Nebezpečný plán

Vince Flynn

(2003)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Ředitel CIA Thomas Stansfield zemřel. Mnoho lidí ve Washingtonu si oddechlo, leč ne na dlouho. Na jeho místo je nominována doktorka Irene Kennedyová, jeho přítelkyně a důvěrnice. Stansfieldova bezpečnostní politika zůstává nezměněna a to je pro protivníky bývalého ředitele zcela nepřijatelná situace. Nemohou ji přijmout. Izrael zároveň odhalil, že Saddám Husajn vybudoval tajnou továrnu na atomové zbraně a je připraven je použít. Malý stát musí iráckému šílenci v jeho počínání za každou cenu zabránit. Vzhledem k celkové situaci na Středním východě je americký prezident nucen konat. Izrael však dal USA pouhé dva týdny na rozhodnou akci. Pak udeří sám a zničí irácké atomové centrum leteckým útokem bez ohledu na následky. CIA nasazuje svého nejlepšího muže Mitche Rappa. Blížící se III. světová válka nedává na vybranou. Rapp však nemá před sebou jen cíle na Východě. Především však musí pochopit, jaká je síla korupce a bezprecedentních pletich v samotném Washingtonu, když jde o to, aby nezkorumpovaná ředitelka CIA nedostala odpovídající pravomoci. Špionážní román jako ze staré školy přizpůsobený současným mezinárodním rozměrům a politickému pletichaření 21.století. Příznivci Clancyho a Ludluma mají dalšího autora, kterého budou zbožňovat.

NEBEZPEČNÝ PLÁN

FLYNN VINCE

PŘEDEHRA

Doktorka Irene Kennedyová stála nad čerstvě navršenou prstí a plakala. Byl to malý pohřeb: příbuzní a několik nejbližších přátel. Ostatní už opustili větrem bičovaný hřbitov a mířili do tetiččina domu na smuteční hostinu. Čtyřicetiletá ředitelka protiteroristického střediska CIA se chtěla se svým učitelem a rádcem ještě rozloučit o samotě. Zvedla hlavu a otřela si slzy. Rozhlédla se po okolí. Nevšímala si pronikavě chladného západního větru vanoucího ze západu Jižní Dakoty. Všechno z ní spadlo. Teď má poslední příležitost truchlit nad osudem muže, který ji tak mnoho naučil. Pak se vrátí do Washingtonu a přijde nejspíš nejdůležitější úsek jejího života. Někdy během svých posledních dnů jí ředitel CIA řekl, že se nemá čeho obávat. Prý všechno podstatné připravil. Ona zaujme jeho místo. Kennedyová se tehdy z takového povýšení nijak zvlášť neradovala, protože cítila obavy o starého pána. Byl to totiž ten nejlepší chlap, jakého poznala.

Thomas Stansfield zemřel chladného podzimního rána obklopen svými dětmi a vnoučaty. Byla tam i Irene. Tak, jak to chtěl. Den před svou osmdesátkou se rozhodl, že už to takhle nejde dál. Posledních pár dní proseděl v koženém křesle a v krvi mu koloval morfin. Jedině omámený drogou mohl překonat bodavou bolest rakoviny, která mu sžírala vnitřnosti. Díval se z okna na padající listí, na poslední podzim svého života.

Thomas Stansfield byl osobností, které vstupují do legend. Narodil se v městečku Stoneville v Jižní Dakotě v roce 1920, v období, kdy země prožívala dvě nejhorší dekády své historie. Jeho bezstarostné dětství připadlo na suchá léta s apokalyptickými prašnými bouřemi, zvedajícími se na jižních planinách. Měnily den v noc. Když nastala Velká krize, zasáhla i jeho rodinu. Přišel o bratra, strýce, několik bratranců a dva ze čtyř prarodičů.

Stansfieldovi rodiče se poznali jako teenageři, v době, kdy se poválečnou Amerikou ve velkých amerických korábech silnic valila vlna evropských emigrantů. Jeho otec pocházel z Německa, matka z Norska. Se zaujetím naslouchal, když mu vyprávěli o zemích, odkud přišli. Ve škole se učil angličtinu, večer pak u krbu naslouchal jedné či druhé rodné řeči svých rodičů a prarodičů. Ve škole vynikal a už od samého počátku ho na rozdíl od bratrů spíše zajímali lidé než farmaření. Věděl, že se jednoho dne vrátí do Evropy a bude pátrat po svých kořenech. V sedmnácti vstoupil na akademickou půdu Státní university v Jižní Dakotě. Dostal plné stipendium. Taková možnost se přijímá okamžitě.

Universitu zvládl snadno. Graduoval ze strojírenství a historie. Patřil k nejlepším v ročníku. Stansfield ve žhavých a událostmi přesycených třicátých letech dokázal odhadnout běh historie. Zatímco se většina spolužáků a profesorů zabývala domácí politikou a americkými problémy, on se znepokojením sledoval nárůst fašismu v Evropě. Jeho intelekt mu napovídal, že na obzoru jsou události ještě mnohem zlověstnější.

I Franklin Delano Roosevelt věděl, že se na Dálném východě a v Evropě rodí zlo. Na konci třicátých let však nemohl dělat vůbec nic. Politická vůle intervenovat byla nulová. Amerika ztratila až příliš mnoho svých synů v první světové válce a její občané rozhodně nehodlali naskočit do té další. Šlo koneckonců o evropský problém. Nicméně Roosevelt jako zkušený politik věděl své a dál se v klidu připravoval na válku. Jedno z rozhodnutí, která okamžitě učinil, mu poradil jeho blízký přítel „Divoký Bill“, plukovník Wild Bill Donovan. Donovan byl nositelem celé řady vyznamenání z doby, kdy ve Francii za světové války velel 69. pěšímu pluku. Byl jedním z nejspolehlivějších a nejoddanějších Rooseveltových poradců. Na jeho naléhání prezident založil Úřad strategických služeb (OSS).

Donovan dal ihned dohromady zvláštní vojenský tým, jehož úkolem bylo prohledávat universitní spisy a pátrat po mladých Američanech s jazykovými schopnostmi, kteří budou analyzovat zadržené depeše Osy. Jako zkušený zpravodajský pracovník však dohlédl mnohem dál. Usoudil, že otázka, zda USA mají vůbec válčit, je postavena špatně. Správnější bylo ptát se kdy. Donovan chtěl, aby k tomu došlo, až Američané budou mít za německými liniemi zorganizováno hnutí odporu, zajištěnu výzvědnou síť a přiměřenou – jak tomu říkal – pomoc nepřítele.

Thomas Stansfield se stal jedním z nejlepších Donovanových rekrutů. Tento útlý farmářský synek ze západních stepí Jižní Dakoty mluvil plynně německy a norsky a přijatelně francouzsky. Během války ho shodili nejdřív do Norska a později do Francie. I když mu bylo jen něco přes dvacet, stal se velitelem jedné z nejvýkonnějších speciálních skupin Jedburgh, patřících k OSS. Generál Eisenhower po válce prohlásil, že bez pomoci statečných komand Jedburgh by invaze do Francie vůbec nebyla možná. Komanda organizovala francouzské hnutí odporu, prováděla špionážní průzkum a první dny po invazi mátla německé jednotky. Thomas Stansfield byl mezi prvními muži, kteří po celé měsíce působili v týlu nepřítele a připravovali nástup invazních sil. V Den D před rozbřeskem se svými hochy zničil hlavní železniční trasu a telefonní ústřednu.

