani nestačila zapisovat. K tomu všemu od něj dostala má žena minulou sobotu e-mail. Chtěl, abychom mu prokázali malou laskavost. Měli jsme vyzvednout Annu a zavézt ji okamžitě k sobě. Ujišťuje nás, že je v pořádku, ale chce, abychom se o ni starali, dokud nám neřekne, že už je po všem.“ Nyní se Michael ve svém vyprávění zastavil, aby se trochu uklidnil. To nejpodstatnější bylo dosud před ním. „Co mi ovšem vrtá hlavou ze všeho nejvíce, je to, že na konec svého dopisu připojil poznámku: ‚Vím vše o Michaelovi, Scottovi C. a Seamusovi.‘ Pokud jde tedy o mě, mám snad právo aspoň vědět, co je tenhle Rapp vlastně zač.“ O’Rourke dokončil svůj projev, složil si ruce na prsou a vyčkával odpověď.

Kennedyovou však jeho slova přece jenom překvapila, i když to jako obvykle nedala na sobě znát. O tom, že by posílal Liz O’Rourkeové nějaký e-mail, jí Rapp nic neřekl. Z tónu kongresmanova hlasu však bylo zřejmé, že si nevymýšlí. Ani ve světle těchto nových informací však nebyla Kennedyová ochotná O’Rourkeovi o Mitchovi nic prozradit. V tomto bodě byl její postoj naprosto neochvějný. Mitch Rapp, jeho skutečná totožnost i to, co pro CIA dělá, bylo to největší tajemství, které v sobě nosila jako Svatý grál všech utajovaných informací.

„Michaeli, jediné, co vám mohu říci, je to, že vaše tajemství je u mě v bezpečí.“

„To bych na vašem místě s takovou jistotou netvrdil,“ odvětil jí zvýšeným hlasem Michael. „Jak se o něm Rapp dozvěděl?“

„Mohu se pokusit to nějak zjistit, pokud si to budete přát.“

„Jděte k čertu, Ireno,“ zuřil nyní již opravdu Michael. „Víte toho mnohem víc, a jestliže mi to neřeknete, tak vám zaručuji, že se vám můj příští krok nebude ani v nejmenším líbit.“

„A co tedy bude tento váš příští krok?“

„Zavolám svým kontaktům v FBI, NSA a Pentagonu a nechám je všechno prošetřit. Zavolám taky vašemu zástupci pro administrativu a nechám ho otevřít pár již dlouho nevětraných sklepů. Vsadím se, že se něco najde. A když už budu v tom, mohl bych také zavolat jedné velmi nekonvenční osobě v Izraeli a zeptat se, co by mi k tomu mohla říci ona.“

Nic z toho, co tu teď Michael vypustil, se Kennedyové nelíbilo. Opravdu nebyla vhodná chvíle k tomu, aby se nyní Rapp a pochopitelně i ona stali terči nechtěné a nežádoucí pozornosti. Usilovně tedy přemýšlela o tom, kolik toho může O’Rourkeovi prozradit. Nakonec řekla: „Jediné, co vám mohu v tuto chvíli sdělit, je to, že osoba, o které mluvíme, je ve své práci mimořádně dobrá a že je na naší straně.“

„To mi ale nestačí.“

„Obávám se, že bude muset.“

„Nebude. Chci vědět, jak je možné, že o mně, Scottovi a Seamusovi vůbec ví.“

Kennedyová se mu neohroženě podívala do očí. Dlouze zvažovala svá slova a nakonec se rozhodla postavit ho před holou pravdu. „Řekla jsem mu to.“

28

K tomu, aby si vše ujasnil, potřeboval Villaume necelé dvě hodiny. Bez ohledu na Mariovu smrt se pomalu, ale jistě začínal cítit znovu ve své kůži. Byla tu sice jistá pravděpodobnost, že by Železný muž mohl pracovat pro Profesora, o tom však Villaume silně pochyboval. Profesionál, kterého mohl sledovat při jejich společné akci v Paříži, by vedle sebe nestrpěl diletanta, jakým Profesor bezesporu byl. Rozhodl se. Železný muž toužil dostat Profesora minimálně stejně jako on sám. Možná dokonce ještě víc.

Jaké sladké zadostiučinění. Co víc mohl pro Maria udělat než proti tomu mizernému, falešnému a arogantnímu parchantovi poštvat samotného Železného muže? Pokud má Profesor opravdu takové kontakty, jak s oblibou tvrdí, nadělá si do kalhot, až se dozví, kdo po něm jde.

Na křižovatce New York Avenue a Jedenácté ulice nastoupil Villaume do autobusu. Zastávka byla hned naproti Sjezdovému centru. Posadil se až téměř vzadu a přepočítal cestující. Bylo jich celkem sedm. Do začátku odpolední špičky zbývala ještě hodina. Když se autobus konečně rozjel, vytáhl svůj mobilní telefon a vyťukal číslo. Telefon na druhém konci třikrát zazvonil, načež se ve sluchátku ozval hluboký hlas. „Haló.“

„Železný muž?“

„Ano.“

„Máte něco na psaní?“

„Ano.“

Villaume se sklonil a snažil se mluvit co nejtišeji. „Ten člověk si nechává říkat Profesor. Měří necelých sto osmdesát a váží tak metrák. Světle hnědé oči, černé vlasy a plnovous. Věk tak kolem padesáti. Plus minus pár let. Podle přízvuku bych si tipoval, že musí být někde z okolí Washingtonu, pravděpodobně z Virginie. Jižněji než Richmond to ale určitě nebude.“

„Co ještě?“

„Mám telefon,“ odpověděl Villaume a nadiktoval Rappovi číslo, které používal při kontaktu s Profesorem.

„Ještě něco?“

Villaume chvíli přemýšlel. „Řekl bych, že až do té akce v Coloradu si ještě nikdy neumazal ruce. Tam však trval na tom, že je dostane jen on sám.“

„Z jaké vzdálenosti?“ optal se po chvíli váhání Rapp.

„Tak dvě stě metrů. Měl naprosto perfektní výzbroj.“

„Co to bylo?“

Villaume se rozhlédl kolem. Nikdo si ho však nevšímal. „Stoner SR-25.“

„Ještě něco?“

„Bohužel, to je vše.“

„To mi neříkejte. Určitě ještě něco víte.“

„Je mi líto, ale to je opravdu vše. Věřte mi, i já bych byl radši, kdybych toho měl pro vás víc.“

„Fajn, ale jak se s vámi v případě potřeby spojím?“

„Nespojíte.“

„Proboha, Gusi. Potřebuji vaši pomoc.“

„Je mi líto, ale musím teď na chvíli zmizet.“

„Můžete mi věřit, Gusi,“ pokoušel se ho Rapp ještě oblomit. „Máme oba společný cíl.“

„Tak je to ale v téhle branži pořád, příteli. Někdo ti neustále tvrdí, že mu můžeš věřit a ve všem se na něj spolehnout, a vzápětí ti vpálí kulku do čela.“

Nastalo ticho. Rapp zvažoval situaci, ve které se Villaume nyní nacházel. Věděl, že kdyby byl v jeho kůži, měl i on pouze jedinou alternativu. Zmizet. Nevěřil by nikomu a snažil by se pouze dožít druhého dne. Nakonec řekl: „Asi máte pravdu. Dávejte na sebe pozor, Gusi, a kdyby vás ještě něco napadlo, dejte mi, prosím, vědět.“

„Spolehněte se. A hodně štěstí. Doufám, že ho dostanete.“ S těmito slovy přerušil spojení a zastrčil telefon zpět do kapsy. Díval se z okna autobusu a nepřítomným pohledem pozoroval dění kolem. Autobus právě přejížděl přes zrezivělý most, vpravo míjel Národní arboretum. Připadal si jako zbabělec, byl si však jist, že se rozhodl správně. Pokud to Železný muž myslel vážně, nepochyboval ani na okamžik o tom, že nebude trvat dlouho a Profesor se již brzy připojí k Mariovi na onom světě.

***

OBA ZBÝVAJÍCÍ MUŽI ČEKALI, až Rapp dohovoří a sdělí jim výsledek rozhovoru. Když domluvil, nechal Rapp telefon zapnutý a postavil jej do stojánku nabíječky. Potom podal Colemanovi blok, ve kterém měl zapsány informace, které mu Villaume před chvílí poskytl. Zatímco si je Coleman pročítal, obrátil se k Dumondovi a zeptal se: „Můžeš ho zaměřit, až bude příště volat?“

„Villaume?“

„Jo.“

Dumond se zašklebil. „Pochybuji. Možná se mi podaří určit tak maximálně čtvrť, ze které bude volat, to je ale asi tak všechno.“ Dumond se na chvíli zamyslel. „Jak moc je asi opatrný? Co myslíš?“

„Teď asi hodně.“

„Myslíš, že by se ti mohlo podařit udržet ho na lince tak deset minut?“ Rapp se zamyslel, co na světě by mohlo donutit Villauma, aby podstoupil takové riziko. „Ani náhodou,“ shrnul po chvíli výsledek svých úvah. „Budu rád, když ho udržím tak pět.“

„V tom případě ho nebudu schopen zaměřit.“

„Můžeš aspoň nějak zjistit číslo, ze kterého volá?“

„To bude taky problém. Uvidím, co se s tím dá dělat. Nic ti ale neslibuji.“ Coleman vrátil Rappovi jeho zápisky. „Na jednoho z těch v Coloradu mi to pasuje. Co ještě ti Villaume řekl?“

Rapp mu stručně nastínil obsah svého rozhovoru s Villaumem. Poukázal zejména na to, že ten, kdo tehdy v Evergreenu střílel, byl právě Profesor. Dumond si mezitím prohlížel jeho poznámky a začal ihned něco psát na klávesnici. „Tenhle Profesor přece musí mít nějaké záznamy, nějakou minulost,“ zahájil rozpravu Rapp. „Do téhle branže se člověk nedostane jen tak zničehonic. Určitě pracuje pro nějakou zpravodajskou agenturu nebo pro ni pracoval někdy dříve. Marcusi, můžeš si vzít tenhle popis a zjistit, kolik dnešních i bývalých zaměstnanců a spolupracovníků Agentury mu odpovídá?“

„Můžu, ale budou jich asi mraky.“

„To nevadí, vytáhni prostě všechny fotky a uvidíme, jestli Scott někoho z nich nepozná. Pokud vyjdeme naprázdno v Agentuře, přesuneme se do NSA a potom i DIA.“ Dumond se pustil do práce a Rapp ho zamyšleně pozoroval. Vybavilo se mu něco, co mu před chvílí sdělil Villaume. „Pomohlo by, kdyby se nám podařilo získat nahrávku jeho hlasu?“

„Mohlo by. NSA má těchhle věcí plný police.“

Rapp ukázal na telefonní číslo, které jim na Profesora poskytl Villaume. „Co takhle zkusit tohle?“

Dumond se ve své kolečkové židli přemístil ke druhému počítači a zadal Profesorův telefon. Počítač začal prohledávat dostupné databáze. Po pěti vteřinách však hledání ukončil, bohužel bez pozitivního nálezu. Požadované číslo v systému nebylo.

„Co to znamená?“ zeptal se Rapp. Je to falešný číslo?“

„To nemusí. Tahle čísla jsou však neustále obměňována, takže je téměř nemožné registrovat všechny proběhlé změny.“

„Co tedy budeme dělat?“

Dumond se zvrátil do opěradla židle a okusoval přitom konec tužky, kterou držel v ruce. „Zcela určitě je to číslo na mobil, to je jasný.“

„Byl bych hodně překvapen, kdyby nebylo,“ potvrdil Rapp a obrátil se na Colemana. „Co si o tom myslíš ty?“

„Bude to mobil, taky bych se divil, kdyby nebyl.“

Dumond pokračoval v okusování tužky. „Když na to číslo zavoláme, mohl bych zjistit aspoň poskytovatele, takže bych vás k tomu chlapíkovi mohl dostat hodně blízko.“

Rapp s Colemanem na sebe pohlédli. „Jak blízko?“ vyslovil společnou otázku nakonec Rapp.

„Jakmile zjistím, kdo převádí jejich signál, můžu se napíchnout na jejich záznamy a zjistit využívané věže.“

„Co to proboha znamená?“

„Každý hovor je směrován konkrétní signální věží. A my můžeme aspoň zjistit, které z nich využívá zrovna jeho telefon.“

„Jak blízko se k němu tímto způsobem můžeme dostat?“

„Tak na jedno dvě směrovací čísla.“

„Líp to nejde?“ zeptal se Coleman.

„Šlo by to, ale to bych musel mít k dispozici jednu z těch speciálních agenturních dodávek a vy byste ho museli dostatečně dlouho udržet na lince.“

„Jak dlouho?“

„Když nám bude přát štěstí a nebudeme moc daleko již v okamžiku, kdy zvedne telefon, mohli bychom ho zaměřit tak za minutu, možná dvě. Když budeme dál, tak mu asi budete muset zavolat víckrát.“

„A co když se bude pohybovat?“

Dumond zakroutil hlavou. „Tak to máme holt smůlu.“

„Proč nemůžeš to samý udělat i s Villaumem?“ pokračoval ve svých otázkách Rapp.

„To bych musel mít v prvé řadě k dispozici jeho číslo. Když nám volá, mám ho na displeji jako zablokované, a vy spolu nikdy nemluvíte dýl než minutu dvě. To na odblokování nestačí.“

„Ale s Profesorem to udělat můžeš?“

„Možná.“

Rapp si promnul nos a přemýšlel, jestli by tedy neměl Profesorovi zavolat, a pokusit se tak odhalit jeho skrýš. „Co tedy navrhuješ?“ obrátil se opět k Dumondovi.

„Navrhuji zavolat a uvidíme, co nám to vynese,“ odpověděl s dychtivostí v hlase Dumond.

„Neexistuje nějaká šance, že by pro změnu mohli zaměřit oni nás?“

Dumond se jeho otázce jenom ušklíbl. „Ne s touhle výbavou,“ odpověděl a ukázal na přístroje rozložené na stole. „Náš signál k nim půjde přes šest různých satelitů a minimálně dvakrát tolik pozemních ústředen.“

„A co když se na to podívá NSA?“

„Náš Velký bratr?“ Dumond pokrčil rameny. „Těžko říct. Někdy mám pocit, že vědí všechno, někdy zase nic. Doporučuji vždycky co nejkratší hovor a vyhýbat se jakýmkoliv detailům.“

Rapp s Colemanem souhlasně přikývli. Stejnou praxí se oba řídili již celá léta. Rapp se na bývalého tuleně podíval a zeptal se: „Tak co si myslíš?“

Coleman se podíval na Villaumovy informace v zápisníku na stole a řekl: „Potřebujeme si v prvé řadě krýt záda. Doporučuji, abychom celou operaci přenesli na nějaké bezpečnější místo.“

„Marcus tvrdí, že je to tady v pořádku. Z čeho máš strach?“

„Tenhle Profesor pro někoho pracuje. A ať už to je kdokoliv, muž nebo žena, má takové kontakty, že se dozvěděl veškeré podrobnosti o té tvé malé operaci v Německu.“ Coleman se zvedl od poznámek a dodal: „Z toho mám strach.“

Nad touto stěžejní otázkou strávil Rapp hodně času. Nechával ji však zatím na Kennedyové a Stansfieldovi. Z Colemanova výrazu však usuzoval, že Scott podezírá někoho z NSA. Bylo docela dobře možné, že má pravdu, za žádných okolností si však nemohli nyní dovolit podléhat strachu. „V tomhle Marcusovi věřím. Když říká, že nás tady nemohou vypátrat, tak to tak asi bude.“

Coleman se podíval na Dumonda. „Na nějakou domýšlivost tu teď není čas. Vyklop to ze sebe na rovinu. Může, nebo nemůže nás tady Velkej brácha vyčenichat?“

Dumond se zamyslel. Jeho odpověď však byla stále stejná. „Nemyslím si, že by naše hovory mohli zaměřit. Pokud však chceš mít absolutní jistotu, neměly by být delší než dvě minuty.“

„Jsi si jistý?“

„Pokud to bude míň než dvě minuty, tak stoprocentně.“

„Stačí?“ zeptal se Rapp Colemana.

Coleman pomalu přikývl. „Stačí. Myslím si ale, že bychom na tenhle mejdan měli pozvat ještě pár známých. Tím nemůžeme nic zkazit.“

„Koho máš na mysli?“

„Pár mých hochů. Už jsi s nimi taky pracoval.“

„Dobrá.“

„O čem to sakra mluvíte?“ vmísil se do jejich konverzace Dumond.

„Pozvem si sem ještě pár chlapů. Několik pušek navíc se může hodit,“ odpověděl mu Rapp.

Dumondův výraz jim však jednoznačně naznačil, že jemu se tato myšlenka ani za mák nezamlouvá.

„Uklidni se, Marcusi. Je to i pro tvoje vlastní dobro.“ Rapp ukázal na jeho počítače. „Máš všechno připraveno, abychom mu mohli zavolat?“

„Dej mi ještě minutu.“

„V pořádku.“ Rapp se nyní obrátil ke Colemanovi. „Co ti ještě vrtá hlavou?“

„Nejsem si jist, jestli je to opravdu ten nejlepší nápad: prozradit již v tomto okamžiku, že po něm jdem.“

„Chci ho pořádně vystrašit. Chci, aby ze strachu provedl nějakou hloupost. Navíc je tu i šance, že ho poznám. Zavolej svým chlapcům a zařiď vše potřebné. Pak spácháme ten telefon.“

29

Peter Cameron seděl ve své malé univerzitní kanceláři a prohlížel si seminární práci, kterou mu jeden z jeho studentů odevzdal. Cameron na univerzitě přednášel v rámci speciálního kurzu o CIA, který pořádala fakulta mezinárodních studií. Kurz pochopitelně studentům nepřinášel žádné závratné informace, které by snad mohly způsobit nějaké zemětřesení. Seznamoval je spíše s běžnou a rutinní prací Agentury a objasňoval, jakým způsobem Agentura spolupracuje s ostatními zpravodajskými službami. Coleman měl celkem dvě skupiny, z nichž jedna se scházela vždy v pondělí, ve středu a ve čtvrtek na jednu přednášku, která začínala vždy v jedenáct. Druhá skupina se scházela v pondělí a ve čtvrtek, vždy na dvě hodiny od šesti večer. Jeho dopolední skupinu tvořilo čtrnáct studentů, kteří si mysleli, že jsou ti nejchytřejší pod sluncem, jejich vlastního profesora nevyjímaje. Večerní třída byla mnohem zajímavější. Bylo to vlastně studium při zaměstnání a přinejmenším polovinu posluchačů tvořili vojenští důstojníci nebo lidé z různých zpravodajských služeb, kteří realitu a praktické stránky zpravodajského života vnímali již výrazně rozumněji než jejich dopolední kolegové. Rozhodně daleko raději poslouchali a daleko méně poučovali, což Cameronovi zcela vyhovovalo.

Cameron si pročítal práci, myšlenky mu však zabloudily do jiných oblastí. Přemýšlel, proč vlastně s učením nezačal již mnohem dříve. Práce obnášela v průměru deset hodin týdně, prázdniny a plat čtyřiceti tisíc dolarů ročně. Ve srovnání s tím, co dělal dříve, měl pocit, že si nyní na práci jenom hraje. Líbila se mu i úcta, kterou mu všichni prokazovali, když ho poprvé uváděli na fakultě. Tomu nemohl ani uvěřit. Ještě lepší však bylo, že o své dřívější práci mohl nyní skutečně i mluvit. Když byl ještě v Langley, jediné, co mohl sdělit, bylo to, že v CIA opravdu pracuje. Když se to tak vezme, mohl by klidně učit až do sedmdesáti. Bude to ta nejlepší pozice, ze které by si ho prezident Clark mohl povolat do své administrativy.

Cameron odložil práci a zahleděl se před sebe. Co takhle funkce prezidentova poradce pro národní bezpečnost? Není to příliš velké sousto? Proč? Měl přece dostatek praktických zkušeností a nyní i akademickou hodnost. Jediný, kdo mu jeho sen může splnit, je Clark. Ze snění o sladké budoucnosti ho však bezohledně vyrušilo zvonění telefonu. Okamžitě mu bylo jasné, že to není hovor na pevnou linku. Telefon na jeho stole měl zcela odlišný tón. Své dva mobilní přístroje však od sebe odlišit nedokázal. Jeden z nich byl zcela oficiální, zakoupený na jeho skutečné jméno. Druhý si pořídil pod svým falešným jménem a měl předplacen celoroční tarif, který mu umožňoval provolat až tisíc minut měsíčně, kdykoliv a kamkoliv.

Oba telefony měl ve svém koženém kufříku. Když je vytáhl, zjistil, že vyzvánění pochází z motoroly. Podíval se na displej, ten mu však totožnost volajícího neprozradil. To ale nebylo nic neobvyklého. Hodně lidí si nepřálo, aby se jejich čísla zobrazovala na displeji.

Stiskl tedy tlačítko pro příjem a ohlásil se: „Haló.“

Na druhém konci však panovalo ticho. „Haló,“ zopakoval tedy ještě jednou.

„Jak se máte, Profesore?“ ozvalo se konečně ve sluchátku hlasem, z kterého bylo cítit lehkou hrozbu.

Cameron vyskočil ze židle. Hlas, který k němu ze sluchátka doléhal, způsobil, že mu po celém těle naskočila husí kůže. Bylo mu okamžitě jasné, kdo to je. Slyšel jej již v Německu a pevně si ho vryl do paměti. „Hm, docela to ujde… a vy?“ odpověděl a snažil se, aby neprozradil své vzrušení.

„Řekl bych, že se mám velmi dobře,“ pokračoval Rapp. Víc však zcela záměrně již neřekl. Chtěl, aby napětí, které teď musel Profesor cítit, ještě vzrostlo.

Cameron přešel k oknu a podíval se na ulici, aby se přesvědčil, jestli ho někdo nesleduje. Nadával sám sobě, že se na tuhletu situaci nijak nepřipravil. „Je mi líto,“ navázal po chvilce, „ale asi mi budete muset trochu pomoci, netuším, o koho se jedná.“ Ačkoliv se opravdu snažil, jeho odpověď nevyzněla zrovna přesvědčivě.

„Ale, ale. Myslím, že to víte až moc dobře.“ Rappův hlas byl pevný a ostrý.

„Ne… opravdu, nevím.“

„Ale Profesore. Máme přece společné přátele… pardon, měli jsme společné přátele.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Jansenovy z Evergreenu v Coloradu, nebo je znáte spíš z Německa jako Hoffmanovy?“

Cameron se již viditelně třásl. Jak se o něm mohl Rapp proboha dozvědět? Snažil se rychle popadnout znovu dech. Nakonec se mu podařilo ze sebe dostat: „Ještě jednou vám říkám, že ani v nejmenším nechápu, o čem to vlastně mluvíte.“

„Ale chápete.“

„Kdo jste?“

„To už jsem vám přece řekl. Starý přítel Jansenových. I my dva se již známe. Nevzpomínáte si? Tenkrát v Německu? Málem jsme do sebe vrazili v lese.“

Cameron se chytil za čelo. Jak může ksakru vědět i tohle? O tom, že byl tenkrát v lese, přece neřekl ani Jansenovým. „Poslouchejte, nevím, ani kdo jste, ani o čem to mluvíte.“

„Co kdybyste toho už nechal, Profesore? Musíme začít vyjednávat.“

„Vyjednávat? A o čem?“ zeptal se nevěřícně Cameron.

„No přece o vašem životě.“

„O mém životě?“ Cameronův hlas se pod napětím začínal pomalu hroutit. „O čem to, proboha, zase mluvíte?“

„Tak dost.“ Rappův hlas nyní již nepřipouštěl žádný odpor. „Zavolám vám ještě jednou, za hodinu. Mezitím se trochu seberte a zauvažujte o mé nabídce. Jestliže mi prozradíte vše, co potřebuji vědět, zejména pak jméno toho, kdo si vás najal, nechám vás žít. A pokud máte v hlavě aspoň půlku mozku, nic mu o našem telefonátu neřeknete.“ Nyní se na chvíli odmlčel, aby si Cameron uvědomil dosah jeho slov. Pak pokračoval: „Jestli se mě pokusíte jenom náznakem podrazit, naložím s vámi tak, jako vy jste naložil s Jansenovými. Budu přitom mnohem blíž, než jste byl vy. Slibuji vám, že poslední věcí, kterou před svou smrtí ucítíte, bude můj dech na vašem krku.“

Linka oněměla. Cameron stál uprostřed místnosti a třásl se po celém těle. V ruce svíral telefon a nevěřícně na něj zíral. „Jak mě proboha mohl najít?“ Pocítil okamžitou touhu uprchnout. Musel zmizet ze své uzoučké kanceláře. Naházel oba telefony zpět do kufříku a popadl svůj notebook. Vše ostatní nechal na místě a opustil místnost. Zamknul za sebou dveře a zamířil ven. Musí si okamžitě najít bezpečný úkryt. Místo, kde si bude moci všechno v klidu rozmyslet a zvážit, co o tom vlastně řekne Clarkovi.

30

Uplynula již více než hodina. Přesně řečeno osmdesát sedm minut.

Rapp nervózně rázoval bytem. Z kuchyně do obýváku, z obýváku do ložnice a zpět. Nyní překročil světle zelenou konzoli televizního Nintenda, která ležela na podlaze před téměř dvaapadesátipalcovou televizní obrazovkou, a přistoupil k oknu. Jeho nová společnice, fenka Shirley, k němu přiběhla a třela se mu o kolena. Rapp se k ní sklonil a podrbal ji na hlavě. Colemanovi muži, Kevin Hackett a Dan Stroble, měli dorazit každým okamžikem. Posílí jejich palebnou sílu, což by se jim mohlo hodit. Byl to Colemanův nápad a Rapp se s ním o tom nikterak nepřel. On sám se cítil naprosto v bezpečí ve společnosti své devítimilimetrové beretty. Pokud by se je ale nějaký blázen pokusil nyní dostat, bylo víc než jisté, že by přitom ztratil hodně mužů.

Rapp si překontroloval hodinky. Byly čtyři hodiny a dvacet minut odpoledne. Před chvílí začalo pršet a déšť nyní vytrvale bubnoval na okna bytu. Již pětkrát se pokusil kontaktovat znovu Profesora, vždy ale marně. Pokaždé ho přivítala pouze nahraná zpráva, která mu sdělovala, že volaný účastník není v dosahu. Něco se stalo. Coleman, který vyslechl celý předchozí hovor s Profesorem u druhého aparátu, s ním byl v tomto bodě zcela zajedno. Profesorův hlas zněl hodně vylekaně a zcela určitě lhal. Věděl naprosto přesně, kdo mu volal a co se přihodilo jak v Německu, tak i v Coloradu.

Rapp se začal obávat, že by svého muže mohli ztratit. Je možné, že ho svým telefonátem vystrašili natolik, že se rozhodl nenávratně zmizet. Dělalo mu proto starosti, jak dlouho bude nyní trvat, než zase zachytí nějakou stopu. Ačkoliv byl zcela neochvějně rozhodnut dotáhnout tuhle záležitost do konce, bez ohledu na to, jak dlouho to může trvat, bylo jasné, že pokud se jim Profesor rozhodl zmizet, může to trvat celé roky a bude k tomu možná muset používat oficiální agenturní kanály, což se mu rozhodně příliš nezamlouvalo.

Coleman přistoupil rovněž k oknu a oba se nyní dívali do deště, který s neutuchající vytrvalostí skrápěl ulici za okny. „Doufám, že o tom našem telefonu neřekne svýmu šéfovi.“

„To já taky,“ odpověděl mu Rapp a pozoroval kapky dopadající do kaluže, která se vytvořila mezi dvěma nerovnostmi chodníku. „Potřebují zjistit, co víme.“

„Jak to myslíš?“

„Jestli Profesor skutečně vyhledal svého šéfa, tak se teď oba snaží přijít na to, co všechno o nich můžeme vědět.“

„Hm, pokud bude Profesor vycházet z tvého telefonátu, tak by mu mělo dojít minimálně to, že nevíš, pro koho pracuje a kdo si ho najal.“

„V tom případě se musíme modlit, aby byl tak chytrý a tuhle informaci mu neposkytl. Jinak skončí jako Jansenovi.“

„Jo,“ souhlasil s ním opět Coleman. „Poslyš, Mitchi,“ pokračoval po chvíli. „Je tu ještě jedna věc, o které jsme zatím příliš nemluvili a která se celé věci zásadně týká.“

„A to je co?“

„Motiv. Nejenom kdo, ale hlavně proč. Máš hodně nepřátel.“

„Většina z nich je ale shodná s těmi tvými. Pocházejí z Blízkého východu a nemají takové nástroje, aby dokázali proniknout až k tomu, co jsem dělal v Německu.“

„Takže kdo by to tedy mohl podle tebe být?“

„Tím si pochopitelně jen těžko můžu být jist, ale něco mi říká, že by to mohl být někdo tady z Washingtonu.“

„A co třeba Izraelci?“

Rapp pokrčil rameny. „Nevím, ale pochybuji o tom. Když se na to, co se odehrálo v Německu, teď dívám, začínám si pomalu, ale jistě myslet, že já tím cílem nebyl.“

„To pak ale nedává žádný smysl.“

„Přemýšlej. Jansenovi měli mraky možností, jak mě zlikvidovat. Proč s tím čekali až do okamžiku, kdy jsem zastřelil Hagenmillera?“

„Nevím, co si o tom myslíš ty?“

„Podle mě chtěli, aby byl útok na hraběte připsán mně.“

Coleman o jeho slovech chvíli přemýšlel. „Proč jsi tedy vyloučil Izraelce? Nechali tě, abys za ně odvedl jejich špinavou práci, a pojistili se, aby je z atentátu na hraběte nemohl nikdo podezírat. To dává smysl, ne?“

„Nedává,“ zavrtěl odmítavě hlavou Rapp. „Izraelci se s takovými věcmi nikdy moc nepářou. Zejména když mohou jasně prokázat, že ten, koho zabili, byl jedna ruka se Saddámem.“

„Hm, dejme tomu, že máš pravdu.“

„Ten, kdo to celé ušil a chtěl, aby ta vražda padla na mě, určitě neměl jako motiv osobní pomstu. Tady nepůjde o žádné osobní účty.“

„Jak si tím ale můžeš být tak jist? Za poslední roky toho máš na triku tolik, že si možná ani nedovedeš představit, kolik lidí by tě rádo vidělo bradou vzhůru.“

„To možná ne, ale stále ti nedochází pointa. Je tu někdo, kdo dokázal proniknout až do samého středu operace v Německu. A to rozhodně nemohlo být jednoduché. Musel to být někdo setsakramentsky vysoko, jinak by se k těm informacím nemohl ani přiblížit. Jestliže jsem byl cílem já,“ pokračoval Rapp a ukázal na sebe prstem, „proč to dělat tak složitě v Německu? Jansenovi mě přece mohli dostat i tady ve Washingtonu, přímo v mém domě. Mohl si taky najmout tohohle Profesora a ten mě mohl odstřelit jako králíka někde ze dvou set metrů. Přesně tak, jak to udělal s Jansenovými.“

Coleman pomalu přikývl. Rapp měl pravdu. Nemělo to žádný smysl. „Jestliže jsi tedy tím cílem nebyl ty, tak kdo?“

„Nevím, ale pokud jim šlo o to, abych byl jako pachatel identifikován právě já, pak by toto odhalení dostalo mnoho lidí do pěkně husté kaše.“

„Nejvíc ze všeho pak prezidenta.“

„Přesně. A pochopitelně i Agenturu.“

Coleman chvíli přemýšlel a pak se opět vrátil ke své původní myšlence. „To ale stále ještě nevylučuje zahraniční účast.“

„To samozřejmě ne. Jak už jsem ale řekl, něco mi říká, že je to někdo tady z města.“

Z vedlejší místnosti se ozval Dumond a oba muži se tedy vrátili do obývacího pokoje. Dumond seděl rozvalený na židli a na tváři mu hrál vítězoslavný úsměv.

„Mám tu něco na toho vašeho chlapíka,“ oznámil a ukázal na obrazovku počítače. „Provozovatelem sítě jeho mobilu je Sprint a telefon je registrován na Toma Jonese. Zakoupen byl před pěti měsíci v prodejně Rádio Shack v Alexandrii a má předplacený tarif na celý rok.“

„Jak platil?“

„Kreditkou. Už jsem zkontroloval i účet. Byl otevřený jenom jeden měsíc. Výpisy měly být zasílány na jednu adresu ve Falls Church. Mužem se na to sice podívat, ale řekl bych, že to bude slepá ulička.“

„To nejspíš ano,“ potvrdil jeho podezření Rapp. „Našels ještě něco?“

„Našel a myslím, že se ti to bude líbit.“ Dumond ukázal na levý monitor a pokračoval: „Tohle je mapa středu města. Od Kapitolu až po Potomac. Tyhle červený tečky jsou vysílací věže, které Sprint vlastní nebo provozuje.“

Dumond posunul obrazovku a pokračoval: „Tady je výpis všech příchozích hovorů na Profesorovo číslo za posledních třicet dní.“

Rapp se podíval na seznam. „A co odchozí hovory?“

„Žádný. Je chytrej. Je mu jasný, že by se někdo mohl pokusit ho odhalit, stejně jako to teď dělám já. Dál tahle cesta nevede.“

„Do prdele.“

„Klídek. Neházej flintu do žita. Ještě tady něco mám. Myslím, že by to mohlo být docela užitečný.“ Dumond vrátil mapu Washingtonu zpět na obrazovku a ukázal prstem na jednu z červených teček. „Skoro půlka všech příchozích hovorů byla převáděna touhle věží. Je to tak čtyři bloky od Bílého domu. Pak je tady ještě tahle věž, ta je v Georgetownu a je rovněž poměrně frekventovaná, a do třetice využívá často i tuhle, která je přímo na Kapitolu. Ostatní hovory již vypadají zcela náhodně.“

Rapp se sklonil nad obrazovkou. „Můžeš ty hovory nějak seřadit podle data a hodiny přijetí?“

„Už se na tom pracuje. Beru to od začátku a přiřadím všechny jednotlivé hovory k příslušným věžím podle konkrétního data a přesného času příjmu.“

„Jak dlouho ti bude trvat, než dostaneš něco podstatného?“

„Hodinu, dvě a měl bych to mít hotový,“

„Skvělý. Seš opravdu dobrej, Marcusi.“ Rapp se otočil ke Colemanovi a ukázal na jednu z věží, které mu před chvílí Dumond označil. „Podívej se, co je ani ne dva bloky od téhle věže.“

„Univerzita George Washingtona,“ odpověděl po krátké prohlídce mapy Coleman.

„To nemyslím,“ opravil ho Rapp. „Tady, podívej,“ řekl a ukázal prstem o několik centimetrů níže. „Ministerstvo zahraničí. Vsadím levou kouli, že je to někdo odtud.“

„Proč zrovna zahraničí?“ otázal se nedůvěřivě Coleman. „Stejně dobře by to mohl být Bílý dům nebo… Světová banka,“ pokračoval a ukazoval přitom na ostatní budovy v okolí věže. „Může to být klidně Národní banka, a pokud vím, tak tam má barák i OSN.“

„Nic z toho,“ trval na svém Rapp. „Je to zahraničí. Vím to. Vzpomínáš si, co nám říkala Irena? Že ji hned v sobotu ráno volal Midleton a chtěl vědět, jestli má CIA něco do činění s Hagenmillerovou smrtí?“

Coleman se nad rozhovorem, na který se tu nyní Rapp odvolával, zamyslil. Možná měl nakonec i pravdu. Ministr zahraničí Midleton reagoval opravdu až nezvykle rychle. Coleman cítil, jak se mu stahuje hruď. Pokud tohle všechno skutečně uvařili na ministerstvu zahraničí, tak se celá situace mohla snadno zvrtnout v něco mimořádně nepříjemného a ošklivého. „Myslím si,“ řekl proto, „že bychom si o tom měli okamžitě promluvit s Irenou.“ Chvíli ještě přemýšlel a dodal: „A nemyslím si, že bychom to měli dělat po telefonu.“

***

SENÁTOR CLARK SI SHROMÁŽDIL všechny hráče. Sešli se v jedné ze zvukotěsných místností vyhrazených pro činnost senátního výboru pro zpravodajské služby v prvním patře Hartovy budovy. Clark seděl v čele dlouhého černého stolu a v ruce držel sklenici skotské. Do páté hodiny zbývalo jen pár minut, ale Clark se dnes rozhodl porušit svou zásadu nenalévat si nikdy před úderem páté. Snažil se ostatní přítomné uklidnit, potřeboval to zejména Rudin, který seděl nalevo od něj a tvářil se stejně nepřístupně jako vždy. Vedle Rudina seděl Midleton a naproti nim jejich první čestný host, zástupce ředitele CIA Jonathan Brown.

Kongresman Rudin se dožadoval rázných kroků. Nemohl připustit, aby bohapusté lži, kterých se před jeho výborem dopustila Kennedyová, prošly jen tak a nepotrestány. Clark, který se vždy ochotně stylizoval do role spasitele, navrhl proto tuto veskrze důvěrnou schůzku. Rudinovi se jeho nápad líbil. Byl vším natolik rozčilen, že uvítal jakoukoliv aktivitu, která by udržela věci v pohybu. Clark proto nejdříve zavolal zástupci Brownovi a zeptal se ho, zdali by se nemohl dostavit na Kapitol na neformální návštěvu. Neformální v tomto případě však znamenalo, že schůzka se bude konat mimo oficiální protokol, bez toho, že by se z jejího jednání pořizoval jakýkoliv zápis. Brown se předsedovi senátního výboru snažil za všech okolností vždy vyhovět, a tak i nyní s jeho pozváním bez problémů souhlasil. Přijel v neoznačeném autě a do budovy se dostal podzemní garáží. Stejně postupoval i Midleton. Utajení schůzky by rozhodně nepřispělo, kdyby se nechal přivést pancéřovanou vládní limuzínou. Zvolil tedy obyčejné ministerské vozidlo s kouřovými skly.

Clark se pohodlně opřel a zkřížil své dlouhé nohy. Podíval se na muže CIA číslo dvě a řekl: „Jonathane, můj kolega ze Sněmovny má určité obavy o to, kdo tam u vás vlastně dnes rozhoduje.“

„Určité obavy?“ vpadl mu do řeči Rudin. „Jsem tak nasranej, že si to ani nedovedete představit. Jsem tak nasranej, že uvažuji o svolání veřejného slyšení.“

Clark natáhl ruku a chlácholivě ji položil na Rudinovo kostnaté předloktí. Zatím ještě ne, můj příteli, zatím ještě ne. Až ten čas nastane, dám ti vědět, pomyslel si. Poklepal na Rudinovu paži a snažil se zmírnit jeho rozrušení. „Zkusme si zachovat chladnou hlavu a chovat se civilizovaně. Nemyslím si, že by za to všechno mohl tady Jonathan.“

„Já vám řeknu, kdo za to všechno může. Je to ta čubka Kennedyová.“

Ministr Midleton se zamračil. „Nemyslím si, že je nutné uchylovat se k tomuto slovníku.“

Rudin, který si se společenským chováním nikdy příliš těžkou hlavu nedělal, ho však ihned zostra odbyl. „Spadni z toho svýho piedestalu, Charlesi. Teď není čas na nějakou etiketu. Tohleto je zasraně těžkej průšvih. Jsem si jist, že CIA nechala zabít hraběte Hagenmillera a že ta mrcha Kennedyová nám o tom dnes ráno na výboru lhala do očí.“

Jeho slova zapůsobila. Brown byl bílý jako stěna, Midleton rozčileně svíral rty a potřásáním hlavou dával najevo, že je maximálně znechucen. Clark se však jen pohodlně opíral a spokojeně vychutnával divadlo, které se před ním odehrávalo. První se vzpamatoval Brown. „Mohu vás ujistit, že se CIA ničeho takového nedopustila,“ ohradil se poněkud třesoucím se hlasem.

„Opravdu?“ zpochybnil jeho slova okamžitě Rudin. „Je mi jasné, že se vám nebudou moje slova líbit, ale i já vás o něčem mohu ujistit. O tom, co ředitel Stansfield dělá nebo nedělá, nemáte vy ani to nejmenší tušení. Chová se v Agentuře jako diktátor.“

Jeho útok zahnal Browna do defenzivy. „Jsem přesvědčen, že ředitel Stansfield je poctivý a čestný člověk.“

„To si ale můžete myslet jenom proto, že o tom, co se u vás děje pod povrchem, vůbec nic nevíte.“

„Poslyšte,“ bránil se Brown a napřáhl paže, jako by chtěl příval Rudinových výpadů zastavit alespoň tímto způsobem. „Pokud máte nějaké doklady o tom, že by jak ředitel Stansfield, tak doktorka Kennedyová jednali v rozporu se zákonem, buďte tak laskav a sdělte mi je. Postarám se o to, aby vám bylo poskytnuto odpovídající vysvětlení.“

„Sdělit vám je! Cožpak si opravdu myslíte, že jsem takový idiot? Kdybych měl pro své tvrzení důkazy, poštval bych na ty zmetky okamžitě ministerstvo spravedlnosti.“

Clark, který vše pobaveně pozoroval, usoudil, že Brown musí každým okamžikem vybuchnout. Jako bývalý soudce federálního soudu nebyl zvyklý, aby s ním někdo jednal obdobným způsobem. Vzal proto Rudina opět za paži a řekl: „Uklidni se, Alberte.“

„Prosím. Chováš se opravdu nemožně,“ připojil se ke Clarkovi Midleton.