I po válce Stansfield sloužil vlasti. Když v roce 1947 vznikla CIA, stal se jedním z jejích prvních zaměstnanců. Zůstal v Evropě více než čtyři desetiletí a celou tu dobu strávil za železnou oponou. Patřil k velmi výkonným verbířům zahraničních agentů. Jeho schopnosti v osmdesátých letech natolik ohromily prezidenta Reagana, že ho jmenoval ředitelem moskevské sekce; prezident byl přesvědčen, že Stansfield dokáže Rusům pořádně pouštět žilou. Po moskevské misi se vrátil domů, rovnou do funkce zástupce ředitele. Nakonec se stal ředitelem CIA. Své vlasti sloužil do skonání a nikdy nemyslel na pocty. Krátce před smrtí ho navštívil prezident Hayes, aby mu oznámil, že bude pohřben na národním hřbitově Arlington. Mluvil o jeho zásluhách a vynášel ho do nebe. Bylo to koneckonců jediné, co vlast mohla pro ředitele CIA udělat. Stansfield svým typickým ledabylým způsobem návrh odmítl a prezidentovi odpověděl, že chce být pohřben tam, kde se narodil. Bez pompy a slávy, s prostým soukromým obřadem.

Kennedyová si odsunula kadeř vlasů z tváře. Chyběl jí. V mrazivém větru pod vybledlou, šedě zataženou oblohou, si teď připadala osamocená a odříznutá od světa, mnohem víc, než kdykoli předtím. Když v Bejrútu zabila jejího otce bomba, byl to otřesný a bolestný zážitek. Jenže je zde jeden obrovský rozdíl – tenkrát od ní nikdo nic nečekal. Stačilo se na šest měsíců ztratit, jezdit po světě a hledat odpovědi na naléhavé otázky. Tentokrát na takový luxus nemá čas. Nejdůležitější je Tommy, její neuvěřitelně zvídavý šestiletý synek. Zodpovědnosti za něho se nesmí zbavit. Jeho otec to už udělal, ale Irene se nejdůležitějšího člověka ve svém životě v žádném případě nevzdá. Bude muset Tommyho zvládnout. O to však teď nejde. Teď ji čeká Washington.

Zadívala se na stíny pohoří Black Hills, jež se ve své nebezpečné kráse tyčilo na západě, a hlavou se jí honily nejrůznější myšlenky. Vezmi Tommyho a odejdi někam pryč. Co nejdál od CIA. Neohlížej se na nikoho, vyhni se všem zmatkům. Ať si tam ti supi posadí někoho jiného. Sklopila pohled na hrob Thomase Stansfielda. Ne, to nesmí udělat. Dluží mu příliš mnoho. Nevzpomíná si na nikoho, koho by obdivovala víc než tohoto muže. Thomas Stansfield věnoval agentuře přes šedesát let svého života ve víře v demokracii a ve svou vlast. A ona mu slíbila, že bude pokračovat. Vrátí se do Washingtonu.

Ztěžka vydechla a naposledy se podívala na hrob. Na kopeček hlíny jí z dlaně vyklouzla růže a ona si naposledy otřela tvář od slz. Naposledy řekla sbohem. A pak neslyšně vyslovila prosbu: aby v těch těžkých měsících, které přijdou, stál na její straně. Potom se otočila a vykročila ke svému vozu.

PRVNÍ

BAHAMY, PÁTEK DOPOLEDNE

Williamsův ostrov je jedním ze stovek malých skalnatých útvarů tvořících souostroví Bahamy. Na rozdíl od ostatních ostrovů podobného ražení je však právě tento vybaven moderní přistávací drahou, schopnou přijímat i proudová letadla. Na západním konci pobřeží totiž leží vyhrazená oblast, která patří prominentnímu obyvateli. Pod karibským sluncem sklánějícím se k západu bylo už zdálky slyšet hučení turbín. Potom se v uvadající oranžové záři objevil kapkovitý trup letounu Gulfstream a postupně klesal. Jeho silueta klouzající v horkém vzduchu připomínala fatu morgánu. Stroj sebou mírně trhl, když se jeho kola zlehka dotkla povrchu. Po chvilce už roloval. Malé letiště ani nemělo kontrolní věž, jen hangár a údržbové prostory. Gulfstream dojel k hangáru a zastavil. Motory utichly.

U hangáru stál nablýskaný range rover a řidič hned vedle něj s rukama nataženýma před sebe jako by v jakémsi nevojenském gestu vzdával poctu. Byl místní a poslal ho sem senátor Hank Clark. Clark byl tím mužem, kterému patřilo ono vyhrazené sídlo na ostrově. On také opatřil dostatečné prostředky na výstavbu zdejšího letiště.

Dveře lesklého letounu se otevřely a ven vystoupili muž a žena v upjatém obchodním oblečení. Oběma bylo přes třicet a oba nesli přes rameno černé kožené tašky s notebooky Tumi. Sotva sešli z makadamu, vytáhli mobily a začali rychle mačkat čísla, aby se spojili s nejbližším satelitem. Po chvíli se ve dveřích letounu objevil třetí cestující. Ten na sobě klasický obchodní oblek neměl.

Mark Ellis zůstal stát nahoře u dveří a očima za slunečními brýlemi značky Revo studoval okolí. Nosil pečlivě střiženou hnědou bradku, jež skrývala jizvy po mladickém akné. Ellis měl volné oblečení, velmi drahé a typické pro Bahamy. Hedvábné světle hnědé kalhoty, košile s krátkými rukávy a tropickým vzorem, modré sáčko a boty, jež s tím vším ladily. Muselo to stát aspoň tisíc dolarů. Všechno mu pořídila jeho osobní nákupčí v Semi Valley Ta vždycky na několik měsíců dopředu naplnila regály v jeho šatníku tím nejmodernějším. Nikdy nestudoval účty a nikdy s ní o nákupech nediskutoval. Ellis prostě respektoval vše, co mu vybrala. Celá výměna garderóby mu netrvala déle než čtvrt hodiny. Nákupčí pak navěšela oblečení na ramínka v jeho hlavním šatníku, majícím neuvěřitelných tři sta pětašedesát čtverečních metrů. V běžném prostoru by podobná místnost působila poněkud nepatřičně, ale k domu s půdorysem jedenácti tisíc čtverečních metrů se takový šatník docela hodil.

Mark Ellis byl miliardář. V dobách nárůstu internetových adres odhadl magazín Fortune hodnotu Ellisovy sítě na více než jednadvacet miliard dolarů. Dnes měla jeho dat.com majetek hodnotu sotva poloviční, což mu docela hýbalo žlučí. Pokles jeho portfolia ho vlastně přivedl sem na ostrov. Ellis byl jedním z největších investorů v Silicon Valley, ale na rozdíl od ostatních tam nic nedělal. Nevyvíjel ani hardware, ani software, ani pokročilé technologie; Mark Ellis byl profesionální hráč. Jeho kartami byly informace a kapitál. Sázel na společnosti, nejraději na nováčky, které nikdo pořádně neznal. Blížil se padesátce a v této hazardní hře byl jako doma už od svých osmadvaceti. Byl nevýslovně sebevědomý, i když občas udělal chybu; pracoval dlouhé hodiny a ještě delší pracovní dobu vyžadoval od svého okolí. Mark Ellis byl prchlivý a nejvíc ze všeho ho rozčiloval neúspěch. Pád znamenal prohru, a on nesl prohry mnohem hůř než finanční ztráty, snižující jeho bohatství.