Rudin se však evidentně uklidnit nehodlal. „Neser mě s těmi svými kecy,“ vmetl Midletonovi rovnou do tváře. „Prdel si utíráš stejně jako každej z nás, tak se tady na nás moc nevytahuj. Jenom proto, že sedíš ve vládě, nejseš o nic lepší než my ostatní.“

Tentokrát to Rudin už přehnal. Midleton se nestal ministrem zahraničí tak, že by někomu dovolil, aby s ním takhle zametal. Natočil svou židli k Rudinovi, takže se mu nyní díval zblízka do tváře. „Poslyš, ty neomalený hulváte. Vždycky jsem byl a vždycky budu lepší než ty. Nyní bych ti jenom rád doporučil, aby sis začal dávat lepší pozor na ústa, nebo již velmi brzy svolám schůzku s užším vedením strany a budu požadovat, aby ti odňali ten tvůj malý a patetický výbůrek.“

Tak tohle je ještě lepší, než jsem se vůbec odvážil doufat, pomyslel si Clark. Kdyby to tak viděli i ostatní republikáni. Bylo však na čase obě rozvášněné strany uklidnit a vrátit se k práci. Popadl svou mohutnou prackou Rudina za rameno a odtrhl jej od Midletona. Kdoví, co by ještě natropil. „Uklidni se už konečně a zavři aspoň na chvíli pusu.“

Rudin se opět chystal něco namítat. Clark jej však zastavil. „Ber to jako radu od jednoho ze svých nejlepších přátel. Prostě drž chvilku hubu. Chápu, proč se rozčiluješ, chápe to i Charles, a myslím, že i Jonathan. Ničemu však nepomůžeš, pokud si tady teď budeš vylívat vztek na těch nesprávných lidech.“

Rudin byl k neudržení. Clarkův výstražně zdvižený prst ho ale přesto dokázal umlčet. „Podívej, jestli je to, co tvrdíš o Stansfieldovi a Kennedyové, pravda, a tím si nejsem až tak stoprocentně jist, pak budeme na řešení s Jonathanem muset všichni spolupracovat. Není potřeba mu vyčítat a klást za vinu něco, co šlo zatím zcela mimo něj.“

„Mohu?“ zasáhl do debaty i Midleton. „Vidím tu značné riziko vyplývající z potenciálních konfliktů vzhledem k separaci pravomocí.“

Clark se na něj podíval a vzdychl, jako by s celou touhle záležitostí nechtěl mít opravdu nic společného. „Mé stanovisko je v tomto ohledu každému dobře známé. Považuji CIA za důležitou součást naší národní bezpečnosti, i když se v tomto bodě očividně s některými ze svých přátel nedokážu shodnout,“ řekl a ukázal směrem k Rudinovi. „Jsem toho názoru, že svolání jakýchkoliv veřejných slyšení by postavení CIA mohlo velmi výrazně oslabit. A to je ta poslední věc, kterou bych si v dnešní době skutečně přál.“ Clark se na chvíli odmlčel a podíval se Midletonovi přímo do očí. Nastal čas k poslednímu útoku. „Mám rád prezidenta Hayese. Je to slušný člověk. A nechci se proto žádným způsobem dotknout jeho administrativy. To mi snad věříš. Seděli jsme spolu ve sněmovně dost dlouho na to, abys věděl, že bych nikdy nedokázal povýšit zájmy strany nad zájmy národní bezpečnosti.“

„Z toho bych tě nikdy nepodezíral, Hanku. Vždy ses choval zcela čestně.“

„Díky, Charlesi. Stejně poctivě ses však choval vždy i ty.“ Clark se dlouze napil a přeřadil na rychlejší stupeň. „Jsem přesvědčen, pánové, že na tom, co se stalo, už nemůžeme nic změnit. Musíme se tedy v prvé řadě postarat o budoucnost. Ředitel Stansfield umírá. Slyšel jsem, že mu zbývá posledních šest měsíců.“ Přítomní muži souhlasně přikývli, že i k nim se tato zpráva již donesla. „Naším úkolem podle mne tedy je pomoci prezidentovi na jeho místo vybrat někoho, kdo Agenturu úspěšně přivede do jednadvacátého století. Někoho, kdo přitom bude respektovat i zájmy a práva Kongresu.“ Clark se rozhlédl kolem a cítil, jak se ho zmocňuje až neuvěřitelně silný pocit zadostiučinění. Cítil, že na sebe může být pyšný, neboť se mu téměř geniálně podařilo vmanévrovat všechny přesně tam, kam potřeboval a jak si předsevzal. Chystal se tedy přiložit do skládačky další, velmi důležitý kousek. Zvonění telefonu ho však z jeho snahy vyrušilo. Natáhl ruku a zvedl vyzvánějící sluchátko. „Haló.“

„Potřebuji s vámi okamžitě mluvit, pane.“

Byl to Cameron. Clark se pokusil zachovat klid, ačkoliv si Cameron pro svůj telefonát jen těžko mohl vybrat ještě nějakou méně vhodnou dobu. „Teď nemohu, jsem uprostřed jednání.“

„Tohle je nesmírně důležité, pane. Jsem v instruktážní místnosti hned na druhé straně chodby.“

Clark se na chvíli zamyslel. Muselo se zřejmě stát něco mimořádně závažného. Jinak by Cameron tak nenaléhal. „Už jdu, za minutu jsem u vás.“

31

Cameron se poškrábal ve vousech a usilovně přemýšlel o tom, co by měl teď vlastně udělat. Stál na parkovací rampě univerzity a zvažoval svůj další krok. Má použít své vlastní auto, nebo využít nějakého jiného dopravního prostředku? Schovával se za betonovým sloupem rampy a znovu si přehrával každičkou vteřinu telefonátu, který právě absolvoval. Snažil se přijít na to, jak ho mohl Rapp vlastně vůbec vypátrat. Uvědomil si, že Mitch během celého jejich rozhovoru ani jednou nepoužil jeho skutečné jméno a že ho oslovoval pouze jako Profesora. Snažil se představit si, jak by se choval on, kdyby se dostal do stejné situace. Zcela určitě by dotyčného oslovoval jeho skutečným jménem a nepoužíval by pouhou přezdívku. Vlastně by mu ani netelefonoval. Jednoduše by mu s odpovídajícím svalnatým doprovodem zazvonil u dveří a vytloukl z něj vše, co by potřeboval vědět.

Takže Villaume. Mohl to být jedině Villaume. Ten slizkej francouzskej hajzl se nějak dostal k Rappovi a dal mu jeho telefonní číslo. Jedině tak to totiž dávalo nějaký smysl. Jinak by ho Rapp navštívil osobně. Podíval se pod auto, jestli mu tam někdo neumístil nějaké sledovací zařízení. Vše bylo čisté, takže nasedl a vyjel z parkoviště. Dával si však na čas. Normálně mu jízda na Kapitol zabrala tak deset minut. Nyní však jezdil křížem krážem po celém městě, takže trvalo celých čtyřicet pět minut, než zaparkoval svou toyotu v podzemní garáži Hartovy senátní budovy. Byl si téměř naprosto jist, že ho nikdo nesledoval.

Senátor vstoupil do malé místnosti a zavřel za sebou zvukotěsné dveře. Měl na sobě světle modrou košili s bílým límcem a drahou kravatu ze zlatého hedvábí. Sako si nechal naproti v místnosti, ve které ještě před okamžikem jednal s Rudinem a Midletonem. Cameronovo vyrušení v něm nevzbudilo pražádné nadšení. Nedával však na sobě nic znát.

„Co se stalo, Petře?“ zeptal se hned po svém vstupu do místnosti.

„Nic, co bychom nedokázali vyřešit, pane,“ odpověděl mu s přehnanou jistotou Cameron.

Clark si ho pozorně prohlížel. „Detaily, prosím.“

„Před chvílí mi volal Mitch Rapp.“ Clarkovy oči se zeširoka otevřely. „Opravdu?“

„Opravdu, není se však nutné příliš znepokojovat. Nezná moje skutečné jméno.“

Clark si však vůbec nebyl jist, jestli může Cameronovi věřit. „A jak vás vlastně kontaktoval?“

„Zavolal mi tady na tohle,“ odpověděl Cameron a vytáhl z kufříku svůj mobilní telefon.

„Jak sehnal číslo?“

„Villaume mu ho dal,“ odpověděl Cameron. Opomněl však dodat, že si tuhle informaci mohl tak maximálně domýšlet.

Senátor se zhluboka nadechl a nakrátko se zadíval na zeď. „Myslel jsem, že jste mne ujistil, že Villaume už pro nás nebude po smrti svého velkého přítele znamenat žádné nebezpečí.“

„To taky nebude.“ Cameron Clarkovi opět zalhal, neboť se mu nezmínil o svém ranním rozhovoru s Villaumem.

„Tím si nejsem tak docela jist. Kam jinam byste chtěl jinak řadit skutečnost, že dal Rappovi vaše telefonní číslo?“

„Není to tak, jak si myslíte,“ chlácholil senátora Cameron a opět ukázal na svůj mobilní telefon. „Neexistuje způsob, jak by mě mohli najít. Zakoupil jsem ho pod falešným jménem a platil za něj kreditní kartou, přes kterou ke mně nevede absolutně žádná stopa. Ani sám Villaume neví, jak se ve skutečnosti jmenuji a kdo jsem. Neví o mně vůbec nic.“

Clark se pokoušel nedat svůj hněv na sobě znát. „A vy sám z Rappa strach nemáte?“

„Nemám,“ zalhal opět Cameron. „Zvládnu ho.“

„Tím si nejsem tak zcela jist.“ Senátor pohlédl stranou a pokračoval: „Možná bych měl zavolat ještě někoho na pomoc. Někoho, kdo by se o všechno dokázal postarat.“

„To není zapotřebí. Stačím na to sám.“

Jste si opravdu jistý?“ zeptal se Clark a pozorně si ho prohlížel.

„Ano.“

„Jak to pokračuje s tou holkou?“

„Máme již všechny informace, které jste požadoval.“

„Fajn.“ Clark se posadil k malému stolku a Cameron si přisedl k němu. „Seberte ji, ale nechci už žádný rozruch. Rapp se zřejmě v domě ani neukázal, že?“

„Ne a nemyslím si, že by se o to pokusil dřív, než se tohle všechno přežene.“

Clark chvíli zůstal beze slova sedět a snažil se odhadnout další vývoj událostí. Po několika minutách klidu začal Cameronovi diktovat své instrukce. Bylo až neuvěřitelné, s jakou pečlivostí se dokázal věnovat i tomu nejmenšímu detailu. Bylo toho tolik, že Cameron pocítil téměř potřebu si dělat poznámky. To však nepřipadalo v úvahu a on rozhodně nehodlal senátora podobným dotazem dráždit. Celých deset minut tedy pozorně naslouchal a snažil se vštípit si do paměti sebemenší maličkost Clarkova dlouhého projevu. Když se konečně odmlčel, znamenalo to i konec schůzky – a věrný služebník Cameron opustil místnost vybaven zcela přesnými a konkrétními pokyny k tomu, co od něj jeho chlebodárce požaduje.

Clark však v místnosti ještě chvíli zůstal a pokusil se ještě před návratem ke své první schůzce si trochu srovnat myšlenky. Přitom ho napadlo, že na jednu věc zcela zapomněl. Tohle bylo naposled, co spolupracoval s Cameronem. Bez ohledu na to, jestli Cameron v konfrontaci s Rappem uspěje, stal se z něj již příliš nebezpečný závazek a přítěž. Clark již dříve obdržel potvrzení toho, že muž nazývaný Colonel akceptoval kontrakt na odstranění Camerona a byl nyní na cestě do Washingtonu. Až dorazí, bude muset zřejmě ještě chvíli počkat. Přinejmenším do té doby, než vyřeší záležitost s Annou Riellyovou. Za žádných okolností však nesmí připustit, aby se Cameron dostal Rappovi do rukou.

***

ANNA RIELLYOVÁ BYLA skutečně unavena. Dokončila právě svůj pravidelný večerní přenos a chystala se na cestu domů. Déšť konečně ustal. Své první dva příspěvky na trávníku na severní straně Bílého domu musela odříkat pod deštníkem. Mizerné počasí a neustálý déšť se již začaly odrážet i na lidech kolem. I ona měla náladu pod psa. Čekal na ni dlouhý týden, a to byla zatím pouze středa. Jediné, po čem nyní toužila, bylo dostat se co nejrychleji domů a zalézt do postele. Nebylo by špatné, kdyby tam mohl být Mitch s ní, ale tolik štěstí mít asi nebude.

I když o svém rozhovoru s Mitchem řekla Liz, neodhodlala jí zatím sdělit, pro koho Mitch pracuje a co vlastně dělá. Liz pak byla natolik ohleduplná, že na ni nenaléhala. Stačilo jí, že Mitch Annu kontaktoval a zažehnal tak její největší obavy. Oběma ženám se ulevilo. Něco podobného se ovšem nedalo říci o Michaelovi. Ten nebyl vývojem posledních událostí vůbec nadšen a Liz se stále obávala, že se přece jenom rozhodne využít svých kontaktů a začne po informacích pátrat na vlastní pěst. Anna mířila k severozápadní bráně a v duchu si umínila, že dnešní noc stráví již u sebe v bytě. O’Rourkeových se už naotravovala dost. Zcela určitě neměli zapotřebí, aby kvůli ní museli žít v takovém stresu. Rozhodně ne teď, když Liz čeká dítě. Mitch jí přece volal a ujistil ji, že je všechno v pořádku. Jestliže si ani on nedělal těžkou hlavu, mohla by si snad i ona přestat dělat starosti a pokusit se trochu uklidnit.

Když se dostala až k první bráně, přiložila svou průkazku ke snímači. Ozvalo se cvaknutí a zámek se uvolnil. Zatlačila na dveře a zamávala na uniformovaného agenta tajné služby sedícího ve strážním domku. Celý postup ještě jednou zopakovala u druhé brány a vyšla na ulici. Otočila se k západu a vyrazila. Jediné, na co teď dokázala myslet, byla vana, napuštěná až po okraj horkou vodou. Až se vykoupe, mohla by zavolat domů do Chicaga a poptat se, co se děje nového. Bylo toho vždycky hodně. Její malí synovci a neteře byli neustálým zdrojem všech možných neplech, které ovšem po telefonu zněly vždy tak mile. Má jich nyní šest, tři kluky a tři holky. Další dva, nebo snad dvě, jsou navíc na cestě. Anna i její matka doufaly, že to budou holčičky. Anna totiž vyrůstala v někdy až příliš starostlivé péči svých čtyř bratří. Tři z nich byli ženatí, ten čtvrtý byl rozvedený a momentálně se pokoušel o nový vztah. Anna cítila, že by se měla rozjet domů a se všemi se setkat. Naposledy byla v Chicagu před třemi měsíci a to jí nyní připadalo téměř jako věčnost. Bude asi nejlepší, když hned jak Mitch skončí s předáváním nebo prostě s tím, co to vlastně teď podniká, sednou na letadlo a udělají si výlet. Mitche se svými příbuznými seznámila již loni v létě a všichni spolu vycházeli bezvadně.

Těch dvou mužů si zpočátku ani nevšimla. Ve svých myšlenkách byla o tisíc mil dále, na břehu Poyganského jezera, kde loni strávila se svým nastávajícím manželem tolik nádherných okamžiků, plných slunce, potápění a vodního lyžování. Příchod obou seriózně se tvářících mužů ji však z jejích příjemných vzpomínek vyrušil a vrátil zpět do zamračeného podzimního večera.

„Slečna Riellyová? Jsem zvláštní agent FBI Pelachuk. Tohle je zvláštní agent Salem. Potřebujeme se vás zeptat na pár věcí.“

Anna učinila krok zpět a ohlédla se za sebe. Bílý dům měla přímo za zády. Nebyla nervózní, chtěla mít pouze jistotu, že si tohoto setkání nevšiml žádný z jejích kolegů. „Mohu, prosím, vidět vaše odznaky?“

Muži ani na okamžik nezaváhali a ukázali jí své služební odznaky. Anna si je pečlivě prohlédla, i když vlastně neměla žádnou představu o tom, jak vypadají služební odznaky agentů FBI. Tak jako většina lidí je znala pouze z televize nebo z filmu. Fotografie na průkazkách evidentně náležely k mužům, kteří tu před ní nyní stáli, takže se zeptala: „A o čem si tedy se mnou přejete mluvit?“

„Nechtěl bych to řešit tady na ulici, slečno Riellyová,“ odpověděl jí jeden z mužů a nervózně se rozhlédl kolem.

„To možná budete muset,“ sdělila mu pevně a založila si ruce na prsou, jako by svým postojem chtěla dát najevo, že se odtud nehne, dokud se jí nedostane nějakých odpovědí.

Muž se k ní naklonil a zašeptal: „Jde o vašeho přítele.“

„Prosím?“ zvedla Anna hlas a odstoupila o půl kroku dozadu.

Muž se na ni však usmál a zamával rukama. „Nebojte se ničeho. Všechno je v pořádku,“ pokoušel se ji uklidnit.

„O co jde?“

„Opravdu o tom nemohu mluvit tady na ulici.“ Anna však stále vypadala ustaraně. Ještě jednou se k ní tedy naklonil a pošeptal jí: „Chce vás vidět.“

„Kde je?“

„To vám nemohu říci. Je však v bezpečí a rád by se s vámi setkal.“

„A když s vámi odmítnu jít?“

„Tak se nic nestane. Měl by být hotov nejpozději do dvou týdnů, takže se můžete vidět potom. My mu pouze oznámíme, že jsme vás kontaktovali a že jste nás odmítla. Toť vše.“

Dva týdny byly na Annu přece jenom příliš. Nebyla si jista, jestli to vydrží i dva dny. „Dobrá. Půjdu s vámi. Musím si ale ještě vyřídit jeden telefon. Někde mě totiž čekají.“

„To je v pořádku. Nevyslovujte ale prosím jeho jméno na nezabezpečené lince.“

„Nemějte obavy.“

„Dobře tedy, naše auto je hned zde.“

Anna se s nimi vydala k autu, které parkovalo u chodníku jen o pár stop dále. Jako správná novinářka se ihned podívala na poznávací značku. Uklidnilo ji, když zjistila, že se skutečně jedná o vládní vozidlo. S pocitem úlevy tedy nasedla do vozu a vytáhla svůj mobilní telefon. Po několika zazvoněních se na druhém konci ozvala Liz. „Haló?“

„Ahoj Liz, to jsem já. Myslím, že už je všechno v pořádku a zpět ve starých kolejích.“

„Jsi si jistá?“

„Jo a už si nedělej starosti.“

„Takže ti znovu volal?“

Anna vyhlédla z okna a sledovala, jak se tmavý sedan pomalu odpoutal od chodníku a splynul s okolním proudem aut. „To ne, ale…,“ nebyla si najednou jista, kolik toho může prozradit, „ale právě teď za ním jedu.“

„Tak to je dobrý, ne?“

„Moc. Zavolám ti zítra ráno, ano?“

„Jasně, a dej nám vědět, kdybys ještě něco potřebovala.“

„Neboj a díky za všechno, Liz. Omluv se za mě i Michaelovi, prosím.“

„S ním si nedělej žádné starosti. A omlouvat se mu taky nemusíš. Bude rád, že se mnou bude opět moci spát v jedné posteli.“

„Liz,“ zasmála se Anna, „díky moc, za všechno.“

32

Svou poslední dávku morfia si vzal někdy mezi pátou a šestou hodinou večer. Nyní, asi o tři hodiny později, se však bolest znovu přihlásila. Její vlny přicházely stále častěji a neúnavně mu hryzaly v útrobách. Thomas Stansfield si přál, aby se mu aspoň na chvíli ulevilo. Měl se za chvíli sejít s prezidentem a dost možná že to bylo naposled, co se spolu mohli vidět. Nechtěl, aby si ho prezident zapamatoval jako roztřeseného starce se skelným pohledem, který pod vlivem morfia ani neví, co povídá. Potřeboval naopak, aby mu mozek sloužil zcela bez problémů, tak jak na to byl doposud vždy zvyklý.

Mnoho lidí by si mohlo myslet, že způsob, kterým Stansfield uvažoval, patřil již hodně dlouho do historie, jemu však během jeho dlouhé kariéry ve Washingtonu sloužil vždy dobře. Jeho povinností bylo sloužit vlasti a prezidentovi. Vlast pochopitelně na prvním místě. Ne všichni prezidenti, které zažil, však byli dobří, a Stansfield se ze všech sil snažil, aby ti špatní nemohli jeho milovanou Agenturu svými někdy vrtošivými a někdy i hodně nepromyšlenými činy nějak poškodit. Prezident Hayes byl však jiný než celá řada jeho předchůdců. Byl sice stejně náladový jako CPA a nebyl ani tím nejbystřejším prezidentem, který kdy seděl v Oválné kanceláři. Dle Stansfieldova názoru však byl přesto jedním z nejlepších prezidentů, které země kdy měla. Na rozdíl od svých předchůdců se nikdy nenechal ovlivnit veřejným míněním a názorem většiny. Místo toho se obklopil skupinou velmi schopných poradců, jejichž rady mu vždy sloužily jako podklad pro jeho rozhodnutí. Když nadešel ten správný čas, dokázal se rozhodnout velmi rychle, přičemž činy kráčely jeho rozhodnutím ihned v patách.

Stansfield dovolil svému strážci, aby mu pomohl ze zadního sedadla limuzíny. K tomu, aby se nyní sám dostal až do Situační místnosti, bude muset zmobilizovat všechny své síly. Oblečen byl, ostatně jako vždy, v obleku a kravatě. Za celý svůj život nevstoupil do Bílého domu ani jednou bez společenského obleku, ať už to byl klasický oblek nebo smoking. Pro Stansfielda prostě něco jako neformální či neoficiální příležitost neexistovalo.

Blížila se devátá a v Západním křídle Bílého domu byl téměř úplný klid. Prezident však byl stále ve své kanceláři a čekal na svého hosta. Znamenalo to tedy, že tajná služba byla stále v plné pohotovosti; většina běžného personálu však byla již pryč. Stansfield se v chůzi opíral o hůl a pomalu stoupal po schodech. Působil dojmem člověka, který za poslední měsíc zestárnul o deset let. Do budovy vstoupil vchodem z West Executive Avenue. Služba jej doprovodila až do bezpečně zajištěného konferenčního salonku, který byl součástí větší Situační místnosti.

Stansfield byl překvapen, že na něj prezident čeká. Hayes seděl na svém obvyklém místě v čele stolu a pročítal si nějakou zprávu. Sako měl přehozené přes opěradlo židle a kravatu na krku měl o několik palců povolenou.

Hayes se po jeho příchodu postavil a odložil brýle. Na první pohled si povšiml Stansfieldovy hubenosti. Nabídl mu ruku a řekl: „Děkuji vám, že jste přišel, Thomasi. Měl jste mi ale raději dovolit, abych místo toho přišel já k vám.“

„To je nesmysl, pane. Potřeboval jsem už také na chvíli vypadnout z domu. Jsem to navíc já, kdo slouží vám, a ne vy mně.“

Hayes se usmál. „Někdy si tím nejsem tak jist.“ Prezident povytáhl křeslo a nabídl Stansfieldovi místo: „Posaďte se, Thomasi.“ Stansfield se usadil v pohodlném koženém křesle a poděkoval.

„Dáte si něco k pití?“ pokračoval prezident.

„Ne, děkuji, pane.“

Prezident se tedy také posadil a Stansfieldův bodyguard opustil místnost. Rozhostilo se ticho, během kterého si prezident Stansfielda pozorně prohlížel. Pak se zeptal: „Jak se cítíte, Thomasi?“

„A zůstane to jenom mezi námi?“ Prezident přikývl.

„Už to nebude dlouho trvat.“

„Co vám říkají doktoři?“

„Už nic. Přestal jsem se s nimi bavit.“

„Proč?“ zeptal se nechápavě prezident.

„Protože mi je již osmdesát, pane. Mám za sebou dlouhý a bohatý život. Nevidím žádný důvod, proč bych se měl mučit a snažit si jej ještě o šest měsíců prodloužit. Stejně by to už nebyl život.“

Prezident se již dříve snažil Stansfielda přimět k tomu, aby mu tykal, Stansfield s tím však nikdy nesouhlasil. „Stýská se vám po vaší ženě?“ Paní Stansfieldová zemřela jen před pár lety.

„Každý den, pane.“

Prezident se smutně pousmál a řekl: „Respektuji vaše rozhodnutí, Thomasi. Prožil jste neuvěřitelný život a pro naši zem jste vykonal neocenitelné služby.“

„Je od vás hezké, pane, že to říkáte.“

Prezident sepjal ruce a řekl: „Slyšel jsem, že Irena měla dnes ráno na Kapitolu nějaké problémy.“

„To víte odkud, pane?“ zeptal se Stansfield, který vždy rád věděl, odkud mají lidé, kteří se ho něco ptají, své informace.

„Telefonoval mi jeden z členů výboru.“

„Předseda Rudin?“

„Ne,“ odpověděl prezident a rozesmál se. „Já a tento pán spolu poslední dobou nějak nekomunikujeme.“

„Nerad bych se vyptával na něco, co mi nepřísluší, pane. Proč ale nedoporučíte vedení strany, ať ho trochu umravní?“

Prezident o jeho otázce chvíli přemýšlel a pak řekl: „Rudin je divný patron a jen tak mezi námi, nikdy jsem ho neměl příliš rád. Je pln naprosto iracionální nenávisti, což mu čas od času brání v tom, aby celou řadu věcí viděl v tom správném světle. I on má však ve straně své uplatnění. Naneštěstí pro nás dva mu však strana určila místo, kde předpokládala, že může nadělat pokud možno nejmenší škody. Připouštím, že bych mohl prozvonit pár telefonů, obávám se však, že by ho to ještě více rozzuřilo.“

„Dělejte, jak myslíte, snad vám budu ještě schopen nějak pomoci. Mou největší starostí ale zůstává otázka, kde bere své informace.“

„Třeba se jenom tak domýšlí,“ uvažoval nahlas prezident a podíval se na Stansfielda.

„To je sice možné, ale vzhledem k tomu, že Mitchova mise byla vyzrazena, se domnívám, že nám někde unikají informace.“

Jeho slova se prezidentovi vůbec nelíbila. „Do čeho jsem se to, Thomasi, proboha, dostal?“ zeptal se a dlouze si povzdechl. Pak si opřel lokty o stůl a vzal si hlavu do dlaní.

„Jak to myslíte, pane?“

„Pokud se na veřejnost dostane informace o tom, že jsem si objednal vraždu jednoho z předních občanů Německa, bude to naprosto zdrcující.“

„V situaci, ve které jste se ale, pane, nacházel, jste měl pouze tři možnosti, jak celý problém vyřešit. První byla diplomacie, ta však žádné řešení nepřinesla. Druhou představoval vojenský zákrok, ten však proti tak zanedbatelnému protivníkovi nepřipadal v úvahu. Zbývala tedy třetí, ta, kterou jste zvolil a která byla dle mého názoru i nejlepší a jako jediná skutečně vedla k cíli. Bojujeme s nimi pomocí malých tajných jednotek, jinak to nejde, pane. Vaše rozhodnutí bylo tedy správné.“

„Pokud mi však tohle nejlepší řešení vybuchne v rukou, už tak správné asi nebude.“

„Nedovolím, aby k něčemu takovému došlo, pane.“

„A jak?“ zeptal se prezident skepticky.

„Pátráme po zdroji úniku informací a zdá se, že se k něčemu začínáme blížit.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Co jste zjistili?“

„Myslíme si, že je to někdo z ministerstva zahraničí.“

„Jak vysoko?“

Na tuhle otázku však Stansfield neodpověděl. Místo toho řekl: „Irena mi pověděla o schůzce, kterou jste měl před několika dny s německým velvyslancem.“

„Ano?“ otázal se prezident a zhoupl se v židli.

„Jak to vypadá mezi vámi a ministrem Midletonem?“

Prezident chvíli přemýšlel a pak odpověděl: „Mám pocit, že mu ještě nedošlo, že jsem nyní jeho nadřízeným.“

„Takže si stále myslí, že spolu pořád sedíte v Senátu a jste pouzí straničtí kolegové?“

„Přesně. Už jste to zažil?“

„Mnohokrát. Je až s podivem, že je to vždy právě tahle funkce a skoro nikdy žádná jiná.“

„Myslíte ministerstvo zahraničí?“

„Ano, jako by si všichni ministři zahraničí mysleli, že v celé administrativě jsou vždy ti nejdůležitější.“

„Obávám se, že mi to mělo dojít. Charles se vždy choval jako aristokrat. Když jsem vyhrál volby, byl jsem mu hodně zavázán. V kampani odvedl neuvěřitelný kus práce a dokázal na ni získat i pořádný balík peněz. Byl mým prvním kandidátem a bylo mi jasné, že s jeho potvrzením nebudou žádné problémy. Chtěl jsem, aby všechno proběhlo, jak se patří.“

„To jste nebyl první, pane.“

„A jsem si jist, že ani poslední.“

„To zcela určitě, pane.“

„Kam až jste tedy ve svém pátrání dospěli?“

Tuhle část si Stansfield již velmi dobře promyslel a byl pevně rozhodnut prosadit svou. Jako všichni velcí stratégové i on se dokázal soustředit na ty nejmenší detaily a přitom neztrácet ze zřetele původní záměr. Během několika posledních dnů si povšiml určitých náznaků, ze kterých se mu postupně začal skládat výsledný obraz. Pomalu, ale jistě začínal tušit, o co v této hře vlastně jde.

„Pane, rozhodl jsem se, že vás o tom, co již víme, i o tom, co se tu teď bude v několika příštích dnech odehrávat, nebudu informovat. Bude to pro vaše dobro.“

„V tom případě si nejsem jist, Thomasi, jestli se mi tento váš plán líbí,“ zareagoval podrážděně prezident.

„To mi bylo od samého začátku jasné, pane. Opakuji ale, že je to pro vaše vlastní dobro. Mým záměrem je, abyste v případě, že se nám to vymkne z rukou, mohl vše zcela věrohodně popřít. Musíte tedy být v naprosté nevědomosti.“

„Obávám se ale, že něco takového stejně nebude možné,“ protestoval prezident.

„Bude, pane. Budete schopen to celé hodit na mě. Připravím všechny potřebné dokumenty a nechám je u Ireny.“

Prezident nyní vypadal již hodně zmateně a překvapeně. Chvíli na Stansfielda mlčky zíral a pak se zeptal: „A proč byste něco takového dělal?“

„Protože umírám a protože jsem to byl já, kdo vám třetí možnost poradil. Bude tedy správné, když veškerá vina padne v případě neúspěchu na mou hlavu.“

„To se mi nezdá, Thomasi.“

„Bude to tak nejlepší, pane. Tuším, že se to celé může ještě velmi ošklivě zvrtnout.“

„Jak moc ošklivě?“

Stansfield chvíli přemýšlel a pak řekl: „Mitchovi se již podařilo zachytit stopu toho, kdo na něj nastražil v Německu tu past.“

„A?“

„Dal jsem mu rozkazy, ať po ní jde až na samý konec. Padni komu padni.“

Prezident polkl naprázdno. „A jaké jsou jeho rozkazy, až zjistí, kdo na tom konci stojí?“

„Naprostá nevědomost, pane. Nechtějte po mně, abych vám na tuto otázku odpovídal.“

Hayes se naklonil dopředu a pronesl šeptem: „Proboha, Thomasi, co když to bude Midleton? Nemůžete přece nechat Mitche, ať ho jen tak zabije!“

„Upřímně doufám, pane, že tak daleko stopa nepovede.“

***

DEVĚT BLOKŮ OD BÍLÉHO domu zastavil před hotelem Four Seasons na Pennsylvania Avenue taxík. Vrátný v černé livreji otevřel zadní dveře vozu a nabídl přijíždějícímu zákazníkovi ruku v bílé rukavičce. Z vozu vystoupila krasavice s ohnivě zářícími vlasy, po které se v tom samém okamžiku otočily snad všechny hlavy kolem. Svou krásu Donatella Rahnová opravdu nemohla jen tak zatajit. Měla na sobě jednoduchý kalhotový kostým od Armaniho. Nic příliš okázalého ani sexy, prostě oblečení, které se dle jejího názoru nejlépe hodilo na téměř čtrnáctihodinový přesun z Milána do Washingtonu. Z města módy odlétala krátce po poledni. Let do New Yorku trval osm hodin, takže na letišti J. F. Kennedyho přistávala ve 2:34 odpoledne místního času. Hodinu jí zabralo pasové a celní odbavení a další pak cesta do města. Na Manhattanu se však zdržela jen krátce, pozdravila se s několika přáteli a zařídila si pár maličkostí. Pak již zamířila na Grand Central Station a v 8:30 večer vystupovala z vlaku ani ne dva bloky severně od sídla Kongresu Spojených států amerických.

Byla unavená, neměla však pocit, že by jí to nějak vadilo. Prožila si v životě své a takové maličkosti jako právě únavu si již hodně dlouho nepřipouštěla k tělu. Nenuceně prošla nákladně zařízenou vstupní halou a zamířila k recepci. Pohledy mužů i žen, které ji na její cestě doprovázely, ani nevnímala. Všímat si jich přestala již před deseti lety. Přistoupila k recepční, dívce asijského původu, která již čekala, aby do hotelového počítače zanesla nového hosta.

„Dobrý den,“ pozdravila dívku perfektní angličtinou Donatella.

„Dobrý den,“ vrátila jí pozdrav s úsměvem recepční. „Budete se u nás chtít ubytovat?“

„Ano, jmenuji se Mary Jonesová,“ odpověděla Donatella a vytáhla z kabelky kreditní kartu, kterou nyní podala dívce za pultem. Na stejné jméno měla vystavený i kalifornský řidičský průkaz, který si společně s kreditní kartou vyzvedla ve své bezpečnostní schránce na Manhattanu.

Recepční si vzala kartu a zkontrolovala v počítači rezervaci. „Takže to budou celkem čtyři noci, slečno Jonesová?“

„Ano,“ potvrdila Donatella. Vlastním perem potom podepsala ubytovací lístek a převzala klíč od pokoje. Recepční jí ukázala, kudy se jde k výtahům, a ujistila ji, že poslíček za chvíli přinese na pokoj i její zavazadla. Donatella poděkovala a zamířila k výtahu, který ji vyvezl do čtvrtého patra. Když vstoupila do pokoje, vytáhla z kabelky pouzdro na sluneční brýle. Uvnitř se skrýval miniaturní detektor radiových vln, který dokázal v okamžiku odhalit libovolné odposlouchávací zařízení. Donatella prověřila celou místnost, nic podezřelého však nenašla. S telefonem se neobtěžovala, ten používat nebude.

Když dorazil poslíček se zavazadly, odměnila ho pěti dolary a zamkla za ním dveře. Hodiny u postele ukazovaly 9:41. V Miláně byly nyní téměř tři hodiny ráno. Spánek však bude muset ještě nějaký čas počkat. Svlékla si kostýmek a oblékla si džíny, hnědé boty a volný vlněný svetr. Svázala si vlasy do copu a nasadila si vybledlou baseballovou čapku. Z kabelky vytáhla ještě malý dalekohled, digitální telefon a malou pistoli značky Heckler & Koch HK4, kterou bez problému uschovala pod svým volným svetrem.

Výtahem sjela do přízemí a vyšla z hotelu. Zamířila západním směrem a po několika blocích odbočila doprava na Třicátou ulici. Počasí bylo chladné, přesto však celkem příjemné. Po dlouhém a únavném dni stráveném v letadle a ve vlaku se na čerstvém vzduchu cítila přímo skvěle. Již v letadle si pečlivě prostudovala složku s informacemi o svém cíli. I to byl jeden z důvodů, proč si vybrala právě hotel Four Seasons. Byl přesně v půli cesty mezi kanceláří a domem muže, na jehož hlavu byl vypsán její kontrakt. Stoupala do prudkého kopce a rozhlížela se kolem sebe. Přesně tak, jak ji to naučili v Mossadu.

Donatella nebyla příliš konfliktní typ. Rozhodně ne ve srovnání s tím, jak se dokázala chovat v době, kdy jí bylo dvacet. Ve svých třiceti osmi letech však již věděla, že některé věci prostě za námahu nestojí. Mossad však byl úplně něčím jiným. Udělali z ní něco, čím nikdy nebyla a čím by se s největší pravděpodobností ani nikdy nestala. Proslulá izraelská tajná služba z ní učinila nejen svého tajného agenta, ale také nájemného vraha. Po ničem takovém však původně nikdy netoužila.

S rozjezdem kariéry modelky se bohužel rozjela i její drogová závislost. Když jí bylo jednadvacet, byla již zcela závislá na kokainu a při jedné předváděcí akci v Tel Avivu ji na letišti přistihli při pokusu propašovat do země unci kokainu. Uvrhli ji do vazby, kde z těžkého absťáku téměř zešílela. Právě tehdy ji oslovil Ben Freidman, jenž jí nabídl možnost, kterak se vyhnout vězení. Nabídl jí rovněž pomoc, jak se drogové závislosti zbavit, a možnost vrátit se po určité době zpět do Itálie. Ujistil ji také, že její propuštění nebude mít absolutně nic společného s poskytnutím jakýchkoliv sexuálních služeb.

Vzhledem k tomu, že díky svým těžkým abstinenčním příznakům nebyla docela při smyslech, a vzhledem k tomu, že se za každou cenu chtěla vyhnout vězení, přistoupila Donatella na jeho nabídku. Již druhého dne se tedy ocitla připoutaná k nemocniční posteli a celá se svíjela křečemi, kterými se její tělo vyrovnávalo s touhou po odpírané droze. Ke konci prvního týdne však byla z nejhoršího venku. Netušila, že touto procedurou projde v životě ještě mnohokrát. Pomalu, ale jistě ji začali připravovat na její budoucí poslání. Naučili ji, kterak si opatřovat informace, a seznámili ji s technikami sebeobrany. Asi po měsíci ji konečně propustili a ona poprvé v životě cítila, že by její život mohl mít i nějaký skutečný smysl a cíl. Pomohli jí porozumět jejím židovským kořenům i boji, který její lidé vedou proti těm, jež veřejně přísahali, že vymažou židovský stát z mapy světa.

To byl ale jen začátek. Její první úkoly byly vesměs velmi jednoduché. Sledování určitých osob a předávání informací, získaných z cest, které jako modelka podnikala po celém světě. S přibývajícími roky se však její úkoly stávaly stále obtížnějšími. Ještě čtyřikrát se vrátila zpět k drogám a po každé prodělané kúře byla její pověření závažnější, po každé prodělané kúře nad ní získávali větší moc. Změnily se i metody výcviku. Zpočátku probíhalo vše pod maskou nutné sebeobrany. S postupem času však bylo stále jasnější, že cílem výcviku je něco zcela jiného.

Jejím učitelem a ochráncem se stal plukovník obávaného Mossadu Ben Freidman. Byl to jeden ze dvou mužů, kterým kdy v životě zcela a bezvýhradně věřila. Ti ostatní ji zranili a zradili tolikrát, že nikdo další již neměl šanci získat si její absolutní důvěru.

Donatella však byla sama k sobě upřímná. Její nová profese ji přímo fantasticky bavila. Vzrušení ze sledování a nakonec i zabití člověka bylo něco, co se nedalo přirovnat k žádným zkušenostem, které v životě kdy zažila. Bylo to lepší než drogy a bylo to lepší než sex. Vytvořila si novou závislost, a přestat bylo pro ni již nemožné. K tomu ji ale nic nenutilo. Práce ji bavila a plat měla přímo královský.

Když tedy nyní stoupala příkrým chodníkem vzhůru, věděla přesně, kdo vlastně je. Věděla rovněž, že pro mnoho lidí to nepředstavuje nic tak zázračného. Pro ni však ano. Téměř celý život žila ve zmatku a hledání otce, kterého nikdy nepoznala a kterého někde ve skrytu své židovské duše ani poznat nechtěla.

Nyní měla konečně pocit, že sebe samu skutečně zná a že ví, kterým směrem míří. Po tom všem, co prožila, to pro ni rozhodně nebylo málo.

***

VLÁDNÍ CROWN VICTORIA tiše předla a ujížděla jednou z vedlejších silnic křižujících marylandský venkov. Známá krajina za okny vozu působila na Annu uklidňujícím dojmem. Trvalo jim však déle než hodinu, než se vymotali z města. V jednu chvíli si Anna dokonce myslela, že se jí udělá špatně. Washington příliš neznala, takže již po několika málo minutách zcela ztratila přehled o tom, kudy vlastně jedou. Párkrát si sice myslela, že tuší, kde by zrovna mohli být, jista si tím ale vůbec nebyla. Po chvíli tedy zcela vypnula, pohodlně se opřela a zavřela oči.

Oba agenti působili zcela důvěryhodně a kompetentně. Pelachuk jí dokonce vysvětlil, že se jejich průjezd městem řídí standardními pokyny určenými pro případ možného sledování. Za volantem seděl Salem, blonďák, který toho příliš nenamluvil. Již dříve se jich zeptala, kam ji vlastně vezou. Byla ráda, když jí řekli, že k Mitchovi domů. Zeptala se tedy ještě, jestli tam na ně Mitch již čeká, načež jí Pelachuk odpověděl, že neví.

Její očekávání rostlo každým okamžikem. Odbočili nyní ze silnice a projížděli již přímo ulicí, ve které stál i Mitchův dům. Nikde v okolí nebylo žádné pouliční osvětlení. Lidé žijící v okolí Chesapeake Bay rádi udržovali vše tak, jak tomu bylo před sto lety. Stavební povolení musela projít rukama nesčetných inspektorů, kteří jen zřídkakdy povolovali jakékoliv odchylky. Něco jako pouliční lampa by bylo chápáno jako plíseň, kterou nebylo záhodno trpět. Anna věděla, že i tohle byl jeden z důvodů, proč si Mitch pořídil dům tak daleko od města. Byl rád sám a tady měl samoty a soukromí tolik, kolik potřeboval. Anna se podívala z okna. Jediné, co rozeznávala, byla osvětlená okna několika venkovských domů v dáli.

O několik minut později auto zpomalilo na rychlost necelých deseti mil za hodinu a oba agenti se přilepili obličeji ke sklům ve snaze rozeznat čísla okolních domů.

„Ten třetí vlevo. S tou bílou schránkou,“ pomohla jim Anna ze zadního sedadla.

Vůz odbočil na dlouhou příjezdovou cestu a mířil k domu. Anna si okamžitě všimla, že ani jedno okno v domě nesvítí, a srdce se jí sevřelo zklamáním. Mitch ještě nebyl doma. Salem mezitím otočil auto a zaparkoval před garáží. Anna si povšimla, že při svém manévru vjel i na krátce střižený trávník před domem. Vůz stál nyní čelem k silnici, ani jeden z agentů se však neměl k tomu, aby z něho vystoupil.

Anna se jich proto zeptala: „Teď děláme co?“

„Čekáme,“ odpověděl Pelachuk.

„Na co?“ zeptala se opět Anna.

„Nemám klíč,“ odpověděl co nejnevinněji Pelachuk.

„Já ale ano.“

Pelachuk se podíval na svého partnera: „Co myslíš? Jak dlouho tady budeme muset čekat?“

„Netuším. Hodinu, možná dvě.“

„Nebylo by teda lepší jít dovnitř, když má klíče?“ řekl Pelachuk a ukázal hlavou na Annu. Tázavě se na ni podíval a zeptal se: „Chcete jít raději dovnitř?“

„Ano,“ odpověděla a sáhla na kliku.