V poslední době jich ho potkalo několik a Ellis začal zmatkovat. Ovládal ho hněv a zapomínal na chladné kalkulace, bez nichž se však neobešel. Nicméně měl jednu výhodu – věděl totiž, odkud vítr fouká. Zbývala otázka, jak ho zastavit. Ačkoli zde vlastně byla jen jediná možnost, jak ten vítr otočit.

Ellis se podrbal na bradce a zamířil k roveru. Navzdory své pověsti hráče do kasina už nevešel celé desetiletí. Pokud šlo o legální hru, měl vždycky dva problémy: nelíbilo se mu hrát podle pravidel a nechtěl svůj osud ponechávat štěstěně. Mark Ellis nesnášel hru podle pravidel těch druhých. Bylo jedno, zda šlo o katolickou církev, komisi na ochranu cenných papírů, daňové zákony, či o vládní nařízení všeobecně. Mark Ellis se narodil v Buffalu ve státě New York jako syn oceláře. Vtloukali mu do hlavy, že pravidla jsou od toho, aby se porušovala. Pravidla jsou určena pro masy. Už v dětství pochopil, že jeho životním cílem je, aby se něčím takovým nikdy nemusel řídit.

* * * * *

SENÁTOR HANK CLARK byl rozložitý chlap, kterému v Beltway neřekli jinak než John Wayne. Clark byl stejně veliký a měl stejnou chůzi i vrozenou schopnost dělat se ve společnosti důležitým. Altruismus mu sotva mohl někdo přisuzovat. Takový opravdu nebyl. Jen velmi brzy pochopil, že než si v životě nadělat spoustu nepřátel, poslouží jeho cílům mnohem lépe, když si ostatní budou myslet, že v něm mají přítele. Byl přece politik. Byl jako profesionální zabiják, který dobře ví, že lépe lze rozříznout hrdlo tomu, kdo vám je jako příteli sám nastaví. Právě proto si on, republikánský senátor z Arizony uprostřed jednoznačně rozděleného Washingtonu, klidně mohl dovolit přejít ve sněmovně přes uličku do opačného tábora. Clark neměl žádné veřejné nepřátele a jen málo by se jich našlo i v soukromí. Byl to příjemný chlap, a právě této vlastnosti využíval k tomu, aby odkrýval lidské slabiny. Senátor Hank Clark byl zákeřný a nebezpečný člověk.

Clark hleděl do dáli přes krásnou modrou hladinu Karibiku. Usmíval se. Vedl si dobře. Jeho soukromý pozemek měl svůj záliv, přes padesát akrů marnotratného luxusu. V hranicích sídla se nacházel domek správce, dům pro hosty nad zátokou a hlavní budova s okouzlujícím výhledem na moře. Všechno bylo postaveno ve vkusném středomořském stylu. Clark teď stál na terase hlavní budovy. Pod sebou měl desetimetrový ostrý skalní útes. Vlastně stál na přídi lodi. Oranžové slunce se ukládalo za obzor. Končil další den v ráji.

Zvedl se z bláta ulice a dostal se do amerického Senátu. Při té představě se zašklebil. Napil se. Jedině v Americe můžeš vyrůstat v bídě s rodiči, co nedělají nic, než že pořád chlastají, a nakonec se stát multimilionářem a americkým senátorem. Clark věděl, že na jeho cestě ke slunci by se dala najít nejedna louže, ale na druhou stranu neznal nikoho, kdo začal opravdu dole a dostal se úplně nahoru. Určitě nikdo takového nezná. Nebylo dne, aby na to nemyslel a aby si nepřipomínal další cíle, ke kterým neochvějně mířil.

Jeho otec dokázal ztroskotat ve všem, co začal. Klesl tak hluboko, že si nakonec prostřelil hlavu; to byl Hank ještě kluk. Vzpomínky na dětství v něm vyvolávaly jen hrůzu a pocit zmaru. Neměl otce, matka pila jak zákon káže. Bydleli v maringotce v parku. Naštěstí mu rodiče odkázali do života opravdové poklady: schopnost rychle odpálit míč a schopnost podlých úskoků.

Byly to vstupenky do jiného světa, na arizonskou státní universitu. Po škole Clark začal na předměstí Phoenixu zvaném Scottsdale obchodovat s nemovitostmi a působit ve stavebnictví. Život se mu proměnil v nepřetržitou řadu úspěchů. Ve třiceti měl svůj první milion. V pětatřiceti si mohl začít žít a rozhodl se vstoupit do politiky. Sloužil jedno období ve Sněmovně reprezentantů a teď seděl v Senátu, kde už kroutil čtvrté funkční období. Pro většinu lidí by to bylo dostatečné zadostiučinění, ale Hanku Clarkovi to pořád připadalo málo. Dosud nedosáhl svého cíle. A on nezřízeně toužil po jednom, jediném místě.

Bohužel ne všichni ve Washingtonu spolupracovali tak, jako on chtěl. Clark proto věděl, proč se Mark Ellis rozhodl pro neplánovaný výlet na jeho malý ostrov. Clark je boháč, ale rozhodně nehodlá odmítat další peníze. Proto potřebuje Ellise a jeho lidi. Oni mají odpovídající zdroje; nejsou to milionáři, nýbrž miliardáři. Navíc jsou ochotni dobře platit za vliv a informace.

Clark kývl. Pak hlavou zavrtěl. Měl před sebou trudný úkol. Pořád šlo jen o informace. Vědomosti se staly osmou velmocí a muži jako Ellis pochopili, že právě takoví jako Clark jim mohou poskytnout data, která povedou k množení jejich miliard a budou chránit jejich království. Dokonce i přes hukot příboje slyšel, jak Ellis vstupuje do domu. Kdysi si spolu připili, aby uhasili žízeň. To ale také bylo vše, co je spojovalo. Clark se choval chladnokrevně a vyrovnaně, Ellis byl prchlivý a neomalený. Ten chlap ničil své nepřátele přímým útokem. Žádné úskoky, finty. Prostě na někoho vletěl a podrobil si ho. Clarkovi se to svým způsobem líbilo. On byl ale rozený taktik a často si užíval ten pocit, jak lidmi jako Ellis manipuluje. Dnes večer dával v krásném teplém Karibiku přednost drinku, povznesené náladě a jemné pleti mladé dívky, která přiletěla z Miami.

Ellis vletěl na terasu jako posel špatných zpráv. Takové chování se Clarkovi v jeho soukromém revíru ani trochu nelíbilo, a tak se rozhodl hned tohoto protivného chlapa usměrnit.

Ellis se neobtěžoval nějakým Dobrý den nebo poznámkou o počasí či o kráse zapadajícího slunka. Třískl na malý tepaný stolek vedle Clarka výtiskem San Francisco Chronicle, zabodl do senátora oči a čekal. „K čertu, co je zase tohle?“

„Dobrý večer, Marku, jaký byl let?“

„To je úplně jedno!“ vyštěkl na mnohem většího a podsaditějšího Clarka. „Vysvětlete mi to!“ Ellis ukazoval na noviny a probodával senátora očima.

Clark se klidně podíval do novin. „Marku, budete mi to muset přečíst. Nemám tady brýle.“ Usmíval se, když Ellis noviny prudce popadl. Vlastně to je legrace – korida, při níž si býk vodí pikadora na provázku.