„Ještě moment, prosím. Raději se tady trochu porozhlídnu,“ zadržel ji Pelachuk. „Kdyby se dělo cokoliv divnýho, tak na mě nečekej a odvez ji odtud,“ předal instrukce partnerovi a vystoupil z vozu.

Anna pozorovala, jak vytahuje z pouzdra pistoli a mizí za domem. Když se však ocitl mimo dohled, zastrčil Pelachuk svou pistoli zpět do pouzdra. Věděl dobře, že tu nikdo není, neboť dům již od pondělí nepřetržitě sledovali. Vytáhl z kapsy pláště digitální telefon a vyťukal příslušné číslo.

Po třech zazvoněních se na druhém konci ozvalo: „Haló?“

„Máme tu holku a jsme na místě.“

„Tuší něco?“

„Ne, dokonce nám nabídla, že můžem počkat vevnitř. Přesně, jak jste říkal.“

„Fajn. Na nic ale nesahejte. Nevíme, jestli tam náhodou nenastražil nějaká nemilá překvapení.“

„Jasně. Ještě něco?“

„Co uděláte s jejím telefonem?“

„Rušíme ho. Máme v kufru rušičku.“

„V pořádku. Kdyby se něco změnilo, dejte mi okamžitě vědět.“

„Samozřejmě.“ Muž, který předstíral, že je federálním agentem, ukončil hovor a schoval telefon zpět do kapsy. Až se postarají o tuhle novinářku a toho jejího přítele, ať už je to kdokoliv, bude muset přesvědčit Profesora, aby ho opět pustil na Villauma. Díval se do tmy a uvažoval o tom, kolik peněz mu to teď, když pracuje pro Profesora, začíná vynášet. Rozhodl se, že mu nabídne, že Villauma odstraní gratis. Bude to sranda.

33

Peter Cameron seděl na dlouhé hnědé kožené pohovce v pracovně senátora Clarka. Zavřel svůj odklápěcí mobilní telefon a položil ho na konferenční stolek před sebou.

Pohodlně se opřel a složil si ruce za hlavou. Na jeho vousaté tvář hrál široký úsměv: „Mají Riellyovou. Ona však zatím vůbec nic netuší.“

Clark si dal s odpovědí chvíli na čas a na Cameronova slova zatím nereagoval. Seděl u svého psacího stolu, na očích měl nasazeny brýle na čtení, na rukou latexové rukavice. Na stole před ním ležel rozevřený deník Anny Riellyové. Před několika dny ho napadla myšlenka, jestli by Rappův zázračný únik z rukou nájemných vrahů neměl brát spíše jako zásah prozřetelnosti. Nyní mu totiž začalo vše zapadat způsobem, o kterém se mu dříve ani nesnilo. Vše se dokonce vyvíjelo mnohem lépe, než jak předpokládal jeho původní plán.

„Jsou teď před Rappovým domem?“ zeptal se nakonec.

„Jsou a ona je dokonce pustí dovnitř, přesně tak, jak jste říkal.“

„Fajn.“

„Seznámíte mě teď i se zbytkem plánu?“

Clark zavřel deník a uložil ho zpět do tašky. Sundal si rukavice a nechal je ležet na stole před sebou. Do jedné ruky uchopil drink a přešel ke Cameronovi. Usadil se v křesle naproti němu a zeptal se: „Co by si teď asi Rapp přál víc než cokoliv jiného na světě?“

„Annu Riellyovou.“

„Chyba. Vždyť ještě ani neví, že ji máme.“

Cameron se nad jeho slovy zamyslel a zavrtěl hlavou: „Pak nevím.“

Clark zvedl ruku se sklenicí a ukázal na něj: „Chce vás, Petře.“

Cameron si olízl rty: „Takže jaký je váš plán?“

„Jednoduchý. Budete oba jak návnada, tak i past. Rapp se s vámi chce setkat, nemám pravdu?“

„To je pravda, ale jenom proto, že se chce dostat na kobylku vám.“

„To řekl vám, věřte mi ale, že vás chce zabít stejně jako mě, řekl bych dokonce, že vás chce víc.“

„Protože netuší, kdo jste. Kdyby věděl, že jste to byl vy… senátor… předseda senátního zpravodajského výboru…“ Cameron otočil oči v sloup: „Stal byste se na jeho seznamu hodně rychle jedničkou.“

„Ale na to přece nikdy nemůže přijít. Nebo snad může, Petře?“

„To v žádném případě, pane. To je naprosto vyloučeno.“

„A proč vlastně ne?“

Cameron si nebyl příliš jist, jak by na tuhle otázku měl odpovědět. „Hm… protože mu to nikdy neřeknu.“

„A protože ho zabijete, Petře. Uděláte sám ze sebe návnadu a co nejrychleji se ho pokusíte dotlačit ke schůzce v jeho vlastním domě. Pokud by se vám to podařilo už dnes v noci, bylo by to skvělé. Pokud se ale, řekněme do rána, nebude k ničemu mít, použijte tu holku. Řekněte mu, že na to, aby se s vámi setkal, má třicet minut, a že pokud nepřijde sám, dívka zemře.“ Clark se nyní Cameronovi podíval zpříma do očí: „A nepřeji si, abyste vy sám, ať se děje cokoliv, byť jen vstoupil do jeho domu. Nechci vás vidět ani nikde poblíž. Nechte vše na Duserovi a jeho lidech. Chci, aby to zařídili, jako že Rapp zabil Riellyovou a pak se sám zastřelil. Jedna vražda, jedna sebevražda.“

Clark zvedl sklenici a napil se. Plán mu připadal perfektní. Zpravodajka NBC z Bílého domu nalezena mrtva v domě pravděpodobného tajného agenta CIA. Vyšetřování začne jak v Senátě, tak i ve sněmovně. Clark bude důstojně předsedat vyšetřování svého výboru, které bude vysíláno i v přímém televizním přenosu, a pak, v tom nejvhodnějším okamžiku, předloží veřejnosti upravený deník Anny Riellyové. Ten se bude jen hemžit údaji, které srazí prezidenta Hayese na kolena a zostudí celou Demokratickou stranu. A do té doby, než nastanou příští prezidentské volby, se senátor Clark stane tažným koněm celé GOP. Jeho plán prostě neměl chybu.

***

SHROMÁŽDILI SE VE STANSFIELDOVĚ pracovně. Bylo čtvrt na jedenáct večer. Ředitel, který se právě vrátil z Bílého domu, vypadal unaveně. Na Rappovo naléhání si vyžádal posílení ochrany. Na důvody se v kanceláři CIA pro bezpečnost nikdo neptal. Nikdo dokonce nedal znát ani náznak nějakého údivu, na podobné věci byli již zvyklí. Ani ne za třicet minut, které uplynuly od Stansfieldova telefonátu, se do jeho domu dostavila mobilní bezpečnostní jednotka. V ní byli dva muži, kteří měli za úkol sledovat přivezené bezpečnostní zařízení, a dále pak dva ozbrojenci, jejichž úkolem bylo zajistit vlastní fyzickou ochranu ředitele a jeho domu. Společně s nimi dorazila i terénní dodávka Chevy Suburban, ze které vystoupili dva psovodi ozbrojení samopaly a doprovázení svými německými ovčáky. Jejich úkolem bude nyní střežit okolí domu.

V pracovně se mezitím kolem krbu sesedli Rapp, Coleman, Kennedyová a Stansfield. Rapp se otočil k řediteli a pronesl: „Myslím si, že je to někdo z ministerstva zahraničí.“

„To by mohl,“ zareagoval trochu šišlavě Stansfield, který byl zpět na morfiu, „jist si tím ale zatím nejsem.“

„Ministr Midleton Agentuře nikdy moc nefandil,“ vmísila se do hovoru Kennedyová.

Stansfield se podíval na Colemana: „Co si myslíš ty, Scotte?“

Bývalý tuleň se na chvíli zamyslel. „Nemáme ještě dost informací,“ pronesl posléze.

„To je při této práci dost běžné,“ vyjádřil svůj názor Rapp.

„Prohlédl jsem si znovu mapu s oblastí, ve které jsme lokalizovali tu věž, a mám pocit, že ministerstvo zahraničí není jedinou organizací v daném okolí, která by proti CIA mohla něco mít,“ postavil se Coleman za svůj původní názor.

„To ano, stejně jsou to však nejžhavější kandidáti,“ vyhodnotil jeho slova Stansfield.

„Potřebujeme zjistit, kdo je Profesor,“ řekl Coleman a podíval se na oba muže. „Je to klíč k řešení celé naší záhady.“

„S tím souhlasím, momentálně nám však nebere telefony a jiné spojení na něj prostě nemáme,“ řekl Rapp.

„Jak se daří Marcusovi, zjistil něco při prohlídce souborů ministerstva?“ otázala se Kennedyová.

„Dnes večer jsme nad fotkami z ministerstva strávili téměř tři hodiny,“ zareagoval na její otázku Coleman, „a nepřišli jsme vůbec na nic. Až se vrátím, podívám se na další.“

„To je teď to nejdůležitější,“ schválil jeho úmysly Stansfield, „nesmíme ho přestat hledat. Musí mít nějakou minulost. Nepřipadá přece v úvahu, aby se k této práci dostal jen tak, bez nějakých předchozích zkušeností.“ Všichni zúčastnění na jeho slova souhlasně přikývli.

„A co ministr Midleton?“ zeptal se Rapp. „Ten do toho strká nos od samého začátku.“ Otočil se na Kennedyovou a pokračoval: „Volal vám přece hned druhý den poté, co jsem dostal Hagenmillera, a vyptával se, jestli s tím má CIA něco společného. Nemyslíte, že to byla trochu podezřele rychlá reakce?“

„Právě proto si myslím, že on to není,“ odpověděl místo Kennedyové Stansfield.

„Proč?“

„Protože by to bylo až moc jasné. Charles Midleton je velice bystrý a opatrný člověk. Pokud by skutečně věděl o tom, co se v Německu přihodilo, určitě by Ireně tak rychle nevolal.“

„Nevím, ale něco se mi na něm prostě nelíbí, a proto mu nevěřím.“

Stansfieldovou tváří se mihl úsměv, což bylo něco, co se nestávalo příliš často, takže to musel být následek morfia, kterým Stansfield nyní potlačoval bolesti postupující rakoviny: „Mitcheli, mohl bys nám prozradit, kolik je těch, kterým věříš?“

Rapp se rovněž usmál: „Řekl bych, že jich je dost málo.“

„Přesně. Proto jsi stále naživu, ačkoliv se tě již tolikrát pokoušeli zabít.“ Stansfield se na chvíli odmlčel, podíval se na Colemana a hned poté i zpět na Rappa: „Chci, abyste oba dva udělali vše, co je ve vašich silách, a zjistili, co je tenhle Profesor vlastně zač. Je rovněž nutné, abyste se ho dokázali zmocnit živého. Pokud to bude nutné, necháme, ať se na něj podívá dr. Hornicková.“

Při zmínce o tom, že by se do operace měla zapojit i tato žena, se Rapp ušklíbl. Doktorka Hornicková byla naprostá sadistka, která ovládala ty nejrafinovanější způsoby fyzického i duševního mučení. „Takže žádná omezení?“ zeptal se Mitch ředitele.

„Vždycky se najdou nějaká omezení, Mitchi,“ odpověděl Stansfield. „Používejte prostě co nejlépe své hlavy, získejte potřebné výsledky a hlavně se při tom nenechte chytit.“

„Budu zřejmě muset nechat Marcuse, aby se podíval i na systém v NSA,“ oznámil jim Rapp a podíval se, jakou reakci vyvolají jeho slova u Kennedyové.

Ta skutečně nevypadala příliš nadšeně. Dříve než však mohla odpovědět, udělal to za ni Stansfield: „Ještě jednou vám opakuji: hlavně se nenechte chytit. Mám pocit, že tu jde o víc, než si kdokoliv z vás zřejmě uvědomuje. Nechci se tě, Mitchi, nijak dotknout, ale ty nejsi v tomto případě to hlavní. Ať už za tím vším stojí kdokoliv, jeho plány sahají mnohem dále.“

„Po kom tedy podle vás jdou?“

Stansfield se zahleděl do ohně: „Tím si zatím nejsem úplně jist, ale pár věcí mi začíná krystalizovat… pár možností.“ Podíval se zpět na Rappa a oznámil mu: „Je jasné, že se musíte dát ihned do práce. Předtím si ale musíme promluvit ještě o jedné věci. Chci, abyste se oba stavili u kongresmana O’Rourkea. Zdá se, že jsi mu poslal nějaký e-mail, který ho poněkud vyvedl z rovnováhy.“ Stansfield se podíval na Kennedyovou.

Ředitelka Protiteroristického oddělení se obrátila k Rappovi a otázala se ho: „Proč jsi mi o tom e-mailu nic neřekl, Mitchi?“

Rapp pokrčil rameny: „Nepovažoval jsem ho za důležitý.“

„Pro mne je kongresman O’Rourke velmi důležitý,“ zpochybnil Rappovo vysvětlení Stansfield. „A pevně doufám, že až tu nebudu, bude Ireně velmi užitečný.“

„Nevím, v čem je problém,“ řekl Rapp.

„Tak jako my všichni,“ pustila se Kennedyová do vysvětlování, „ani on nechce, aby o některých věcech z jeho vlastní minulosti vědělo příliš mnoho lidí. Přišel dnes ke mně do kanceláře a byl pořádně rozčilený. Chtěl vědět, co jsi zač a jak je možné, že víš o vztahu mezi ním, jeho dědečkem a tady Scottem.“

„Ten e-mail možná opravdu nebyl zrovna nejpovedenější nápad, ale v té době jsem vůbec nevěděl, proti čemu vlastně stojím. Chtěl jsem jenom, aby mě bral vážně a nikde o ničem nemluvil.“

„Hm, jak se zdá, tak kongresmana O’Rourkea moc dobře neznáš,“ pronesla Kennedyová již klidně. „Myslím, že se mi tu škodu, kterou jsi způsobil, již podařilo napravit, chtěla bych ale, abyste se u něj oba dva zastavili a vysvětlili mu, že jeho tajemství je v bezpečí.“

„Kdy si myslíš, že bychom to měli udělat?“

„Ještě dnes v noci. Čím rychleji se vám ho podaří uklidnit, tím lépe. Zavolejte mu a zeptejte se ho, jestli se u něj můžete cestou domů zastavit.“

34

S prohlídkou Georgetownu začali přesně v 10:56 večer. Začali čtyři bloky od O’Rourkeova domu a systematicky pročesávali okolí ve snaze najít cokoliv podezřelého. Za volantem seděl Coleman, jehož úkolem zároveň bylo sledovat levou stranu ulice. Rapp se staral o pravou. Uvnitř vyměřeného čtverce zjistili několik zaparkovaných dodávek, to ale bylo asi tak vše. Žádný ze zaparkovaných vozů nevzbudil jejich pozornost. Nevšimli si ani nikoho, kdo by seděl a vyčkával za volantem. Rapp získal jistotu, že svůj hovor může nyní uskutečnit zcela bezpečně. Mimoto, pokud by se s nimi chtěl pustit někdo do křížku, čekal by na něj skutečně hodně krátký proces.

S misí u kongresmana O’Rourkea si Rapp příliš těžkou hlavu nedělal. Nebylo by však od věci ho skutečně nějak uklidnit, dříve než se začne kolem sebe příliš vyptávat. Došel k závěru, že tak daleko by O’Rourke stejně nezašel. Vlastně se mu tenhle kongresman docela líbil. Byl to férový chlap a dobrý manžel. Když o tom teď přemýšlel, musel Rapp skutečně uznat, že zatáhnout ho do téhle špíny opravdu nebyl ten nejlepší nápad. Nikomu se však nakonec nic nepřihodilo, takže vlastně o nic nejde.

Rapp by byl rozhodně radši, kdyby tuhle schůzku mohl odložit až na ráno, na druhé straně měl aspoň dobrou výmluvu k tomu, aby se mohl vidět s Annou. Když pomyslel na to, že ji za chvíli bude držet v náručí, cítil, jak se mu samou závratí svírá žaludek. V životě ještě nikdy nic podobného necítil.

Vytáhl telefon a vytočil číslo manželů O’Rourkeových. Michael jej zvedl hned po prvním zazvonění.

„Michaeli, to jsem já, Mitch. Promiň, že volám tak pozdě, ale potřebuji s tebou mluvit.“

„Poslouchám,“ odpověděl chladně a nezúčastněně hlas na druhém konci.

„Po telefonu to nepůjde.“

„Kdy tedy?“

„Jsem jen pár vteřin od vás, rád bych ti jenom pár věcí vysvětlil, nebude to trvat dlouho.“

„Fajn, ale nedělej příliš velký rámus. Liz už spí.“

O minutu později zaparkoval Coleman svůj ford na krátké příjezdové cestě před malým rodinným domkem postaveným z hnědého pískovce. Michael již na ně čekal ve dveřích. Žlutý labrador seděl poslušně vedle něj. Rapp i Coleman rychle vyběhli po schodech ke dveřím, přičemž nespouštěli oči z dění na ulici kolem. Vběhli do domu a Michael za nimi zavřel a zamknul dveře. U úst si držel vztyčený ukazováček, kterým se jim snažil naznačit, aby se chovali co nejtišeji. Naznačil jim, aby šli za ním, a zamířil chodbou do kuchyně.

Rapp se okamžitě přemístil až k zadním dveřím a poodhrnul závěs. Když se přesvědčil, že za domem nikdo není, sedl si ke kuchyňskému stolu. Duke k němu ihned přiběhl a opřel mu čumák o koleno. Duke si Rappa již pamatoval a zdálo se, že v něm našel zalíbení. O’Rourke se jich zeptal, jestli si dají nějaký drink. Oba muži však odmítli. Michael si tedy z lednice vytáhl pivo a odzátkoval láhev. Rozhodl se, že zůstane stát u kuchyňské linky.

„Omlouvám se za ten e-mail,“ zahájil rozhovor Rapp. „Nechtěl jsem tě tím nijak vydírat. Chtěl jsem jenom, abys mě bral vážně.“

O’Rourke si Mitche dlouze prohlížel: „Pro koho vlastně děláš, Mitchi?“

„Kvůli tomu jsem dnes nepřišel,“ nechal Rapp jeho otázku bez odpovědi. „Přišel jsem, abych ti řekl, že tvé tajemství je u mne v naprostém bezpečí. Neexistuje žádný důvod, proč bych o tvém dědečkovi a Scottovi měl komukoliv vyprávět.“

O’Rourke se podíval na Colemana. Ten však jen zavrtěl hlavou: „Já ti řeknu jen jedno: ode mne se nikdo nedozví ani slovo. Takže si to nějak započítej a budeme si kvit.“

„Michaeli, to, co dělám, ti rozhodně nehodlám vyzradit. Zkus mi ale věřit. Tvoje manželka i žena, kterou si chci vzít, jsou nejlepší kamarádky. Mám Liz rád a mám rád i tebe. Na celém světe nevidím jeden jediný důvod, proč bych vám měl nějak ublížit.“

Michael si dopřál další doušek piva a pozorně se zamyslel nad obsahem Mitchova prohlášení. „Víš dobře, že i já tě mám rád, budu k tobě však zcela upřímný. Pokud děláš to, co si myslím, že děláš, pak si nejsem vůbec jist, že bych byl nějak nadšen, že se budeš kolem mě a mé rodiny motat.“

Jeho slova se Rappa dotkla. Nedal to sice na sobě nikterak znát, ale Michaelova poznámka ťala do živého. Přál si, aby mohl se vším již skončit, aby i on mohl vést obyčejný lidský život s ženou a dětmi po boku. „Respektuji tvůj názor, a pokud si nebudeš přát, abych se kolem vás vyskytoval, udělám vše proto, abych se tomu vyhnul. I tak si však můžeš být jistý, že tvé tajemství je u mě zcela v bezpečí.“

„Pokud to myslíš upřímně, proč mi tedy neřekneš, pro koho děláš?“

„Michaeli, jsi přece kongresman. Měl bys vědět, že jsou určité věci, které snad ani nechceš znát.“

„Zkus to,“ odvětil mu Michael rozhodně a zkřížil ruce na prsou. „Trochu jsem se podíval na tvou minulost. Nikde jsem nenašel záznamy o tom, že bys měl nějaký speciální vojenský výcvik. Přesto mi ale něco říká, že to není pravda.“

„A k čemu ti takováhle informace bude vůbec dobrá?“

„Chci prostě vědět, s kým jednám. Nedělej si starosti s výborem. Raději bych si zastrčil do zadku rozžhavený pohrabáč, než bych něco takového vyzradil Rudinovi.“

Jeho poznámka přinutila Mitche k úsměvu: „Dobrá, Michaeli. Řeknu ti, co dělám, k nikomu jinému se však tato informace nesmí dostat. Nesmíš o tom říct dokonce ani Liz. O tvém dědečkovi a Scottovi vím již taky celé roky a neřekl jsem o tom nikomu ani slovo. Ani Anna nemá o ničem tušení.“

„Cokoliv řekneš, zůstane jen mezi námi dvěma. Nikdo jiný se o tom nedozví.“

Rapp přemýšlel, jakým způsobem by měl vlastně O’Rourkeovi sdělit alespoň část pravdy. Přitom ho napadla slova, která kdysi řekl bývalému státnímu žalobci. Bylo to v době krize s rukojmími, která tehdy teroristé drželi v Bílém domě. Rapp tenkrát poněkud vybočil z mezí svého normálního chování a nechal se unést svým hněvem. Nakonec to však stálo za to. Prosadil svou a terorista, po kterém téměř deset let pátral, byl mrtev.

Rapp se krátce podíval na Colemana a pak pronesl: „Nepracuji pro žádnou státní službu. To aby bylo mezi námi zcela jasno. Jsem někdo, komu by se dalo říkat protiteroristický specialista.“

„Dobrá. A pokud se mohu ještě zeptat, co přesně takový protiteroristický specialista vlastně dělá?“

Nebylo až tak jednoduché zaobalit práci, kterou dělal, do nějakého přijatelného hábitu. Řekl to tedy jasně a zpříma: „Zabíjím teroristy.“

„Prosím?“

„Napřed je musím vypátrat a najít. Potom je zabiju.“

Kongresman odložil svoji láhev s pivem. Něco podobného sice víceméně tušil, nečekal ale, že mu to Mitch sdělí takhle bez obalu a naplno.

Poté, co se z Mitchova doznání trochu vzpamatoval, mu však přece jenom začalo pár věcí zapadat. „A takhle ses tedy seznámil i s Annou? Během útoku na Bílý dům?“

„Přesně.“

„Měl jsi tedy co do činění s likvidací těch teroristů?“

Coleman se neubránil smíchu: „Do prdele, vždyť je všechny dostal sám.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se O’Rourke.

„Chce tím především říci, že ti ten zbytek budeme muset dovyprávět až někdy jindy,“ odpověděl mu Rapp a podíval se na Colemana. Potom vstal ze židle a s napřaženou rukou přistoupil k Michaelovi: „Ještě jednou se za tohle všechno omlouvám. Možná ti jednoho dne, když už nebudeš v Kongresu, budu moci říci více. Do té doby však nemohu, je mi líto.“

O’Rourke přijal nabízenou ruku a zpříma se podíval Mitchovi do očí: „To bych byl opravdu rád.“

„Hlavně si pamatuj,“ pokračoval Rapp, „že jsme na jedné lodi a že nám jde oběma o stejnou věc.“

„Fajn.“

Coleman se podíval na hodinky a pronesl směrem k Mitchovi: „Pohni kostrou, dej ještě pusu Anně a padáme. Musíme se vrátit na základnu a zkontrolovat, co dělají kluci.“

Rapp se pousmál, cítil se trochu zahanben i vzrušen: „Kde je Anna? Nahoře?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou O’Rourke. „Volala těsně po osmé a řekla Liz, že jede na schůzku s tebou. Měl jsem za to, že jste kvůli tomu i přijeli. Že tě sem poslala Anna.“

35

Peter Cameron uháněl dálnicí Maryland Highway číslo 214. Poslouchal Šeherezádu, která měkce vyhrávala ze všech sedmi reproduktorů jeho stříbrné Toyoty Lexus. Vůz si koupil na jedno ze svých falešných jmen a právě se chystal porušit příkazy, které mu dnes senátor Clark osobně vydal. Nedokázal totiž odolat pokušení vstoupit do Mitchova domu. Bylo na něj jednoduše příliš silné. Dům Mitche Rappa. Musel vědět, co je Mitch vlastně zač. Musel se útoku osobně zúčastnit. Senátor Clark by z toho pochopitelně nebyl příliš nadšen, když však bude dostatečně opatrný, jeho šéf se o tom nikdy nedozví. Duserovi již dopředu zavolal a informoval ho o svém příjezdu. Poslední věcí, kterou nyní mohl potřebovat, bylo, aby ho tenhle bývalý mariňák nebo někdo z jeho kamarádů s prstem vždy připraveným na spoušti omylem zastřelil. K tomu, aby dům navštívil, ho však vedl ještě jeden důvod. Pokud se měl plán zdařit, nemohl dopustit, aby tihle najatí klauni proděravěli oběť kulkami jako řešeto.

Když sjížděl z dálnice, podíval se na svůj mobilní telefon. Přemýšlel, kdy se mu asi Mitch znovu ozve. Od okamžiku, kdy spolu dnes odpoledne hovořili, mu totiž Rapp telefonoval každou hodinu. On však telefon zcela záměrně nezvedal. Naposledy to bylo kolem deváté večer, což bylo již před téměř dvěma hodinami. Cameron na to dosud nepomyslel, ale kdyby se Rapp již neozval, znamenalo by to problém. Rozhodl se, že si s tím prozatím nebude dělat těžkou hlavu. Rapp mu zcela jistě zavolá. Když ne dnes v noci, tak zcela určitě zítra ráno.

Auto ujíždělo setmělou okresní silnicí a Cameron si užíval rychlosti, kterou mu tahle nejsilnější vyráběná Toyota nabízela. Senátorův plán byl skvělý, v některých oblastech však na něm bylo ještě potřeba trochu zapracovat. Bylo nutné se několikanásobně zajistit proti nepředvídaným událostem. Šance na to, že by se něco takového mohlo skutečně přihodit, byly více než vysoké. Cameron si po dlouhé měsíce představoval okamžik, kdy se mu Rapp dostane do středu zaměřovače jedné z jeho mimořádně výkonných a přesných pušek. Senátor však jeho sen rozbil. Nedal mu sice žádné přesné pokyny, vyloučil však možnost střelby z dálky. Trval na tom, že vše musí vypadat jako vražda a sebevražda. Vyřídit děvče nebude problém, s Rappem to ale již tak snadné být nemusí. Zcela určitě to není člověk, kterého by bylo rozumné podceňovat. Největším problémem tedy zůstávalo, kterak se k němu dostat natolik blízko, aby ho mohli střelit rovnou do hlavy. Při dnešní úrovni kriminalistiky si navíc budou muset dávat opravdu pozor na to, v jakém stavu po sobě místo činu zanechají.

Budou muset zřejmě nechat dívku naživu a dostat Rappa jako prvního. Cameron se již rozhodl i pro zbraň. Bude to pistole kalibru 5,58. Ta po sobě nezanechá žádné výstupové zranění ani cákance krve. Rapp musí do domu vstoupit sám, on bude držet Anně pistoli u hlavy a střelí Rappa z boku do hlavy, dříve než bude mít možnost jakkoliv reagovat. Potom použijí stejnou zbraň a zastřelí i dívku. Jakmile zmizí z místa činu, zavolají anonymně místnímu šerifovi a pro jistotu i několika televizním stanicím. To poslouží jako pojistka pro případ, že by se CIA pokusila celou věc nějak zamaskovat.

Cameron si přesto uvědomoval, že jeho plán má jednu slabinu. Nebude totiž vůbec snadné se k Rappovi přiblížit natolik, aby ho mohli zabít zblízka a navíc pouze jedinou ranou. To si bude muset vzít na starost on sám. Bude tudíž nutné, aby si až do posledního okamžiku dokázal zachovat chladnou hlavu.

Cameron zastavil u příjezdové cesty vedoucí k Rappovu domu a zaparkoval před sedanem, kterým již dříve dorazili Duser s Annou. Jeden z Duserových mužů stál na malé přední verandě. Cameron k němu přistoupil a řekl, aby mu zavolal šéfa. Obloha byla stále zatažená, po měsíci nebylo nikde ani stopy. O minutu později vyšel Duser z domu a nabídl Cameronovi cigaretu. Odmítl a sledoval, kterak si Duser jednu zapaluje.

„Jak se chová?“

„Je to dobrý, trochu nervózní, to se ale dalo čekat.“

„Co dělá?“

„Dívá se na zprávy.“

„Zablokovali jste jí mobil?“

„Jo.“ Duser si znovu potáhl z cigarety. „Co ten její přítel?“

„Co chceš vědět?“

„Co je zač? Není tu něco, co bych o něm měl vědět?“

Cameron se rozhlédl kolem. Nejbližší sousedé byli na obou stranách vzdáleni asi tak padesát stop. Hranice pozemku však pokrýval hustý živý plot. „Je tu určitá šance, že by mohl být ozbrojen, dokud však budeme mít tu holku, nic neudělá.“

„Jste si tím jist?“

„Kolik máte s sebou chlapů?“

„Šest, včetně mě.“

Cameron se usmál. „Řekl bych, že to pro vás bude hračka.“ Duser byl dostatečně nafoukaný na to, aby Cameronovým lžím beze zbytku věřil. Cameron se podíval na hodinky a pronesl: „Připozdívá se, pochybuju, že by se ještě dnes objevil. Promluvím si s ní a pak si zajedu do města, musím si tam ještě zařídit pár věcí.“

„Proč ji jednoduše nesvážeme a nepočkáme, až se objeví?“

„Pokud to nebude nutné, nechci na ní zanechat žádné stopy.“ Cameron otevřel dveře a vešel do domu. Dva z Duserových rváčů seděli v kuchyni u stolu a hráli karty. Pláště si odložili, pistole, uložené v pouzdrech zavěšených kolem ramen, byly jasně viditelné. Cameron jim pokynul a pokračoval směrem do obývacího pokoje.

„Dobrý den, slečno Riellyová. Jmenuji se Barry Lenzner,“ pronesl a nabídl Anně ruku.

Anna seděla s nohou přes nohu v obrovském křesle. Přijala ruku, kterou jí neznámý muž nabízel, a opětovala jeho pozdrav: „Dobrý den.“

Cameron se usadil na pohovce. První věcí, která ho na Anně zaujala, byly její neuvěřitelně zelené oči. „Pracuji pro Agenturu, slečno Riellyová,“ zahájil rozhovor a ukázal rukou směrem ke kuchyni. „Doufám, že jsme vás nijak nevylekali?“

„Ne… tedy aspoň ne moc,“ odpověděla Anna a upravila si vlasy, které jí spadly do očí.

„To je dobře, byl bych nerad, kdyby vás mělo něco zbytečně rozrušit. Je možné, že se Mitchovi podaří sem dorazit ještě dnes v noci, trochu o tom ale již pochybuji.“ Cameron si všiml, jaké zoufalství jeho slova na její tváři vyvolala. „Nemusíte se ničeho obávat. Nic zlého se mu nestalo. Vynořilo se zřejmě pár maličkostí, o které se musel postarat.“

„Jakých maličkostí?“

Cameron se usmál a řekl: „Víte přece sama, slečno, že o tom nesmím mluvit.“

„Ale já vím, čím se Mitch živí.“

„Vím, že o některých věcech víte, možná že dokonce víte mnohem více, než byste měla. Není však na mně, abych o tom s vámi teď diskutoval. Mitch je právě uprostřed něčeho nesmírně důležitého, něčeho, co může mít skutečně mimořádný dopad na bezpečnost celé země.“

„Je v bezpečí?“

„To zcela jistě,“ usmál se Cameron, „já bych si spíš dělal starosti o ty druhé.“

„To je kdo?“

„No přece ti špatní.“

„Hm.“

„Podívejte, opravdu nechci, abyste si dělala zbytečné starosti. Jsem si zcela jist, že se Mitch ráno objeví. Pokud budete chtít, zavezeme vás zpět do města a hned ráno vás sem zase přivezeme. Můžete tu, pochopitelně, pokud budete chtít, zůstat i přes noc. My se vám samozřejmě odklidíme z cesty.“

„Existuje aspoň nějaká naděje, že by se mohl objevit ještě dnes?“

„To nemohu vyloučit, nerad bych ale, abyste si od toho něco slibovala.“

„Stejně tady raději zůstanu.“

„Fajn.“ Jeden z jeho mobilních telefonů se rozezněl. Cameron se podíval, který z nich to je, a pak se znovu obrátil k Anně: „Když dovolíte, musím si to teď vzít.“

***

MICHAEL NESTAČIL SVÁ SLOVA ani dokončit, a Mitchovi bylo okamžitě jasné, že se Anně přihodilo něco zlého. Zeptal se Michaela, jestli si je skutečně jistý tím, že Anna Liz opravdu řekla, že jede na schůzku s ním. O’Rourke mu sdělil, že když se o tom Liz s Annou bavila, seděl hned vedle ní. Rapp měl nutkání jít nahoru a vzbudit Liz, pak si však uvědomil, co by mu asi tak mohla říci, a rozmyslel si to. To poslední, co teď potřebovali, byla hysterická těhotná reportérka, kterou by tu museli utěšovat. Rapp vytočil číslo Annina bytu. Po čtyřech zazvoněních se ozval záznamník. Zavěsil. Když zkusil totéž s Anniným mobilním telefonem, oznámila mu hlasová služba, že zákazník není k dosažení. Rapp věděl, že s výjimkou živého vysílání Anna svůj mobilní telefon vždy zvedá. Něco se tedy muselo stát. Musel se přemáhat, aby na sobě nedal před Michaelem nic znát. Situace se náhle zcela obrátila. Bez ohledu na to, kdo ti hajzlové, kteří za tím vším stojí, jsou, za tohle mu zaplatí.

Ještě než odešli, požádal Rapp O’Rourkea, aby své ženě nic neříkal. Michaelovi se to sice zpočátku příliš nezamlouvalo, Rapp ho však přesvědčil, že jeho šance, že najde Annu sám, je zcela určitě větší než ta, že ji vypátrá policie. Slíbil mu ještě, že se ozve, a pak již s Colemanem zmizeli ve tmě.

Venku dal Colemanovi adresu Annina bytu a požádal ho, ať na to šlápne. Cestou vytočil Stansfieldovo zabezpečené domácí telefonní číslo. Telefon zvedla Kennedyová a Rapp se jí zeptal, jak se Stansfieldovi vede.

„Spí,“ odpověděla mu.

„Myslím, že mají Annu.“

Kennedyová na druhém konci se na chvíli odmlčela. „Jsi si jistý?“ zeptala se posléze.

„Bohužel ano.“

„Mám něco udělat?“

„Jo, okamžitě pošli do Annina bytu tým,“ řekl a nadiktoval jí adresu. „My tam budeme tak za dvě minuty.“

„Ještě něco?“

„Vyhlaš poplach pro jeden z SOG týmů. Možná je budu potřebovat jako zálohu.“

Kennedyová se zamyslela nad tím, jakým způsobem zařídit povolání jedné ze Speciálních operačních skupin CIA. Jednalo se vlastně o ekvivalent Jednotek rychlého nasazení. I když jejich povolání a nasazení spadalo do jejích pravomocí, bylo by lepší, kdyby to udělal přímo Stansfield.

„Postarám se o to,“ slíbila mu. „Budeš potřebovat ještě něco?“

„Tímhle se všechno mění.“

Kennedyové se odměřený chlad, který v jeho hlase vycítila, pranic nelíbil. „Jak?“

„Je mi zcela fuk, jak vysoko tohle půjde. Je po nich.“ Rapp zavěsil a zadíval se z okna auta, které plnou rychlostí ujíždělo po Wisconsin Avenue.

***

JAKMILE DORAZILI K BUDOVĚ, kde Anna bydlela, dvakrát ji objeli a pokusili se zjistit, jestli nenajdou nějaké nastražené pozorovací zařízení. Když nic podezřelého neobjevili, zaparkovali přímo před jedním z pouličních hydrantů. Se skloněnými hlavami vstoupili oba do budovy. Nechtěli totiž, aby jejich tváře zachytily bezpečnostní kamery. Rapp měl klíče, takže se vstupem do budovy neměli žádné potíže. Když se ocitli na schodišti, vytáhli oba své zbraně a připevnili na ně tlumiče. Rapp měl jako obvykle devítimilimetrovou berettu, Coleman spoléhal na H&K USP .45 ACP. Během necelých deseti sekund seznámil Rapp Colemana s půdorysem Annina bytu. Coleman byl zvyklý pracovat ve dvojici, což byl koneckonců i pilíř výcviku u Navy Seals. Rapp byl vlk samotář. Coleman si bleskově ověřil, že jim koordinace nebude činit žádné problémy, načež oba vyrazili vzhůru po schodech.

Když dorazili do třetího patra, zkontroloval Rapp chodbu a opustil schodiště. Nehodlali se nijak zdržovat. Pokud na ně někdo čekal, nejlepším způsobem, jak se s touto situací vypořádat, bylo jednat co nejrychleji, nekompromisně udeřit a zasáhnout cíl. Když se dostali až k Anninu bytu, zaujal Rapp pozici vpravo, zatímco Coleman se postavil vlevo. Rapp opatrně zasunul klíč do zámku a otevřel dveře. S Colemanem v patách vstoupil do bytu. Coleman pak za nimi zavřel a zamknul. Jako první zkontrolovali vestavěnou skříň v předsíni. Pak se přemístili do kuchyně a obývacího pokoje. Za celou dobu ani jeden z nich nepromluvil. Pohybovali se z místnosti do místnosti, Rapp jako první, Coleman hned za ním, kryl mu záda. Otevřeli a potom zase zavřeli každé dveře. Netrvalo ani třicet vteřin a zkontrolovali celý byt. O dalších třicet vteřin později našli první odposlechovou štěnici. Ani se jí nedotkli a opustili byt. Dveře nechali odemčené.

Hned po návratu do vozu zavolal Mitch znovu Kennedyové.

„Odposlouchávali její byt. Nasaď tam svoje nejlepší lidi. Řekni jim, ať najdou vysílač a čekají. Pokud ho přijde někdo zkontrolovat, chci, aby ho sledovali. My zatím jedeme k Marcusovi. Až tam dorazíme, zavolám znovu.“

Coleman ždímal motor, co to dalo. Odbočil z ulice New Mexico a ujížděl nyní po Nebraska Avenue. O dva bloky na severovýchod vjel na kruhový objezd. Ze dvou třetin ho obkroužil a zamířil dále po Massachusetts Avenue. Když uháněli elegantní čtvrtí Spring Valley, přerušil Coleman mlčení a zeptal se: „Jaký je náš další tah?“

Rapp se stále nedokázal zbavit zlé předtuchy, která se mu usídlila v hlavě. On sám dokázal snést neuvěřitelné množství bolesti. Byl postřelen, pobodán, zlámali mu snad tucet kostí, mnohokrát ho dotlačili až na samý okraj jeho fyzických možností, kde ho dokázala zachránit pouze jeho nezměrná vůle přežít, tohle však bylo něco zcela jiného. Nyní se mu chtělo brečet. Myšlenka na to, že někdo možná právě teď ubližuje Anně, byla tou nejbolestivější věcí, kterou kdy pocítil. Zaplašil tyhle představy ze své mysli a zadíval se z okna. Rukou si setřel vlhkost, která se mu usadila v koutku oka. Nechtěl, aby si toho Coleman všiml. „Zjistíme, jestli se Marcusovi nepodařilo mezitím na něco přijít, a pak zkusíme znovu zavolat Profesorovi.“

36

Svého obvyklého klidu však Rapp nabyl ještě dříve, než se dostali k Dumondovi. Kennedyová Marcuse již dopředu informovala, že unesli Annu. Dumond si v podstatě nikdy nebyl jist, jakým způsobem by se měl k Rappovi chovat, proto se rozhodl, že bude lepší, když se nebude snažit ho utěšovat. Místo toho mu chtěl raději sdělit, jak pokračuje jeho pátrání po Profesorovi. Na tomto poli však zprávy příliš příznivé nebyly. Colemanovi dva muži, Kevin Hackett a Dan Stroble, prohlédli snad již tisíce fotografií současných i bývalých zaměstnanců ministerstva zahraničí, ale dosud se jim nepodařilo objevit žádnou, která by odpovídala popisu, jejž měli k dispozici.

Tohle ale Rapp slyšet nechtěl a jen těžko se mu dařilo zadržovat hněv. Dumonda však napadla něco, co by jim, aspoň dle jeho názoru, mohlo pomoci. „Kdy jsi tomu chlapovi volal naposled?“

„Kolem deváté večer.“

„A od té doby, co jste spolu mluvili poprvé, už nezvedá telefony, že?“

„Jo.“

„Hm, ale s tím bude muset něco udělat, nemám pravdu?“

„Proč?“

„Jestli je to skutečně on, kdo unesl Annu, pak s tebou určitě bude chtít mluvit.“

„To asi jo, ale není mi jasný, kam tím míříš.“

„Podívej, on přece nemá žádný způsob, kterým by se s tebou mohl spojit. Tys mu přece nikdy svůj telefon nedal.“

„Takže čeká, až mu zavoláš.“

Rapp začínal být Dumondovým omíláním známých faktů značně rozčilen. „K tomu se ale už celou dobu chystám. Čekám jen na tebe, až budeš připraven zjistit, kam ten hovor půjde.“

Dumond si jeho slova s klidem vyslechl, načež zvedl ukazováček a prohlásil: „Mám plán. Požádal jsem Kennedyovou o Smart Van a ona mi to posvětila. Kluci už jsou na cestě sem.“ Pod pojmem Smart Van měl Dumond na mysli mobilní sledovací jednotku čtvrté generace, kterou pro CIA dodala společnost Audio Intelligence Devices, která byla jednou z divizí koncernu Westinghouse. Oddělení CIA pro vědu a technologii si ji pak upravilo přesně dle svých potřeb.