„V titulku čtu: Nová ředitelka CIA. A pak zpráva: Zdroje blízké prezidentovi sdělují, že prezident bude příští týden jmenovat na funkci ředitele CIA doktorku Irene Kennedyovou. Pokud bude jmenována, bude to první žena ve funkci ředitele této výzvědné agentury.“ Ellis zhnuseně mrštil novinami na stůl. „Tvrdil jste, že se o ten brajgl postaráte!“

„Ano, řekl jsem to. A taky to udělám.“

„Hanku, co to proboha plácáte? Bože, proč lžete? Copak si myslíte, že nemám ve Washingtonu i jiné zdroje?“ štěkal Ellis. „Slyším i trávu růst.“

Clark se zhluboka napil a nastavil si hlasivky na přesně odměřený tón upřímnosti. „Copak vám ta tráva napovídala?“

„Kennedyová nebude pískat po našem. Pokud se doví o našich malých úpravách hřiště, nejspíš nás rovnou pošle do sprch.“

Clark jen zavrtěl hlavou. „K vašemu prvnímu tvrzení – nejsem si jistý, že dostane tu správnou píšťalku. A k tomu druhému – rozhodně s naší dohodou nevystoupí na veřejnosti.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

Clark naprosto sebejistě odpověděl: „Měl byste se bát, že vás zlikviduje.“

Ellis o krok ustoupil a tázavě se na Clarka podíval.

„To nemůžete myslet vážně…?“

„Myslím to smrtelně vážně. Neznám sice vaše další zdroje, ale jedno vím jistě. Rozhodně toho o té Kennedyové nevědí víc než já. Má nejlepší školy. V agentuře už není nikdo tak kompetentní, efektivní a smrtonosný, jako byl Thomas Stansfield, a dost pochybuju, že ještě někdy takového najdeme… Kennedyová je ale opravdu hned po něm. Nepochybuju, že jí Stansfield předal své osobní dokumenty.“ Clark se otočil a podíval se na moře. „Všechna tajemství tohoto státu. Sbíral je přes padesát let, kdy pracoval ve zpravodajské službě. Znám dost mocných ve Washingtonu, kterým její jmenování způsobuje břichabol.“

Ellis sevřel pěsti. „Proč potom prezidenta nepřesvědčíte, aby její jmenování stáhl a posadil tam někoho, kdo bude pískat po našem?“

„Marku, to není tak jednoduché. Ti lidi se jí bojí. Bojí se toho, co ví, a rozhodně na sebe nechtějí přitahovat pozornost.“

„Hovno! Je mi úplně jedno, kdo se jí bojí a proč. Je mi fuk, kolik jich přijde o práci a o ženské a co přijdou…“

„Co takhle když přijdou o svobodu?“ zvedl Clark obočí.

„Svobodu?“

„Někomu se do basy nechce!“

„No tak!“

„Vaše zdroje ve Washingtonu vyčpěly,“ uzavřel Clark a zamířil do domu. „Jdu se napít. Dáte si se mnou, Marku?“

Ellis chvilku váhal, pak se ale vydal za senátorem. „Svým zdrojům věřím,“ odsekl do Clarkových zad. „Chápu, že se mi snažíte něco naznačit. Chcete mě zastrašit, abych se stáhl. Jenže to jste vedle. Já se sakra nedám.“

Clark vklouzl za krásný granitový bar mezi dvěma arkýřovými okny. Láhve byly uloženy ve speciálních policích. Natáhl se pro skotskou. „Ta vaše detektivní firmička, co máte ve Washingtonu…,“ uculoval se, „… nejspíš zvládne vyhrabat nějaké svinstvo na záletného pisálka nebo na mé kolegy… anebo prohledat popelnici vašeho konkurenta.“ Clark se odmlčel. „Ale… jsem to nezdvořák, ani jsem vám nenalil.“ Vzal sklenku pro Ellise a nalil mu tequilu. „Trapné, viďte?“ Clark obdařil hosta okouzlujícím úsměvem a zvedl sklenku k přípitku.

Ellis pro sebe zabručel pár nadávek a napil se. Senátor si dělá legraci ze situace, která se pro něj stala katastrofou. Najal si malou detektivní firmu ve Washingtonu, aby sledovala jeho největšího konkurenta. Očka se pokusila uplatit noční úklidovou směnu, aby jim předala odpadky. Jenže uklízeč celou věc ohlásil a policisté si pak na soukromá očka došlápli. Pak se ukázalo, že si je najal právě Ellis. Dokázal se sice skrýt za řadou právníků, žádné obvinění nebylo vzneseno, ale o incidentu se šuškalo po celém Silicon Valley. Ellis se musel na celé měsíce stáhnout z veřejné scény a stal se středem mnoha posměšných vtípků.

Ellis neuměl reagovat jinak a senátorovo zastrašování a pochybovačné řeči nepřijal. „To ale nemá nic společného s tím, o čem jsme mluvili. Je mi úplně jedno, kolik senátorů se té ženské bojí a proč. O to víc máme důvodů, abychom ji odstavili. Nedává mi to smysl.“ Zavrtěl hlavou a mračil se.

„Marku, občas se vyplatí trochu riskovat,“ poučoval Clark Marka hlasem kárajícího učitele. „Jen málo lidí ve Washingtonu si přeje takový střet s CIA jako vy. Většina lidí si myslí, že Kennedyová svou roli zvládne na jedničku a že bude nejlepší ze všech. Nemají totiž důvod blokovat její jmenování.“ Napil se skotské. „Pro ně by to byl jen hazard s osobním postavením.“

„Tak jim dáme peníze, aby neriskovali, že v příštích volbách budou na suchu. Naplníme jim pokladničky.“

Senátor se na krátký okamžik zamyslel. „To by mohlo u někoho fungovat, ale přesto by to nestačilo. Jedinou možností, jak zablokovat její jmenování, je najít nějakou špínu z její minulosti. Senátoři v mém výboru proti ní hlasovat nebudou. To už by muselo být, aby změnili názor. Má jako ředitelka protiteroristického moc dobrou reputaci.“

„Tak v té její minulosti něco najděte a skončeme to, než si s námi začne ona.“

„Díval jsem se, ale nic tam není.“

„Hovno. Nejspíš jste se nedíval tam, kde i ona musela porušit ty vaše nesmyslné předpisy o sledování.“

Clark ve skutečnosti dobře věděl, že Kennedyová v mnoha případech porušuje kdejaké právo, ale že to dělá z toho důvodu, že Clark a další vlivní senátoři požádali Thomase Stansfielda, aby přijal taková opatření, která by omezila hrozbu teroristických útoků na USA. Výsledkem byla operační skupina Orion. Vznikla mimo struktury agentury, ale CIA ji přímo podporovala. Jejím úkolem bylo vést skrytou válku proti teroristům. Z lovců se stala kořist. Využít zřízení tohoto týmu jako protiargument jejího jmenování by bylo neuvěřitelně riskantní a podlé. Pokud by vzala s sebou dolů i další, nikdo by už tu lavinu nezastavil. Tato informace však byla až příliš cenná, a na takovou neměl Ellis nárok. Clark jen zavrtěl hlavou. „Nic tam není. Věřte mi, nic jsme tam nenašli.“

„Pak bych řekl, že ty vaše zdroje jsou ještě vyčpělejší než ty moje,“ zavrčel Ellis. Potěšilo ho, že může větu toho nafoukaného politického poskoka použít proti němu.