„Marcusi, víš dobře, že tyhle technický bláboly nesnáším, takže na mě, prosím tě, mluv jazykem, kterému bych mohl rozumět.“

Dumond tedy spustil, dvakrát se ovšem zastavil, načež začal znovu, neboť se pro to, co právě hodlal udělat, snažil najít co nejjednodušší vyjádření. Nakonec tedy řekl: „Pokud se nám podaří dostat dodávku do správné pozice ještě předtím, než mu zavoláš, a pokud se ti ho podaří udržet na telefonu dostatečně dlouho, myslím, že ho budu schopen zaměřit.“

„Jsi si jist?“

„To ne, ale s trochou kliky, a pokud budeme v okamžiku, kdy to zvedne, v té správné oblasti, měl bych nás být schopen dostat minimálně na pár bloků od něj. To vše za předpokladu, že bude po celou dobu na jednom místě.“

„Kdy tedy budeme moci zavolat?“

„S dodávkou by tu měli být tak do pěti minut.“ Dumond ukázal na mapu na kuchyňské lince a zamířil k ní. Cestou Mitchovi ještě sdělil: „O tom, kde by s tím mobilem mohl být, nemáme pro tuhletu hodinu žádné bližší informace, takže opravdu nemohu zaručit, že až bude telefon zvedat, budeme v té samé oblasti.“

„O čem to, ksakru, pořád blábolíš, Marcusi?“ zeptal se ho Rapp již značně podrážděně.

„Vytáhl jsem si informace, jaké vysílače za poslední tři měsíce jeho mobil využíval, a zaznamenal jsem si je do mapy. Tady tyhle žluté tečky označují deset nejčastěji používaných vysílačů.“ Dumond zvedl list papíru položený na mapě a pokračoval: „Tohle je seznam všech jeho hovorů včetně přesného času, délky trvání a věží, přes které byly směrovány.“

„K věci, Marcusi.“

„Problém je, že po jedenácté zpravidla moc netelefonuje, takže tady mám jen málo záznamů. Tím pádem bude dost obtížné předpovědět, kde teď může být.“

„Do prdele.“

„Ráno bychom měli větší šanci.“

Coleman položil Mitchovi ruku na rameno a hlavou mu naznačil, aby se s ním odebral do ložnice. Rapp ho mlčky následoval. Když se ocitli v Dumondově ložnici, zavřel za sebou dveře a zeptal se: „Co se děje?“

„Seš si jist, že se na to opravdu momentálně cítíš?“

„Co je tohle proboha za idiotskou otázku?“

„Řek bych, že je to setsakramentsky dobrá otázka.“

„A už jsi mě někdy viděl, že bych se na něco necítil?“

„Taky jsem tě nikdy neviděl zamilovanýho.“

„Co to s tím má společnýho?“ vyštěkl Rapp.

„Všechno. Mají Annu a to začíná ovlivňovat tvůj úsudek. Bereš teď všechno moc emocionálně.“

„Se mnou si nemusíš dělat žádné starosti.“

„To dost dobře nejde. K Marcusovi ses tam vedle choval, jako by to byl tvůj mladší bratr.“

„Však ho tak taky doopravdy beru.“

Coleman udělal krok vpřed. „Tohle nedopadne dobře, hochu.“

„Co nedopadne dobře?“

„Vždyť ti to říkám. Bereš si to moc osobně. Myslím, že bys to měl předat někomu jinýmu.“

„A to jako komu? Zasraným federálům? Fajn… zavoláme sem teda HRT. Všechno poběží jako na drátku až do tý doby, než Annu zabijou a federálové se začnou vyptávat, co jsem vlastně zač.“

„Nemluvím o federálech, Mitchi. Zkus se, prosím tě, na chvilku uklidnit. Měl bys už vědět, že někdy je prostě lepší počkat. Tahleta věc může být ještě pěkně ošklivá, teprve potom se to třeba začne lepšit. Neměl bys dovolit, aby současná situace příliš ovlivňovala tvá rozhodnutí.“

Rapp se s ním chtěl pustit do další hádky, pak si to ale rozmyslel. „Dobře, kdykoliv budeš mít pocit, že dělám nějaký hovadiny, dej mi vědět. Budu to respektovat a poslechnu.“ Rapp se na chvíli odmlčel, načež dodal: „S jednou výjimkou. Každý z těch hajzlů je už teď mrtvej. A nesnaž se mi to rozmluvit.“

***

DODÁVKA CATERINGOVÉ SLUŽBY zastavila u vchodu do Marcusova domu. Byla bílá a na každé straně měla namalovánu velkou kuchařskou čepici. Stejná čepice pak zdobila i zadní dveře vozu. Nad obrázkem čepice bylo vždy uvedeno jméno firmy, Kip’s, pod čepicí pak bylo velkými číslicemi napsáno její telefonní číslo. Celá záležitost s cateringem byla zcela legitimní, neboť společnost patřila jednomu z bývalých zaměstnanců Agentury a jeho manželce. CIA jim zajistila velmi výhodné profinancování jejich firmy a výměnou získala zcela legální maskování několika svých pozorovacích dodávek.

Dumond vlezl do vozu zadními dveřmi a usadil se tam i s oběma svými notebooky. Rapp i Coleman se k němu připojili. Hackett a Stroble nastoupili do Colemanova exploreru. Dumond řekl řidiči, ať zamíří na Washington Circle, a přibouchl dveře dodávky. Hned poté spustil přinesené počítače a propojil je se zbývajícím vybavením v dodávce. Na jedné straně dodávky byly tři regály na pizzu. Místo pizzy tam však bylo to nejmodernější sledovací zařízení. Uprostřed byly dva ploché barevné aktivní panelové displeje. Horní byl dotykový a sloužil k ovládání zbývající technologie v dodávce. Spodní displej pak sloužil jako přívodní zařízení pro videosignál. Dumond seděl na samostatně umístěném sedadle. Pod monitory zbývalo na jeho nohy jen velmi málo místa. Rapp i Coleman ho pak mohli sledovat z lavice umístěné vzadu.

Cesta k Washington Circle jim zabrala téměř čtvrt hodiny. Na střeše dodávky byla přimontována zahrádka na zavazadla. Ta však nebyla ještě nikdy využita ke svému pravému účelu. Místo kufrů na ní byly rozmístěny nejrůznější antény, videokamery, směrové mikrofony a vyhledávač směru. Jakmile se Dumondovi podařilo proniknout do sítě mobilního operátora Sprint, zapnul vyhledávač směru a oznámil Rappovi, že je připraven.

Rapp se již dříve domluvil s Colemanem na způsobu, kterým celý hovor povede. Dohodli se, že bude nejlepší, když se Rapp bude ze začátku chovat tak, jako by nevěděl nic o tom, že Anna zmizela.

Dumond upravil Mitchův mobilní telefon tak, aby on i Coleman mohli naslouchat, o čem se Mitch a Profesor spolu budou bavit. Celý rozhovor hodlal rovněž nahrát na DAT. Rapp vymačkal Profesorovo telefonní číslo a v duchu odpočítával vyzvánění. Když došel k číslu čtyři, pocítil, jak se mu začíná zrychlovat tep. Zmocnil se ho strach, že ani tentokrát telefon nikdo nezvedne. Po šestém zazvonění se však přece jenom dočkal odezvy. „Jak se daří, Profesore?“ pronesl do sluchátka.

***

CAMERON ZANECHAL ANNU V obývacím pokoji a vydal se směrem ke dveřím. Když došel do haly, zvedl vyzvánějící telefon. Ve sluchátku uslyšel již známý hlas Mitche Rappa. Vyšel z domu a zamířil ke svému vozu. Nechtěl, aby Duser nebo někdo z jeho lidí rozhovor slyšel.

„Omlouvám se, že jsem nereagoval na vaše dřívější telefony. Vynořilo se pár věcí…“

„Například?“

„Nemyslím si, že by bylo rozumné mluvit o tom po telefonu.“

„Znamená to, že byste se se mnou chtěl setkat osobně?“

„Možná,“ odpověděl Cameron a zařadil krátkou pauzu. „Pokud mi dokážete zaručit bezpečnost,“ pokračoval po chvíli.

„To záleží pouze na tom, co pro mne máte.“

„Poslouchejte, když mě na tuhle práci najímali, neměl jsem ani tušení, kdo vlastně jste. Kdybych to věděl, nikdy bych to nevzal.“

„To se mi opravdu ulevilo,“ pronesl Rapp sarkasticky. „Kdo vás najal?“

„O tom bych opravdu nerad mluvil po telefonu.“

„V tom případě si budeme muset domluvit schůzku.“

Cameron se opřel o dveře vozu. „To je v zásadě možné, něco mi ale říká, že bych se nemusel jejího konce dožít ve zdraví.“

„Jak jsem řekl, to záleží jen na tom, co mi budete schopen říci a jestli se mi nepokusíte něco nalhat.“

„To, co pro vás mám, je opravdu důležité. Na to se můžete spolehnout. Budete mi však muset dát nějaké záruky.“

„Jako například?“

„Že mě necháte naživu a na pokoji. A také že se nikdo v Agentuře nikdy nedozví moji skutečnou totožnost.“

„To možná nebude tak jednoduché.“

„Pak můžete na všechno zapomenout. Vypařím se a vám se nikdy nepodaří mne najít. Tím jsem si téměř jistý.“

„Na vašem místě bych na to nespoléhal.“

Cameron vzhlédl k obloze a tváří se mu mihl úšklebek. Kdyby ten blázen jen tušil, koho proti sobě má. „Poslyšte, cožpak se nedokážete vžít do mé kůže? Musím trvat na svých zárukách. V opačném případě pro mě bude lepší, když se dám na útěk.“

Mezi oběma muži se rozhostila dlouhá pauza. Ticho nakonec prolomil jako první Rapp: „Dobrá, co tedy chcete?“

„Tak za prvé. Setkám se s vámi a jenom s vámi. Když zjistím, že je s vámi ještě někdo jiný, je po všem a mizím. Za druhé: chci vaše slovo, že nikdy a nikomu neprozradíte, kdo jsem.“

„To bude záležet na tom, jak dobré budou vaše informace.“

„Budou dobré, řekl bych, že vám přímo vyrazí dech.“

„Co takhle malou nápovědu?“

„Člověk, který mne najal, je tady ve městě opravdu někdo. Pochybuji, že by vás kdy mohlo byť jen napadnout ho z něčeho takového podezírat.“

„Jestli je tomu skutečně tak, pak vám zařídím nejenom nové jméno, ale i nový obličej.“

„Děkuji mockrát, o to se ale dokážu postarat i sám. Od vás chci pouze slib, že se mne nepokusíte zabít a že mou totožnost nikomu nevyzradíte.“

„Máte ho mít.“

Cameron se podíval na hodinky. Už byl na telefonu dostatečně dlouho. „Dejte mi tedy na sebe telefon.“

Rapp na chvíli zaváhal a pak mu sdělil číslo svého mobilního telefonu. „Kdy se tedy sejdeme?“

„Zítra ráno, někdy kolem východu slunce. Zavolám a sdělím vám přesné instrukce. Trochu si vás povodím, a jestli zjistím, že vás někdo sleduje, okamžitě zmizím.“ Cameron stiskl červené tlačítko a hlasitě se rozesmál. Vše bylo snad až příliš snadné. Rapp se chystal vejít přímo do nastražené pasti, a neměl ani potuchy o tom, že mají Riellyovou.

***

DODÁVKA ZASTAVILA NA DVACÁTÉ třetí ulici, někde mezi budovou ministerstva zahraničních věcí a Námořní zdravotní správou. Dumond pracoval s jedním ze svých notebooků a Rapp i Coleman ho pozorně sledovali. Již po několika málo vteřinách jim Dumondův chlapecký hlas oznámil: „Ani jsme se mu nepřiblížili.“

„Co tím chceš říct?“

„Že tady nikde není. Není dokonce ani ve městě. A co je ještě horší, není ani nikde v této oblasti.“

„Tak kde tedy je?“

„Až někde u zátoky, na jih od Annapolis.“

Rapp vyskočil ze sedadla a podíval se Dumondovi přes rameno. „Ukaž mi, kde je ten vysílač.“

„Tady,“ řekl Dumond a ukázal prstem na obrazovku. „Hned vedle Mount Zion.“

Rapp se upřeně díval na monitor před sebou a snažil se přijít na to, jestli by to všechno mohla být jen náhoda. S očima stále upřenýma na mapu se Dumonda zeptal: „Neříkals, že máš výpisy všech jeho hovorů za poslední čtyři měsíce?“

„Přesně tak.“

„Už tenhle vysílač někdy použil?“

Dumond si vytáhl složku se záznamy telefonních hovorů a začal si ji prohlížet. Prohlídka mu trvala asi dvacet vteřin, a když skončil, podíval se zpět na Mitche: „Tenhleten vysílač použil dnes úplně poprvé.“

Coleman si všiml, že Rappa něco rozrušilo. „Vidíš něco, co mně snad uniklo?“ zeptal se proto.

„Jo, že můj barák není ani dvě míle od toho vysílače,“ odpověděl mu Mitch a ukázal prstem na obrazovku.

„Hmmm,“ vydal ze sebe Coleman a poškrábal se na hlavě. Podíval se na mapu a řekl: „Je vlastně docela možný, že Annu odvezli do bezpečí tvýho vlastního domu. Co ty na to?“

„Řekl bych, že máš asi pravdu.“ Rapp otevřel dvířka vedoucí k řidiči a oznámil mu: „Jeďte na dvě stě čtrnáctku a dejte mi vědět, jakmile přejedeme tři sta jedničku.“ Zavřel dveře a podíval se na Colemana. „Řekni chlapcům, že jedeme na výlet do Marylandu.“ Potom rychle vyťukal Stansfieldovo číslo. Telefon zvedla opět Kennedyová a Mitch se jí ihned zeptal: „Za jak dlouho můžeš sehnat průzkumný vrtulník? Potřebuji, aby se podívali na můj dům.“

„Jeden by se snad dal vyškrábnout v Andrews. Mohli by tam být tak za deset nebo dvacet minut.“

„Fajn, ať tedy okamžitě vyletí a hodí sebou.“

„Co se děje, Mitchi?“

„Teď nemám čas. Zařiď, ať ten vrtulník co nejrychleji vzlétne, a zavolej mi nazpět.“

37

Malý hangár byl umístěn v odlehlé části rozsáhlé letecké základny Andrews Air Force Base. Do hlavního města to bylo jen pár minut jihovýchodním směrem. Celých čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu se zde v pravidelných službách střídali piloti, technici i mechanici. Kdykoliv byl vyhlášen poplach, skutáleli se piloti se svých pohovek a během několika málo vteřin již seděli připraveni v kabinách svých nejmodernějších vrtulníků Bell 430. S pomocí speciálního řídicího systému Full Authority Digital Electronic Control System bylo možné vrtulník nastartovat a připravit k odletu za pouhých třicet vteřin. Civilní verze Bell 430 byla navržena pro dva piloty a sedm cestujících. Tato verze však měla místo pouze pro čtyři cestující. Zbytek byl zaplněn nejrůznější sledovací technikou, kterou obsluhoval jediný technik sedící v zadní části prostoru.

Když helikoptéra vybavená vrtulí se čtyřmi břity začala rolovat z hangáru, požádal pilot věž o povolení k letu a udal zamýšlený cíl. Věž mu téměř obratem požadované povolení udělila. Nemuseli vyplňovat žádný letový formulář, o letu nebude dokonce pořízen ani žádný záznam. Oba piloti byli absolventy proslulého leteckého pluku, určeného k provádění speciálních operací, 160th Speciál Operations Aviation Regiment, jehož mateřská základna byla ve Fort Campbell v Kentucky. Tato skupina byla známá spíše pod jménem Noční stopaři. Létali spolu již v nebezpečném leteckém prostoru nad Somálskem. To bylo roku 1993 a oba si nesmírně vážili toho, že byli ještě vůbec naživu. Několik jejich nejbližších přátel se totiž z Afriky již nikdy nevrátilo.

Na rozdíl od civilní verze poháněly tento vrtulník silnější motory. Byly to dva výkonné turbomotory Allison 250-C40B. Helikoptéra se elegantně vznesla z betonové plochy letiště. V tom samém okamžiku zajel do hladkého břicha letounu i podvozek. Pilot zamířil na východ, neboť se chtěl vyhnout hlavním vzletovým a přistávacím drahám základny, které byly orientovány jižním a severním směrem. Vystoupali do výše 300 stop a bez problémů dosáhli potřebné letové rychlosti 140 mil za hodinu. Vrtulník pokračoval i dále východním směrem. Asi po minutě letu předal technik sedící vzadu pilotovi přesné souřadnice jejich cíle. Pilot tyto údaje zadal do navigačního počítače, který téměř okamžitě zobrazil odhadovaný čas příletu ETA, totiž devět minut a třicet čtyři vteřin.

Rychlý a tichý stroj prořezával chladný podzimní vzduch. Většina pilotů by však z letu pouhých tři sta stop nad zemí měla strach i ve dne, natož pak v noci a pod mrakem, tohle však nebyli obyčejní piloti. Měli za sebou armádní výcvik v letu v těch nejhorších možných podmínkách na strojích, které nebyly ani zdaleka tak skvěle ovladatelné jako tento Bell 430. Přechod z hlučných a fádních armádních helikoptér na štíhlé, nablýskané a tichounké stroje Bell 430 byl pro ně jako přechod z Fordu Sierra do jaguáru.

Když se přiblížili k zátoce a zanechali za sebou zářivá světla města, nasadil si první pilot brýle umožňující noční vidění. Jakmile si na ně jeho zrak přivykl, nasadil si je i druhý pilot. Obletěli cíl z jihu a zapnuli navigační světla. Pak zamířili nad zátoku. Po třech mílích se opět stočili a pilot nastavil vrtulník do režimu vznášení. Od okamžiku, kdy obdrželi hlášení k letu, neuplynulo ještě ani dvanáct minut.

Piloti nechali vrtulník vznášet se přibližně 50 stop nad temnou hladinou zátoky Chesapeake Bay a technik uvnitř letounu se dal okamžitě do práce. Za pomoci speciálních kamer vysokého rozlišení a infračervených termovizuálních kamer začal s prozkoumáváním cíle.

***

PETER CAMERON SE VRÁTIL zpět do domu a usadil se na pohovce hned vedle Anny. V ruce držel stále ještě telefon, na tvář si nasadil svůj nejupřímnější výraz. „Mám pro vás jednu dobrou a jednu špatnou zprávu,“ oznámil Anně. „Kterou chcete slyšet jako první?“

„Tu špatnou.“

„Mitch už to dnes rozhodně nestihne. Bude tu však ráno, brzy ráno.“

„V kolik?“

„Tak kolem sedmé.“

Na Anně bylo poznat, že ji Cameronova slova sklíčila. Uchopila do ruky dálkové ovládání a vypnula televizi. Hodiny ukazovaly téměř půlnoc a ona byla už opravdu unavená. „Půjdu tedy spát,“ pronesla nakonec. „Předpokládám, že nahoře žádný z vašich mužů není.“

„Ne, všichni jsou tady dole. Budete mít úplné soukromí.“

„Děkuji,“ řekla Anna a zamířila ven z místnosti. Cameron ji doprovodil až ke schodišti.

„Musím teď na chvíli odjet, ale měl bych být zpět, ještě než se probudíte.“

„To je v pořádku,“ odpověděla Anna a vydala se po schodech nahoru.

Cameron pozoroval, jak stoupá vzhůru, a obdivoval její postavu. Přistoupil k němu Duser, který se kochal stejným pohledem. Když za sebou Anna zavřela dveře do ložnice, neodpustil si na její adresu poznámku: „To je zadek, co?“

Cameron se zamračil a pohybem hlavy Duserovi naznačil, ať jde za ním. Oba vyšli ven a zůstali stát na přední verandě. Šeptem, leč přesto důrazně Duserovi připomněl: „Drž se pravidel a ať tě ani nenapadne na ni šahat.“

„Klid, stejně bude ráno po ní, tak o co vám jde?“

„O nic, ale prostě se jí ani nedotkneš, je to jasný? Její přítel sem dorazí časně zrána a já potřebuji, abyste se soustředili na to, co je ještě zapotřebí udělat.“ Ukázal na dvě auta zaparkovaná u chodníku. „Ta auta musí zmizet.“

„Kam?“

„To nevím, nemůžou tady ale stát, až přijede.“

Duser přikývl. „Na něco už přijdu. Teď ale potřebuju poslat někoho pro kafe a něco k jídlu.“

Cameron moc nechápal, jak spolu přemístění aut a káva s jídlem souvisejí, a tak nechal Duserovu poznámku bez povšimnutí. „Musím si teď ještě něco zařídit ve městě, počítám, že mi to pár hodin zabere.“ Podíval se na hodinky a řekl: „Měl bych být zpět tak kolem druhý, nejpozději však ve tři, O.K.?“

„Jasný.“

„Kdyby se cokoliv stalo, tak mi okamžitě zavolej, jasný?“

„Naprosto.“

***

„NĚKOHO TADY MÁM. Zdá se, že hlídkuje vzadu za domem, ve směru od zátoky.“

Rapp, Coleman i Dumond si nasadili sluchátka s mikrofony. S využitím techniky zabezpečené proti odposlechu je Dumond přes satelit spojil přímo s helikoptérou, takže mohli s její posádkou nejenom komunikovat, ale na obrazovce v reálném čase viděli a slyšeli vše, co viděla a slyšela i posádka vrtulníku.

Rapp napjatě naslouchal hlasu, který jim popisoval situaci uvnitř jeho vlastního domu. Jejich dodávka přitom ujížděla dálnicí 214 stále na východ. Na spodním Dumondově monitoru viděli obrázek, který připomínal filmový negativ – černobílé stíny doprovázené širokým spektrem šedé. Byly to obrázky zprostředkované infračervenou termální kamerou. Nyní byl obraz vystřídán převážně černými stíny, doprovázenými červenými, žlutými, bílými a modrými oblastmi. Rapp se díval na obrazovku a věděl, že má před sebou svou kuchyň. Přitom poslouchal doprovodný komentář technika z helikoptéry. „Záclony jsou zataženy, ale zevnitř dostávám dva… možná dokonce tři tepelné signály… to vše v přízemí… a vypadá to ještě na jeden v prvním patře.“

Rapp se podíval na obrázek oblasti nad kuchyní a pln očekávání se zeptal: Jste schopni rozlišit, jestli je mezi nimi i žena?“

„To vzadu je definitivně chlap. Ti vevnitř všichni sedí, takže to nedokážu rozpoznat.“

„A co ten člověk nahoře?“

Technik se asi na pět vteřin odmlčel, načež jim do sluchátek sdělil: „Mohl by to být muž i žena, ale taky třeba jen pes. Víc toho nejsem schopen určit, mám jen hrozně slabý signál.“

„Zachytili jste i nějaký zvuk?“ zeptal se znovu Rapp.

Jenom něco málo v pozadí, asi mají puštěnou televizi.“

„Můžete mi zjistit, co se děje na druhé straně domu?“

„Potvrzeno, dejte nám minutu na přemístění.“

Rapp zvedl svůj mikrofon a řekl Dumondovi: „Zavolej Ireně a řekni jí, ať sem okamžitě pošle letecké komando pro zvláštní operace.“ Dumond přikývl a pustil se do vytáčení. Rapp se podíval na Colemana a zeptal se: „Co se tady ksakru děje?“

„Vypadá to, že si někdo udělal v tvým vlastním baráku malou party.“

Jeho slova vyloudila po dlouhé době na Mitchově tváři úsměv. Konečně měl před sebou nepřítele z masa a kostí, což byla rozhodně dobrá zpráva. „Jakou máme podle tebe šanci, že tam bude i Profesor?“

„Když zvážíme ten vysílač, který předtím použil, řekl bych, že se ti zrovna teď roztahuje v kuchyni.“

Rapp se podíval na svůj mobilní telefon. „To si přece můžem poměrně snadno ověřit.“

Jak?“

„Když mu teď zavoláme, vrtulník by měl být schopen to zvonění zachytit.“

Coleman o jeho slovech chvíli přemýšlel, pak však řekl: „Bude lepší s tím počkat, než tam dojedem a než se SOG rozmístí v prostoru. Nechceme ho předčasně vylekat.“

„Máš pravdu.“

„Myslíš, že ta osoba nahoře je Anna?“

„V to doufám.“

Ve sluchátkách se jim opět ozval hlas z vrtulníku. „Máme tady dvě auta, stojí na příjezdovce k domu.“ Muži v dodávce se opět sklonili nad monitorem. Hlas ve sluchátku pokračoval: „U předních dveří ještě někdo stojí, zdá se, že je ozbrojen. Zkusím se k němu dostat trochu blíž.“ Obraz na monitoru se začal postupně zaostřovat na tělo vysílající teplotní signály. Obraz muže, který stál na zápraží, se jim na obrazovce jevil celý červený se žlutými obrysy. U pasu si mohli všimnout dlouhé zužující se oblasti modré barvy.

Jako první promluvil Coleman: „Vypadá to na automatickou pistoli s nasazeným tlumičem.“

„Buď to, nebo samopal,“ vyhodnotil obraz na monitoru Rapp.

Nyní se k postavě na zápraží připojila druhá červená postava a o chvíli později i třetí.

Rapp se okamžitě vylekal, jestli si náhodou nevšimli výzvědného vrtulníku. „Libro 3, byli jste objeveni?“ zeptal do mikrofonu.

„Negativní,“ odpověděl mu hlas ve sluchátkách. Tentokrát však patřil někomu jinému. Jsme dvě míle daleko a kryjí nás stromy.“

Jeden z mužů se oddělil od skupinky a zamířil k vozu. Nasedl dovnitř a o chvíli později se vůz dal do pohybu. Technik jim do mikrofonu oznámil: Jedno auto odjíždí.“

„Vidíme,“ potvrdil do mikrofonu Rapp. Pak otočil mikrofon opět nahoru a řekl Dumondovi: „Zjisti, kde jsme, a řekni mu, ať na to pořádně šlápne.“ Otočil mikrofon zpět a zeptal se: „Libro 3, budete schopni udržet kontakt s oběma cíli?“

Po chvíli ticha uslyšel ve sluchátkách odpověď: „To bude záležet na tom, jak daleko se od sebe vzdálí.“

„Fajn, dokud to půjde, tak je sledujte oba.“

Dumond se vrátil od řidiče a usadil se zpět na své místo u monitoru. „Právě jsme křižovali ulici Queen Anne Road.“

„Takže u výjezdu na Muddy Creek bychom měli být tak za pět minut.“ Podíval na Colemana a ukázal směrem k vozu, který jel za nimi, a oznámil mu: „Řekni chlapům tam vzadu, ať se připraví na trochu akce.“ Obrátil se zpět k obrazovce a poslouchal technika, který jim do sluchátek popisoval manévry sledovaného vozidla. Rappovy myšlenky neustále odbíhaly k Anně. Bude se muset rychle rozhodnout, jestli chce, aby vrtulník sledoval ujíždějící auto, nebo zůstal a monitoroval dění kolem domu.

Colemanovi bylo jasné, co se Mitchovi honí hlavou. „Ten dům nám nikam neuteče.“ Rapp však na jeho slova nijak nereagoval, jenom dál zíral na monitor před sebou. „Slyšels, co jsem říkal?“ zeptal se ho Coleman. „Ten barák…“

„Slyšel jsem tě.“

Telefon na Dumondově ovládacím pultu se rozezvučel. Dumond ho zvedl. Po chvilce ho však předal Mitchovi: „To je Irena, chce vědět, co se děje.“

Coleman naléhal: „Mitchi, v tom autě by mohl být sám Profesor.“

„Vím, vím,“ odpověděl Mitch. K Dumondovi pak prohodil: „Teď s ní nemůžu mluvit.“

Ve sluchátkách se ozval pilot helikoptéry: „Budete se muset rozhodnout: auto, nebo dům?“

„Nemůžeme si dovolit ztratit kontakt s tím autem,“ trval na svém Coleman.

Dumond Mitchovi znovu nabízel svůj telefon: „Říká, že s tebou chce mluvit.“

Mitch měl pocit, že by mu ho nejraději vyrval z ruky a mrštil jím z okna. Bylo mu jasné, že musí udělat něco, co nechce, jiná možnost tu však nebyla. Nastavil si mikrofon před ústa a oznámil helikoptéře: „Libro 3, sledujte auto.“ Strhl si sluchátka z hlavy a vztekle si od Dumonda vzal nabízený telefon. „Co je,“ zavrčel do sluchátka.

38

Rapp byl ve své podstatě skutečně vlk samotář. Nebyl hráčem do týmu, snad jedině v situaci, že by mu velel. V tom případě však očekával, že ho ostatní budou na slovo poslouchat a že nebudou zdržovat zbytečnými dotazy. Ve sféře, ve které se pohyboval, nebyla nouze o nositele přehnaně vysokých ego, takže dospěl k názoru, že nejlepší je pracovat jednoduše sám. Za svoje chování necítil nikdy potřebu se omlouvat. Místo slov nechával promlouvat výsledky a ty byly více než přesvědčivé. Vláda ho vyslala na tucty mimořádně ošklivých misí, jemu se při téměř každé z nich podařilo požadovaný úkol splnit.

Pevně svíral telefon v ruce a řekl do sluchátka: „Teď opravdu nemám čas, Ireno.“

„To chápu, je však nutné, abys mě průběžně informoval.“

„V mém domě jsou minimálně čtyři chlápci, které jsem si zcela určitě nepozval na večeři. Je docela možné, že tam mají i Annu. Tím si ovšem nemohu být zatím jistý. Dům právě opustilo jedno vozidlo. Myslíme si, že by v něm mohl být sám Profesor. Tohle ti ale všechno mohl říci i Marcus. Já mám teď plné ruce práce. Když budu něco potřebovat, zavolám ti.“ Naklonil se nad kontrolní pult a zprudka práskl telefonem.

S tváří rudou vztekem se potom obrátil k Dumondovi: „Teď jsme v terénu, ne někde v Langley, a tady velím já! Od všech očekávám, že budou mé rozkazy plnit do posledního písmene.“ Podíval se na Colemana: „Očekávám a chci tvé rady a pomoc, až však přijde na věc, je konec s diskusí. Je vám to oběma jasné?“

Coleman i Dumond souhlasně přikývli. Coleman proto, že plně chápal potřebu jednotného velení, a Dumond prostě ze strachu. O chvíli později dostal Dumond do sluchátek další hlášení z helikoptéry. „Auto zastavuje,“ zopakoval jim přijatou informaci.

Rapp se natočil k monitoru. Sledovaný sedan právě zastavoval u benzinové pumpy. Snažil se přijít na to, o kterou z okolních stanic se asi jedná. „Jak daleko to ještě máme k výjezdu na Solomons Island Road?“ zakřičel na řidiče.

Je hned před námi.“

„Odbočte na ni a pokračujte na jih, zůstaňte v levém pruhu a buďte připraven zahnout k Exxonu.“ Rapp se obrátil zpět k Dumondovi: „Zhasni tady pár z těch světel.“

„Scotte, řekni chlapům, že jakmile vyjedeme z dálnice, uvidí napravo benzinu Standardu. Chci, aby tam zaparkovali a počkali na nás. A ať jsou připraveni, kdybychom je potřebovali.“ Dodávka začala zpomalovat a Rapp přešel k řidiči. Když odbočili na Solomon Island Road, všiml si tmavomodrého sedanu stojícího přímo před obchodem, který byl součástí pumpy. Musel se rychle rozhodnout. Všiml si, že řidič jejich dodávky má na sobě černé kalhoty, bílou košili a černého motýlka. Jinými slovy, vypadal přesně tak, jak by obsluha takové dodávky vypadat měla. „Kolik benzinu ještě máme?“ zeptal se řidiče.

„Asi tak tři čtvrtě nádrže.“

„Máte u sebe kreditní kartu?“

Muž na chvíli zaváhal. Od člověka, kterého viděl poprvé v životě, to byla poměrně neobvyklá otázka. „Mám,“ odpověděl posléze.

„Jste připojen?“

„Jo,“ řekl muž a poklepal si na levé ucho. „Ten váš technik má můj kanál.“

Rapp mu rukou ukázal na blížící se benzinovou stanici. „Zastavte u tamtěch pump. Hned za tou velkou károu. Pak vystupte z vozu a začněte tankovat. Co máte dělat potom, vám řeknu do sluchátka.“

Rapp se vrátil zpět k Dumondovi. „Můžeš mi sem dostat i ten obchod,“ zeptal se a ukázal na obrazovku.

Dumond přikývl a dal se do práce. O čtyři vteřiny později se obraz obchodu objevil na monitoru. Rapp Dumondovi uznale poklepal na rameno a nasadil si sluchátka s mikrofonem. „Libro 3, máme to auto, vraťte se prosím k domu a informujte nás o všech změnách.“

„Virgo 1, potvrzuji. Vracíme se zpět k domu.“

Rapp zavřel dveře kabiny řidiče a všichni tři se sklonili nad monitorem. „Nahráváš to všechno, Marcusi?“ zeptal se ještě Rapp.

„Žádný strachy.“

Řidiče vozu nikde v obchodě neviděli, takže Rapp přikázal Dumondovi, ať zaostří aspoň na jeho auto a zkontroluje značku.

„A kurva,“ zareagoval Coleman, sotva se jim značka objevila na obrazovce. Druhou kletbu pak vzápětí připojil i Rapp. „Co se děje?“ zeptal se Dumond.

„To auto má vládní značky.“

„Stejně je ale zkontroluj,“ přikázal mu Rapp.

„Mitchi, tohle celou věc pěkně komplikuje.“

„Možná ano, možná ne.“

„Co tím chceš říct, možná? Tady žádný možná neexistuje. Jestliže ten chlapík patří k federálům, tak máme problém.“

„Uvidíme. Marcusi, zaostři kameru znovu na ten obchod.“ U pokladny stál muž se špinavě blond vlasy, oblečený v tmavém obleku a platil.

„Tohle ale není Profesor,“ řekl Coleman.

„Je v tom krámě ještě někdo?“

Dumond zakroužil joystickem a pokusil se proniknout i do nejvzdálenějších míst obchodu. Po chvíli se však s kamerou vrátil zpět k pokladně. „Vypadá to, že je tam sám.“

Rapp sledoval, jak muž vytahuje z náprsní kapsy peněženku a dává obsluze nějaké peníze. Chytil Dumonda za rameno a rozkázal mu: „Řekni řidiči, ať se vrátí do vozu.“ Dumond jeho rozkaz ihned zopakoval do mikrofonu a o pár vteřin později již zaslechli, jak se za řidičem přibouchly přední dveře. Jejich oči byly nyní doslova přilepeny k obrazovce. Muž v obchodě uchopil lepenkový podnos, na kterém byly čtyři polystyrénové kelímky. Přes ruku měl ještě bílou igelitovou tašku.

„Řekni řidiči, ať popojede a zastaví vlevo od jeho auta,“ oznámil Rapp klidným hlasem Dumondovi.

Zatímco Dumond předával jeho rozkaz, sundal si Mitch sluchátka a vytáhl svou berettu opatřenou tlumičem. Totéž učinil nyní i Coleman. Když se dal jejich vůz znovu do pohybu, Dumond natáčel kameru tak, aby ani na chvíli neztratili muže z dohledu. Dodávka dorazila k zaparkovanému sedanu přesně v okamžiku, kdy k němu dorazil i jeho řidič. Položil tác na střechu vozu a sáhl si do kapsy pro klíče.

Mitch rychle otevřel dveře a vystoupil na asfalt parkoviště. Muž k němu byl otočen zády. Když se začal otáčet, aby se podíval, co se za ním děje, pozvedl Mitch levou ruku, ve které pevně svíral pistoli, a udeřil. Prudký úder tvrdé a studené oceli zasáhl muže přímo do týla a způsobil, že se mu téměř okamžitě podlomila kolena. Rapp s Colemanem k němu ihned přiskočili a popadli ho každý za jednu ruku. Společnými silami muže odvlekli k otevřeným dveřím dodávky a složili ho na podlahu. Když ho Rapp uchopil za nohy, aby je rovněž přehodil dovnitř vozu, zkontroloval ještě pouzdro na pistoli, které měl muž upevněno ke kotníku. Coleman učinil totéž s pouzdrem, které měl kolem ramen, a vytáhl z něj automatickou pistoli. Odebral mu i klíčky od auta.

Ty ukázal Rappovi a zeptal: „Co chceš, abych udělal s autem?“

„Jeď s ním za náma. O kousek dál je průmyslový park, jedeme tam.“

***

PRUMYSLOVÝ PARK, KTERÝ měl Mitch na mysli, byl tvořen směsicí jednopatrových kancelářských budov a skladišť. Dodávka i sedan dojely až k jedné z těchto budov a zaparkovaly vzadu za ní. Strobler a Hackett zaujali hlídku na druhé straně ulice, poblíž závory u vjezdu na parkoviště. Když Coleman otevřel postranní dveře dodávky, naskytl se mu pohled na Mitche, který obkročmo seděl na jejich čerstvém zajatci. Koleny držel jeho paže u země a k pravému oku mu tiskl hlaveň beretty.

„Řekni mi jeden jediný důvod, proč bych tě teď neměl zabít?“ ptal se přes téměř sevřené rty.

Coleman vlezl do vozu a zavřel za sebou dveře. „Co říkají jeho papíry?“

„Ještě jsem se k nim nedostal,“ odpověděl Rapp, „zatím jsme si tady povídali,“ dodal a ještě silněji přitlačil na pistoli, kterou tlačil do zajatcova očního důlku.

Coleman se natáhl a rozepjal mužův plášť. Z náprsní kapsy vytáhl kožené pouzdro a otevřel ho. Beze slova ho přidržel Rappovi před obličejem.

„Speciální agent Salem, FBI,“ přečetl Rapp a podíval se na muže na podlaze. „Byl bys tak laskav a sdělil mi, co jsi, do prdele, dělal v mým domě? To je ten barák u zátoky, ze kterýho jsi asi před pěti minutami vyšel.“

Muž několikrát zamrkal svým volným okem a pronesl: „Říkám vám, že nevím, o čem to tady mluvíte.“

„Tak naposled. Řekni mi, co pohledáváte v mém domě a co tam děláte s Annou Riellyovou?“

„Kolikrát vám to mám ještě opakovat? Nemám ani páru, o co vám jde. Je vám ale doufám jasný, že za únos federálního agenta…“

Než však mohl svoji hrozbu dokončit, Rapp ho rukou uchopil za pravý ukazováček. Zároveň ještě přitlačil na pistoli, kterou mu tiskl do oka. Kolenem se vzepřel o jeho předloktí a rychlým škubnutím zkroutil prst, který svíral v ruce. Muž ze sebe vydal dlouhý a bolestný výkřik. Toho Rapp využil a zastrčil mu hlaveň pistole hluboko do hrdla. Muž se okamžitě začal dávit.

Rapp se mu podíval do očí a zeptal se: „Mého přítele Maria Lucase zřejmě taky neznáš, co? Pokud si nevzpomínáš, tak je to ten velkej chlapík, kterýho jste odpráskli v College Parku.“ Rapp si povšiml strachu, který se zajatci po jeho slovech objevil v očích. Otočil se k Dumondovi. „Víš už něco o té značce?“

„Nic tady není. Zkusím ještě projet to jeho jméno.“

„Tohle není žádnej zasranej federál,“ pronesl Rapp ke Colemanovi. „Kdyby byl, už by nám dávno něco řekl.“

„Taky si myslím,“ odpověděl mu Coleman a zadíval se muži na podlaze do očí. „Nenuť nás, abysme si tě tady teď pořádně podali.“

Rapp mu mezitím vytáhl pistoli z úst. Místo odpovědi jim však Salem věnoval jen další hrozby. „Běžte se oba klidně vysrat. Nemáte ani tušení, do jakýho jste se teď dostali průšvihu.“

Coleman se však jeho slovům jen zasmál. „Už se celí třesem.“ Pak ho znovu uchopil za prst, který mu Rapp již před chvíli zlomil, a znovu jím zakroutil. Muž opět zařval bolestí. Rapp jeho nářku využil a strčil mu pistoli zpět do krku.

„Od federálky není,“ oznámil jim Dumond, „jeho jméno jsem v žádné jejich databázi nenašel.“

„Co na to říkáš?“ zeptal se Rapp muže a uvolnil mu opět ústa.

„Jsem tajný,“ odpověděl zajatec a zalapal po dechu.

„Seš hovno, a ne tajný.“ Rapp si přendal pistoli do levé ruky a uchopil muže za jeho druhý ukazováček. Tentokrát se ani nenamáhal s otázkou a rovnou jím otočil. Ozvalo se prasknutí.

Muž zařval bolestí a začal prosit. „Dobře… dobře! Co chcete vědět?“

„Je Anna Riellyová v domě?“

„Je.“

„Kde?“

„Nahoře.“

„Je v pořádku?“

„Nic jí není.“

„Jestli se mi teď pokoušíš lhát… jestli se jí někdo z vás jen dotkl…“

„Nic se jí nestalo, přísahám,“ vpadl mu do řeči muž.

„Tak proč ji tam tedy držíte?“

„Nevím.“ Tahle odpověď se však Rappovi nelíbila, takže se znovu natáhl po jeho ukazováčku. Dříve než ho však stačil znovu sevřít, muž ve strachu pokračoval. „Řekli jsme jí, že tam za ní přijedete.“

„Čí to byl nápad?“

„To opravdu nevím. Já jsem jenom obyčejnej pěšák. Plním rozkazy, nic víc.“

„A ty rozkazy vydává Profesor?“ zeptal se ho Coleman.

„Asi… ale to nevím jistě.“

„Je tam s vámi?“

Muž potřásl odmítavě hlavou. Ve tváři se mu přitom zračila bolest z obou zlomených prstů. „Přijel sice s námi, ale už odjel.“

„Kolik lidí tam tedy celkem je?“ zeptal se Rapp.

„To… to nevím.“

Rapp ho znovu uchopil za prst a na dlouhých pět vteřin mu ho znovu vší silou stiskl. Muž začal naříkat a snažil se ho ze sebe shodit. Na to byl Rapp ale příliš silný. Když se zajatec konečně vzdal, Rapp mu otázku ještě jednou zopakoval. „Kolik vás tam je? Venku i uvnitř.“

„Ještě další dva.“

„Zase lže,“ obrátil se Rapp ke Colemanovi. „Začínám toho mít tak akorát dost. Zbavíme se ho. Stejně ho už nepotřebujem.“

„Jsou tam ještě čtyři.“

„Doufám, že tentokrát nelžeš, protože jestli jo, tak tě vlastnoručně zabiju.“

„Mluvím pravdu, přísahám. Nechci, abyste mě zabili.“

Rapp si ho dlouze prohlížel. Měl pocit, že tentokrát už jim skutečně nelže. Jist si tím ale být nemohl. Podíval se proto na Colemana a řekl: „Ať sem hoši přijedou. Něco mě napadlo.“

39

„Jsi si tím opravdu jistý, Mitchi? Nebylo by chytřejší to nechat na SOG?“ Stáli venku před dodávkou, zatímco Dumond hlídal zajatce, který ležel spoutaný na podlaze vozu. Dan Stroble i Kevin Hackett se k nim jíž připojili a nyní naslouchali rozhovoru, který spolu jejich šéf a Rapp vedli.