Ten ale jen s úsměvem útok odrazil. „Mám své zdroje,“ odpověděl pokojně.

„Hm, pak si ji tedy prověří mí lidi.“

„Jistě, jen buďte opatrní.“

„Proč, k sakra? Mám se jí snad bát?“

„Ale, Marku, copak nechápete, do čeho se pouštíte? Víte, kdo nad ní držel ruku?“

„Stansfield?“

„Ano.“ Clark se usmál, protože si vzpomněl na starého zpravodajského lišáka. „Thomas Stansfield se nebál eliminovat hrozby.“

„Chcete říct… dát zabíjet lidi.“

„Samozřejmě. Jedině ale tehdy, když se spikli proti němu a mohli prozradit jeho identitu.“

„Chcete říct, že Kennedyová dokáže být stejně nemilosrdná jako její šéf?“

„Ale… nikdy jsem neřekl, že je nemilosrdná. Thomas Stansfield nebyl chladnokrevný zabiják. Všechno pečlivě zvažoval. A pokud jste se pokusil ohrozit zájmy vlasti, agentury nebo jeho,“ Clark zavrtěl hlavou, „mohlo se vám něco stát.“

„Vy jste mi ale neodpověděl!“ zavrčel Ellis. „Dokáže Kennedyová zabíjet?“

„Nejsem si jistý, ale taky se mi to nechce ověřovat na vlastní kůži.“

Miliardář vyletěl. „Do hajzlu! Já umírám zaživa! Moje portfolio kleslo o dvacet procent! Mí investoři přišli o padesát procent! Chápu sice, že kšeft v tomhle oboru je na dně, ale lítat bez nočního vidění nebudu! Nechci zůstat slepý! Už jsem do echolonu nacpal neuvěřitelné peníze a teď chci něco zpátky!“ Ellis ukazoval na sebe a křičel. „Chci zpět svoje investice. Do prdele, já chci, aby se mi ty prachy vrátily!“

Clark nejprve hodlal Ellise vyzvat, ať se zklidní, pak ho ale napadlo lepší řešení. Teď by to stejně nebylo nic platné, Ellis už byl mimo a v myšlenkách se zabýval programem Echolon, který jako supertajný projekt zahájila v sedmdesátých letech Národní bezpečnostní agentura, NSA. Prostřednictvím pozemních monitorovacích stanic a satelitů na orbitě začala agentura přijímat telefaxy, faxy a telefonické hovory. Pomocí výkonných počítačů a pokročilého softwaru pro identifikaci hlasu monitorovala miliony hovorů denně a vybírala ty zajímavé. V průběhu doby komusi došlo, že jde o ideální možnost, jak prověřovat činnost neamerických firem, které ve světovém obchodu úspěšně konkurují americkým. Informace se pak hodily třeba americkým telekomunikačním společnostem při výběrovém řízení, v němž se měly utkat s francouzským konkurentem. Echolon najednou v devadesátých letech dostal úplně jinou úlohu. Čmuchalové z NSA v obavě z technologií nasadili Echolon i na Silicon Valley. Senátor Clark jako předseda senátního Výboru pro výzvědnou činnost měl pravomoc jako první se dovědět nejdůležitější informace. Podobná data samozřejmě pro lidi jako Ellis představovala životodárnou tekutinu. Kdo pracuje v oboru a na čem? Jak dlouho bude trvat, než se nový produkt objeví na trhu? Kdo chce koho koupit? Ellise mohly podobné informace zahubit, nebo naopak přivést k pohádkovému bohatství. Clark vlastně k vytvoření jeho monstra sám přispěl a teď se s ním musel vypořádat.

„Není mou vinou, že Echolon skončil,“ řekl Clark po dlouhé odmlce.

„Jo, asi není. Jenže stejně jste té bábě, když se s tím hnala mezi novináře, měli urazit palici.“

„Bába“ byla zaměstnankyně NSA, která už zaznamenala tolik hovorů, že jí najednou došlo, že celý ten systém škodí americkým zájmům. Nemohla už snést, že vlastní vláda špehuje své lidi.

„Marku, likvidaci nepohodlných osob, i když jsou to slepičí prdelky, vážně považujeme až za poslední možnost. Taková rozhodnutí jsou ohavná.“

„Nejsem váš synáček, nepoučujte mě. Vždycky se najde způsob.“

„Všechny jsme vyzkoušeli.“ Ellisovi se teď podařilo proniknout do Hankových slabých míst. „Udělali jsme z ní magora a vystrašili jsme všechny kromě 60 minut. Nejste ve vězení, ani já ne… nikdo z nás tam neskončil. Nikoho ani neobvinili. Marku, odvedli jsme profesionální práci a zvládli situaci, která hrozila opravdovou katastrofou.“

„Nic jste neudělali!“ zařval Ellis. „Já jsem v prdeli! Copak jste neslyšel? Moje portfolio kleslo o čtyřicet procent. Na moje klienty se střílí a vyhrožuje se jim, někteří se střílejí sami!“

Clark ztěžka vydechl a pak položil ruku na Ellisovo rameno. Vyšel s ním znovu na terasu. „Během dvou let bude vaše portfolio na původní výši. Během deseti let se dostane na dvojnásobek stavu před tím průšvihem. Množství sebevražd ale stejně stoupá každým rokem!“

„Jenže já nejsem položka ve statistice,“ zahučel zničeně Ellis, ale už se uklidňoval. „Já jsem já! Chci echolon zpět. Chci ředitele CIA, co bude pískat podle mého. Ty informace prostě potřebuju.“

Clark držel ruku na Ellisově rameni. Stáli na kraji terasy. „Marku, já vám slibuju, že pro vás ty informace zajistím. Budete je mít.“

„Co ta Kennedyová? Říkal jste, že ji nemáme šanci zmáčknout a dostat na naši stranu.“

„Řekl jsem jen, že to bude složité; ne, že to nebude možné.“ Dál tiskl Ellisovo rameno a hleděl do modré dálavy. I senátor Clark hledal východisko. Jádrem teď bylo najít někoho, kdo za něj odvede špinavou práci. On se musí držet stranou. Musí zůstat v úzkém prezidentově pracovním týmu a udržet si jeho důvěru. Pak, až přijde čas, udeří.

DRUHÁ

MARYLAND, PONDĚLÍ RÁNO

Mitch Rapp se probudil. Ležel na břiše. Natáhl se, ale Anna už tam nebyla. Nechtělo se mu hýbat, a tak prostě jen ležel a hověl si. Snažil se srovnat s únavou. Levým ramenem nemohl pro hlubokou bolest ani pohnout. Byl by radši, kdyby k té bolesti přišel při lacrossu na své almě mater, universitě v Syracusách, ale pravá příčina spočívala jinde. V kulce. Dvaatřicetiletý Rapp byl válečný veterán. Po promoci na universitě vlastně nikdy neměl ani dovolenou. Po celá ta léta jako posedlý bojoval proti islámským teroristům. Chtěl jich zlikvidovat co nejvíc, aby nemohli zabíjet nevinné lidi, kteří se provinili pouze tím nejhorším zločinem – nesouhlasili s fanatickým vyznáváním islámu jako svaté války.

Přicházely ale dny, kdy Rappa trápily pochybnosti. Změnilo se něco? Po tom všem hrozba amerického Armageddonu nijak nepolevila. V řídkých okamžicích sebelítosti mu vše připadalo jako totální prohra. V duši však cítil klid. Nikdy nepočítal, kolik jich zabil. Nechtěl to vědět, i když z praktických důvodů je stejně bylo dost obtížné spočítat. Samopaly, výbušniny a spousta nevybíravých novodobých zbraní skryté války neumožňují dělat si zářezy na pažbě. Kdyby to ale věděl, asi by ten klid v duši necítil.

Muselo jich být přes padesát, možná ke stovce. Jeho vlastní rukou. Kdyby započítal i ty, co zahynuli při útoku speciálních komand, která vedl, nebo při výbuších laserem naváděných bomb na místech, která označil pro letouny amerického letectva, pak by se ten počet klidně mohl ztrojnásobit.

Toto období měl již za sebou, aspoň v to doufal. Po tolika letech činné služby ale nebylo jednoduché držet se stranou. Je skvěle vycvičený. Skutečně dobrý. Jeho prací je likvidovat, zabíjet. Má k tomu předpoklady. Vysokou inteligenci, mluví plynně arabsky, francouzsky i italsky. Má dobré analytické schopnosti, umí věci organizovat, ale když to všechno zapomeneme, zbude jen jedno. Atentátník a vrah. Stál však na americké straně. Byl hrotem amerického oštěpu a hrozbou pro ty, kdo přísahali, že sešlou na lid Spojených států hrůzu a smrt. Mitch Rapp byl v pravém smyslu slova vojákem v první linii. V éře laserem naváděných bomb, střel s plochou dráhou letu a chirurgicky jemných zásahů byl vlastně neurochirurgem, který operuje v zemích jako Írán a Irák po celé měsíce bez sebemenší pomoci svých lidí ve Washingtonu. Sledoval svou oběť, dostal se do její blízkosti, a když nadešel čas, eliminoval ji. Navzdory úspěchům o něm vědělo jen několik osob. Členové týmu Orion patřili k nejutajenějším příslušníkům zvláštních sil, tak tajným, že ani ne deset osob vědělo, jak se vlastně jejich skupina jmenuje, natož aby znali jmény je.

Rapp si také uvědomoval, že by se ve Washingtonu našlo dost lidí, kteří by vyskočili z kůže, kdyby věděli, co se dělo v jejich okolí v posledních deseti letech. To ovšem chápal. Během služby se setkal s mnoha příklady zneužití moci, ale sám se k tomu nikdy nesnížil a Kennedyová také ne. Bylo jasné, že tým potřebuje krytí Kongresu a zrovna tak volné ruce pro utajené operace. Politici jsou prostě mluvkové a historie dostatečně dokumentuje skutečnost, že nikdy nedokázali udržet v tajnosti události, které za nic na světě neměly vyjít na světlo boží. Svou schopností tlachat a tlachat, shánět peníze a pokoutně se dělit o moc jsou ostatně většinou předurčeni k tomu, aby nedokázali držet ústa náležitě přivřená. Zpravodajci a chlápkové od flint ve Washingtonu ani neměli příležitost udělat si o politicích jiný názor. Politici zase pro změnu jsou přesvědčeni, že lidi ze CIA a Pentagonu je nutno vodit na krátkém vodítku, protože jsou to kovbojové, co si dost často střílejí jen tak pod nohy.

Rapp svým způsobem souhlasil s oběma skupinami. Obě strany se už navzájem naobviňovaly dost a dost. Agentura zahájila mnoho nepromyšlených, zmatených a šílených operací, které neměly šanci na úspěch. Držely se operačních plánů, které byly od samého počátku blamáží a nikdy by Kongresem neprošly. Pro Rappa byl však důležitější jeho vlastní názor. Na druhou stranu panstvo z Kongresu zase pustilo do novin přísně tajné informace jen proto, aby dostalo své politické oponenty. Takhle to chodilo ve Washingtonu po celé roky.

Američané si po dlouhou dobu užívali svých lidských práv a osobní svobody. Neměli ani nejmenší ponětí, jak kruté to je v dalších koutech světa. Většina Američanů by byla šokována skutky, které Rapp ve jménu americké vlády udělal. Stejně tak by je šokovalo pohodlí jejich domů, kdyby se museli přestěhovat do barabizen Dálného východu. Ženy by na něj hleděly jako na krutého a odporného zabijáka a vůbec by je nezajímalo, co by s ním udělali ti na druhé straně, kdyby jim padl do rukou. Ženy v zemích, kde vládne fundamentalistický islám, nejsou považovány ani za druhořadé občany. Patří svým otcům, pak manželům. Manželství se uzavírají na příkaz. Ne, Amerika prostě nemá žaludek na to, aby se dívala pravdě do očí. Proto bylo nutné velkou část těch nejsložitějších operací utajit.

Rapp vstal a došel k oknu svého malého domku, typického pro záliv. Voda v zátoce Chesapeake i na tu dálku vyzařovala přicházející chlad. Všechny listy už opadaly a nade vším se usadilo listopadové pochmurné šedé nebe. Rapp jen v trenkách se otřásl, pak zamířil do přízemí. Nijak zvlášť se mu ale dolů nechtělo. V deset měl schůzku v Langley, kterou nesměl opomenout. Když sešel do přízemí, čekala tam jeho nová přítelkyně Shirley. Byla to neuvěřitelně oddaná a poslušná fenka; pohladil ji po hlavě, podrbal a pozdravil. Našel ji v útulku před několika týdny. Rapp potřeboval psa, aby měl aspoň nějaké krytí při svých nočních výletech. V dobách jeho nasazení se nedal program nespolehlivého světošlápka obíhajícího svět pro péči o domácího mazlíčka využít, ale časy se změnily. Jeho cesty do světa skončily, alespoň v to doufal.

Rapp vešel do kuchyně. Jeho milá seděla u stolku a pojídala misku cereálií. Četla si Post. Došel k ní a políbil ji na čelo. Beze slov došel ke kávovaru a naplnil si hrnek. Bez cukru, bez smetany, jen silnou černou kávu.

Anna Riellyová spolkla sousto cornflaksů a zadívala se na Rappa svýma jiskřivýma zelenýma očima. „Jak se dnes ráno cítíš?“

„Jako brambora.“ Pokoušel se uvolnit ztuhlé rameno.

„Co se děje?“

„Stárnu. A to je špatně.“ Rapp si lokl prvního doušku horké černé tekutiny.

Riellyová se ale usmívala. „O čem to mluvíš? Vždyť je ti teprve dvaatřicet.“

„Klidně by mi ale mohlo být třiašedesát. Užil jsem si už dost.“

Anna si přítele pozorně prohlížela. Potkali se za velmi podivných okolností. Tenkrát si ani neuvědomila, jaký je to vlastně fešák. Od té doby už ale měla dost času, aby si to uvědomila.

Prohlížela si Mitchovo tělo s olivově zbarvenou kůží. Na tom chlapovi nebyl ani gram tuku. Od mohutných ramen až po útlá lýtka to vlastně byl jediný sval. Občas se nějaká chybička našla, ale Riellyová je neshledávala tak podstatnými. Zato Mitch je považoval za slabá místa ve svém brnění. Na jeho těle se našly tři jizvy po kulkách: jedna na noze a druhá v oblasti žaludku. Třetí zranění mu zanechalo širokou jizvu na rameni. Anna věděla, že doktoři museli otevřít tělo, vyjmout střepiny kostí i kulku a pak celý kloub rekonstruovat. Na pravém boku měl jizvu po zásahu nožem. Na poslední jizvu byl náležitě pyšný. Neustále mu připomínala muže, který přísahal, že ho zabije, když se před deseti lety vydal na tuto cestu. Táhla se po levé tváři od ucha až k čelisti. Plastický chirurg odvedl skvělou práci, aby ránu co nejvíce skryl. Pro Rappa ale bylo důležitější, že ten druhý už dávno byl na onom světě.