„Ne,“ odpověděl Mitch a rezolutně zavrtěl hlavou. „Toho chlapa čekají každou minutu. Nemůžeme si dovolit ztratit ani vteřinu.“

„Mám pocit, že ses do toho zase až moc vnořil. Zkusme napřed zjistit, kdy sem SOG dorazí, a pak se rozhodneme, co dál.“

„Na to zapomeň,“ řekl Mitch a rozhodil rukama, jako by byl Colemanovou opatrností již znechucen. „Udělám to klidně i sám,“ pokusil se ukončit debatu a zamířil zpět do vozu. Závažnost situace si však stejně jako Coleman uvědomoval i on.

Coleman ho rukou zadržel: „Počkej ještě.“

„Nemáme čas, Scotte,“ odsekl Rapp a vysmekl se mu. „To už jsi tak změkl? Opravdu si myslíš, že nějaká speciální zásahová jednotka z Langley může odvést lepší práci než my sami? Jsou dobří, samozřejmě, není však mezi nimi ani jeden, který by byl lepším střelcem než vy. Já do toho jdu, s vámi, nebo bez vás.“ Rapp se v Colemanově psychologii docela dobře vyznal, ostatně jako v psychologii téměř každého člověka. I on se koneckonců vyznačoval stejnými vlastnostmi. Tvrdohlavý, naprosto sebejistý, připraven se o výhru poprat bez ohledu na cenu. Stejně jako Coleman, i on se nikdy neobával zvednout rukavici vyzývající k boji. Jeho strategie přinesla své ovoce.

„Jaký máš tedy plán,“ zeptal se Coleman.

„Hodlám na tohodle hajzla namotat mikrofon a mikrokameru a pošlu ho zpět do domu.“

„A jak víš, že tě okamžitě nepráskne?“

„Na to jsem připraven,“ odpověděl mu a ukázal rukou na Hacketta. „Ty zlikviduješ toho strážce vzadu za domem. My tři vnikneme do domu předními dveřmi. Jdete tedy se mnou?“

Hackett přikývl, Coleman i Stroble se k němu vzápětí přidali.

„Dobře. Vemte si tedy z auta to vaše demoliční nádobíčko.“

***

ZADRŽENÝ MUŽ STÁL vedle dodávky s kalhotami spuštěnými až ke kotníkům. Dumond mezitím v dodávce do jeho saka instaloval mikrofon a mikrokameru s vláknovou optikou. Hackett držel muže za jednu paži, Stroble za druhou. Rapp se postavil před ně a zeptal se: „Jak se jmenuješ?“

„Dave.“

„Takže Dave, něco ti teď nabídnu. V prvé řadě by ti mělo být jasný, že se mi ani trochu nelíbíš. Zajal jsi moji holku a usadil ses i se svými přáteli v mém domě. Máš pocit, že by se ti líbilo, kdybych já zajal někoho, koho miluješ, a pak se ti nastěhoval s přáteli do domu?“ Muž nesouhlasně zavrtěl hlavou. „To jsem si myslel,“ pokračoval Rapp. „Mí přátelé tady by byli nejraději, kdybych ti prostřelil hlavu a následně tě hodil třeba tam do toho kontejneru. Já to však neudělám, aspoň ne hned. Nabídnu ti ještě jednu šanci, jak si zachránit kůži. Jestli to však pokazíš, třeba jen maličko, je po tobě. Rozumíme si?“

„Ano.“

„Fajn, takže poslouchej. Vrátíš se zpět do domu a budeš se chovat, jako by se ti vůbec nic nestalo. S jedinou výjimkou. Do slipů ti dáme trochu semtexu. Je ti doufám jasné, kdo bude mít v ruce rozbušku. Pokud budu mít kdykoliv pocit, že nás chceš byť jen náznakem prozradit, urvu ti koule a nechám tě na zemi vykrvácet. Nějaké dotazy?“

Muž ztěžka polknul a zavrtěl hlavou.

„Tak se mi to líbí.“ Pak se obrátil ke Colemanovi: „Dej mu tam ten semtex a pořádně to upevni. Marcusi, seš hotov s tím sakem?“

„Za vteřinku.“

Rapp se podíval Davovi zpříma do očí. „Dávám ti čestné slovo. Když budeš spolupracovat, nezabiju tě.“

Colemanovi trvalo něco přes minutu, než se mu do mužova spodního prádla podařilo umístit potřebné množství trhaviny. Rapp potom všechny seznámil s rozčleněním svého domu a do detailu jim popsal další postup. Zkontrolovali radiový signál ve sluchátkách, načež nasedli do Davovy Crown Victorie a vyrazili. Rapp, Coleman a Stroble se usadili na zadním sedadle, Hackett seděl vpředu. Dodávka jela v bezpečné vzdálenosti za nimi. Coleman a jeho tým měli každý automaty MP-5, opatřené na koncích hlavní tlumiči. Rapp se opět rozhodl spoléhat na svoji osvědčenou Berettu 92 F Připraveno měl i několik patnáctiranných zásobníků navíc. Cestou je zachytila zpráva z průzkumného vrtulníku, který se mezitím vrátil na své předchozí pozorovací místo nad zátokou. Nic se nezměnilo. Jeden z mužů držel hlídku na verandě, druhý vzadu za domem. Další dva byli uvnitř, s největší pravděpodobností v kuchyni.

Když odbočili na ulici, která vedla až k Rappovu domu, řekl Rapp řidiči, ať zhasne světla a zastaví. Potom odstranil kryt světla umístěného ve stropě vozu a vytrhl z něj žárovku. Otočil se ke Strobleovi a řekl mu: „Jakmile zatočí k domu, lehni si na sedadlo a nehýbej se, dokud ti neřeknu.“ Potom se naklonil k řidiči a poklepal mu na rameno koncem tlumiče své pistole. „Kdyby se tě ptali, kdes byl tak dlouho, tak jim řekni, žes musel čekat, než udělají čerstvý kafe. Pak se jich okamžitě zeptej, kde je ta holka.“

Nyní se otočil ke Colemanovi a naznačil mu, aby vystoupil z vozu. Když otevřel dveře, řidič se náhle zeptal: „Hodláte střílet?“

„Pokud se pokusí sáhnout po zbraních, tak jsou už teď mrtví. Vše bude záležet jen na nich. Kdyby začala přestřelka, lehni si okamžitě na zem a nic se ti nestane.“ Řidič zavrtěl hlavou. „Co je?“ zeptal se Rapp.

„Oni po těch zbraních sáhnou.“

„Pak zemřou.“ S těmito slovy vystoupil z vozu. Zároveň s ním tak učinili i Coleman a Hackett. Všichni tři muži se dali do běhu. Rapp běžel v čele. Všechny pozemky v okolí si byly velmi podobné, většinou úzké, přibližně 500 stop dlouhé, zakončené asi tak sto až dvěma sty stopami pobřeží. Pozemky byly od sebe odděleny stromy a keři, které tak obyvatelům domů vytvářely soukromí. Dva domy před cílem odbočil Rapp z cesty a dále pokračoval přes pozemek jednoho ze svých sousedů. Měsíc nesvítil, takže všude kolem panovala téměř naprostá tma. Když se dostali k linii stromů, která označovala hranici pozemku, našel Rapp rychle malou stezku, kterou se mezi stromy a keři prosmykli na další pozemek. Přikrčili se a takto přikrčeni pokračovali v běhu. Když se přiblížili k druhé linii stromů, zastavili se a v podřepu vyčkávali. Rapp si natočil mikrofon k ústům a vyžádal si od vrtulníku ještě poslední potvrzení situace. Do sluchátek mu obratem přišla odpověď, že se nic nezměnilo.

Rapp chytil Hacketta zezadu za krk a přitáhl si ho blíže k sobě. Nasměroval ho směrem k vodě a šeptem mu sdělil: „Asi tak dvacet stop před útesem najdeš pěšinku, která vede od Harryho na můj pozemek.“

„Kdo je Harry?“

„Můj soused. S tím si ale nelam hlavu, je mu jednaosmdesát a je hluchej jak poleno. Teď mě dobře poslouchej. Ti dva tady vpředu jsou mrtví. Nemáme čas na to, abychom si s nimi hráli. Nemáme pouta ani dostatek lidí, kteří by nám přitom kryli zadek. Až ti dám znamení, chci, abys toho svýho vzadu střelil rovnou do hlavy. Máš s tím nějaký problém?“

Na Hacketta jeho otázka nikterak nezapůsobila. Nebude to poprvé, kdy někoho zabije. Proto ani nemrkl a nedal na sobě znát ani náznak nějakého napětí nebo nervozity. „Ne,“ odpověděl stručně.

„Fajn,“ řekl Rapp a plácl ho po rameni, „a teď do toho.“

Hackett nehlučně zmizel ve tmě a Rapp začal udělovat další rozkazy: „Můžeš ho pustit, Dane.“ Pak chvíli počkal a přikázal Marcusovi:

„Marcusi, jakmile se dostane do domu, chci, abys mě dopodrobna informoval o všem, co se tam uvnitř bude odehrávat.“

***

V TELEVIZI ZROVNA dávali noční show Conana O’Briena. Duser se protáhl a s rukama nad hlavou dlouze a hlasitě zíval. Poslední dobou toho moc nenaspal. Moc práce a málo zábavy. Když ruce zase svěsil, zeptal se: „Kde je do prdele Polk s tím kafem?“ Muž sedící stejně jako Duser u kuchyňského stolu se však na dotaz svého šéfa neobtěžoval ani odpovídat. Duser vstal a přešel k oknu vedoucímu na dvůr. Jeden z jeho mužů tam přecházel sem a tam ve snaze se aspoň trochu zahřát. Pak se otočil a rozhlédl se po kuchyni: „Nechce se mi věřit, že by tady ten člověk neměl ani pitomý chipsy.“

Muž u stolu k němu vzhlédl a přerušil své mlčení: „Možná žije zdravě.“

„A tím mi, kurva, chceš jako říct co?“ vztekal se Duser.

Muž pokrčil rameny. „Chipsy jsou plné samých nezdravých věcí.“

„Pedro, já žeru chipsy celej svůj život, je mi pětatřicet a žaludek mám jako valchu.“

„To klidně můžeš, ale co tvoje tepny?“

„O ty se nestrachuj, ty jsou v pořádku.“ Duser však neměl náladu poslouchat další z Pedrových zdravotnických přednášek. Vyšel proto k předním dveřím a zkontroloval verandu. Jeho muž stál na hlídce, po Polkovi však zatím nebylo nikde ani památky. „Jak dlouho to sakra může trvat, než sežene kafe a pár sendvičů?“ mumlal si pro sebe polohlasně.

Pak se otočil a zadíval se na schodiště. Vybavil se mu hezký zadek dívky, která teď spala nahoře v ložnici. Přemýšlel o tom, co mu přikázal Profesor. Nedávalo mu to žádný smysl. Na druhé straně to však zřejmě ani nestálo za to riziko, že by Profesora naštval. Za posledních pár měsíců jim vyplatil úctyhodný balík peněz a Duser si byl jistý, že další určitě ještě přijdou.

Jeho úvahy narušil zvuk mobilního telefonu, který se mu rozezvučel u pasu. Vytáhl ho z pouzdra a zmáčkl příjem: „Haló.“

„To jsem já. Děje se něco?“

„Nic. Čekáme zrovna na Polka, až se vrátí s kafem a nějakým jídlem.“

„Jak dlouho už je pryč?“

Duser si povšiml určité obavy v Profesorově hlase. „Nedělejte si zbytečné starosti,“ uklidňoval ho, „už je pozdě, takže musel zřejmě zajet někam dál.“

„Má u sebe telefon?“

„Má.“

„Tak mu na něj zavolejte.“

„Bez obav, postarám se o to.“

„Co dělá ta holka?“

Je v pořádku. Spí nahoře v ložnici.“ Tmu nyní prořízlo světlo předních reflektorů nějakého vozu. „Počkejte chvíli,“ pronesl Duser do telefonu, „myslím, že se Polk už vrací.“

***

KRYTI TMOU A HUSTÝMI keři, za kterými se krčili, pozorovali Rapp i Coleman příjezd vozu. Dave zastavil těsně za zaparkovaným sedanem, takže se oba vozy téměř dotýkaly svými nárazníky. Jakmile vypnul světla, dali se oba muži do pohybu. Zůstali přikrčeni a rychle přeběhli až těsně k boční hranici Mitchova pozemku. Opět si přidřepli a pozorovali svého trojského koně. Ten vystoupil z vozu a uchopil tašku se sendviči a podnos s kávou. Kolenem přibouchl dveře a zamířil k domu. „Kde k čertu seš tak dlouho?“ uvítal ho hlas z verandy.

„Neměli udělaný kafe, musel jsem čekat.“

„Na přední verandě je jeden, oprava, teď vyšel druhý,“ informoval je Dumond do sluchátek. Rapp si upravil mikrofon a zašeptal: „Dej nám vědět v okamžiku, kdy budou chtít vejít do domu.“

„Už jdou.“

Rapp i Coleman se spustili na břicho a začali se plazit travou. Cestu jim kryl u garáže zaparkovaný sedan, který stál mezi nimi a přední verandou. Když se doplazili až k zadní části vozu, opět se zastavili. Nyní ve sluchátkách slyšeli i audiosignál z domu. „Kde je ta holka?“

„Nahoře, spí. Kde ses, kurva, tak dlouho flákal?“ Do sluchátek se jim opět ozval Dumond: „Vevnitř jsou teď dva. Jeden z nich stojí v kuchyni, kousek od našeho muže. Pistoli má v pouzdře, ale něco drží ještě v ruce. Ten druhý sedí u stolu.“‚

Rapp zašeptal do mikrofonu: „Hackette, seš připravenej?“

„Roger.“

„Čekej na rozkaz.“ Rapp se obrátil ke Colemanovi a pokývl hlavou. Coleman zvedl palec a Rapp se dal znovu do běhu. Běžel přes příjezdovou cestu a mířil k verandě. Muž, který na ní hlídkoval, stál natočen zády ke dveřím, čelem do ulice. Rapp se k němu blížil zprava. V napřažené levé ruce držel berettu a mířil na jeho hlavu. Celá scéna se před Rappem odvíjela jako ve zpomaleném filmu. Když se dal muž do pohybu, řekl Rapp do mikrofonu: „Teď.“

Muž již zaregistroval pohyb a otočil se čelem k přibíhajícímu Rappovi. Přes rameno měl přehozený samopal, který si jednou rukou přidržoval za pažbu. Když navázal oční kontakt s Rappem, sáhl po zbrani. Na víc čas neměl. Rapp dvakrát vypálil a tlumič bezhlučně vyplivl dvě kulky. První z nich zasáhla hlídku do oka, druhá pak do lícní kosti, asi o palec níže než první rána. Nárazy střel vrhly mužovo tělo přes zábradlí, kde dopadlo do křovin.

„Tango jedna hotovo.“ O několik vteřin později stál Rapp již na verandě a sahal po klice. Coleman mu byl v patách. Ve sluchátkách uslyšeli Hackettův hlas: „Tango dvě hotovo.“ Přes trávník k nim dobíhal i Stroble. Ve sluchátkách uslyšeli opět hlasy z domu: „Co to sakra bylo?“ Rapp věděl, že hluk, který v domě zaslechli, bylo tělo jejich kamaráda, které dopadlo na dřevěnou podlahu zadní verandy. „Marcusi, řekni Davovi, ať jde k zemi.“ Tohle varování ale nevyslal z obav o mužův život. Motiv byl zcela praktický. Chtěl, aby mu Dave nestál v palebné linii. Rapp vzal za kliku a strčil do dveří. Vstoupil do domu a s napřaženou zbraní mířil do kuchyně. Žádná varování či výstřely do vzduchu se konat nebudou. Rapp nebyl policista, nýbrž vycvičený zabiják. Dumond říkal něco do sluchátek, Rapp však jeho hlas již nevnímal. Všechny jeho smysly se nyní soustředily na muže, který se objevil před ním. V jedné ruce stále držel mobilní telefon, druhou již sahal po pistoli.

Jeff Duser zaslechl hluk zvenčí a téměř instinktivně sáhl po zbrani. O vteřinu později měl pocit, že někdo otevřel přední vchodové dveře. Otočil se, aby se podíval, a zároveň nahmátl svůj glock. Ještě dřív, než ho stačil vytáhnout z pouzdra, zpoza rohu vystoupil tmavě oblečený muž s napřaženou zbraní. Duser vytrhl pistoli z pouzdra a pokusil se co nejrychleji zamířit na neznámého cizince. Přitom ještě stačil zamumlat: „Kdo, do prdele, seš?“

Rapp vypálil, ale ani se nezastavil. Věděl, že kulka zasáhla muže přesně tam, kam mířil, mezi obočí. Nespouštěl oči z druhého muže, který nyní stál u zadních dveří. Ten se ani nepokoušel dotknout zbraně a jenom pozoroval, jak se k němu Rapp blíží. Pomalu zvedl ruce. Rapp si přiložil ukazovák ke rtům a pistolí mu naznačil, že si má lehnout na podlahu. Potom se obrátil ke Colemanovi a řekl: „Postarej se o něj, já jdu nahoru.“

***

PETER CAMERON SEDĚL V obývacím pokoji svého bytu v Georgetownu. S očima doširoka otevřenýma tiskl k uchu svůj digitální telefon. Něco se muselo stát. Všechno se zdálo být v pořádku, pak ale zaslechl první Duserova poplašná slova a o pár sekund pak i jeho „Kdo, do prdele, seš?“. Potom vyšla rána. Cameron odhadoval, že to mohl být Duserův telefon, který právě dopadl na podlahu. Vší silou tiskl sluchátko k uchu a snažil se zaslechnout, co se na druhém konci odehrává.

Po několika zvucích v pozadí však uslyšel hlas, který rozpoznal až příliš snadno. Byl to Rapp. Při zvuku Mitchova hlasu se ho zmocnila téměř nepřekonatelná panika a vztek, že málem praštil telefonem o zeď. Hlasem, ze kterého bylo možné cítit jak strach, tak i napětí, volal do telefonu: „Jeffe, jsi tam, prokristapána, odpověz!“ Chvíli napjatě naslouchal, pak uslyšel nějaké neznámé hlasy a o chvíli později i něčí dech. „Jeffe, seš to ty, sakra, odpověz už konečně!“ Vteřinu poté telefon oněměl.

Cameron zůstal jako zkamenělý. Pak začal nervózně chodit obývacím pokojem sem a tam. Snažil se poskládat útržky toho, co se asi mohlo stát. Jak se to ale mohlo vůbec stát? Jak se mohl proboha Rapp dozvědět o tom, co se děje? Byla to jenom náhoda, která způsobila, že se jen tak pro něco stavil doma, nebo mu byl opravdu na stopě? Co má teď říci Clarkovi? Mohl se Rapp o jeho skutečné totožnosti dozvědět něco od Dusera? To určitě ne.

Zároveň si však uvědomil, že si byl od začátku celé operace jist tím, že je před Rappem o jeden krok napřed, že má nad ním navrch. Rapp ho však stejně soustavně přesvědčoval o tom, že se škaredě mýlí. Vzpomněl si na ten pocit, pocit opravdového, nikdy předtím nepoznaného strachu, který se ho zmocnil tenkrát v Německu, když se pokoušel Rappa sledovat v lese. Uvědomil si náhle, že ve svém bytě už není bezpečný.

Nastal čas, abych se na chvíli vypařil, pomyslel si. Pro případ okamžitého ústupu měl již dopředu připravený plán. Přešel do ložnice a vytáhl ze skříně kufr. Hodil ho na postel a začal do něj skládat ty nejnutnější potřeby. Zvonění mobilního telefonu, které se náhle ozvalo, ho téměř zmrazilo hrůzou. Nechal balení a rozběhl se do obývacího pokoje. Popadl telefon ležící na konferenčním stolku a podíval se na displej. Byl to Duser.

Zmáčkl tedy příjem a ohlásil se: „Co se to tam, sakra, stalo?“

Po jeho otázce se na chvíli rozhostilo ticho, posléze mu však hlas ve sluchátku oznámil: „Dám vám ještě jednu šanci na to, abyste si zachránil život. Řekněte mi, pro koho pracujete, teď hned, jinak si ten váš tlustý a zarostlý ksicht najdu a ujišťuji vás, že zemřete hodně pomalu a hodně bolestivě. A nepokoušejte se ani na vteřinu myslet na to, že byste mi mohl uniknout. Ať utečete kamkoliv, najdu si vás.“

Cameron si sáhl na vousy a podíval se na sebe do zrcadla nad krbem. Rapp tedy věděl, jak vypadá. Protože nevěděl, co by měl vlastně do telefonu odpovědět, udělal to jediné, co ho v daném okamžiku napadlo. Zavěsil. Pak se zadíval na svou tvář v zrcadle a s husí kůží stále po celém těle přešel do koupelny. Tam si vzal do ruky holicí pěnu a začal si holit plnovous.

40

Slunce sice již vyšlo, vidět však nebylo. Obloha nad Washingtonem byla opět jednou zcela pokryta mraky, takže vypadala jako špinavý cirkusový stan. Rapp byl unaven, zdaleka však ne vyčerpán. Když věděl, že Anna je konečně v bezpečí, mohl opět jednat se vší svou rozhodností, s vědomím, že jak záda, tak boky má spolehlivě zajištěny. Právě ji zanechal s lidmi, kteří měli jeho naprostou důvěru – agenty tajné služby Spojených států. V minulosti jim již tolikrát pomohl, takže mu byli velmi silně zavázáni a byli ochotni udělat maximum pro to, aby mu svůj dluh alespoň částečně vrátili. Ukryli ji ve stejném domě, ve kterém nyní pod ochranou několika desítek agentů tajné služby přebýval i prezident a první dáma. Anna bude moci jít dnes s klidem do práce, jako by to byl den jako každý jiný. Mezitím se Rapp rozhodne, co podnikne dál. Největší strach, který kdy v životě zažil, se zrodil toho dne, kdy se jeho protivníkům podařilo zajmout Annu, a hodlal učinit vše pro to, aby tento pocit již nikdy nezažil. Bylo mu naprosto jedno, kolik z těch, kteří mu byli zavázáni, požádá nyní o pomoc on.

Jako první zvažoval zařídit Anninu ochranu přes Kennedyovou a Agenturu. Pak si však uvědomil, že do té doby, než zjistí, s kým vlastně mají tu čest, bude lepší, když nechá Annu poblíž prezidenta. Minimálně do té doby, než si ujasní co a jak. Na to, že ji probudili uprostřed noci, vzala Anna novinu, že ti, kteří ji předchozího dne naložili před Bílým domem do vozu, nebyli skutečnými agenty FBI, docela dobře. Když se zeptala, kdo to tedy byl, nebyl si Rapp vůbec jist, jakým způsobem by měl na její otázku odpovědět. Když potom zjistila, že někteří byli, zatímco nahoře spala, zabiti přímo v domě, který již pomalu začínala považovat za svůj, nebyla rozhodně dvakrát nadšena. Zeptala se, kdo je zabil, a Mitch jí odmítl odpovědět. To ji velmi silně rozhněvalo, takže jí Mitch stejně nakonec řekl pravdu. Tak to ovšem s Annou bylo téměř vždy. Skrývala se v ní nesmírně silná kombinace temperamentu i odhodlání.

Anna ho již zabíjet viděla. Zachránil tím život jí i mnoha jiným. Vnímala to velmi zjednodušeně tak, že její přítel byl ten hodný, zatímco ti, které zabil, byli zlí. Pomáhala jí rovněž skutečnost, že vyrůstala v domě plném policistů. Ale podobně jako v případě ledového obkladu na pohmožděném zápěstí jí to sice pomáhalo snášet bolest, problém však zůstával nevyřešený. To, čím se Mitch živil, jí prostě dělalo starosti, a to nikterak malé. Rapp věděl, že pokud se svou profesí neskončí, ztratí Annu. A na to mu byla až příliš drahá. Jeho dny u CIA byly tedy sečteny. Byl nejvyšší čas se vším přestat.

Když zastavoval u Georgetown Picke, zkontroloval si na digitálním ciferníku, umístěném na palubní desce, kolik je hodin. Bylo téměř sedm ráno. O chvíli později již stál u brány na konci Stansfieldovy příjezdové cesty. Samopalem ozbrojená ochranka oblečená jako nindžové jej bez kontroly vpustila dovnitř. To zařídila Kennedyová, kterou již dříve telefonem uvědomil o svém příjezdu. Zaparkoval a zamířil k domu. Za normálních okolností svému vzhledu nepřikládal příliš velkou důležitost, přesto však uznával, že existuje i pár lidí, kteří si respekt prokázaný oholenou tváří a vhodným oděvem, nejlépe oblekem, zaslouží. Ředitel Stansfield patřil mezi ně a Rapp se nyní cítil poněkud nesvůj, že musí před ředitele předstoupit s hustým černým strništěm na tváři, oblečen v džínách, s baseballovou čapkou na hlavě.

Došel až ke dveřím a zaklepal. O vteřinu později se dveře otevřely. Muž, který mu otevřel, měl na čelisti velkou modřinu. Z toho, že opět vidí nočního útočníka, nebyl tento příslušník bezpečnostní služby CIA rozhodně nijak nadšen. Rapp na něj mrkl a zeptal se: „Co dělá čelist?“

„Bolí.“

„To je dobře,“ řekl a prošel kolem, „příště budete, doufám, opatrnější.“ Prošel vstupní halou a zamířil do pracovny. Bylo mu lhostejné, že ho muž u dveří asi nebude mít rád. O popularitu v téhle práci zcela určitě nešlo. Doufal jenom, že se muž ze své chyby odpovídajícím způsobem poučí.

Kennedyová stála u svého nadřízeného a něco mu četla z papírů, které držela v ruce. Když uviděla Rappa, ukázala mu na faxové papíry v rukou a oznámila mu: „Máme něco na ty muže ze včerejška.“

„Od Hornickové?“ Rapp měl nyní na mysli dr. Hornickovou. Byla to jejich specialistka, která se zabývala extrakcí informací z lidí, kteří se o ně nechtěli příliš dělit. Právě k ní poslal Rapp oba muže, kteří jejich noční útok na jeho dům přežili.

„Ne. Mám tady papíry jednoho z těch, které jste zastřelili. Byl to Jeff Duser. Bývalý mariňák, věk pětatřicet, souzen vojenským soudem a vyhozen z armády za pořádně dlouhý seznam provinění.“

„Pro koho teď dělal?“

„To zatím nemáme, ale už na tom pracujeme.“

Rapp se podíval na Stansfielda: „Omlouvám se za svůj vzhled, pane. Neměl jsem čas se upravit a převléknout.“

„Není potřeba se omlouvat,“ zamítl jeho obavy Stansfield poněkud nezřetelným hlasem. „Kde je velitel Coleman?“

Kenneddyová však odpověděla za Rappa: „Je v Langley, s Marcusem i svými lidmi. Snaží se opět najít něco v počítači.“

„Jak se má slečna Riellyová?“

Stansfieldova otázka Mitche trochu překvapila. Ani jeden z nich totiž ještě o tomto vztahu takhle veřejně nikdy nemluvil. „Už je v pořádku.“

„Chcete, abych požádal prezidenta, aby si s ní promluvil?“

„Ne… tedy, nemyslím, že je to nutné.“ Rapp stál u krbu a střídavě si je oba prohlížel. Nervózně přešlapoval z jedné nohy na druhou a přál si, aby to měl již za sebou. Kvůli tomu sem ostatně i přišel. Chtěl využít krátké přestávky, která se jim nyní naskytla, aby jim sdělil své konečné rozhodnutí. Přesto se však nedokázal zbavit rozpaků. Nakonec přece jenom začal: „Dokud vás tu mám oba pohromadě a dokud jsme sami, rád bych si s vámi o něčem promluvil.“ Jak Stansfield, tak i Kennedyová zůstali zcela věrni své formě a nedali na sobě po jeho slovech naprosto nic znát. „Až tohle skončí… jakmile zjistíme, kdo je Profesor… končím.“

Nikdo z nich nepromluvil. I když vzali jeho slova určitě na vědomí, nebylo možné to postřehnout. Žádné pokývání hlavou, přitakání, pokrčení ramen, zdvižení obočí. Prostě nic. Zírali na něj svýma vševědoucíma očima a mlčeli. „Myslím to vážně,“ pokračoval, „postarám se ještě o Profesora a tím to pro mne všechno končí. A neexistuje už naprosto nic, co by mne od toho mohlo ještě odvrátit.“

Jako první promluvil Stansfield: „To slyším skutečně jen velmi nerad, Mitchi. Tvůj talent a schopnosti jsou zcela nenahraditelné.“

„Měli jste tu talentované lidi přede mnou a budete je mít i po mně.“

„Ti, kteří tu byli před tebou, tak talentovaní bohužel nebyli, a obávám se, že ani ti, kteří přijdou po tobě, se ti nedokážou vyrovnat.“

„Langley bude v pořádku, tím jsem si jist.“

„Ne. Holou pravdou je, že Langley nebude v pořádku. Pokud se to prezidentovi podaří prosadit, ve funkci mě nahradí Irena a ta bude potřebovat tvoji pomoc.“

„Já už ale k dispozici nejsem.“ Rapp si složil ruce na prsou a rozhodným hlasem dodal: „Já už jsem svoje udělal.“

„To vím, byl bych ale rád, kdyby ses pokusil udělat ještě více.“

„Ne.“ Tentokrát se na ně Rapp již ani nedokázal podívat. Jeho jediným přáním bylo, aby jeho přání akceptovali a dále pokračovali bez něj.

„Mitcheli, plně chápu, proč chceš odejít. Irena mi řekla, že se chystáš požádat slečnu Riellyovou o ruku. Ani já sám jsem nedokázal pracovat v terénu a být zároveň ještě i dobrým manželem a otcem. Tyto dvě věci opravdu nejdou dohromady. Mohl bys ale pracovat uvnitř. Pro někoho s tvými zkušenostmi je tu práce více než dost.“

Proboha, pomyslel si Rapp, oni to na mě skuteční zkoušejí. „Vy toho ale, pane, umíte mnohem více než já. Máte schopnosti, které já nemám.“

„Tomu nevěřím.“

„Ale je to pravda. Mimoto, já bych v ústředí stejně dlouho nevydržel. Nemám na to jednoduše dost trpělivosti, na všechno to papírování a spoustu zbytečností.“

„Tak zlé to tady zase není, věř mi. Mimoto, proč by ses tomu nedokázal přizpůsobit? Zatím ses dokázal přizpůsobit všemu.“

„Nemám chuť se nic takového učit. Mé místo je v terénu, ne v kanceláři.“

Stansfield obrátil dlaně vzhůru na znamení, že dočasně přijímá svou porážku. „Není přece nutné, abychom o tom diskutovali právě teď. Jediné, o co tě prosím, je, abys dovolil, dříve než se definitivně rozhodneš, abych si s tebou o několika věcech promluvil.“

Rapp si přál, aby dokázal zůstat zcela pevný a setrvat na svém rezolutním ne. Přímo bytostně si přál, aby jim byl schopen říci, že ho za žádnou cenu nedonutí, aby začal pracovat v Langley. Když se však podíval na muže, který byl po celých deset let jeho vzorem a idolem, věděl, že to nedokáže. Že tomuto starému mistru špionů nedokáže říci ne.

„Slíbíš mi tedy aspoň tolik, že mne ještě jednou vyslechneš? Myslím si, že je tu ještě opravdu pár věcí, o kterých bys měl vědět, dříve než se definitivně rozhodneš. Rád bych si s tebou o nich promluvil.“

Rapp vydal dlouhý a bolestný povzdech. Vzdal to. Jeho odevzdání však Stansfield kvitoval pro něj tak vzácným úsměvem. Další konverzaci přerušilo zvonění Mitchova mobilního telefonu. Rapp se podíval na displej, aby se dozvěděl, kdo mu volá, a ozval se: „Co se děje?“

„Myslím, že ho máme.“ Byl to Scott Coleman.

Rapp vzhlédl ke stropu, oči doširoka otevřené. „Mluv dál.“

„Jmenuje se Peter Cameron. Nejsem si tím sice stoprocentně jist, ale myslím si, že je to on. Když jsme ho viděli tenkrát v Coloradu, měl vousy. Ty však na žádné z těch fotek, který jsme si zatím tady prohlíželi, neměl.“

„Co je zač?“

„Od sedmdesátýho čtvrtýho až do osmadevadesátýho pracoval v Agentuře. Byl v Bezpečnostním oddělení. Dělal vlastně všechno. Psal zprávy, měl na starosti kontrolu odposlechu kanceláří, prostě na co si vzpomeneš. Posledních pár let to tady pak celý vedl.“

„Takže pod něj spadali i pozorovatelé?“

„Přesně.“

Rapp se až zděsil, když si uvědomil, ke kolika informacím měl někdo v takovémto postavení přístup. „Jak se k němu můžem dostat?“

„Má byt v Georgetownu.“

„Kde?“ Coleman mu předal adresu, načež se Rapp ještě zeptal: „Za jak dlouho tam můžete být?“

„Za dvacet minut.“

„Dobře. Nafaxujte mi sem jeho fotku a potkáme se u Safewaye na rohu Wisconsin Avenue. A vem s sebou i dodávku s Marcusem. Tomu ještě řekni, ať nikde v Langley nikomu neříká o tom, co máme za lubem.“

„Takže za dvacet minut.“

Rapp odložil telefon a podíval se na Kennedyovou a Stansfielda. „Scott si myslí, že už možná přišel na to, kdo je Profesor. A asi se vám nebude líbit, čím se posledních víc než dvacet let živil.“

„Čím?“ zeptala se Kennedyová.

„Pracoval v Langley v Oddělení bezpečnosti.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se tentokrát Stansfield.

„Peter Cameron.“

Stansfield potřásl hlavou. Tohle rozhodně nebyla dobrá zpráva. Ředitel věděl zcela přesně, o koho se tu nyní jedná. Cameron byl v letech 1996-1998 šéfem Oddělení bezpečnosti. V době svého působení ve funkci hlavy jejich gestapa měl téměř neomezený přístup ke všem informacím.

***

SENÁTOR CLARK VSTAL V sedm hodin ráno. Bylo jedno, jestli se právě nacházel ve Wisconsinu nebo třeba v Arizoně. Byl noční pták, který zpravidla chodil spát až kolem jedné ráno. Tohoto konkrétního úterního rána seděl na terase svého rozlehlého washingtonského sídla a na sobě měl jen bílý župan a pantofle. Byl sám, neboť jeho, v pořadí již třetí manželka se odebrala do klubu na svůj pravidelný ranní aerobic nebo něco podobného. Nebylo to prý jen nějaké obyčejné poskakování, sdělila mu důležitě. Byl to ten nejmodernější a dle ní i zdaleka nejúčinnější způsob, jak zůstat štíhlá a v kondici. Obecně vzato, Clarkovi bylo úplně jedno, co to vlastně bylo, či jak se tomuhle hitu vlastně říkalo. Důležité bylo, že se jí to líbilo.

Ukusoval toust a přitom si prohlížel přední stranu Wall Street Journal. Pomocnice v domácnosti měla dorazit v osm. Clark si snídani dělal vždy sám. Vzhledem k tomu, že se pravidelně skládala pouze ze dvou toustů namazaných máslem a marmeládou, které zapíjel černou kávou, nejednalo se o nic světoborného. Tento denní okamžik měl však rád. Byl ve svém zámku zcela sám, nikým nerušen. Byla to zpravidla i jediná část dne, kterou věnoval svým investicím. Prolistoval si Journal a pak zadal příkazy svým nejrůznějším makléřům, investičním poradcům a finančním manažerům. Tím pro něj celá záležitost pro zbytek dne končila. Odmítal se stát otrokem nejnovějšího trendu, který spočíval v neustálé on-line kontrole pohybů cen na burze.

Z kuchyně k němu dolehl hlas venkovního zvonku. Zaklonil se na židli, aby viděl na televizní obrazovku umístěnou nad mikrovlnnou troubou. Bezpečnostní kamery rozmístěné na celém jeho pozemku přenášely signál i do zcela obyčejné televize, a umožňovaly tak Clarkovi, aby se z prakticky libovolného televizního přijímače v domě mohl podívat, co se zrovna kolem domu či jeho okolí děje. Nyní tedy na obrazovce viděl hladce oholenou tvář Petera Camerona. Cameron seděl ve svém voze před vstupní branou na jeho pozemek. Clark přešel do kuchyně a zmáčkl knoflík interkomu.

„Dobré ráno, Petře.“

„Dobré ráno, pane.“

„Zazvoním vám. Běžte dál a počkejte na mě ve studovně. Když budete mít chuť, nalejte si v kuchyni kafe. Přijdu za vámi za pár minut.“ Clark si utáhl pásek svého županu a zamířil po schodišti nahoru. Z Cameronovy neohlášené návštěvy měl dobrý pocit. Pokud bude zpráva, kterou se mu Cameron chystal sdělit, dobrá, nebude ho možná muset nechat odstranit. Cameron byl koneckonců mimořádně cenným nástrojem. Příliš cenným na to, aby se ho vzdával, pokud by to nebylo skutečně bezpodmínečně nutné.

***

CAMERON ZAPARKOVAL SVÉ auto a zamířil rovnou do studovny. Dnes ráno žádnou kávu nepotřeboval. Byl jako na jehlách a nepomohlo by mu posilovat se kofeinem. Pomyšlení na následující konverzaci se senátorem navíc způsobilo, že měl v žaludku pocit, jako by se plavil někde na rozbouřeném moři. Byl si však jistý, že senátor je spravedlivý a férový člověk, který se dokáže postarat o ty, kteří k němu byli vždy a bez výhrad loajální. A Cameron mu byl oddán tělem i duší.

Přistoupil ke krbu a obdivoval se nádherné pákové winchestrovce řady .45-70 z roku 1886. Dokonalá, pomyslel si. Zbraň, která nadlouho předběhla svou dobu, nádherná ukázka řemeslné zručnosti. Ještě před nedávnem tajně doufal, že senátor bude s jeho službami natolik spokojený, že mu tuto vzácnost věnuje darem. Tahle alternativa už ale zřejmě nepřipadala v úvahu.

Trvalo téměř dvacet minut, než do studovny dorazil i Clark. Měl na sobě drahý oblek a v ruce držel hrnek s kávou. Přešel ke svému psacímu stolu, zůstal však stát, pouze si na něj odložil svůj hrnek. „Petře, vy jste se oholil,“ pronesl směrem ke Cameronovi, „věřte mi,“ pokračoval, „že bez těch vousů vypadáte skutečně mnohem lépe.“

„Děkuji, pane,“ odpověděl Cameron. Pak se však odmlčel, neboť nevěděl, jakým způsobem by měl vlastně začít.

„Vypadáte rázem tak o deset liber lehčí,“ pokračoval Clark v lichotkách.

„Děkuji.“ Cameron váhavě přešel rozlehlou místnost a zastavil se před senátorem.

Ten se právě chystal k tomu, že se posadí, pak však zachytil Cameronův téměř bezradný výraz. „Posaďte se, prosím. Dáte si něco k pití, whisky?“

„Ne, děkuji.“ Cameron se zvolna posadil do jednoho z křesel.

Senátor se usadil ve své pohodlné kožené pracovní židli a přes hrnek kávy, který držel v ruce, se pozorně zadíval na Camerona. Z jeho pokleslých ramen téměř okamžitě pochopil, že se vše odehrálo jinak, než jak to naplánoval. „Předpokládám,“ zahájil tedy konverzaci, „že celá záležitost s Rappem a jeho přítelkyní dospěla ke zdárnému konci.“

„Hm…“ Cameron se snažil najít ta správná slova, nějaký delikátní způsob, kterým by Clarkovi mohl své špatné zprávy přednést.

„Bohužel, ne vše se zdařilo podle plánu.“

„Opravdu?“

„Ano, mám pocit, že Rapp nad námi možná získal výhodu.“

Jeho slova se Clarkovi ani trochu nezamlouvala. Postavil hrnek opět na stůl a řekl: „Chci slyšet vše, co se v noci seběhlo.“

„Těsně po půlnoci jsem opustil Rappův dům a jel jsem do města. Potřeboval jsem si ještě připravit pár věcí na schůzku, kterou jsem s ním měl na dnes ráno domluvenou. Když jsem odjížděl, bylo vše v naprostém pořádku.“ Tohle byl bod, který potřeboval zdůraznit ze všeho nejvíce. „Riellyová byla zcela přesvědčena, že jsme skutečně od FBI. Než jsem se pak vydal na zpáteční cestu, zavolal jsem Duserovi, abych se ujistil, že se nic nečekaného nepřihodilo… a…,“ Cameron se začal neklidně vrtět. „A tady se to celé nějak zvrtlo.“

„Jak moc?“

„Tím si nejsem zcela jist. Když jsem mluvil s Duserem, zaslechl jsem nějaký ruch a pak se hovor přerušil.“ S bolestným výrazem na tváři pak po krátké pauze pokračoval: „O pár minut později mi Duser opět volal. Tedy spíše na displeji se objevilo jeho číslo.“

„A?“

„Až na to, že to nebyl Duser.“

„A kdo to tedy byl?“

„… Rapp.“

Clark znovu odložil svůj hrnek s kávou. Hlavou se mu začaly honit všechny možné alternativy, které mohly nastat. „Co vám řekl?“

„To samé, co posledně. Že mě zabije.“

Clark mu v tomto ohledu nevěřil ani slovo. Na tohle byl Rapp až příliš inteligentní. Zcela určitě chtěl vědět, kdo je tou silou v pozadí. Nemělo však smysl to teď příliš rozvádět. „Duser je mrtvý?“

„Předpokládám, že ano.“

„Nebo ho jen zajali a nyní vyslýchají?“

Na tuto otázku byl Cameron připraven. „I kdyby tomu tak bylo, nic by se od něj nedozvěděli, protože o mně nic neví.“

Clark si přál, aby mohl s Cameronem jeho jistotu sdílet. Bohužel, opak byl pravdou. „Co tedy navrhujete?“ Tuhle otázku však nepoložil proto, že by ho Cameronův názor v dané chvíli skutečně zajímal. Chtěl jenom, aby si myslel, že si jeho názoru váží a že ho doopravdy potřebuje.