Riellyová k němu natáhla ruce. „Vypadáš skvěle.“

„Pořád si připadám jako brambora.“ Rapp zůstal stát u kuchyňské linky. Opíral se o ni.

„Koukám, že máš dneska po ránu kyselou náladu.“ Annina levá paže poklesla. Prohlížela se Mitche z blízkosti a pak jí došlo, proč je mu tak divně. „Ty nechceš dneska mluvit s Irene, viď?“ Rapp si něco mlel do hrnku.

„Věděla jsem to,“ poznamenala tiše Anna.

„Ne, s Irene to nemá nic společného… Tak to není… Rád ji zase uvidím.“

„Pak se ti nechce do Langley,“ konstatovala.

„No… nevím… copak já vím.“

Anna o něj měla starosti, ale nechávala si je pro sebe. Pracovala jako reportérka a k její práci patřilo události jen pozorovat… spíše lidi. Protože pracovala jako reportérka NBC v Bílém domě, měla opravdové obavy, že z Mitche – agenta tajných operací – udělají typického ouřadu. V Langley patřil do týmu a přijímal rozkazy. Jenže zdaleka nejhorší bylo, že bude muset být ve Washingtonu. Riellyová dobře věděla, že v tomto městě lidé chtějí slyšet cokoli, jen ne pravdu.

Vstala a šla k němu, políbila ho na tvář. „Ať se rozhodneš, miláčku, jak chceš, jsem s tebou. Pokud budeš chlap v domácnosti a vychovávat děti, bude to skvělé.“

Rapp postavil hrnek na stůl a zvedl ruce. Udělal z nich velké T, jako to dělají v parlamentu. „Technická poznámka. Nepovedeme žádné tajné diskuse o manželství, dokud nemáš prsten na prstě.“

Anna se k němu přitulila. „Tohle sis vymyslel ty, ne já. Víme oba dva, že se nakonec stejně vezmeme.“ Štípla ho do břicha a usmála se na něj. „Tak to udělejme.“

Rapp si ji k sobě přitáhl. „Měl jsem moc práce.“ Podíval se na skvrnu na protilehlé straně kuchyně, kde před dvěma týdny zabil člověka. „Musím dát do pořádku ještě pár věcí, než uděláme ten velký krok.“

Riellyová mávla rukou. „Jo… jo… vždycky máš něco.“ Otočila se. „I já musím do Bílého domu. Zavolám ti.“

Rapp ji doprovodil ke dveřím. „Nejsi blázen, viď že ne?“

„Ne, to nejsem,“ řekla měkce. „Mám vážně práci. Ty taky.“ Pohladila ho po bradě. „Musíš se připravit na tu schůzku.“ Zakroutil očima, políbil ji na rty. „Tak hrozné to zase nebude. Jdi tam s čistou hlavou. Jé! To už je hodin! Já fakt musím. Zavolej mi. Chci vědět, jak to šlo.“

„Pokud nebudeš mít přístup k zajištěné prezidentské lince, tak si jen těžko budeme moct o mé nové nabídce zaměstnání promluvit dřív než večer.“

„Nojo, já vím. Já vždycky zapomenu, že jsi paranoik jako oni.“

Riellyová otevřela dveře.

„Hm, já se vlastně s tebou taky loučím pořád stejně. Jsi paranoik jako oni…“

Riellyová už přecházela verandu. Aniž by se otočila, křikla zpátky. „Já vím… já vím… i když je člověk paranoik, ještě to nemusí znamenat, že ho opravdu nikdo nesleduje.“

Rapp se usmál, když doprovázel Annu k jejímu vozu. Shirley běžela vedle a položila si na blatník packu. „Miluju tě,“ křikl na ni.

Riellyová se zastavila a obdařila Mitche nádherným úsměvem. Mitch tam postával v bílých trenkách a vypadal bezbranně. „Taky tě Miluju. Teď už jdi ale zpět a obleč se. Nechci, aby tě takhle viděli sousedi.“

TŘETÍ

BÍLÝ DŮM, PONDĚLÍ DOPOLEDNE

Slunce se opřelo do sloupových oken zasedací místnosti v Západním křídle. Šedá oblačnost se přece jen trochu rozestoupila. Byl to prostě typický obrázek washingtonského dne známého z mnoha fotografií. Prezidentovi asistenti již vše připravili, náčelník štábu se už pustil do vyřizování jakési stížnosti. Patřilo to k jeho práci a zvykl si na to. Kamery sice představovaly nepříjemný doprovod, ale koneckonců tady byly vždycky a nic se stejně proti nim dělat nedalo. Prezident Robert Xavier Hayes seděl v koženém křesle uprostřed dlouhého stolu zády k oknu. Jeho křeslo mělo nejvyšší opěradlo, aby snad někdo nezapomněl, kdo je v této místnosti nejdůležitější.

Po prezidentově pravici seděl senátor Moeller, představitel demokratické menšiny a člen senátního výboru pro zpravodajské služby. Vedle něj vpravo posedával generál Flood, náčelník náčelníků štábu. Po prezidentově levici zaujal místo senátor Clark, předseda senátního výboru pro zpravodajské služby, a prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti Michael Haik. Jejich pobočníci a pracovníci týmů zaujali další místa. Dva fotografové z tiskového oddělení okamžitě udělali fotografie a kameraman jedné televizní společnosti pořídil šot. Dva reportéři poctivě čekali, až jim tiskový mluvčí Bílého domu dá kývnutím souhlas, že se mohou ptát. Byli sem svoláni na tuto schůzku a řekli jim, že se dovědí i spoustu novinek.

Prezident Hayes byl umírněný demokrat z ohijského Colombu. Znal dobře své přísedící z jejich dlouholeté spolupráce v Senátu. Nenucené si s nimi povídal a dokonce si dovolil pár vtípků, když už konečně tu protivnou kameru vypnuli. Ve Washingtonu se takové schůzce říká námluvy.

Dvě oponentské politické strany se sejdou, zapomenou na půtky a začnou konat dobré skutky. Prezident Hayes byl vlastně typickým pohledným politikem pro takové kroky. Měřil něco málo nad sto osmdesát centimetrů, měl řídké hnědé vlasy, které mu měsíc od měsíce víc a víc šedivěly. Hayes si udržoval štíhlou postavu třicetiminutovou jízdou na kole či čtyřikrát až pětkrát za týden v posilovně. Věděl dobře, že pouze v tomto okamžiku má klid a nikdo ho nebude otravovat.

Hayes se podíval na hodinky a kývl na tiskovou mluvčí. Byl to signál k první otázce.

Protože tato místnost nemohla pojmout všechny novináře ze specializovaných týmů, vždy se tu scházeli specialisté na různé oblasti, kteří se pak s kolegy o materiály dělili. Pro Annu Riellyovou to bylo šťastné dopoledne. Korespondentka NBC pro Bílý dům stiskla knoflík na diktafonu a usmála se na Hayese.