„Myslím si, že bychom si teď měli dát malou pauzu. Nejlepší bude, když veškeré stopy skončí u Dusera.“

„Takže navrhujete, abychom nyní na chvíli ustoupili, a až se situace zklidní, mohli již za lepších podmínek pokračovat dále v boji?“

„Přesně tak.“

„Jste si skutečně jistý, že neexistuje naprosto žádný způsob, kterým by se Rapp přes Dusera mohl dostat až k vám?“

„Ne,“ zavrtěl odmítavě hlavou Cameron. „A to ještě za předpokladu, že by byl stále ještě naživu, o čemž velmi silně pochybuji. Dával jsem si pozor, ke mně od Dusera prostě žádná stopa nevede.“

„Takže dobře,“ uzavřel rozpravu Clark. Ani tentokrát sice s Cameronem jeho jistotu nesdílel, nedal to však na sobě ani náznakem znát. Místo toho se zeptal: „Jste si jist, že byste to nechtěl ještě jednou zkusit?“

Cameron o jeho nabídce chvíli přemýšlel. Jeho odpověď však byla zamítavá: „Rád bych, pane… opravdu rád. Myslím ale, že teď je vše až příliš horké. Bude lepší, když to necháme trochu vychladnout. Bude potom mnohem jednodušší celou záležitost definitivně sprovodit ze světa.“

„Budete mít asi pravdu, příteli.“ Sám si však ještě pomyslel, škoda jenom, že ty u toho již nebudeš. „Co tedy máte nyní v plánu?“

„Myslím, že by bylo nejlepší, kdybych na několik týdnů opustil zemi.“

Clark přikývl: „Souhlasím. Máte už vybráno, kam pojedete?“

„O několika místech bych věděl.“

„A co třeba můj ostrov?“

Cameron v duchu doufal, že mu senátor svůj ostrov na Bahamách jako útočiště skutečně nabídne. Vzhledem k vývoji jejich konverzace se však o něco takového ani neodvážil požádat. „To by bylo skvělé. Aspoň bych se vyhnul celní kontrole.“

„Dobře. Všechny podrobnosti již nechám na vás. Prokázal jste mi příliš cenné služby na to, abych si mohl dovolit vás teď ztratit.“

Cameron se usmál. Ulevilo se mu, že Clark přijal špatné zprávy s takovým klidem. „To se nestane, pane. Až se vrátím, osobně se o Rappa postarám.“

„To doufám. Kdy chcete odjet?“

„Ještě dnes dopoledne. Stavím se jenom ve své kanceláři na univerzitě a zařídím si tam pár věcí, pak okamžitě zmizím.“

„To už nepůjdete ani domů?“

„Ne. Vše, co potřebuji, mám v autě.“

„Dobře tedy.“ Clark vstal a doprovodil Camerona ke dveřím. „Ještě než odejdete z kanceláře, tak mi zavolejte. A pak hned potom, co se vám podaří dostat se bezpečně na ostrov.“

„Zavolám, pane.“

Když došli až ke dveřím, položil mu Clark ruku na rameno. „Petře, přeji si, abyste se opravdu choval co nejopatrněji.“

„Děkuji pane, ale s tím si nemusíte dělat starosti. Umím se o sebe postarat.“

„Vím, že umíte.“ Oba muži si potřásli rukama a rozloučili se. Clark za Cameronem okamžitě zavřel dveře a vrátil se do studovny, kde ihned zapnul počítač. Připojil se k Internetu a poslal Plukovníkovi e-mail s přesnými instrukcemi dalšího postupu. Po chvilce váhání pak na konec zprávy připojil ještě jednu drobnou motivaci. Když skončil, odpojil se a spokojeně si oddychl. S trochou štěstí se Camerona zbaví ještě dříve, než odbije poledne.

41

Donatella Rahnová seděla v pozici lotosového květu na podlaze svého hotelového pokoje. Dýchala rytmicky a bez jakékoliv námahy. Její dech připomínal mořské vlny klidně a jemně se převalující na pláži. Vyspala se dobře. Bezproblémový spánek byl pro ni po mnoho dlouhých let téměř jako hledání svatého grálu. Bez ohledu na to, jak moc se snažila nebo co pro to dělala, jí unikal jako nepolapitelný přelud. Možná to byli zabití, které měla na svědomí, možná démoni její drogové závislosti, pravděpodobně však oboje. Tváře jejích obětí ji pronásledovaly téměř každou noc a v těch dlouhých a osamělých hodinách od půlnoci do úsvitu bývaly jejími nezvanými společníky. V boji se svými nočními můrami zkusila nejprve prášky, pochopitelně s velmi předvídatelným výsledkem. Stala se z ní troska závislá pro změnu na lécích. Této nové závislosti ji zbavila až měsíční léčba v soukromém sanatoriu někde na sever od Milána.

Jako druhé řešení zkusila sex. Nespokojila se však jen tak s ledasjakými muži. Při své kráse si koneckonců mohla dovolit být vybíravá. Tento způsob však s sebou přinesl své vlastní problémy, takže tento záchranný člun musela rovněž opustit a začít hledat něco spolehlivějšího. Dalším krokem byla hypnóza, pak následovaly masáže, akupunktura, aromaterapie, léčivé byliny, jakož i téměř vše ostatní, co jí kdy kdo navrhl. Nic však neúčinkovalo déle než jeden, maximálně dva měsíce. Po letech marného boje objevila nakonec jógu.

To bylo před šesti lety a od té doby jí potíže se spánkem přestaly dělat jakékoliv starosti. Snad poprvé v životě cítila, že sama v sobě nalezla mír. Jóga jí ukázala úrovně relaxace, o kterých ani nevěděla, že existují. Umožnila jí, že mohla konečně přestat utíkat před svou minulostí a že do budoucna začala konečně hledět s nadějí.

Zcela nahá seděla na osušce. Nohy zkřížené, ruce s dlaněmi směřujícími vzhůru jemně spočívaly na kolenou. Seděla vzpřímeně, nikoliv však ztuhle. Oči měla zavřené, dech pravidelný. Srdce jí bilo pomalým a poklidným tempem. Představovala si, že sedí na terase nádherné vily, před sebou mírumilovné, leč uchvacující vody jezera Como. Na tato místa cestovala často, ať už skutečně, fyzicky, či pouze ve svých představách. Velké a poklidné jezero bylo ukryto v severoitalských Alpách, kousek od švýcarských hranic. Pro ni, ale i pro mnoho jejích krajanů, představovalo toto jezero jedno z nejkrásnějších míst v celé zemi. Místo, které přímo vybízelo k odpočinku, místo, které bylo přímo zosobněním relaxace, místo, kde pohled na hodinky vyvolával grimasy nelibosti u všech kolem. Na břehu tohoto jezera vlastnila Donatella malou chatu. Prozatím jí necelých padesát stop pobřeží stačilo, doufala však, že jednoho dne si zde bude moci dovolit koupit něco daleko vznosnějšího a ještě poklidnějšího. Snažila se tedy ze svých honorářů ušetřit co nejvíce, aby si mohla splnit svůj vytoužený sen: vlastnit jednu z těch starých rozlehlých kamenných vil s několika sty metry pobřeží a přinejmenším deseti akry lesa, ve kterém by mohla trávit svá líná odpoledne. Ani na chvíli nepochybovala o tom, že se jí tento sen jednoho dne vyplní.

Slunce, které pronikalo okny, omývalo svými teplými paprsky její nahé tělo, a ještě silněji tak umocňovalo snovou vizi odehrávající se za jejími zavřenými víčky. Pípání mobilního telefonu však ranní idylku rychle přerušilo. Otevřela oči, čímž nenávratně zmizela i krása, kterou se až dosud v představách kochala. Zvolna si narovnala nohy a postavila se. Svoji mobilní Motorolu StarTac měla položenou na stolku. Symbol blikající na displeji ji upozorňoval, že má ve schránce textovou zprávu. Stiskla tlačítko s obálkou umístěné ve spodní řadě kláves a telefon již zcela automaticky stáhl přicházející e-mail. Na displeji se malými písmeny postupně objevila následující zpráva:

VÁŠ CÍL BUDE VE SVÉ KANCELÁŘI VE FUNGER HALL GW UNIVERZITY PŘIBLIŽNĚ OD 8:15 DO 8:30. POTOM NA ČAS OPUSTÍ ZEMI. BUDE PREFEROVÁNO, POKUD SE S NÍM BUDETE MOCI SETKAT PŘÍMO V JEHO KANCELÁŘI NEBO NĚKDE POBLÍŽ. CÍLEM JEHO CESTY BUDE KARIBIK. POKUD SE VÁM NEPODAŘÍ SE S NÍM SETKAT JEŠTĚ DNES RÁNO, BUDETE SI MUSET ZAŘÍDIT SCHŮZKU TAM. PREFEROVÁNO BUDE, POKUD BUDETE MOCI VŠE ZAŘÍDIT JIŽ DNES DOPOLEDNE. NÁŠ KLIENT NABÍZÍ DALŠÍCH 25 K, PODAŘÍ-LI SE VÁM SPLNIT KONTRAKT PŘEDTÍM, NEŽ OPUSTÍ ZEMI.

Donatella vrhla rychlý pohled na hodiny u postele. Bude jí trvat patnáct minut, než se připraví, přibližně devět minut jí pak zabere cesta z hotelu ke Cameronově kanceláři. To si zjistila již na včerejší obhlídce terénu. Rozhodla se téměř okamžitě. Měla by být schopna dorazit na místo včas, takže si bude moci v klidu vše zkontrolovat a rozhodnout se, zdali bude pokračovat, nebo od okamžitého provedení upustí. Rychle se přemístila do koupelny a smotala si své svůdné ohnivé vlasy do drdolu. Na tvář a na ruce si nanesla silnou vrstvu make-upu, která dala její přírodní, olivové barvě pleti světlejší odstín. Pak si oblékla spodní prádlo a černé legíny, které jí sahaly těsně pod kolena. Jako další si navlékla bílé tričko s dlouhým rukávem, přes které si přetáhla beztvaré a splývavé béžové šaty. Svoji maskovací etudu pak zakončila parukou s dlouhými blond vlasy.

Všechny kosmetické a toaletní pomůcky smetla do igelitového hotelového pytle, který téměř okamžitě putoval do jejího kufru. Vklouzla do bílých tenisek od J. Crewa a postavila se před zrcadlo. Jen těžko si dokázala představit, že by mohl existovat i nějaký jiný oblek, který by dokázal ještě efektivněji ukrýt její krásnou postavu. O to tu však nyní nešlo. Vypadala prostě jako běžný yuppie. Pro Donatellu tento oděv představoval typický oděv průměrné ženy v domácnosti. Mohla se v něm vypravit prakticky do kterékoliv části Spojených států, přičemž si mohla být zároveň jista, že bez jediného problému vždy splyne s okolím.

Zavřela kufr, uzamkla ho a postavila ke dveřím. Až bude na cestě ke škole, zavolá na recepci a řekne jim, ať jí ho poslíček snese dolů. Hodila si přes rameno svoji velkou tašku a vyšla z pokoje. O chvíli později již stála ve výtahu a mířila do vestibulu.

***

RAPP DORAZIL K SUPERMARKETU Safeway několik minut před ostatními. Prostudoval si černobílou fotografii a stručný posudek, který mu Coleman zafaxoval ke Stansfieldovi. Na devadesát devět procent si byl jist, že tuhle tvář ještě nikdy v životě neviděl. To však téměř vylučovalo jakýkoliv osobní motiv. Cameron tedy musel pracovat pro někoho jiného. Cestou ze Stansfieldova domu začal poprvé přemýšlet i o možných souvislostech, které z celého případu začínaly vyplývat. Až dosud se soustředil pouze sám na sebe a na to, jakým způsobem se události minulého týdne bezprostředně dotýkaly jeho osoby. Nyní se mu začalo vše jevit v poněkud širších souvislostech.

Ještě nikdy nebyl svědkem toho, že by si jak Kennedyová, tak i Stansfield dělali takové starosti jako právě teď, a čím více o všem přemýšlel, tím více tomu začínal rozumět. Pokud Cameron pracoval pro nějakou zahraniční zpravodajskou službu, šlo o osudovou otázku: jak dlouho a kolik informací jim za tu dobu stačil předat? Celý problém byl o to horší, že tento muž sloužil i jako konzultant oběma kongresovým zpravodajským výborům, což znamenalo, že měl stále ještě přístup k velmi citlivým informacím. Vedle škody, kterou svojí činností mohl způsobit, by skandál s Aldrichem Amesem vypadal jako nevinná dětská hra.

Ještě dříve než odjel, ředitel mu několikrát zdůraznil důležitost celé situace. Camerona bylo nezbytné dostat živého. Zařídit to přitom musel tak, aby kolem toho nevznikl pokud možno žádný rozruch. Žádné scény, které by přilákaly pozornost médií, policie, či dokonce samotné Agentury. Stansfield trval na tom, že Agenturu z toho musí za všech okolností vynechat. V podstatě mu tak vložil celou záležitost na bedra. Měl povoleno, byť jen velmi omezeným způsobem, využít služeb Kennedyové a jejího Protiteroristického oddělení. To bylo ale vše. Záležitost s Cameronem bylo nutné uchovat v naprosté tichosti.

Když k němu dorazila dodávka, vystoupil ze svého vozu a nasedl na zadní sedadlo, kde již seděl Dumond s Colemanem. Hackett a Stroble přijeli jako obvykle v Colemanově exploreru a zastavili jen o kousek dále. Dodávka s novým pasažérem se dala znovu do pohybu a zamířila na jih po Wisconsin Avenue. Cameronův byt od nich nebyl nyní vzdálen více než půl míle. Na vrcholku stoupání zabočili doleva na ulici R a výrazně zpomalili. Nalevo od nich se nyní tyčila budova vědecké knihovny Dumbarton Oaks Research Library. Tato rozlehlá budova postavená ve federálním stylu stála na jednom z nejdražších pozemků v celém Georgetownu.

Rapp vytáhl ze stojanu zabezpečenou vysílačku a oznámil Strobleovi jedoucímu za nimi: „Chci, abyste se drželi trochu vzadu. Dojeďte s námi až na Q Street, tam ale zaparkujte a čekejte. My pojedeme jako první a trochu to prověříme.“

„Projedeme párkrát pomalu kolem,“ oznámil Dumond Rappovi, „pokusím se nastavit směrové mikrofony tak, abych mohl zjistit, kdo je doma.“

„V pořádku,“ odpověděl Rapp. Pak se obrátil ke Colemanovi a tlumočil mu Stansfieldovo přání: „Potřebujeme ho dostat živýho.“

„To ti nemohu stoprocentně zaručit.“

„To je mi jasný, musíme se o to ale pokusit.“

„Beru na vědomí.“

„Půjdeme tam jen my dva,“ oznámil mu ještě. Pak se obrátil k Dumondovi a řekl mu: „Našel jsi na něj ještě něco, Marcusi?“

„Jo, učí na Univerzitě George Washingtona.“

„Kdy přesně?“

„To se teď právě snažím zjistit. Mimoto jsem už prověřil taky celnici. Nemají jeden jediný záznam o tom, že by za posledních šest měsíců opustil zemi nebo do ní eventuálně někde vstoupil.“

„Co to jeho auto?“

Dumond potřásl hlavou. „Zkontroloval jsem dopravák, ale nic.“

„Prachy?“

„K tomu jsem se zatím nedostal.“

„Jasný, jako první budu potřebovat ten jeho rozvrh.“

Dumond najednou vztyčil ruku, aby Rappovi naznačil, že má být chvíli zticha. Druhou rukou si natočil mikrofon ke rtům. „Na dalším rohu zastavte a dejte mi vteřinku, abych si to tady trochu připravil.“ Pak se podíval na Rappa a oznámil mu: „Jeden blok a jsme tam. Jste připraveni?“

„Připraveni.“

Velmi pomalu projeli kolem, pak se otočili a celý manévr ještě jednou zopakovali. Za domem bohužel žádná ulice nevedla, takže neměli příležitost si obdobným způsobem ověřit i zadní stranu domu. Při obou průjezdech manipuloval Dumond joystickem tak, aby směrové mikrofony na střeše vozu mohly zachytit všechny hluky uvnitř dvoupatrového kamenného domu. Když dům míjeli po druhé, požádal Dumond řidiče, aby v okamžiku, kdy se dostane na úroveň hlavních vchodových dveří, na chvíli zastavil. Nasměroval kameru, tak aby zabrala poštovní schránky na zdi vpravo ode dveří. Když získal obraz, který potřeboval, řekl řidiči, ať přejede na konec bloku a zaparkuje. Pak ukázal Rappovi a Colemanovi obrázek na monitoru. Vypadalo to, že v celém domě jsou jenom čtyři byty. V každém patře jeden, plus jeden v suterénu.

„Cameron zřejmě bydlí ve druhém.“

„Jo,“ přesvědčil se pohledem na monitor Rapp. Zkontroloval si, kolik je hodin. Nebylo ještě ani osm. „Máš něco z mikrofonů?“

„Jo, někde v prvním teče voda, ve druhém mají puštěnou televizi. Ve třetím je klid.“

„Jinak nic?“

„Ne.“

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Colemana.

„Řekl bych, že tam není. Ty bys tam ale v jeho kůži byl?“

„Asi ne, ale každopádně se tam podíváme.“ Rapp sáhl po rádiu: „Jdeme dovnitř. Vy popojeďte na roh Devětadvacáté a tam čekejte.“

„Za co se budem vydávat?“ zeptal se Coleman.

Na tuhle eventualitu nebyli ani trochu připraveni. Na sobě měli oba džíny, sportovní bundy a baseballové čapky. Ani jeden z nich nebyl oholen. Pokud je někdo ze sousedů uvidí motat se kolem domů, je docela pravděpodobné, že na ně zavolá policii. Rapp se rozhlédl po dodávce a nakonec řekl: „Podej mi ty desky, Marcusi.“ Když mu je Dumond podal, zeptal se: „Můžeš zjistit, komu ten barák patří?“

„Bez problémů. Akorát se musím dostat do registru městských daní z nemovitostí.“

„Tak to udělej.“

„O co jde?“ zeptal se Coleman.

„Jsme přece pokrývači a pracujeme pro Metropolitan Roofing. Majitel nás požádal, abychom se tady zastavili a udělali mu odhad na práci, kterou by si rád zadal.“

„A co když tady přímo bydlí?“

„To zrovna teď Marcus zjišťuje.“

Téměř ve stejném okamžiku jim Dumond oznámil výsledek svého hledání: „Je to čistý. Ten, na koho je ten barák napsanej, není ani na jedné schránce.“

„Super,“ ohodnotil situaci Rapp. Ke Colemanovi pák prohodil: „Nádobíčko připraveno?“

Coleman přikývl a poklepal si na náprsní kapsu své bundy.

„Marcusi, dej nám třicet vteřin náskok a pak přijeď co nejblíže ke vchodu. Informuj nás o veškerém audiu, které zachytíš. Mezitím pokračuj v hledání. Potřebujeme toho o něm vědět co nejvíc, a to co nejrychleji.“

Rapp i Coleman vystoupili z dodávky a vydali se po stoupající kamenné dlažbě ke vchodu. Vstup na pozemek střežila malá tepaná branka. Rapp se u ní zastavil, jako by si nebyl jist, kde přesně je. Podíval se proto do desek a pak znovu na adresy na zdi. Prošli branku a po schodech vystoupali na přední terasu. Rapp se postavil mezi obloukové okno prvního bytu a vchodové dveře do domu. Coleman začal pracovat na dveřním zámku. Rapp měl mikrofon připevněný k okraji své psací podložky. Nyní ji pozvedl k ústům a nenápadně do něj pronesl: „Marcusi, přijeď s dodávkou a zjisti, jestli se ve třetím patře nic nezměnilo.“

Coleman překroutil zámek a staré a těžké dveře se před nimi směrem dovnitř otevřely. Vstoupili do malého vestibulu a rozhlédli se po schodišti. Asi třicet vteřin intenzivně naslouchali, a když se ujistili, že jsou na chodbě skutečně sami, vydali se pomalu po schodech vzhůru. Dumond je mezitím do sluchátek informoval, že je i s dodávkou na místě. Zbraně měli i nadále v pouzdrech, ruce však drželi pod bundou na pažbě svých pistolí, připraveni tasit při prvním náznaku nebezpečí. Bez jakýchkoliv problémů se dostali až do prvního patra a opatrně pokračovali do druhého. Když přešli kolem dveří nájemníka bydlícího v prvním patře, vytáhli sluchátka, která měli až dosud ukryta pod bundami, a propojili je s mikrofony tak, že mohli komunikovat a přitom měli obě ruce volné. Dveře Cameronova bytu byly chráněny třemi zámky. Když se Coleman pustil opět do práce, odložil Rapp své desky a levou rukou vytáhl pistoli.

„Marcusi,“ zašeptal do mikrofonu, „máš něco ve druhém patře?“

„Nic, jenom lednička.“

„Jakýkoliv zvuk mi okamžitě hlas. Jak to vypadá na ulici?“

Tentokrát mu odpověděl Stroble: „Všude je klid.“

Coleman pracoval již na třetím, posledním zámku. Ten se však nechtěl vzdát tak lehce jako zámky předchozí. Po několika napjatých minutách však Coleman uspěl i napotřetí. Napřímil se, odložil šperhák a vytáhl pistoli. Prstem ukázal na sebe, potom na Rappa. Rapp však nesmlouvavě zavrtěl hlavou. Tohle byl především jeho problém, ne Colemanův. Jako první půjde proto on.

„Marcusi, jdeme dovnitř.“ Rapp se přikrčil a kývl na Colemana. Ten měl ruku na klice. Jedním pohybem ruky dveře otevřel a okamžitě ustoupil Mitchovi z cesty. Rapp vběhl do místnosti, srdce mu přitom bilo jen o poznání rychleji než obvykle. Zaslechl ještě pípání alarmu, tomu však žádnou pozornost nevěnoval. Tyhle detaily musí nyní počkat. Sotva se ocitl ve vstupním prostoru bytu, přemístil si bleskově pistoli z levé do pravé ruky a zpět. Zkontroloval chodbu, žádný pohyb však nikde nezaznamenal. S každým krokem, který učinil, si připomínal, že Camerona musí dostat živého, že musí potlačit své instinkty i trénink, které mu velely zasáhnout cíl doprostřed čela, a že místo toho musí mířit do ramene.

Coleman vstoupil do bytu hned za Rappem a zavřel za nimi dveře. I on slyšel pípání alarmu a stejně jako Rapp i on ho ignoroval. Bleskově zkontroloval rohy. Když se Rapp pohnul doleva, on zamířil doprava. Kuchyň i obývací pokoj zajistili během několika vteřin, pak pokračovali směrem, ve kterém očekávali ložnici, pracovnu a koupelnu. Pohybovali se téměř nehlučně, Rapp zkontroloval koupelnu a pokračoval dál ve směru k ložnici. Coleman mu byl hned v patách. V okamžiku, kdy Rapp zkontroloval koupelnu, zavřel za ním Coleman dveře a pokračoval dál v jeho závěsu, spolehlivě mu jistil záda. Dveře do ložnice byly otevřeny. Rapp se na chvíli zastavil, aby tak poskytl Colemanovi čas se k němu připojit. Pak se přikrčil a vnikl do místnosti. Napravo zaregistroval pohyb. Instinktivně tam zamířil hlaveň beretty. V okamžiku, kdy už téměř stiskl spoušť, si uvědomil, že to byla jen kočka, která seskočila z prádelníku na podlahu. Rychle si prohlédl místnost. Postel byla ustlána, bylo na ní však několik hromádek poskládaného šatstva. Na podlaze vedle postele ležel připravený kufr. Rapp na něj ukázal a zamířil k posledním dveřím.

I pracovna byla zcela prázdná. To pochopitelně očekávali, Mitch se však přesto neubránil pocitu zklamání. Sotva začal s obhlídkou pracovny, uslyšel ve sluchátkách Dumondův hlas: „To pípání je z alarmu?“

„Jo,“ odpověděl mu Rapp.

„V tom případě sebou hoďte a řekněte mi, o jakou společnost se jedná, nebo tam hodně rychle dostanete nevítané návštěvníky.“

Rapp se rychle vrátil zpět do haly a podíval se na poplašné zařízení u dveří. Otevřel čelní panel a přečetl si jméno společnosti napsané drobnými písmenky ve spodní části panelu. „Je to Omega Security. Můžeš to nějak zastavit?“

„Dej mi ještě dvě minuty.“

Rapp se otočil a vytáhl z kapsy telefon. Coleman, pečlivý jako vždy, kontroloval ještě všechny vestavěné skříně. Rapp vyťukal Kennedyovou, která mu telefon zvedla hned po prvním zazvonění. „Není tady,“ oznámil do sluchátka. „Spustili jsme ale alarm, Marcus se momentálně snaží proniknout do systému, aby ho vypnul.“

„Chceš, abych tam poslala náš tým?“

„Dobrý, dej si ale pozor na to, koho si vybereš.“

„Neboj, ještě něco?“

Rapp si vzpomněl na kufr, který našli v ložnici. „Možná bychom měli varovat letiště. Mám pocit, že se chystá vzít do zaječích.“

„To nebude tak snadné.“

„Já vím, bude to však výhodnější. Mohl by nám zmizet.“

42

Garáž Univerzity Goerge Washingtona se nacházela na rohu ulic H a Dvacáté druhé. Jako většina jiných garáží i tohle byla jen obrovská, beztvará masa železobetonu. Když do ní Cameron vjížděl, měl plnou hlavu myšlenek na to, jakým způsobem se dostane na ostrov. Nejjednodušší bude, když chytí letadlo na Miami a potom zamíří, pochopitelně pod falešným jménem, do Nassau či na Velké Bahamy. Z obou těchto míst by pak již neměl mít potíže, aby si zajistil přepravu na ostrov. Na tuto poslední část cesty se však příliš netěšil. Místo toho by raději obětoval jeden den a na Floridu dojel vozem. Čas strávený za volantem by mu mohl prospět, potřeboval si trochu srovnat myšlenky.

V pátém podlaží nalezl konečně volné místo a zaparkoval. Když vystupoval z vozu, byl již rozhodnut. Na Floridu poletí. Cesta vozem mohla znamenat až příliš mnoho nepříjemností a pro něj bylo nyní nejlepší opustit zemi co nejrychleji. Ocitl se málem až na samé hraně, a bylo nutné si dobře zvážit další postup akcí. Senátorův ostrov byl pro tyto úvahy tím nejlepším možným místem. S Rappem se budou muset stejně dříve či později definitivně vypořádat. Cameron pochopitelně nevěděl o senátorovi vše, přesto však pochyboval, že by měl takové konexe, aby celou záležitost dořešil sám. To byla Cameronova práce. K tomu si ho přece najal.

Profesor se výtahem přenesl do přízemí a vydal se západním směrem po ulici H. Na senátorově ranním chování se mu něco nezdálo. Měl pocit, že senátor přijal zprávu o Rappovi až příliš lehce. V Clarkovi toho však bylo skryto mnohem více, než kolik mu k tomu, aby na to přišel, zbývalo ještě času. Senátor se na první pohled jevil jako poměrně jednoduchý a přímočarý člověk, Cameron se však na vlastní oči mohl přesvědčit, že se jednalo o mimořádně prohnaného člověka. Cameron obdivoval lidi, kteří byli schopni jednat s takovou rozhodností a kteří se neobávali použít síly tam, kde to ke splnění jejich cílů bylo zapotřebí.

Kdyby se jim podařilo uspět už tenkrát v Německu, nic z toho, co se nyní dělo, by se vůbec nestalo. Proč jen tenkrát Rapp skutečně nezemřel? Jeho mrtvé tělo, nalezené po boku zavražděného hraběte Hagenmillera, by představovalo perfektní tečku za celým případem. Vyvolaná reakce by pak roztrhla CIA vedví a Clark mohl zahájit svoji cestu na vrchol. V Senátu i ve sněmovně by začalo vyšetřování. Rudin by byl jak utržený ze řetězu, přičemž všemu by vévodil sám Clark coby rozumný a skutečně státotvorný politik. Až by bylo po všem, jeho pozice by byla desetkrát silnější.

Rapp však odmítl spolupracovat. Cameron si tento fakt přiznával jen nerad, musel však uznat, že Rapp je skutečně úctyhodným protivníkem, kterého podcenil, a nyní se tedy musí stáhnout, aby se mohl někdy později pokusit znovu zaútočit. Pak už to však nebudou žádné do detailu rozpracované plány, nic takového. Postačí jedna dobře mířená rána z jeho stoneru. Rapp si ani nestačí všimnout, že ho něco zasáhlo.

***

RAPP I COLEMAN SE VRÁTILI zpět do vozu. Dumondovi se mezitím podařilo najít webovou stránku univerzity a ukazoval jim mapu celého areálu. Našel již dokonce i Cameronovu kancelář. Byla umístěna ve čtvrtém patře Fungerovy budovy, na rohu ulic G a Dvacáté třetí.

Rapp zapnul vysílačku a vydal pokyny Hackettovi a Strobleovi: „Přijeďte sem s explorerem.“ Pak se otočil ke Colemanovi a pokračoval: „My zkontrolujeme jeho kancelář, Kevin s Danem zůstanou tady a budou hlídat byt.“

Hackett i Stroble dorazili za pár vteřin. Vystoupili z fordu a zaujali pozice v dodávce. Rapp s Colemanem učinili přesný opak. Coleman nastartoval své terénní vozidlo a za chvíli již z prudkého kopce Dvacáté osmé ulice sjížděl směrem k řece Potomac a ulici M. Rapp zavolal Kennedyové a sdělil jí, že jsou na cestě k univerzitě. Když dorazili na křižovatku s ulicí M, zabočil Coleman doleva a ujížděl dále po Pennsylvania Avenue.

Rapp si prohlížel tvář každého chodce, kterého míjeli. O tři bloky dále se dostali ke kruhovému objezdu Washington Circle. Zůstali v pravém jízdním pruhu a na jižním konci objezdu odbočili na Dvacátou třetí ulici a vjeli do areálu univerzity. Coleman zpomalil, protože silnice i chodníky byly plné studentů spěchajících na hodinu a zaměstnanců mířících někam ve směru zdravotnického střediska. Fungerova budova byla ještě o kousek nalevo, naproti jedné z nejznámějších washingtonských pamětihodností, episkopálnímu kostelu Panny Marie. Přímo na ulici však nenalezli žádné místo k zaparkování. Zabočili tedy doprava, do malé postranní uličky vedle kostela, a zaparkovali vzadu za ním.

Než vystoupili z vozu, Rapp se podíval na Colemana a udělil mu poslední instrukce: „Chci ho živého, kdyby se však mělo cokoliv stát, neváhej ani vteřinu.“ Poklepal si na čelo a pokračoval: „Vpal mu ji přímo mezi oči.“

***

DONATELLA CELOU BUDOVU ještě jednou obešla, a když se ujistila, že ji nikdo nesleduje, vstoupila dovnitř a ocitla se ve vestibulu budovy. Byla trochu překvapená, když zjistila, že hala je plná studentů, kteří zde postávali a bavili se. Všimla si i studentů, kteří však jen probíhali a spěchali do hodin. Uvědomila si, že za pět minut začínají přednášky, a pochopila to hemžení kolem. Přistoupila k vývěsce vzkazů a předstírala, že něco hledá. Umožnilo jí to zároveň, aby se přesvědčila, zdali ji někdo nepozoruje. Včera večer si nejprve prohlédla okolí Cameronova bytu, načež zamířila k univerzitě. I tady se pečlivě seznámila s terénem, proměřila všechny možné vzdálenosti a prozkoumala všechny chodby i uličky. Vryla si do paměti všechny východy vedoucí z budovy i postavení bezpečnostních kamer. Na cestě zpět do hotelu si ještě vyzvedla jízdní řád ve stanici metra Foggy Bottom. Tato stanice byla necelé dva bloky od Cameronovy kanceláře, a kdyby se mělo něco přihodit, byla by to ta nejjistější úniková cesta.

Když davy studentů trochu prořídly, vydala se k jižnímu schodišti budovy, která se tyčila do výše pěti nadzemních podlaží. Cameronova kancelář byla ve čtvrtém. Donatella vystoupila po schodech do prvního patra a vydala se chodbou k severnímu schodišti. Pohybovala se zcela nenuceně a cestou minula pouze dva studenty, kteří jí však nevěnovali žádnou pozornost. Když dorazila ke schodišti na druhém konci chodby, podívala se nahoru i dolů, ani zde však nespatřila nic podezřelého či nepatřičného, nic, co by do dané scenerie nějakým způsobem nezapadalo. Po schodech stoupala vzhůru skupinka pěti studentů. Cílem jejich cesty však bylo pouze první patro, takže Donatella na schodišti osaměla a vydala se opět vzhůru. Ze včerejška již věděla, že čtvrté a páté patro zabírají převážně kanceláře, takže mohla doufat, že na chodbách potká již méně lidí. Když dorazila do druhého patra, znovu zkontrolovala celou chodbu a celý postup následně zopakovala i ve třetím patře. Ani zde se však nic nepřihodilo, takže zamířila ještě o patro výš, k cíli své cesty. Nebyla nervózní, tenhle úkol se ve srovnání s jejími dřívějšími misemi jevil jako relativně snadný. Jestli tomu tak bude ale i nadále, o tom se přesvědčí již za několik málo minut.

***

RAPP S COLEMANEM PŘEBĚHLI Dvacátou třetí ulici, což donutilo řidiče taxíku, kterému poněkud bezohledně zkřížili cestu, k tomu, že na ně začal zuřivě troubit, načež jim ještě z okénka vozu ukázal vztyčený prostředníček. Ignorovali jeho projevy nevole a pokračovali dál směrem k Fungerově budově.

Prošli kolem příslušníka ochranky, který se však více než o kolemjdoucí špičkově vycvičené zabijáky staral o svou kávu a rozečtené noviny.

„Schody nebo výtah?“ zeptal se Coleman.

„Výtah. Cameron nevypadá na někoho, kdo by chodil po schodech.“

Prošli vestibulem a zastavili se před výtahy. Coleman se rozhlédl kolem, načež poznamenal: „Nebylo by špatný tu teď mít Kevina a Dana, mohli by hlídat východy.“

Rapp se rovněž rozhlédl po okolí a odsouhlasil Colemanův postřeh: „Pár lidí navíc by se nám hodilo, pravda. Nechtěl jsem tam ale nechat Marcuse samotnýho.“

O chvíli později pak již v klubku šesti studentů s batůžky na zádech nastoupili do výtahu.

***

NEŽ OPUSTILA SCHODIŠTĚ, Donatella si ještě jednou zkontrolovala obsah kabelky, aby se ujistila, že vše je přesně tam, kde potřebovala. Pistole s tlumičem byla na správném místě, doufala však, že ji nebude muset dnes použít. Její učitel, plukovník Friedman, si dal záležet na tom, aby ji naučil i ty nejjemnější techniky zabíjení. Zastřelit někoho, to uměl podle něj každý, dokonce i dítě. Naučil ji proto zabíjet s využitím těch nejroztodivnějších pomůcek, od tkaničky až po obyčejnou tužku. Byla dobře obeznámena se všemi zranitelnými místy na lidském těle a s pomocí toho správného nástroje nyní dokázala zabít v podstatě kohokoliv, přičemž po sobě nezanechávala prakticky žádné stopy. Co víc, dokázala to udělat rychle a zcela nehlučně.

Zkontrolovala si ještě pozici dalších dvou zbraní v tašce a vstoupila do dlouhé chodby. Téměř okamžitě si povšimla dvou lidí na druhém konci chodby. Pravá ruka jí sklouzla do kabelky a nahmatala chladnou ocel pistole. Obě postavy na vzdáleném konci chodby však vypadaly jako typičtí představitelé akademické obce. Aspoň tedy podle jejích představ.

Muž měl plnovous, džíny, kostkovanou košili a povolenou kravatu. Žena byla oblečena v delších šatech a na nohou měla sandály značky Birkenstock. Uvolnila stisk pistole a pokračovala v cestě.

Dveře Cameronovy kanceláře byly zavřeny. Donatella se k nim přiblížila a na chvíli se zaposlouchala. Uslyšela zavrzání židle a rozhodla se zaklepat. Po prvním pokusu se jí však nedostalo žádné odpovědi. Zaklepala proto ještě jednou a přes zavřené dveře pronesla: „Pane profesore, jmenuji se Amy Vertineová. Posílá mě za vámi pan děkan, potřebuji váš podpis, abych se mohla na příští semestr zapsat do vašeho postgraduálního kurzu.“

„Mám tu teď něco důležitého. Nemohla byste přijít později?“ ozvalo se za zavřenými dveřmi.

„Je mi líto, ale nemohu.“ Donatella uchopila za kliku, nepřestávala však mluvit. „Musím už do práce a opravdu bych se do vašeho kurzu ráda zapsala.“ Dveře byly zamčeny. „Slyšela jsem, že jste skvělý učitel. Vždyť to zabere jenom vteřinku, slibuji.“ Donatella se rozhlédla chodbou a ulevilo se jí, když zjistila, že oba učitelé jsou již pryč. Začala zvažovat, že by mohla ustřelit zámek, když vtom se dveře otevřely.

Cameron jí naznačil, ať jde dál. „Omlouvám se, ale musel jsem se tu zamknout, nebo by se mi sem začali trousit další studenti a já bych se odtud nikdy nedostal.“

Donatella mu nabídla pravou ruku a představila se: „Jmenuji se Amy. Těší mě, že vás poznávám, pane profesore.“

Cameron se usmál a přijal nabízenou ruku. „Můžete mi klidně říkat Petře.“

I Donatella se usmála a otočila se ke zdi nalevo. Věděla zcela přesně, že její cíl bude muset udělat to samé. Ukázala na plaketu na zdi a zeptala se: „To je od CIA?“

Cameron se otočil a podíval se na medaili, kterou mu několik přátel z CIA věnovalo na oslavu jeho dvaceti čtyř let služby v Agentuře. Když to začal s pýchou v hlase vysvětlovat své krásné návštěvnici, sáhla Donatella pravou rukou do své kabelky a nahmatala gumovou rukojeť čtyřpalcového ocelového bodce zakončeného ostrým hrotem. Nenápadně zbraň vytáhla a držela ji ukrytou v ruce visící dosud podél těla. Pak ukázala na fotografii hned vedle medaile a zeptala: „A to je kdo?“

Když se Cameron otočil, zvedla svoji neobvyklou zbraň a s téměř neuvěřitelnou rychlostí mu její tenký a ostrý hrot vrazila do levého ucha. Než stačil vykřiknout, byla již u něj, levou rukou mu sevřela ústa a pravou vší silou zatlačila na bodec. Mozkem mu pronikly čtyři palce oceli. Jeho tělo se podlomilo v kolenou a Donatella ho nechala pomalu sklouznout na podlahu. Tam ještě jednou otočila bodcem, aby se přesvědčila, že je skutečně mrtev. Potom opatrně vytáhla zbraň, nazvedla Cameronovu ruku a v jeho podpaží si z bodce otřela těch několik nepatrných stop od krve, které se na něm objevily. Uložila zbraň do kabelky, a jako by se nic nestalo, otevřela dveře, otočila zámkem, vyšla na chodbu a přibouchla za sebou.

***

DVEŘE OD VÝTAHU SE OTEVŘELY a Rapp s Colemanem vstoupili do chodby. Ruce měli v pohotovosti, aby mohli okamžitě sáhnout po zbraních. Chodbou kráčela jedna žena, směrem od nich ke vzdálenějšímu konci. Rapp si ji asi vteřinu prohlížel. Nevěděl sice odkud, ale její chůze mu byla nějakým způsobem povědomá. Když dorazila na konec chodby, na krátký zlomek vteřiny se ohlédla. I tento letmý pohled však Rappovi stačil k tomu, aby se ujistil, že ji opravdu musí znát. Žádné další podrobnosti si však nyní nedokázal vybavit.

Coleman mu poklepal na rameno a pohybem hlavy naznačil směr. Klidným krokem se oba vydali ke Cameronově kanceláři. Když došli až ke dveřím, postavili se každý z jedné strany a chvíli naslouchali. Rapp zkusil pootočit otočnou klikou dveří, druhou ruku měl připravenu na rukojeti své beretty. Dveře však byly zavřeny. Ustoupil proto a naznačil Colemanovi, že má zaklepat. Coleman to zkusil třikrát, když se však nic neozývalo, vytáhl z kapsy svou osvědčenou sadu šperháků. Co nejtišeji nasadil správný hrot a otočil.

Rapp mezitím vytáhl berettu z pouzdra, zatím ji však stále držel schovanou pod pláštěm. Když se Colemanovi podařilo otočit klikou, zatlačil dveře dovnitř a poodstoupil, aby uvolnil Rappovi cestu. Rappova levá ruka s pistolí vylétla vzhůru a bleskově prověřila celou místnost. Téměř okamžitě si povšiml těla, které leželo na podlaze. Nenechal se tím však vyvést z rovnováhy a pokračoval v rychlé prohlídce kanceláře. Když skončil, vstoupili oba muži do místnosti a Coleman za nimi zavřel a zamknul dveře.

Sklonili se nad nehybným tělem a Rapp se zeptal: „Je to on?“

„Řekl bych, že ano.“

Rapp se rukou dotkl mužova hrdla. Ještě bylo teplé, dokonce velmi teplé. Rychle si prohlédli tělo a pokusili se najít stopy, které by jim napověděly, jakým způsobem muž vlastně zemřel. Rapp nakonec našel vpich v jeho levém uchu. Podíval se na dveře a vzpomněl si na ženu, kterou před chvílí viděli na chodbě. Pak se podíval zpět na Camerona a jeho podivné zranění v uchu. Vybavil se mu někdo, kdo zabíjel přesně tímto způsobem. Znal tuto osobu dokonce velmi dobře. Postavil se a přemýšlel, jestli by se neměl pokusit ji ještě chytit. Pak si však uvědomil, že touto dobou bude již dávno v bezpečí. Mimoto věděl přesně, kde ji hledat.

Díval se na mrtvého Camerona a necítil ani ten nejmenší záchvěv lítosti. Jeho smrt byla od samého začátku nevyhnutelná. Bylo by ale lepší, kdyby si s ním mohli ještě předtím pohovořit. Zaklel a vytáhl z kapsy telefon. Vymačkal příslušné číslo a oznámil Kennedyové, že hledaného muže našli.

„Kde?“ zeptala se.

„V jeho kanceláři, je mrtvý.“

„Zabili jste ho?“

„Ne, už jsme ho tak našli.“

„Napadá vás, kdo by to mohl udělat?“

„Ne,“ zalhal Rapp.

Po delší odmlce Kennedyová prohlásila: „Pošlu tam náš tým. Odstraní tělo.“

„Počkáme tady na ně,“ oznámil jí Rapp a zavěsil. „Proč mám teď takový divný pocit, že jsme právě ztratili stopu?“ zeptal se Colemana a ukázal na nehybné tělo Petera Camerona.

43

Prezident si prohlížel tvář Thomase Stansfielda, který seděl naproti němu v Situační místnosti Bílého domu. Ředitel CIA byl nyní již jen stínem svého dřívějšího já. Nebyl už pouze hubený, byl vyzáblý a ve tváři se mu nesmazatelně odráželo všechno vyčerpání, kterým rakovina oznamovala svůj nezadržitelný postup. Tuto schůzku však nesvolal ani jeden z nich. To byla tentokrát práce někoho jiného, někoho, kdo s nimi sdílel jejich tajemství a kdo zněl v telefonu dosti ustaraně. Zatímco čekali na jeho příjezd, využil Stansfield této příležitosti k tomu, aby si s prezidentem pohovořil o několika věcech. Byl čtvrtek večer, sedm hodin, a pro ředitele bylo oněch právě uplynulých dvacet čtyři hodin nesmírně dlouhých. Od okamžiku, kdy se dověděl, že Cameron je mrtev, se snažil ze všech sil zjistit spojení mezi mrtvým mužem a osobou, případně osobami, které ho zaměstnávaly. Seznámil rovněž prezidenta s posledním vývojem událostí a ujistil ho, že Kennedyová, Rapp i všichni ostatní horečně pracují na odhalení síly, stojící za mrtvým Cameronem.

Stansfield měl své nepřátele, sice ne zde, ve Washingtonu, ale přesto. Měl je. Těch, které znal, se však neobával, starosti mu dělali pouze ti, o kterých nevěděl. Všichni ti, kteří měli důvod ho nenávidět, však měli jedno společné: spojovala je bezbřehá touha po úspěchu. Ne však jen tak po nějakém obyčejném úspěchu. Toužili po skutečné moci, takové, kterou třímala v rukou jenom naprostá politická elita. Pro politiky to znamenalo předsednictví v některém z nejvýznamnějších výborů Kongresu, následnictví na post ministra zahraničí nebo obrany či dokonce možnost dostat se do Bílého domu. Tyhle tři pozice představovaly ten nejvyšší elitní klub, Mekku jejich snažení. Pro úředníky pak tyto ambice spočívaly v dosažení místa náměstka na některém z velkých ministerstev či získání místa prezidentova hlavního asistenta. Vojáci se opájeli představami o získání těch nejvýznamnějších velitelských postů, včetně velení celým složkám branné moci. Jejich Olympem pak bylo jmenování náčelníkem výboru náčelníků štábů.

Tito muži a ženy se dobře vyznali ve všech postranních uličkách a cestách, z velké většiny však nebyli o nic více nebezpeční než jejich protějšky ve světě byznysu. Pro Stansfielda představovali jen neškodné pleticháře usilující o posílení svojí kariéry. Stansfield však z vlastních zkušeností věděl, že mezi nimi bylo vždy i pár takových, kteří byli v honbě za splněním svých cílů ochotni učinit téměř cokoliv a kteří by se v případě potřeby neštítili ani vraždy.

Jedna z těchto skupin se, jak se zdá, rozhodla přejít do útoku a jejím cílem se evidentně stala CIA. Stansfield se dosud s těmito svými obavami nikomu nesvěřil. Chtěl si ještě vyslechnout muže, na kterého nyní čekali, a teprve potom hodlal zaujmout další stanovisko. Bylo to pro něj nesmírně skličující. Celý život bojoval za to, aby jeho Agentura byla skutečně nezávislá a stabilní, a nyní, kdy mu nezbývaly téměř žádné síly k dalšímu boji, se ocitl v zuřivé palbě těch, které přitom nedokáže identifikovat. Věděl, že však nesmí připustit, aby se Agentura dostala do područí osob, které by chtěly její bohaté zdroje využít pro své osobní či politické cíle. Musel tedy učinit vše pro to, aby se jeho následnicí stala Irena Kennedyová, kterou však bylo nutné rovněž vyzbrojit takovými znalostmi, aby se proti dalším útokům dokázala bránit již sama.

CIA byla až příliš mocnou zbraní na to, aby se dostala do špatných rukou. Prezident Kennedyovou navrhne a pak použije veškerého politického umu a vlivu, aby prosadil její potvrzení ve funkci. Hayes měl nejeden důvod k tomu, aby s tímto postupem souhlasil, bez ohledu na podivný vývoj událostí minulého týdne. Kennedyová byla za prvé mimořádně kvalifikovaným kandidátem, mimoto jí zcela důvěřoval, což ho vedlo k třetímu, možná však nejdůležitějšímu závěru. Potřeboval, aby mu někdo kryl záda. S Kennedyovou v čele CIA by se žádného útoku z této strany nemusel obávat.

Bez ohledu na to, jak moc si oba muži přáli vidět Irenu Kennedyovou v čele zpravodajské služby, do toho, jestli tomu tak skutečně bude, mohl významně, snad dokonce i významněji než oni dva, promluvit muž, na kterého tu nyní čekali. Zarážející byl ovšem fakt, že je o tuto schůzku požádal právě uprostřed všeho dění kolem Petera Camerona.

Senátor Hank Clark vstoupil do místnosti a prezident povstal, aby si s ním potřásl rukou. Když se o totéž pokusil i Stansfield, položil mu Clark ruku na rameno a jemně ho vtlačil zpět do křesla. „Kvůli mně taková legenda jako vy, Thomasi, skutečně nemusí vstávat ze židle.“

Prezident se usmál a mrknutím oka senátorovi naznačil, že jeho postoj schvaluje. „Dáš si něco k pití, Hanku?“

„Ne, děkuji, Roberte.“ Clark i Hayes spolu strávili v Senátu dvě plná volební období a Hayes byl členem zpravodajského výboru v době, kdy byl Clark jmenován jeho předsedou. Když byli spolu sami nebo téměř sami, jako právě v tomto případě, dával Hayes přednost tomu, aby si jednoduše tykali.

„Jsi si jist? Klidně ti sklenku naleju.“

„Ne, opravdu teď nic nechci. Budu možná jednu potřebovat, až skončíme. Do té doby to ale raději odložím.“

„Jak myslíš.“ Prezident ho gestem vybídl, aby se posadil z druhé strany stolu, naproti Stansfieldovi. Clark zvolna obešel stůl a rozepnul si plášť. Podíval se na ředitele a zeptal se: „Jak se vám daří, Thomasi?“

„Umírám.“

Clark se zeširoka usmál: „To my všichni, Thomasi.“ Pak se obrátil k prezidentovi, jako by si chtěl vyžádat jeho souhlas se svým názorem: „Nemám pravdu, Roberte?“

„Je to tak, ne všichni jsme však prožili takový život jako Thomas.“

„Ne, to opravdu ne. Řekl bych přímo, že jen velmi málo lidí prožilo takový život jako Thomas. Tato země je vám nesmírně zavázána, Thomasi.“

Stansfield si chvíli nechal jeho slova znít v uších, načež pronesl: „Děkuji vám, senátore Clarku.“

Clark se pousmál, když uslyšel své jméno vyřčené tak formálním způsobem. „Mám aspoň nějakou šanci, že mi ještě dříve, než odejdete z tohoto světa, řeknete Hanku?“

Stansfieldovy koutky se jen nepatrně pohnuly vzhůru. „Ne.“

„To jsem si myslel,“ řekl Clark a sepjal ruce. Jeho nálada poklesla.

Prezident si toho povšiml a zeptal se: „Co tě trápí, Hanku?“

Clark si vzal chvilku na rozmyšlenou, pak se podíval na prezidenta a řekl: „Roberte, vždycky jsme se na tyhlety formality dokázali vykašlat a mluvit spolu zpříma.“ Prezident přikývl: „Byli jsem spolu dva roky v bezpečnostním výboru a vždy jsem si vážil toho, že stavíš otázky národní bezpečnosti nad stranickou politiku.“

„Ze stejného důvodu jsem si i já vždy vážil tebe.“

„Děkuji. Rád bych nyní měl tvé slovo, že s tím, co ti tady nyní řeknu, naložíš velmi diskrétně. Zejména pak pokud jde o zdroj.“

Jeho slova však jen posílila prezidentovu zvědavost. „Máš mé slovo,“ odpověděl proto.

„Dělám si velké starosti s tím, co se stane s CIA poté, co nás Thomas opustí.“ Clark se podíval na Stansfielda. „Myslím, že vím, koho jste si vybral za svého nástupce, a plně vaše rozhodnutí schvaluji. Jsem přesvědčen, že doktorka Kennedyová představuje jednoho z těch nejlepších možných kandidátů. Co je však ještě důležitější,“ pokračoval opět směrem k prezidentovi, „pokud si Thomas myslí, že je skutečně tou nejlepší osobou na jeho uvolněnou pozici, máte moji plnou podporu při jejím schvalovacím řízení.“

Stansfieldovi se ulevilo, Clarkova podpora Ireniny nominace představovala otázku mimořádné důležitosti. Jako předseda zpravodajského výboru Senátu hrál totiž Clark stěžejní roli v celém schvalovacím procesu.

„To velice rád slyším,“ pronesl prezident. Vzhledem k tomu, že v umění politiky nebyl již dlouhá léta žádným amatérem, věděl, že tato ochota nebude zadarmo. Něco za něco platilo ve vrcholné politice stejně jako kdekoliv jinde. Nyní tedy čekal na to, jaké podmínky si bude v tomto případě klást Clark. „A co za tuto spolupráci očekáváš?“

Clark se zatvářil, jako by se ho prezidentova slova trochu dotkla. „Roberte, vzal jsem předsednictví ve zpravodajském výboru proto, že jsem nechtěl, aby v čele tohoto dohlížejícího orgánu stál někdo, kdo by chtěl vše politizovat a sloužit tak eventuálně svým vlastním zájmům. Nabízím vám svoji spolupráci, protože jsem si jist, že doktorka Kennedyová bude odvádět dobrou práci. To ale není to nejdůležitější. Jsem rovněž stoprocentně přesvědčen, že se nejedná o člověka, který by se nechal zkorumpovat. I proto chci, aby Thomase nahradila právě ona.“

„To zní férově, omlouvám se, jestli jsem se tě svými slovy dotkl.“

Clark mávl rukou, jako by odháněl nějaký nepříjemný hmyz. „Víš dobře, že není zas tak jednoduché se mě skutečně dotknout.“

„To je pravda, to vím,“ odpověděl prezident s úsměvem.

„K návštěvě zde mě přiměly dva důvody. V době, kdy jsme spolu pracovali v Senátu, jsme patřili do skupiny těch, kteří cítili, že vláda nedělá v boji s terorismem vše, co by mohla. Podstoupili jsme tedy to riziko a kontaktovali jsme zástupce ředitele CIA pro operace.“ Clark se znovu podíval na Stansfielda. V té době byl vedoucím operací právě on. „Byli jsme přesvědčeni o tom, že nastal čas vyhlásit teroristům válku. Diplomatické úsilí nevedlo nikam, vojenské intervence končívaly katastrofou, nastal tedy čas pro třetí možnost. Úspěch celé akce jsme svěřili do rukou Thomasovi, který od nás dostal bianco šek, jenž mu umožňoval organizovat tajné operace namířené proti teroristickým skupinám na celém Blízkém východě. Byl jsi jedním z těch původních senátorů, Roberte, a na rozdíl od všech ostatních jsme my dva dnes jediní, kteří zcela přesně vědí, jak úspěšná Thomasova skupina skutečně byla. I když je náš úspěch víc než přesvědčivý, je jasné, že existence skupiny musí zůstat i nadále utajena.“ Clark se nyní podíval na oba muže a ti souhlasně přikývli. „Nevím,“ pokračoval senátor, „jestli je to jen pitomá smůla, nebo intuice, nebo nám někde prostě unikají informace, ale máme tady problém. Možná bych ale měl spíše říci, že ty máš problém, Roberte.“

Clarkova slova se prezidentovi ani v nejmenším nelíbila. Senátor měl pochopitelně na mysli Orion Team. Pouhá myšlenka na to, že by se o jeho existenci měla dozvědět veřejnost, dokázala způsobit, že prezidenta polévaly jedna za druhou vlny nevolnosti. „A to, proboha, znamená co?“ zeptal se proto prezident.

„Nedávno jsem se setkal se dvěma členy vaší strany. Thomasovi jsem o této schůzce již říkal. Mám pocit, že z důvodů mně neznámých se oba snaží, seč mohou, aby se dr. Kennedyová nestala příští ředitelkou CIA.“

Prezidentova tvář pomalu rudla. „Kdo jsou ti dva?“

„Ministr Midleton a předseda Rudin.“

Prezident se ze všech sil snažil zachovat rozvahu. Kousl se do spodního rtu a podíval se na Stansfielda.

„Ještě více mě však znepokojuje, že si myslí, že Kennedyová má nějaký podíl na atentátu na hraběte Hagenmillera. Nechci teď spekulovat o tom, jak je možné, že to vědí, ty bys to však měl hodně rychle zjistit a zabránit jim v tom, aby o tom někde mluvili.“

***

BYL STÁLE JEŠTĚ ČTVRTEK a pomalu se blížila půlnoc. Uplynulý den byl až neuvěřitelně dlouhý a nikdo z nich během této doby ani na okamžik nezamhouřil oči. S opuchlými očními víčky seděli kolem Stansfieldova kuchyňského stolu a jediným, kdo si nyní dopřával spánku, byl sám ředitel Stansfield. Po svém návratu z Bílého domu se ještě individuálně sešel s Kennedyovou a informoval ji o všem, co se právě dozvěděl na schůzce s Clarkem. Kennedyová mu na oplátku pověděla, co mezitím Rapp, Coleman a Dumond vypátrali o životě Petera Camerona. Hned ráno se ředitel hodlal vrátit zpět do Bílého domu, kde si naplánoval několik velice důležitých schůzek. Nyní tedy Kennedyová, Rapp a Coleman seděli v kuchyni a naslouchali Dumondovi. Z Cameronova domácího počítače a jeho notebooku v kanceláři univerzity se dozvěděl úplná kvanta nových informací. Pokud jde o Cameronovo mrtvé tělo, to nyní ve velké papírové krabici mířilo do spalovny nedaleko města Baltimore. Na dvoukolovém vozíku ji z kanceláře vyvezl muž oděný v uniformě doručovatelské služby UPS. Nezdálo se, že by vzbudil nějakou zbytečnou pozornost. Jako prevenci ještě posadili do letadla člověka, který přibližně odpovídal popisu Petera Camerona a který na jeho pas a doklady nasedl na palubu letadla mířícího hned ráno do kolumbijské Bogoty.

„Z většiny těch informací nejsem nijak moudrý,“ sděloval jim právě Dumond. „Pokud má na těchhle hardiscích nějaké utajované informace, tak to asi nijak nezjistím.“

„Našel jsi nějakou zmínku o Rudinovi či Midletonovi?“ zeptala se Kennedyová.

„To jo, ale ta jeho databáze je něco jako Kdo je kdo ve Washingtonu, má tady skoro každýho. Dělal poradce pro otázky národní bezpečnosti oběma zpravodajským výborům Kongresu a většímu počtu nejrůznějších politiků. Můžeš se na to, Ireno, klidně podívat sama, ale vem si na to tak týden volna. Nebo mi povol nějakou pomoc z CTC. Tady je prostě příliš mnoho informací.“

Kennedyovou již napadlo, že by si vzala na pomoc několik lidí ze svého Protiteroristického oddělení. Zatím se jí ale nezamlouvaly negativní stránky případné angažovanosti někoho z tohoto oddělení. Napřed si museli být jisti, odkud jim vlastně unikají informace. „Na pomoc CTC nemůžeme spoléhat, aspoň ne teď.“

„Pak si ale nedovedu představit, co s tím tady mám dělat. Zabere mi to zbytečně moc času a navíc, mám-li být upřímný, není to zrovna moje specialita. Nejsem analytik. Neznám ta jména tady jako ty, nerozpoznám, o co se v kterém případě jedná, uniknou mi souvislosti. Nemám ani to nejmenší ponětí, co je a co není důležité. Prověřil jsem finanční otázky, toť ale vše. Zbytek je pro mě španělská vesnice.“

„Prozatím se soustřeď na cokoliv, co by ho mohlo spojovat s Rudinem nebo Midletonem.“

„A co ty peníze?“ zeptal se Rapp.

Dumond totiž našel dvě utajená konta na Bahamách, na kterých měl Cameron ukryto téměř půl milionu dolarů. „Strávil jsem nad tím dnes víc než hodinu a pokoušel jsem se zjistit, odkud ty peníze přišly. Na nic jsem však nepřišel.“

„Neměli bychom tedy říci někomu jinému?“

Dumonda Rappova otázka urazila. „Poslouchej, když to nedokážu zjistit já, tak už ti nepomůže nikdo.“

„Jenom jsem se zeptal…“

„Říkáte, že když jste ho našli, byl ještě teplý. Viděli jste někoho vycházet z budovy?“

Coleman chvíli přemýšlel a pak řekl: „Po chodbě šla nějaká ženská, mířila ke schodišti. My jsme akorát vycházeli z výtahu. Neměli jsme moc šancí si ji prohlédnout,“ dodal a pokrčil rameny.

„Co ty, Mitchi?“

Čím více Rapp o ženě, kterou potkali na chodbě Fungerovy budovy, přemýšlel, tím více si byl jistý, že to byla Donatella Rahnová. Její způsob chůze a koneckonců i způsob, kterým byl Cameron zabit, to vše ukazovalo směrem k této italské krásce. Rapp však věděl, že o svém podezření nemůže Kennedyové jen tak říci, aspoň ne před ostatními. Na to byl příliš velkým dlužníkem Donatelly. Bude si muset udělat soukromý výlet do Itálie, žádní šéfové, žádné zpravodajské služby, pouze dva bývalí milenci, kteří si kdysi vzájemně zachránili život.

Mitch proto jen pokrčil rameny a pronesl: „Nic neobvyklého jsem neviděl.“

„Hm. Poslala jsem tam někoho, aby zajistil pásky bezpečnostních kamer. Zítra si je budeme muset prohlédnout.“

„To není špatný nápad.“ Jedním z důvodů, proč Rapp tak rád pracoval s Kennedyovou, byla její pečlivost. Cameronovo náhlé zmizení si časem vyžádá i pozornost policie a ta si zcela jistě bude chtít prohlédnout pásky ze dne, kdy byl Cameron naposledy viděn naživu. Nebylo ani tak těžké předpokládat, že zjistí, že toho dne Cameron vstoupil do Fungerovy budovy, kterou však již nikdy neopustil. Na pásce bezpečnostní kamery však bude nejenom skutečný vrah, ale též Rapp s Colemanem. Oba sice měli čepice a věděli, kam se musí dívat, aby se jejich obličeje neocitly v plném záběru kamer, i tak by však dávali přednost tomu, aby se bezpečnostní orgány tak daleko prostě nedostaly.

„Jaké jsou tedy další rozkazy?“ zeptal se Coleman.

„Jít se domů vyspat a ráno se znovu pustíme do práce.“ Kennedyová se podívala na Dumonda a uvědomila si, že musí zařídit ještě jednu věc. „Marcusi, ředitel Stansfield mě požádal, abych se tě zeptala, jestli je možné otevřít na jméno kongresmana Rudina zahraniční konto a převést na něj ty peníze z Cameronova účtu.“

Dumond nad tímto přáním sice zakroutil očima, přesto ho však neprohlásil za nemožné. „To se ví, že bych to moh udělat. Bez problémů.“ Z jeho hlasu však bylo jasné, že ho tato představa neuvádí v pražádné nadšení.

„Co se děje?“ rozpoznala jeho rozpoložení Kennedyová.

„Děláme tady na tom už hezkejch pár hodin,“ odpověděl Dumond a mávl rukou tak, aby zahrnul všechny přítomné. „Doufal jsem, že bychom za to mohli dostat něco navíc.“

Kennedyová se na chvíli zamyslela. „Zeptám se ředitele, a uvidíme, co se s tím dá dělat. Nemyslíš si ale, že by ten převod peněz mohl představovat nějaký problém?“

„Ne, za hodinu jsem hotov.“

„Jak s tím vším souvisí kongresman Rudin?“ zeptal se Rapp.

„Tím si zatím nejsme jisti. Ředitel a prezident s ním ale mají zítra schůzku, a neškodí se trochu připravit na její možný výsledek.“

44

Byl pátek ráno a Západní křídlo Bílého domu přímo vřelo aktivitou. Všemi chodbami již proběhlo, že se prezident vydal na válečnou stezku. Tohle se sice nestávalo příliš často, když už k tomu ale došlo, věděli všichni členové prezidentovy administrativy, že je lepší se mu raději vyhnout. Dnešní situaci komplikovaly navíc ještě dvě další skutečnosti. Všichni věděli, že hned po svém příchodu do Oválné pracovny, ráno v 7:54, prezident rozkázal, aby mu sehnali ministra zahraničních věcí Midletona a sdělili mu, ano sdělili, nikoliv požádali, že se má okamžitě dostavit do Bílého domu. Druhým faktem pak byla přítomnost již velmi chatrně vypadajícího ředitele CIA Thomase Stansfielda, který se rovněž dostavil hned zrána a byl nyní s prezidentem v Oválné pracovně. Prezidentova nevlídná nálada a jeho dosti nezdvořilé vzkázání pro ministra zahraničí, společně s přítomností ředitele CIA v Bílém domě, to vše dnes stačilo, aby v Západním křídle vládla dosti hustá atmosféra.

Zaměstnanci Bílého domu, kteří se vždy pyšnili tím, že ví o všem, co se v Bílém domě děje, zůstali zcela dezorientováni skutečností, že v tomto konkrétním případě neví vůbec nic. Jakmile se však informace, že se děje něco mimořádného, dostala ven, rozezněly se u vedoucí prezidentovy kanceláře Valerie Jonesové telefony. Svými dotazy ji začali bombardovat zejména zbývající členové Hayesovy administrativy. Obdržela rovněž telefonát od starého přítele z ministerstva zahraničí, který chtěl stejně jako všichni ostatní vědět, co se to v Bílém domě vlastně děje. Jonesová mu po pravdě sdělila, že neví, že je však nejvýše žádoucí, aby Midleton nenechal prezidenta příliš dlouho čekat. První telefonát od novin pak Valerie dostala ještě předtím, než ministr dorazil do Bílého domu. Informace byla venku.

Uvnitř Oválné pracovny se prezident alespoň na chvíli uklidnil. Když viděl Stansfielda, který trpěl na první pohled patrnou bolestí, nechal své problémy na chvíli plavat. Hayes, stejně jako většina jeho předchůdců v tomto domě, plně chápal význam dobře sehraného divadla. Ačkoliv existovalo zcela jistě mnoho jemnějších způsobů, kterými mohl nastalou situaci řešit, Hayese ani jeden z nich nelákal. Chtěl, aby to všem bylo jednou provždy jasné. Rozhodl se z pompézně vystupujícího Charlese Midletona učinit odstrašující příklad a postavit ho zpět do řady. Byl si stoprocentně jist tím, že ještě než tento den uplyne, bude každý, kdo ve Washingtonu něco znamená, vědět, že prezident seřval svého vlastního ministra zahraničních věcí jako nějakého malého kluka. To vše bez toho, že by se o celé záležitosti objevilo jedno jediné slovo v tisku.

Stansfield si tímto prezidentovým plánem nebyl příliš jistý. Existovalo skutečně mnoho jiných způsobů řešení nastalé situace. Nebylo zapotřebí, aby si tu někdo hrál na zbytečně chytrého. Jak Stansfield, tak i senátor Clark vstoupili včera do Bílého domu tak, že o jejich přítomnosti věděli pouze agenti tajné služby. Prezident Stansfieldovi vysvětlil, že Midletonovi se již jednoho předchozího varování dostalo. Jeho přehnaná spolupráce s německým velvyslancem bezprostředně po zavraždění hraběte Hagenmillera byla sama o sobě nevhodná, jeho vměšování se do toho, kdo bude dalším ředitelem CIA, však již bylo neomluvitelné.

Na dnešní ráno byl svolána ještě jedna schůzka. Podnět k jejímu svolání byl dán již včera večer. Aby se však mohla uskutečnit, musel prezident zavolat dvěma velice blízkým a starým přátelům. K této schůzce dojde v soukromí, a nebude ani zdaleka tak halasná jako schůzka první. Její účastníci již čekali dole v Situační místnosti.

***

MINISTR ZAHRANIČÍ MIDLETON nebyl žádný idiot. Pokusil se telefonicky zjistit, co se děje, ale vzhledem k tomu, že ani v Bílém domě nikdo nic nevěděl, nikam se nedostal. Jediná informace, ke které se byl schopen dostat, pocházela od Michaela Haika, prezidentova bezpečnostního poradce, kterého si prezident rovněž povolal a který tak mohl Midletonovi aspoň sdělit, že prezident má mimořádně špatnou náladu. Vyzbrojen pouze touto chatrnou informací se Midleton rozhodl, že bude nejlepší, když se do Bílého domu vypraví sám, bez doprovodu kteréhokoliv ze svých asistentů. Sám tedy vstoupil i do Oválné pracovny, jako vždy s bradou bojovně vysunutou a jako vždy vyzařující pocit absolutní sebejistoty.

Prezident se neobtěžoval povstat, aby návštěvníka přivítal. Stansfield pak na totéž neměl buď již sílu, nebo chuť.

„Pane prezidente, přišel jsem, jak nejrychleji to šlo. Co se přihodilo?“

„Sedni si.“ Více z prezidentových sevřených úst nevyšlo.

Prezident i Stansfield seděli v křeslech stojících před krbem. Midleton přešel místnost a posadil se na pohovku, kousek od Stansfieldova křesla. „Co se stalo, Roberte?“

Hayes však nechával napětí ještě růst a mlčel. Díval se na Midletona pohledem, který si nebylo možné splést s ničím jiným než s naprostým pohrdáním. „Mám pocit, že na to, co se stalo, bych se tady měl ptát já,“ pronesl nakonec Hayes.

Již cestou do Bílého domu se Midleton snažil přijít na to, co mohlo být důvodem k tak náhlému povolání k prezidentovi. Napadla ho jedna jediná příčina. Jeho nedávná schůzka s Clarkem a Rudinem. Rozhodl se však, že do té doby, než bude mít jasno, bude předstírat, že o ničem neví. Nemělo by žádný smysl, aby to schytal hned ze dvou příčin. Nasadil tedy poněkud formálnější tón a pronesl: „Já ale, pane, opravdu nevím, o čem vlastně mluvíte.“

„Charlesi, pracovali jsme spolu více než deset let v Senátu a moc dobře vím, kdy lžeš.“ Hayes se na ministra stále upřeně díval. „Co jsem ti říkal, když jsi odtud začátkem týdne odcházel?“

Midleton však na tuto otázku nehodlal odpovídat, a tak se schoval za svůj oblíbený úhybný manévr: „Už si nevzpomínám.“

„Tak ty si už nevzpomínáš,“ zopakoval prezident výsměšně jeho slova a sevřel obě ruce v pěst. „Radím ti: přestaň mi tu tvrdit takovýhle nesmysly. Řekl jsem ti zcela jasně, aby sis hleděl svých vlastních záležitostí a přestal se motat kolem CIA. Nevzpomínáš si na to náhodou?“

Midleton ztěžka polknul a přikývl. „Vzpomínám.“

„Mohl bys mi tedy u všech čertů vysvětlit, co jsi dělal hned další ráno, když jsi v Kongresovém golfovém klubu snídal s Hankem Clarkem a Alem Rudinem?“

„Chtěli se mnou mluvit o porušeních bezpečnosti, ke kterým podle nich na ministerstvu zahraničí v nedávné době došlo.“

„Nesmysl.“

Midleton odvrátil svůj pohled od prezidenta a potřásl hlavou. „Tohle opravdu nepovažuji za způsob, kterým by se mělo jednat se členy vlády.“

„Ach tak. Dával bys zřejmě přednost tajné snídani, kde bych si naplánoval, jak ti vrazit kudlu do zad?“

„Víte, opravdu si nemyslím, že…“

Než však mohl Midleton svůj názor vysvětlit, Hayes ho nemilosrdně uťal. „Zavři už tu svoji nevymáchanou hubu. Té tvé namyšlené hlavě ještě zřejmě nedošlo, že prezidentské volby jsem vyhrál já, a ne ty. Když jsi tenkrát odstoupil ze závodu po primárkách v New Hampshire a věnoval mi svou podporu výměnou za místo v mé vládě, už tenkrát jsi, milý Chucku, prohrál. Lidé tě nechtěli a já pak udělal něco, co se mi teď začíná jevit jako nejhorší rozhodnutí mé politické kariéry. Jsem ale schopen se s tím vyrovnat, protože dřív než nastane odpoledne, od tebe budu mít pokoj a budu to moci učinit s naprosto klidným svědomím.“ Midletonovy oči se rozšířily úžasem. Tomu, co teď slyšel, prostě nemohl uvěřit. „Mohu tě ujistit,“ pokračoval prezident, „že si nedělám legraci. Viděl jsi teď někdy moji podporu? Přes sedmdesát procent. Mohu si vyžádat tvoji rezignaci a do týdne budeš jen historie.“

Midleton se pohrdlivě usmál. Tohle se jemu samozřejmě stát nemůže. Toho se prezident neodváží.

„Takže ty si myslíš, že jen blufuju? Nemáš pocit, že jsou tady kolem stovky takových, kteří by po tom tvým ministerstvu skočili jako pes po kosti? Mohl bych si dokonce přibrat na pomoc republikány. Nepatříš zrovna mezi jejich oblíbence…“

Midleton se napřímil a pronesl: „Už jste s těmi svými výhrůžkami skončil?“

„Ne, ještě jsem ani nezačal. Máš minutu na to,“ pokračoval stále ostřeji prezident a zvedl pravý ukazovák, „abys mi vysvětlil, cos dělal to ráno v Kongresovém klubu, a pevně doufám, že tak učiníš s odpovídající lítostí.“

Midleton se usilovně snažil najít nějaké stéblo, kterého by se mohl chytit. „Jako ministr zahraničí se přece musím zabývat záležitostmi, které se dotýkají bezpečnosti země.“

„Jako ministr zahraničí,“ vybuchl prezident a vstal ze židle, „se musíš zabývat těmi záležitostmi, kterými ti řeknu, že se máš zabývat. A já jsem ti tento týden zcela jasně řekl, že pokud budeš mít nějaké otázky stran CIA, budeš to řešit prostřednictvím mého národního bezpečnostního poradce. A do toho,“ pokračoval prezident ve své smršti a ukázal prstem na sedícího Stansfielda, „koho si vyberu jako Thomasova nástupce, tak do toho ti vůbec, ale vůbec nic není a nemáš do toho co strkat nos. A mohu tě ujistit, že ani ve straně nenajdeš moc sympatií, když jim řeknu, že jsi konspiroval i s republikány, jen abys překazil moje vlastní nominační úmysly.“

„Byl bych opatrný, pokud jde o slovíčko konspiroval, nejsem si jist, jestli jde o ten nejlepší způsob, kterak popsat zcela nevinnou snídani v golfovém klubu. A pokud jde o stranu, pak si rovněž nejsem jist, jestli tam vy najdete nějaké sympatie, až zjistí, že jste nechal špehovat senátora, kongresmana a svého vlastního ministra zahraničí.“

Midleton však tentokrát přestřelil. Hayes explodoval jako kotel plný páry a ječel na něho: „Já nikoho ani špehovat nemusel, ty jeden idiote, dostal jsem tu informaci naservírovanou jak na stříbrné míse.“ Prezident původně nechtěl, aby se věci dostaly až tak daleko. Upřímně si myslel, že Midleton pochopí, jaké se dopustil chyby a uzná svůj omyl. Ministr však evidentně něčeho takového nebyl schopen. Prezident přešel rázně ke svému psacímu stolu a popadl kožené desky, které potom hodil Midletonovi do klína. „Přečti si to. Je to tvá rezignace. Napsal jsem ji sám. Nechtěl jsem ji použít, dokázal jsi mi ale mimo jakékoliv pochyby, že ti nemohu důvěřovat, takže nemohu jednat jinak.“

Midleton se pokusil něco říci, Hayes mu to však nedovolil. „Teď už tě nehodlám poslouchat. Dostal jsi šanci, tu jsi zahodil. Můžeš být rád, že jsem tě prostě nevyhodil. Když to teď podepíšeš, bude to bezbolestné. Nechám tě oznámit, že odstupuješ ze zdravotních důvodů, a můžeš si dokonce vybrat i chorobu. Když ne, pak nechám okamžitě svolat tiskovou konferenci a oznámím tvé odvolání i v televizi. Vyber si.“

Midleton byl v šoku. S popelavou tváří se díval na rozzuřeného a smrtelně vážného prezidenta, který vyčkával na jeho odpověď. Že by se mu mohlo přihodit něco takového, by ho nikdy nenapadlo ani v té nejdivočejší fantazii. Byl přece Charles Midleton, jeden z nejoblíbenějších politiků ve Washingtonu. Představil si prezidenta, jak rozhodnými kroky kráčí do místnosti vyhrazené pro tiskové konference a oznamuje celému světu, že právě odvolal ministra zahraničí. Takovou potupu by nikdy nepřežil. Ať však přemýšlel sebeusilovněji, nikde neviděl ani skulinku, ani ten nejmenší záchytný bod, který by mohl použít k protiútoku. Hayes byl prostě příliš populární, aby se mu mohl postavit, a on ho znovu podcenil. Tentokrát však již není úniku. Vzal pero a pomalu a váhavě začal s podpisem své rezignace. Věděl však, že se z tohoto pocitu hanby již nikdy nevzpamatuje. Celý jeho život, všechno, pro co v politice pracoval, bylo nyní navždy ztraceno.

***

KONGRESMAN RUDIN NEBYL Z neurvalého způsobu, kterým ho přiměli k účasti na této schůzce, nikterak nadšen. Již včera v noci mu telefonoval předseda Sněmovny reprezentantů a velmi nekompromisně mu sdělil, že se má dnes ráno dostavit do jeho kanceláře. Rudin dorazil přesně ve stanovenou dobu, musel však téměř čtvrt hodiny čekat. Když se předseda sněmovny Kaiser konečně vynořil ze své kanceláře, oznámil předsedovi sněmovního zpravodajského výboru, že si vyjedou na projížďku. Rudin se nikdy žádné konfrontace neobával a dožadoval se toho, aby mu Kaiser oznámil, kam jedou. Ten mu však velice jednoznačně naznačil, že pokud si chce uchovat aspoň minimální šanci na to, že mu jeho výbor zůstane, bude lepší, když přehodnotí svůj postoj a zavře pusu.

Kaiser hrál kdysi útočné křídlo týmu amerického fotbalu Alabamské univerzity a stále ještě působil dojmem, že by mohl kohokoliv ze svých sněmovních kolegů popadnout a hravě s ním vymést sněmovní kuloáry. Jeho příkré odpovědi donutily Rudina, aby o to usilovněji přemýšlel, jaké chyby se mohl dopustit, že si přivodil takovéto zacházení. Když limuzína předsedy sněmovny projela kontrolním bodem na jižním konci South West Executive Avenue, stále si ještě nebyl jist, čím proti sobě vlastně bohy politiky poštval. Ochranka doprovodila oba kongresmany do Situační místnosti, což Rudin považoval za další znamení toho, že situace je zřejmě velmi vážná. Za celých třicet čtyři let své politické kariéry ve Washingtonu tady dosud nebyl ani jednou. V místnosti na ně již čekal Matt Rohring, předseda Národního výboru Demokratické strany. To bylo další zlé znamení. Rohring měl ve straně na starosti finance.

Když se Rudin pokusil zeptat Rohringa na to, co se stalo, dal mu Kaiser naposledy ostře najevo, aby do té doby, než přijde prezident, seděl a mlčel. Rudin horečnatě pátral v paměti, čeho tak hrozného se mohl dopustit. Hlavou mu proběhla i vzpomínka na setkání v Kongresovém golfovém klubu a snídani, kterou tam měl s ministrem Midletonem a svým přítelem, senátorem Clarkem. Tuhle možnost však jako možný zdroj potíží vyloučil. Svým stanoviskem k CIA se nikdy netajil a prezident koneckonců ještě svou nominaci na Stansfieldova nástupce veřejně neoznámil. On se tenkrát pouze pokoušel zabránit tomu, aby se prezident dopustil, dle jeho názoru, mimořádně závažné chyby.

Konečně se otevřely dveře a prezident, doprovázený ředitelem Stansfieldem, vstoupil do místnosti. Když spatřil Stansfielda, Rudin téměř nadskočil odporem. Mezi všemi, se kterými přicházel při své práci do styku, nebyl nikdo, koho by nenáviděl více než právě ředitele CIA. V celé historii země neznal nikoho, kdo by brutálněji porušoval a ignoroval autoritu Kongresu jako tento muž. Jedinou úlevu mu nabízel pocit, že Stansfield působí dojmem člověka, který se může každým okamžikem skácet mrtev k zemi.

Prezident pomohl Stansfieldovi, aby se posadil, a pak si sám sedl na své vyhrazené místo v čele stolu. Před sebe si položil kožené desky a zaklonil se dozadu. S rukama složenýma na prsou se rozhlédl po přítomných. Kaiser s Rudinem seděli vpravo, Stansfield s Rohrigem vlevo. Prezident byl opět připraven jednat s největší možnou tvrdostí, Kaiser ho požádal, aby tu čest tentokráte přenechal jemu. Předseda sněmovny byl přesvědčen o tom, že by prezident měl zůstat v nadcházejícím sporu stranou.

Hayes otevřel desky na stole a vytáhl z nich list papíru. „Mám tu jednu špatnou zprávu.“ Zvedl papír dvěma prsty a ukázal ho všem kolem. „Ministr zahraničí právě podal demisi.“ Prezident se podíval, jakou reakci vyvolají jeho slova u Rudina.

„Proč?“ zeptal se Rudin, jemuž se na tváři zračil neskrývaný údiv.

„To je dlouhá historie, nemám teď chuť ji vyprávět. Vysvětlím vám to tedy jen velmi stručně. Ministr Midleton je nafoukaný, arogantní panák, jenž není schopen splnit ani ten nejjednodušší příkaz, který mu jeho nadřízený uloží.“ Hayes nyní ukázal sám na sebe a pokračoval: „To jsem já, Ale, pokud by ti to nebylo náhodou jasné: já jsem prezident Spojených států amerických a řídím exekutivní složku vlády.“

Rudin byl touto lekcí občanské nauky zaskočen. Podíval se na Kaisera a zeptal se: „A co s tím mám společného já?“

Kaiser nezaváhal ani vteřinu. „Nesnídal jsi nedávno s Charlesem Midletonem a Hankem Clarkem?“

„To ano, na tom ale snad není nic divného. Dělám to poměrně často.“

„Kdo tu schůzku svolal?“

„Nevím.“

„Neser mě, Alberte. Jsi na velice tenkém ledě.“ Kaiser upřeně zíral na vyhublého Rudina.

„Myslím, že to byl Clarkův nápad.“

Prezident se při jeho obvinění ušklíbl a Kaiser okamžitě zareagoval: „Opravdu si myslíš, že ti na to skočíme?“

„O co vám vlastně jde? Nevím, odkud berete své informace, ale nebyl bych příliš překvapen, kdyby pocházely od tohodle starého a zkorumpovaného lháře.“ Rudin zabořil svůj pohled do sedícího Stansfielda.

Tentokrát však prezident na reakci předsedy sněmovny nečekal. Vší silou uhodil pěstmi do stolu, což v Rudinovi vyvolalo znatelný úlek. „Alberte, jestli se ještě jediným slůvkem otřeš o ředitele Stansfielda, tak tě rozmáčknu jak štěnici.“

Kaiser se k němu ihned připojil a pokračoval ve výslechu. „Co jsi, ksakru, na té schůzce vůbec pohledával?“

„Nic. Hovořili jsme pouze o některých bezpečnostních otázkách.“

Kaiser se podíval na Rohringa. „Jak se jmenuje ten snaživý mladík, který by se rád dostal na Albertovo místo?“

„Sam Balucci. Jednou z něj bude dobrý kongresman.“

„Pane prezidente, byl byste ochoten pomoci při sbírce prostředků, které by Samovi pomohly získat stranickou nominaci?“

„Co takhle dvacet milionů a ještě se s tím hochem nechám párkrát vyfotit. Možná bych ho měl i podpořit ve svém projevu na příští celostátním sjezdu, ne?“

Rudinova vrásčitá tvář se potáhla hněvem a zrudla. To přece nemůže být pravda. „O co se to proboha snažíte? Po tom všem, co jsem pro stranu udělal?“

„Po všem, co jsi udělal pro stranu?“ zpochybnil jeho slova výsměšně Kaiser. „Podle mne jsi celou tu dobu nebyl nic jiného než osina za krkem. Mohl bys nám ještě sdělit, co jsi měl v plánu, když sis před svůj výbor povolal doktorku Kennedyovou?“

„Nic jiného než svoji práci.“

„Tak ty teď považuješ zuřivé a ničím nepodložené obviňování ředitelky Protiteroristického oddělení CIA za svou práci? Obvinění, která nemají jiný cíl než poškodit našeho prezidenta, člena Demokratické strany?“

„Beru dohlížecí funkci svého výboru s plnou vážností, která jí náleží,“ odsekl podrážděně Rudin.

„Alberte, já ti přísahám, že pokud se nezbavíš toho svýho iritujícího přízvuku a neukážeš, že té své naprosté stupidity lituješ, tak tě ještě dnes dopoledne nechám zbavit tvého předsednictví.“

Rudin si odtáhl svou židli od předsedy sněmovny a zamrkal. Tohle bylo všechno tak nespravedlivé. Veškerý tento hněv by měl směřovat proti Stansfieldovi, a ne proti němu. On se přece jenom snažil bránit Kongres.