„Dobré ráno, pane prezidente. Bude se konat tady ve Washingtonu slavnostní mše za zesnulého pana ředitele Stansfielda?“

„Ne. Pan ředitel byl neústupný. Před smrtí mě požádal, aby byl pohřben pouze za přítomnosti nejbližších příbuzných v Jižní Dakotě. CIA hodlá ocenit jeho zásluhy na mši v Langley a já jsem dal zhotovit pamětní plaketu, která připomene jeho zásluhy ve druhé světové válce.“

„Už jste přijali rozhodnutí, kdo bude jeho nástupcem?“

„Vlastně ano.“ Hayes se rozhlédl po svým kolezích. „V tomto případě – a to se opravdu stává jen velice zřídka – jsme se shodli prakticky jednohlasně,“ rozesmál se a vzápětí i ostatní. „Shodnout se na nejvhodnější osobě na místo ředitele CIA nám nečinilo nejmenší potíže.“ Prezident se podíval doleva. „Hanku, smím nechat tu poctu na vás?“

Riellyová byla očividně překvapena. Byl to panečku tah, nechat republikánského senátora předložit jmenování pro demokratického ředitele. Otočila své pronikavé zelené oči na arizonského senátora. „Senátore Clarku?“

„Pravdou je, že jsme nemuseli moc dlouho hledat, abychom našli na toto místo nejlepšího muže.“ Clark na Annu zamrkal na znamení, že i on si je vědom prezidentova nového politického tahu. „Nejlepším chlapem na tuto práci je žena. V současné době je ředitelkou protiteroristické sekce CIA. Doktorka Irene Kennedyová je podle našeho názoru nejlepším možným nástupcem ředitele Stansfielda.“

Pět mužů se usmívalo a kývalo ve světle blesků. Senátor Moeller si odkašlal, aby snad náhodou nevypadl ze světla ramp. „Jde vpravdě o historický okamžik. Doktorka Kennedyová bude první ženou v této funkci a vlastně taky první dámou, která bude předsedat jakékoli národní agentuře pro zpravodajské informace.“

Riellyová si něco zapisovala do notesu. Aniž vzhlédla, poznamenala: „Pokud ji potvrdí Senát, že?“

„To je samozřejmé,“ doplnil Clark. „Společně se senátorem Moellerem můžu prohlásit, že nebude mít žádné problémy se získáním souhlasu našeho výboru.“

„Předpokládám, že nedojde k žádnému překvapení.“

Clark zůstal na Riellyovou nechápavě hledět. Byla to krásná žena s mozkem na svém místě a občasnou tendencí si vyskakovat. Najednou ho napadlo, zda vlastně ví, kdo je ten chlap, co s ním spí. Ví vůbec, kolik lidí už zabil? „V tomto městě se nedá nic garantovat, slečno Riellyová, ale předpokládám, že v tomto případě k překvapení nedojde. Jsem pevně přesvědčený, že doktorka Kennedyová propluje celým schvalovacím procesem se ctí.“

Riellyová se zpříma podívala na prezidenta. „Pane prezidente, byla paní doktorka Kennedyová vaší první volbou?“

Hayes bez váhání odpověděl. „Ano!“

„Navrhl doktorku Kennedyovou zesnulý pan Stansfield do této funkce?“

„Ředitel Stansfield byl opravdu přesvědčen, že doktorka Kennedyová je schopna plnit velice náročné úkoly.“

Riellyová s úsměvem kontrovala: „Předpokládám tedy, že Kennedyovou navrhl samotný Stansfield.“

„Ředitel Stansfield si myslel, že doktorka Kennedyová je vysoce kvalifikovanou osobou, která může stát v čele agentury.“ Prezident to řekl takovým tónem, aby bylo zřejmé, že na stejnou otázku už potřetí nebude odpovídat.

Riellyová to pochopila a podívala se do poznámek. „Co se týče zástupce ředitele Browna, zůstane na místě, nebo odejde?“

Slovo si vzal prezidentův poradce Michael Haik. „Dnes jsem s panem Brownem mluvil. Řekl, že zůstane na svém místě tak dlouho, jak ho tam budeme potřebovat.“

„Znamená to snad, že hodlá odejít v okamžiku, kdy doktorka Kennedyová přijme pověření?“

„Ne. Pan Brown si paní doktorky Kennedyové vysoce váží a doufá, že s ní bude moct dlouhodobě spolupracovat.“

„Je zklamaný, že ho prezident nejmenoval?“ Reillyová se na Hayese ani nepodívala. Hleděla upřeně na Haika.

Haik věděl, že musí Anně hodit návnadu, jinak bude dál kopat kolem sebe. „Pochopitelně, že je mírně zklamán. Brown má vysoké kvalifikační předpoklady. Měli jsme opravdové štěstí s dvěma plně kvalifikovanými kandidáty. Brown respektuje volbu doktorky Kennedyové a těší se, že jí pomůže přejít do vrcholové funkce.“

„Můžu něco dodat?“ vložil se senátor Clark. „Brown je pro CIA nenahraditelný, a stejně tak pro senátní výbor i pro svou vlast.“ Naklonil se dopředu, aby donutil senátora Moellera přikývnout. „Nevidím žádný důvod k tomu, aby ten druhý musel odejít, když byla někomu nabídnuta nová funkce. Pokud by se Brown rozhodl rezignovat, velice by mě to zklamalo a roztrpčilo. Doktorka Kennedyová se na Browna v mnoha věcech spoléhá a zástupce ředitele vždy odvedl skvělou práci.“ Clarkova slova byla mířena jen jedním směrem. Naprosto jednoznačně: pro samotnou paní doktorku Kennedyovou. Nemohl připustit, aby Browna teď vyhodila. Pokud dojde v agentuře k čistce, pak Brown musí zůstat nedotčený.

Riellyová otočila list papíru ve spirálovém záznamníku. „Už jsem ale zaslechla jakýsi šum, co běží tady po Kapitolu, že volba doktorky Kennedyové není nejlepší. Jste si jistý, že její potvrzení bude opravdu tak jednoznačné?“

„Není mi znám žádný šum,“ řekl s klidem prezident. „Byla byste tak laskava a mohla ho specifikovat včetně těch, kdo ho šíří?“

Riellyová se znovu široce usmála. „Předseda Rudin do zápisu prohlásil, že považuje jmenování doktorky Kennedyové za hrubou chybu.“

„Pokud si dobře pamatuju, tak předseda Rudin sedí ve Sněmovně, ne v Senátu,“ poznamenal prezident nevýrazně. Se svým demokratickým kolegou už vedl celou řadu půtek a nikdy jim to spolu neklapalo.

Riellyová se na prezidenta podívala se zmatkem v očích. „Ano, ale on je přece předsedou Stálého výboru pro zpravodajské služby.“

„To sice je, ale taky to znamená, že v žádném případě nemá se jmenováním doktorky Kennedyové nic společného.“

„Jenže on přece předsedá komisi, která schvaluje agenturní rozpočet. To vám opravdu nevadí, že pan předseda Rudin považuje doktorku Kennedyovou za zničující volbu pro CIA?“

Prezident vykouzlil na tváři násilný úsměv. „Nijak zvlášť, paní Anno. Předseda Rudin není nikdy spokojen, dokud si nemůže na něco stěžovat a do něčeho se pořádně obout.“ Hayes mrkl na Riellyovou a pak se obrátil na tiskovou