„Tak naposled, Alberte. O čem jste tam s Clarkem mluvili?“

Rudin si naslinil rty a podíval se na lesknoucí se desku stolu. „Hovořili jsme o nutnosti najít vhodného kandidáta na funkci ředitele CIA poté, co ředitel Stansfield zemře.“

„Mluvili jste o doktorce Kennedyové?“

Rudin váhavě odpověděl: „Ano.“

„V jakých souvislostech?“

„Shodli jsme se na tom, že na tuto funkci není ideální kandidátkou.“

Kaiser zhnuseně zakroutil hlavou. „Tady na tom mě serou dvě věci, Alberte. Hledat kandidáty na ředitele CIA není tvojí starostí. To náleží prezidentovi, ne tobě. Co mě však sere ze všeho nejvíc, Alberte, je to, že ses spojil s tím pitomcem Midletonem a pokusili jste se získat republikány, aby vám pomohli konspirovat proti kandidátovi vašeho vlastního prezidenta. Víš, co to z tebe dělá?“ Rudin se nadechl, Kaiser mu však nedal šanci odpovědět. „Dělá to z tebe zasranýho Jidáše. Nic jinýho.“

45

Rapp se ukázal těsně po deváté. Pouliční světla již svítila a všude kolem byla spousta volných míst k parkování. Rapp zpomalil své černé Volvo S80 a zaparkoval u chodníku na ulici F. Dříve než vystoupil z vozu, zkontroloval si všechna zrcátka. Když potom vstoupil na asfaltový povrch vozovky, nenápadně si prohlédl ulici vlevo, potom stejně nenápadně prozkoumal ulici vpravo. Pokud se tento poslední týden něčemu skutečně naučil, pak to byla potřeba být až paranoidně opatrný. Zejména zde, ve Washingtonu. I v Německu dokázal vycítit, že něco nebylo v pořádku, byl však natolik neopatrný, že svoje instinkty ignoroval. Byla to cenná lekce a doufal, že už si ji nikdy nebude muset zopakovat.

Vydal se směrem k Sedmnácté ulici a postupně se vynořující budově Old Executive Office Building. Musel si přiznat, že vede skutečně podivný život. Byl pátek večer, seděli s Annou na pohovce a hráli si se Shirley, když je z jejich nicnedělání vyrušilo zvonění telefonu. Byla to Kennedyová a sdělovala mu, že si s ním přeje mluvit sám prezident. Rapp měl dokonce tu drzost, aby se zeptal, jestli to nepočká do rána. Kennedyová mu však řekla, že se má do Bílého domu dostavit okamžitě, a zavěsila. Byli všichni strašně unaveni a frustrováni. Sledování Petera Camerona skončilo ve slepé uličce a Rapp si byl jistý, že to bude každým dnem horší. Najednou nevěděl, jestli na to vůbec ještě má. Jakoby se mu již na jeho nebezpečný a hektický způsob života nedostávalo energie. Ještě větší problém však představovala Anna. Ta tento styl nebyla ochotna tolerovat již vůbec. Řekla mu to už dříve a události uplynulého týdne ji v jejím názoru jen utvrdily.

Skutečnost, že má na sobě pouze džíny a černou koženou bundu, ho nechávala zcela klidným. Pokud prezident nemohl počkat do rána, tohle je vše, co mu může nabídnout. Když vláčel svoje unavené tělo Sedmnáctou ulicí, nemohl si pomoci, ale začal přemýšlet o tom, co po něm může v tuto neobvyklou dobu prezident asi chtít. Obával se však, že odpověď je až příliš jasná. Zcela určitě to nebylo proto, aby mu předali diplom nebo medaili. Takováto ocenění se za práci, kterou zrovna on dělal, nedávala. Rapp byl jen jednou zbraní v tajném bezpečnostním arzenálu země. O tom, co dělal, se ani nehovořilo, ani se něco takového nemohlo – ať už soukromě či na veřejnosti – přiznat. Prezident po něm mohl chtít jediné, a Rapp si vůbec nebyl jist, jestli tentokrát přijme. Byl vycvičený atentátník a ze zabíjení se mu již začínalo dělat špatně. Nastal čas, aby si na tuto práci našli někoho jiného. Ve Spojených státech žije ještě dalších 250 milionů lidí, takže by neměli mít problémy najít nějakého dalšího nebožáka, kterému by mohli zničit život.

Rapp došel až ke kontrolnímu bodu na východní straně EOB, který střežilo několik agentů tajné služby. „Jdu za Jackem Warchem,“ oznámil Rapp.

Jeden z agentů, příslušník uniformované divize tajné služby, si ho podezíravě prohlížel. Druhý mezitím přistoupil k telefonu a volal speciálnímu agentovi, který měl na starosti pokrytí prezidentova denního rozpisu. „Je tady nějaký muž a chce s vámi mluvit.“ Agent se obrátil k Mitchovi a zeptal se: „Jak se jmenujete?“

„Mitch Kruse,“ oznámil Rapp jedno ze svých krycích jmen.

Agent jméno zopakoval do mikrofonu, načež kývl směrem k Mitchovi. „V pořádku.“

Zavěsil a zvedl závoru. Ukázal mu na příjezdovou cestu, která vedla na nádvoří ležící v centru budovy. „Tímto směrem, agent Warch na vás bude čekat na nádvoří.“

Neřekl ani slovo a vydal se po úzké cestě, kterou mu hlídka ukázala. Když dorazil na nádvoří, všiml si, že mu Warch přichází z druhé strany naproti, na tváři široký úsměv. Warch Rappovi vděčil za svůj život.

Když se setkali, nabídl mu ruku a zhodnotil jeho zjev. „Vypadáš jako po flámu.“

„Dík, taky se tak nějak cítím.“ Rapp přijal nabízenou ruku a pevně ji stiskl.

„Jak se vede Anně?“

„Je v pořádku a díky za pomoc.“

„S tím si nelam hlavu. Řekl bych, že my ti toho dlužíme mnohem víc.“ Zamířili přes nádvoří zpět a Warch se vyptával: „Co ty?“

„Chceš krátkou nebo obšírnou verzi?“

„Nemyslím si, že bych na tu dlouhou měl bezpečnostní prověrky. S největší pravděpodobností nejsem prověřen dokonce ani na tu krátkou.“

Rapp se rozesmál. „No, jo, vy si tady musíte připadat jako úplní eunuši.“

„Jen se směj, ale já si tak někdy skutečně připadám,“ odpověděl rovněž se smíchem Warch a chytil se za rozkrok. Mezitím opustili EOB a zamířili k Bílému domu. Vstoupili do budovy a pokračovali chodbou rovně, načež odbočili doprava. Bylo to poprvé, co se od památného teroristického útoku, který na jaře budovu téměř zničil, ocitl opět v Bílém domě. Nemohl téměř věřit svým vlastním očím, jak rychle dokázali Západní křídlo opravit a zprovoznit. Vypadalo to zde nyní přesně jako těsně předtím, než budovu výbuchy bomb téměř zdemolovaly.

Warch pochopil, na co Rapp myslí, a řekl: „Neuvěřitelný, co?“

Rapp se podíval chodbou vedoucí k jídelně a pokýval hlavou. „To tedy ano.“

„Ono to nakonec nebylo tak zlý, jak to původně vypadalo. Hasiči tady byli tak rychle, že se oheň nestačil ani pořádně rozhořet.“

„To vím, ale stejně.“

Oba muži se zastavili před dveřmi, které vedly do Situační místnosti. „Máš?“ zeptal se Warch.

„Co myslíš?“ odpověděl Rapp otázkou.

„Vím, že máš, jenom se snažím být zdvořilý.“

Rapp chtěl něco chytrého poznamenat, pak si ale uvědomil, že v této oblasti se agentům tajné služby nějak nedostává smyslu pro humor. Místo toho tedy Warche požádal: „Pohlídáš mi zatím pistoli?“

„S radostí.“

Rapp vytáhl svoji berettu z pouzdra a přesvědčil se, že je správně zajištěna bezpečnostní pojistkou. Warch od něj převzal zbraň a vymačkal příslušný zámkový kód. Ozvalo se klapnutí a dveře se odemkly. Agent je otevřel a oba muži vstoupili dovnitř. Těsně vlevo byly dveře do konferenční místnosti. Warch dvakrát zaklepal a otevřel dveře. Vtlačil Rappa do místnosti a zavřel za ním dveře. Sám zůstal venku.

Rapp zůstal stát jako opařený, když spatřil kromě prezidenta i Stansfielda s Kennedyovou. Měl pocit, že mu Irena naznačovala, že s ním chce prezident mluvit o samotě. Hayes se protočil ve své velké kožené židli.

„Děkuji, že jste přišel, Mitchi. Neposadíte se?“

Rapp nic neříkal a posadil se na první volné místo, hned vedle Stansfielda. Krátce se podíval na Kennedyovou, která seděla na druhé straně stolu.

„Jak se vede Anně?“ zeptal se prezident.

Rapp si dával s odpovědí na čas. Díval se na prezidenta a přemýšlel, kde začít. Anna byla již v pořádku, pokud tedy vezmeme za bernou minci fakt, že byla naživu a že neutrpěla žádnou fyzickou újmu. Pokud šlo o její psychiku, tak jist si už nebyl. Bylo však stejně zbytečné, aby o tom prezidentovi teď něco povídal. Řekl tedy pouze: „Je v pořádku, pane. Ještě je trochu vystrašená, jinak nic.“

„Je to silná žena. Je mi líto, že se do té špíny musela také namočit.“

„To nebyla vaše chyba, pane.“

Tím si Hayes nebyl zrovna dvakrát jistý. Naklonil se dopředu a opřel se lokty o stůl. „Tohle byl hodně náročný týden, Mitchi.“

„To byl.“

„Irena mi řekla, že chcete pryč.“

Tohle bylo opravdu to poslední, čeho se od této schůzky nadál. „Ano, rád bych si dal život trochu dohromady.“

Prezident se na něj podíval neoblomným pohledem. „A co kdybych vám řekl, že si vás naše země nemůže dovolit ztratit?“

„Pak bych vám řekl, že jsem toho pro svou zemi udělal víc než dost.“

Prezident se usmál. Ne, Mitche Rappa asi opravdu nebylo možné zastrašit. „To jste zcela určitě udělal. A já bych byl ten poslední, kdo by to chtěl zpochybňovat. Rád bych však, kdybyste s námi ještě nějakou dobu zůstal.“

Rapp měl pocit, že se propadá do hodně špatného snu. „Je mi líto, pane, ale já se již rozhodl a mé rozhodnutí je definitivní. Chci opět vést normální život, našel jsem ženu, kterou miluji a kterou nehodlám ztratit kvůli kariéře, po které navíc netoužím.“

„Jste si tím opravdu jistý?“

„Jist čím?“ zeptal se Rapp, kterému nebylo jasné, jestli má prezident nyní na mysli ženu, kterou miluje, nebo kariéru, kterou nechce.

Prezident si založil ruce na prsou. „Mitchi, člověk, který má takové schopnosti jako vy, se nemůže jen tak otočit a zavřít za sebou dveře.“

„Možná ano, možná ne. Já se o to ale chci rozhodně pokusit.“

„Dobře,“ odpověděl prezident s širokým úsměvem na tváři. „Mám pocit, že se nám tady podařilo najít takový hezký kompromis,“ pokračoval a otočil se ke Stansfieldovi. „Nemám pravdu, Thomasi?“

„Mitcheli,“ promluvil unaveným a zastřeným hlasem ředitel. „Rád bych začal tím, že ti řeknu, že ačkoliv dělám tuto práci již přes padesát let, nepoznal jsem za celou tu dobu nikoho tak talentovaného a statečného, jako jsi ty.“

Rapp se na něj podíval a mlčky přikývl. Tahle slova uznání z úst žijící legendy pro něj znamenala více než jakákoliv medaile nebo diplom, které mu mohla nabídnout vláda.

„Je mi jasné, že umírám,“ pokračoval Stansfield, „a že už to nebude trvat příliš dlouho. Ale ještě než odejdu, rád bych dal několik věcí do pořádku. Jednou z nich je i to, že bych vám rád vrátil váš život, Mitchi.“ S těmi slovy Stansfield k Rappovi přisunul objemnou složku. „Tohle je tvoje osobní složka.“

Jeho slova se však Rappovi pranic nezamlouvala. „Myslel jsem, že máme dohodu a že o mně nikde žádné záznamy neexistují.“

„Ano, to jsme si původně řekli. Věci se ale trochu změnily. Některé z tvých fantastických zásahů lze jen těžko utajit.“

Stansfield se na Rappa zadíval svýma ocelově šedýma očima. „Tahle složka je mým osobním darem tobě a Ireně. Vytvořil jsem ji s pomocí Maxe Salmena. Když ji otevřeš, zjistíš, že posledních deset let jsi byl naším NOC agentem. Většina tvých tajných akcí ve složce pochopitelně není, nebo je velmi silně upravena, existuješ ale, a to zcela legálně.“

Rapp však byl spíše naštvaný než potěšený. NOC bylo zkratkou pro agenty CIA, kteří pro Agenturu pracovali v zahraničí, ale nebyli chráněni imunitou, které se těšili diplomatičtí pracovníci. Rapp se díval na složku, kterou držel v rukou. „A proč zrovna teď? Po všech těch dlouhých letech?“

„Protože si přejeme, abys pro nás pracoval uvnitř.“

„V Langley?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano, chceme, aby ses v Protiteroristickém oddělení postavil do čela kanceláře pro Blízký východ.“

Rapp se podíval na Kennedyovou sedící na protější straně stolu. Zůstal jako omráčený. Nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že by mohli zajít tak daleko. Bylo to i silně neobvyklé. Lidi s jeho minulostí v Langley zpravidla ani nezaměstnávali. Kennedyová však na jeho nevěřícný pohled zareagovala úsměvem, což se u ní stávalo opravdu jen velmi zřídka. „Jste si tím vším jisti?“ zeptal se nakonec.

„Ano,“ odpověděla Kennedyová za všechny. „Na důchod jsi zatím příliš mladý a příliš cenný.“

Rapp se opět podíval na velkou složku ležící před ním na stole a zavrtěl hlavou. Nevěděl, jak by měl začít. Myšlenka, že by aspoň tímto způsobem zůstal zapojen do bitvy, byla na jedné straně nesmírně lákavá, na druhé straně ho přímo děsila nudná rutina každodenní pracovní doby někde za stolem v kanceláři. Langley bylo svojí byrokracií navíc přímo vyhlášené.

„Mitcheli,“ začal opět Stansfield, „myslím, že bys měl ještě vědět, že tehdy v Německu jsi tím konečným cílem nebyl ty. Alespoň si to myslím.“

Ani tato slova však Mitche příliš nenadchla. Byl to koneckonců on, kdo měl ještě na prsou dvě stále bolestivé modřiny velikosti tenisového míčku. „Nerad bych se vás, Thomasi, nějak dotkl, ale byl jsem to tuším já, po kom se střílelo. Nikdo jiný v této místnosti tu čest neměl.“

„Neřekl jsem, že jsi neměl zemřít. Říkám pouze, že jsi nebyl jejich konečným cílem. Tvé tělo mělo být nalezeno vedle mrtvého hraběte. Cílem bylo poškodit pana prezidenta a zničit kariéru Ireně.“

Prezident zareagoval téměř okamžitě. Tuhle souvislost slyšel dnes poprvé. „Co tím, proboha, chcete říci, Thomasi?“

„Jenom tolik, že tuhle záležitost nemá na svědomí Irák ani nikdo cizí. Vše bylo připraveno někým tady ve Washingtonu. Někým, kdo si nepřeje, aby se Irena stala novou ředitelkou CIA, a možná i někým, kdo by byl rád, kdyby vaše vláda padla, pane prezidente.“

„Víte něco, co jste mi ještě neřekl, Thomasi?“

„Ne, pane prezidente. Vše, co vím, jsem vám i řekl. V posledních dvaceti čtyřech hodinách jsem dospěl k několika závěrům, které, podle mne, ukazují na mimořádně závažné problémy.“

„Vysvětlete nám to, prosím.“

„Zcela určitě se nejednalo o osobní pomstu Mitchovi ze strany Jansenových nebo kohokoliv jiného, kdo si je najal. Kdyby tomu tak bylo, mohli ho jednoduše zastřelit někde v lese a měli to z krku. Místo toho však počkali, až Mitch splnil svůj úkol, a teprve potom splnili oni svůj. Jediným možným závěrem tudíž je, že Mitchovo tělo mělo být nalezeno vedle hraběte, přičemž měl mít v ruce zbraň, která hraběte předtím zabila.“

„Ale vždyť od toho tady máme popiratelnost,“ namítl prezident. „Neexistuje nic, co by Mitche oficiálně spojovalo s CIA nebo s mým kabinetem. Pokud by někdo Mitchovu totožnost odhalil, Irena byla přece připravena rozšířit falešné zprávy, že Mitch byl pouze nájemný vrah, kterého si najali Iráčané, kteří si chtěli vyřídit účty s Hagenmillerem, který je podrazil.“

„To by bylo v pořádku, pokud by ale někdo nechtěl vypustit na veřejnost Mitchovu skutečnou totožnost. Mohu se vás teď na něco zeptat, pane prezidente? Co myslíte, kolik lidí vědělo o operaci k odstranění hraběte Hagenmillera?“

„Rád bych věřil tomu, že opravdu jen velmi málo.“

„O celém rozsahu operace jsme měli vědět pouze my čtyři. Přibližně dvanáct dalších lidí se na ní podílelo dílčím způsobem, ti však neměli ani tušení, o co v celé operaci vlastně šlo. Přesto se někdo venku o tom, co plánujeme v Německu, dozvěděl.“ Stansfield se na chvíli odmlčel a rozhlédl se po všech kolem. „Znám vás všechny natolik, že mohu vyloučit, že by někdo z vás byl natolik neopatrný a mluvil o celé záležitosti s někým jiným. To tedy znamená, že o Orion Teamu musí vědět ještě někdo jiný, a nemám teď na mysli zesnulého Petera Camerona. Jeho úkolem bylo pouze dostat Jansenovy do Německa, ale pochybuji o tom, že by si mohl domyslet, co bylo skutečným cílem operace.“

„Kdo to tedy mohl být? Sám jste řekl, že o tom, co se mělo stát, jsme přesně věděli pouze my čtyři.“

„Správně. Jedině my čtyři jsme věděli přesně, co se má stát. O tom, že hrabě se opakovaně provinil, však věděli i ostatní. Existují navíc i jiní lidé, kteří o existenci Orion Teamu vědí. Neví sice, jak se jmenuje, byli však při tom, když jsme tým zakládali. Senátor Clark byl dostatečně inteligentní na to, aby si tyhle dvě a dvě dal rovněž dohromady a sdělil nám své podezření. Jsou tu však i jiní, kteří mě znají natolik, aby si domysleli, že pouze dvěma lidem důvěřuji natolik, že bych jim svěřil vedení takového týmu, totiž Ireně nebo Maxi Salmenovi. Vědí také, že jste se rozhodl, pane prezidente, bojovat s teroristy na všech frontách. Mimoto události loňského roku vynesly na světlo i Mitchovu existenci. Obávám se, že jsme se chytili do pasti vlastních úspěchů, kterých bylo prostě příliš mnoho, aby to nevzbudilo podezření. Nemělo by nás tedy příliš překvapovat, že někdo, vybavený v podstatě jen nejrůznějšími střípky informací, si celou skládanku nakonec poskládal a přišel na to, k čemu jsme se v Německu chystali.“

„Ale jak to, že byli schopni jednat tak rychle?“ zeptal se Rapp. „Vždyť i já jsem se o operaci dozvěděl pouhých sedmdesát dva hodin dopředu.“

„Přesně to mi dělá největší starosti. Ať už za vším stojí jen jednotlivec nebo celá skupina, jsou schopni jednat mimořádně rychle a přitom i maximálně tiše.“

Rapp se podíval na Kennedyovou, jež pozorně sledovala Stansfielda. Po dlouhé minutě ticha nakonec pronesla: „Takže je to někdo v Langley, že ano?“

Stansfield pomalu přikývl. „Obávám se, že ano. Mohou v tom být i lidé mimo Agenturu, jsem dokonce přesvědčen, že tomu tak je, vše však nasvědčuje tomu, že nám přímo v Langley unikají informace. Co je na tom ale nejhorší: nemám ani sebemenší tušení, kdo by to mohl být.“

„Počkejte chvíli, Thomasi,“ vmísil se do Stansfieldova výkladu prezident. Nic z toho, co tu teď ředitel vyslovil, se mu nelíbilo. „Jaký by k tomu měl motiv? Proč by někdo v Langley usiloval o něco takového? Měl jsem pocit, že jedním, co nás tady ve městě spojuje, je naše odhodlání bojovat s terorismem.“

„Tohle však s bojem proti terorismu nemá nic společného. Jde o boj o informace. Boj o to, kdo mě nahradí v čele CIA.“

„To je ale přece pouze moje věc. Nikdo jiný o tom nerozhoduje.“

„Dovolte, abych vám to vykreslil trochu jasněji, pane prezidente. V tomto městě mám mnoho nepřátel, protože jsem nikdy nedovolil, aby uniformy z Pentagonu nebo politici na Kapitolu ovlivňovali moje rozhodnutí jako ředitele Agentury. Když za mnou přišli a chtěli informace, vždy jsem je odkázal na vás nebo na vaše předchůdce v Bílém domě. To se jim nelíbí. Chtějí někoho, kdo jim umožní přístup k tajemstvím CIA. Vědí také, že Irena se v tomto ohledu bude chovat stejně jako já, což se jim rovněž nelíbí. Potřebují někoho, koho budou moci ovládat.“

Prezident tomu všemu nějak nedokázal uvěřit. Přemýšlel, jestli se umírající Stansfield nestal nakonec zcela paranoidním. Události posledního týdne však slovům starého ředitele dávaly plně za pravdu. Někde venku číhal nepřítel, zbývalo jedině přijít na to, kdo to je. Ani tak se mu však nechtělo věřit, že by celá záležitost mohla mít tak dalekosáhlé úmysly. „Je mi líto, Thomasi, pokud teď budu působit trochu skepticky, ale nějak si nedokážu představit, že by někdo prováděl něco tak složitého jenom proto, aby se pokusil překazit Ireninu nominaci na křeslo ředitelky CIA.“

Stansfieldovo tělo stálo již na pokraji zhroucení, jeho mysl však pracovala stále naplno. Jako všichni velcí mistři šachu i on dokázal přesně vyhodnocovat všechny dopady, které jeden jediný tah může vyvolat. Tato jeho schopnost nebyla ani postupující nemocí dosud nikterak dotčena. „A co kdybych vám oznámil, že konečným cílem této osoby nebo skupiny bylo svržení vašeho kabinetu?“

Hayes zůstal zticha. Stansfieldova slova si však získala jeho stoprocentní pozornost. „Jak?“ zeptal se posléze.

„Tím, že by na veřejnosti odhalil Mitche a následně i celý Orion Team. Tím, že by vás nakonec uvedl do přímé souvislosti s atentátem na hraběte Hagenmillera.“

„To ale přece není možné. Od toho máme popiratelnost.“

„Správně, pane, to však platilo pouze tehdy, kdybychom tu neměli ten únik informací.“

Prezident ze sebe vydal hlasitý povzdech a nevěřícně potřásl hlavou. Měl pocit, že se mu vše rozplývá mezi prsty. Podíval se na chřadnoucí tělo ředitele CIA a pronesl: „Řekněte mi, prosím vás, Thomasi, že máte plán, jak tohle všechno vyřešit.“

Stansfield zaregistroval strach v prezidentově hlase. Když se mu konečně podařilo přesvědčit ho o rozsahu celého problému, bylo stejně důležité přimět ho k tomu, aby se uklidnil. „Pane, v tomhle městě opravdu není nedostatek těch, kteří by mě s radostí a nadšením viděli padnout, kteří by mě sami rádi zničili. Jediné, co jim v tom bránilo, bylo vědomí, že znám jejich tajemství. Tato tajemství hodlám předat i Ireně a Mitchovi, kterým rovněž sdělím, jakým způsobem by s nimi v případě potřeby měli zacházet.“ Stansfield se nyní obrátil k Rappovi. „Potřebujeme tě.“ Ředitel položil ruku na složku ležící na stole před Mitchem a pokračoval: „Nebude již zapotřebí, abys musel lhát o tom, co děláš. Je mojí největší nadějí, že tuto práci přijmeš. Ano, souhlasím s tebou, že jsi toho pro vlast udělal již dost, a nikdy nebudu schopen plně vyjádřit vděk za oběti, které jsi musel přinést. Když se ti však něco z tvé temné minulosti vrátí, musíš si být schopen uvědomit a najít útěchu v tom, že jsi zachránil daleko více životů, než kolik jsi jich vzal. My tě však stále ještě potřebujeme, a nemám ani v nejmenším špatné svědomí z toho, že tě tu teď žádám o další oběť. Člověk s tvým nadáním by svůj talent neměl marnit nějakým obchodem. Pořád jsi někdo, kdo je schopen rozhodnout, jakým směrem se ručička vah nakonec vychýlí. A vhodným místem je právě Protiteroristické oddělení. Potřebuji, abys tam zůstal. Potřebuji, abys kryl Ireně záda a pomohl jí najít tu zákeřnou krysu.“ Stansfield se na chvíli odmlčel. Díval se na Mitche a obdivoval jeho pevný pohled. „Pokud potřebuješ nějaký čas na rozmyšlenou, prosím, nemáme ho však mnoho. Rád bych se odebral do hrobu s vědomím, že právě ty jsi na stráži.“ Ředitel skončil a na jeho tváři, tváři starého špiona, se zračil úsměv, který tam Rapp viděl snad skutečně poprvé.

I Rapp se usmál. Natáhl se a vzal ředitele za jeho studené ruce. Nepotřeboval si nic rozmýšlet. Ani za nic by nedokázal Stansfieldovi jeho přání odmítnout. Choval k tomu starému muži takovou úctu, že ho ani na chvíli nenapadlo, že by mohl takto vyslovenou prosbu nevyslyšet. „Děkuji vám za tohle, Thomasi,“ řekl a ukázal na tlustou složku na stole. „Rád vaši nabídku přijmu.“

„Skvělé.“

Místností se ozvalo klepání na dveře. O vteřinu později se dveře otevřely a do kanceláře vstoupil agent Warch s ustaraným úsměvem na tváři. Prezident se otočil a podíval se na muže, který odpovídal za jeho bezpečnost.

„Co se děje, Jacku?“

„Pane prezidente, obávám se, že pro vás mám špatné zprávy. Právě mi telefonoval šéf denního rozpisu ministra Midletona.“ Warch zaváhal, jako by dál nedokázal pokračovat. „Pan ministr byl nalezen mrtev ve svém domě. Vypadá to na sebevraždu, pane.“

***

OHEŇ V KRBU PRASKAL a z hořících polen vyskakovaly rudé jiskry. Hank Clark seděl ve svém oblíbeném křesle a pozoroval plameny plápolající v krbu. Všechna světla v pracovně byla zhasnuta. Byl tu jen on, tancující plameny, sklenice drahého vína a Caesar a Brutus, kteří leželi na podlaze, každý na jedné straně křesla. Události se nevyvinuly přesně tak, jak si naplánoval. Pořád mu ale zbývalo ještě dosti času. Byl spokojen. Byla to jen jedna bitva dlouhé války. Napil se vína a usmál se při představě osudu ministra Midletona.

Když se Clark vydal na schůzku s prezidentem a Stansfieldem, netušil, že jejím výsledkem bude Midletonova rezignace. Jeho cílem bylo svést své pronásledovatele ze stopy v případě, že se jim podařilo najít nějaké spojení mezi ním a Peterem Cameronem. Clarkův ochranný štít byl již v pohotovosti. Cameron byl pouhým placeným konzultantem obou bezpečnostních výborů Kongresu. Tím, že se plně postavil za prezidentovu kandidátku na ředitelku CIA, ho prezident bude muset i nadále považovat za svého oddaného spojence.

Bylo však rozhodně příjemné sledovat, jak se demokraté mezi sebou navzájem požírají. Už jenom proto, že tohle byla poslední dobou pravda spíše o republikánech. Když se to vezme kolem a kolem, tak vlastně nebylo vůbec obtížné se hrozící katastrofě vyhnout. S Rudinem nebyl nikdy problém manipulovat. Nyní si však povšiml i určitých slabin na straně samotného prezidenta, slabin, které Hayes zcela určitě dříve neměl. Zvěsti, které se mu donesly a které hovořily o tom, že prezident je od časů teroristického útoku na Bílý dům stále podrážděný, méně ochotný tolerovat názory jiných či zcela běžné vnitrostranické půtky, se zřejmě skutečně zakládaly na pravdě. Nyní se o tom mohl přesvědčit na vlastní oči. Ministr Midleton byl zcela jistě vše, co o něm prezident řekl, možná dokonce i něco navíc, donutit ho k rezignaci kvůli něčemu takovému však zřejmě bylo trochu příliš.

S Rudinem se Clark setkal dnes odpoledne v jedné z kongresových místností zajištěných proti jakémukoliv odposlechu. Rudin téměř hodinu bez ustání skučel, a v jednom okamžiku se dokonce pokusil zjistit, jestli se prezident o jejich schůzce v golfovém klubu nedozvěděl od samotného Clarka. Clark předstíral, jako by takové obvinění nestálo ani za komentář, načež přešel k přednášce o tom, jak moc zřejmě Rudin podceňuje ředitele Stansfielda. Objasnil mu, že tuto chybu dělá navíc již déle než dvacet let. Dotlačil Rudinovu paranoiu na samý okraj a zeptal se ho: „Proč si myslíte, že trvám na tom, aby se všechny naše konverzace odehrávaly zde, v mé vlastní zajištěné a prověřené zasedačce?“ Lest zabrala. Ještě než jejich schůzka skončila, byl Rudin pevně přesvědčen o tom, že ho Stansfield nechává sledovat. Clark si byl více než dobře vědom, že takovou hloupost by Stansfield nikdy neudělal. Nechat sledovat předsedu sněmovního výboru pro zpravodajské služby byl příliš velký nesmysl na to, aby se ho Stansfield mohl dopustit. Na Rudina to ale stačilo. Prostě zase jednou podcenil své nepřátele.

Dopřál si nyní chvilku, aby sám sobě poblahopřál. Způsob, kterým se z celé šlamastyky dostal, byl prostě zcela brilantní. Škoda jenom, že se nebude moci na vedení strany přihlásit k tomu, jaký podíl má na rezignaci demokratického ministra on sám. Jednou ten den možná přijde, teď však musí mlčet. Musí jen v klidu vyčkávat, než se celá bouře přežene.

Nebylo mnoho lidí, kterých by se Clark obával. Ředitel Stansfield byl však jedním z těch, ze kterých měl zcela jednoznačně strach. Jeho inteligence i schopnosti prohlédnout každou lest byly až neuvěřitelné. Clark si byl zcela jist, že nebýt ředitelova chatrného zdraví a blížící se smrti, prohlédl by jeho úmysly téměř okamžitě.

Nyní se bude muset pořádně snažit, aby získal důvěru dr. Kennedyové. V nadcházejících měsících však bude naštěstí potřebovat jeho pomoc. Čeká na ni dlouhá a vyčerpávající bitva o potvrzení nominace a spolehlivý spojenec na Kapitolu se jí bude jenom hodit.

Pokud jde o Mitche Rappa, nebyl si Clark zcela jist. Pokud by se z toho všeho měla strhnout ještě nějaká bouře, Rapp byl blesk připravený kdykoliv udeřit. Kdyby Cameron tenkrát v Německu uspěl, nemusel by se nyní ničeho takového již obávat. Rapp by byl po smrti, Washington by se připravoval na jedno z největších kongresových vyšetřování v historii země, prezident by krvácel z tisíců nejrůznějších ran a on, Hank Clark, by byl v té nejlepší pozici k zahájení útoku na získání Oválné pracovny. Nyní však bylo všechno jinak. Rapp byl stále naživu a Cameron po smrti. Žádné vyšetřování se nekonalo a on si bude muset najít někoho, kdo mu nahradí služby Petera Camerona. Několik kandidátů ho již napadlo, pochyboval však, že by se kdokoliv z nich mohl postavit Mitchi Rappovi.

Clark upil vína a zadíval se do plamenů. Přemýšlel o nejlepším způsobu, jakým by měl záležitost s Mitchem vyřešit. Z jeho úvah ho vyrušilo až zívnutí jednoho z jeho psů. Zlatý retriever k němu zvedl hlavu a upřel na něj své velké hnědé oči. Clark se usmál a zvedl ruku v němém přípitku Marcu Juniu Brutovi. Drž si své nepřátele u sebe, problesklo mu hlavou. Clark dopil a rozhodl se, že si s Rappem bude muset domluvit schůzku.

Psi začali zničehonic vrčet, a když se o vteřinu později rozezněl venkovní zvonek, rozběhli se se štěkotem ke dveřím. Clarkovi se je podařilo uklidnit až v okamžiku, kdy k němu uváděli jeho důležitého návštěvníka. Byl to Jonathan Brown, zástupce ředitele CIA. Muž vešel toporně do místnosti a z kyselého výrazu jeho obličeje Clark okamžitě poznal, že bývalého soudce něco trápí.

Brown měl na sobě oblek a kravatu. Přešel pracovnou a posadil se na pohovku proti Clarkovi. Lomil rukama, jako by byl sám Macbeth, a pozorně si prohlížel výraz Clarkova obličeje. Snažil se najít jakýkoliv stín nebo potvrzení viny. Nenašel však nic. Jako zkušený soudce ale věděl, že to mnoho neznamená. Zažil i ty největší viníky, kteří dokázali sedět na lavici obviněných a tvářit se, jako by byli těmi nejnevinnějšími lidmi pod sluncem. O tom, že Clark dokáže své emoce bez jakýchkoliv problémů spolehlivě maskovat, pak ani na vteřinu nepochyboval. I Clark si svého návštěvníka prohlížel a přemýšlel, co se mu asi stalo. Tuto schůzku svolal Clark. Chtěl Brownovi vysvětlit, že prezidentovi musel přislíbit, že podpoří nominaci Ireny Kennedyové.

Možná se o tom Brown již doslechl, což by zřejmě mohlo vysvětlovat i jeho mizernou náladu. „Co vás trápí, Jonathane?“

Brown byl v pokušení zaútočit na senátora přesně cílenými otázkami, které by mu snad pomohly, aby se dobral pravdy. Věděl však, že by víc než dvě nebo tři Clark stejně nepovolil. Pak by mu zřejmě vysvětlil, že takové chování tu nehodlá trpět a že bude lepší, když se zklidní a dá si pozor na to, co říká. Clarka nebylo záhodno příliš dráždit. Jednou se mu to již podařilo a dosud se z tohoto zážitku nevzpamatoval. „Mluvil jste dnes večer s ministrem Midletonem?“ zeptal se senátora a pátral v jeho obličeji po jakémkoliv záchvěvu viny. Nenašel však opět nic.

„Nemluvil. Slyšel jsem ale, že měl dnes ráno schůzku s prezidentem.“ Clark odložil prázdnou sklenici a pokračoval: „Zítra ráno má prý oznámit svoji rezignaci.“

„Nemyslím si, že se to stane.“

Clark sundal nohy ze stoličky a naklonil se k Brownovi. Na tváři měl výraz upřímné zvědavosti a zaujetí. „Co tím chcete říci, že si to nemyslíte?“

„Vy to opravdu nevíte?“

„Nevím co?“

Brown nedokázal určit, jestli Clarkovy dosavadní reakce byly upřímné, nebo jen předstírané. Nakonec si však řekl, že mu stejně není souzeno se to dozvědět, a pokračoval: „Je mrtev.“

„Cože?“ zeptal se Clark v šoku.

Brown upřel svůj zrak na muže, který ho doslova a do písmene vlastnil. „Je mrtev.“

„Jak se to stalo?“

„Vypadá to na sebevraždu, ale v tomhle městě člověk nikdy neví, co vy na to?“ Brown si přehodil nohu přes nohu a zeptal se: „Předpokládám, že vy o tom náhodou nic nevíte, že ano?“

Jeho tón Clarkovi neušel. Senátor si ho dlouze prohlížel, načež řekl: „Ministr Midleton byl neuvěřitelný slaboch. Všechno, co v životě měl, dostal. Nepřekvapuje mě tedy, že si místo boje vzal raději život. Pokud jde o tu vaši narážku, že bych s jeho smrtí mohl mít něco společného, mojí odpovědí je ne. Já proti němu nic neměl. Jeho kariéra byla dnes ráno oficiálně ukončena tím, že ho prezident donutil k tomu, aby dobrovolně podal demisi. Nemělo by smysl podnikat ještě něco tak riskantního.“

„Takže věříte tomu, že to byla skutečně obyčejná sebevražda?“

„Mohu pouze hádat, ale ano, tak to asi doopravdy bylo. Souhlasím nicméně s vámi, že v tomto městě si člověk nemůže být nikdy stoprocentně jistý.“

Brown se trochu zklidnil. „O čem jste se mnou chtěl mluvit?“

„Utrpěli jsme malou porážku, byl bych ale nerad, kdybyste se kvůli tomu zbytečně rozčiloval.“

Krátký pocit uklidnění Browna rychle opustil. „Co se přihodilo tentokrát?“

„Dostal jsem se do situace, kdy jsem byl prezidentem a Stansfieldem donucen přislíbit jim svou podporu kandidatuře Kennedyové.“ Dříve než mu však Brown mohl poplašeně skočit do řeči, Clark ho již chlácholil: „Příliš se tím netrapte. Nikdy neprojde schvalovacím procesem.“

„Jak si tím můžete být tak jistý?“

Clark se zeširoka usmál. „To pro nás dva přece nemůže být tak těžký problém.“

„A co bude se mnou?“

„Jakmile Kennedyovou výbor a tisk roztrhají na kousky, přičemž je docela možné, že bude rovněž i obviněna, pošeptám do těch správných uší svůj názor, že jediným člověkem, který ten nepořádek bude schopen uklidit, jste právě vy. Vaše pověst soudce je zcela nezpochybnitelná… v Langley jste již přes rok… na koho jiného by zcela přirozeně měla padnout volba? Kdo jiný by tam po Stansfieldovi a Kennedyové měl uklidit?“

„A co když ne?“

„Když ne, tak se o vás postarám já. To jsem vám přece slíbil již dávno.“

Brown si tím natolik jistý nebyl. Clarkovu temnou stránku měl již jednou možnost poznat a nikdy ji nechtěl spatřit znovu. „Dobře, nemohu ale říci, že bych z toho všeho byl dvakrát nadšen.“

„To já také ne. V tomto mi ale musíte, Jonathane, důvěřovat. Jakmile Stansfield zemře, budeme mít trochu volnější ruce. Do té doby si však budeme muset dávat pozor na to, co děláme.“ Clark povstal z křesla a řekl: „Myslím, že si zasloužíme malý drink, na oslavy je sice ještě brzy, ale…“ Senátor se loudavě vydal k baru, kde vzal dvě sklenice a z poloviny je naplnil ledem a vodkou. Otočen zády k Brownovi uvolnil své soustředění, se kterým doposud ovládal všechny své emoce, a nechal si na tváři zahrát široký úsměv uspokojení. Tohle byl život, hra o všechno, kde vítěz bere vše a na poražené, jako byl například Midleton, čeká smrt. Cítil, jak v něm roste jeho vnitřní síla. Výsledek byl sice dalek tomu, aby bylo možné ho označit za perfektní, on si však opět dokázal, že mohl velmi úspěšně manévrovat mezi lidmi, které se snažil zničit a kteří o tom zároveň neměli ani to nejmenší tušení. Chce to jen trochu trpělivosti a vítězství bude jeho.

Vrátil se zpět k Brownovi a nabídl mu drink. Pozvedl potom svoji sklenici a pronesl: „Na vaši budoucnost, Jonathane.“

„Na vaši,“ odpověděl Brown.

Ať už se mu to líbilo, nebo ne, jeho vlastní úspěch zcela závisel na úspěchu samotného senátora.

Clark se opět uvelebil ve svém křesle a položil si nohy na malou stoličku. Usrkl ledové vodky a obrátil se k Brownovi. „Co kdybyste mi teď řekl něco o tom vašem Rappovi?“

PODĚKOVÁNÍ

JE OPRAVDU SKVĚLÉ, pokud se můžete živit něčím, co vás zároveň i nesmírně baví. A je to ještě lepší, pokud jste přitom obklopeni lidmi, které máte rádi, kterým věříte a kterých si vážíte. Rád bych proto poděkoval redaktorce Emily Bestlerové, ženě velkého šarmu, nesmírné laskavosti i inteligence, která mi pomohla pozvednout tuto knihu na mnohem vyšší úroveň. Je to zatím moje třetí kniha a doufám, že následovat bude ještě mnoho dalších. Rád bych poděkoval i Kipu Hapalovi z nakladatelství Pocket Books. Děkuji za tvůj smysl pro humor, pracovitost i někdy až kousavou upřímnost, které si však nesmírně vážím. Děkuji svému agentovi, Sloanu Harrisovi, člověku mimořádné integrity a svému opravdovému příteli. Děkuji za to, že jsi mne dokázal vždy tak skvěle usměrňovat. Děkuji Terimu Steibergovi z ICM za to, že vše probíhalo tak hladce, Lauře Cotumaciové, své vydavatelce, za její trpělivost a vytrvalost. Děkuji Stevu Kaiserovi i všem ostatním z prodejního oddělení nakladatelství Pocket Books. Díky. Bez Vás bych to nikdy nezvládl. Jste nejlepší v celé branži. Děkuji Jacku Romanosovi za jeho štědrost a podporu, Seanu a Amy Stoneovým za to, že mě dokázali nejenom snášet, ale být mi též oporou. Můj dík patří též Larrymu Johnsonovi za rady a historky a pochopitelně i všem těm, kteří se na této knize rovněž podíleli, kteří si však přejí zůstat v anonymitě. Děkuji své ženě Lyse, která mě činí tak nekonečně šťastným. Děkuji.

O AUTOROVI

VINCE FLYNN je absolventem Univerzity St. Thomase v St. Paulu v Minnesotě. V nakladatelství BB art již vyšla i jeho předchozí díla Ultimátum a Převzetí moci. Vince Flynn žije v Twin Cities, kde momentálně pracuje na sérii politických thrillerů.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai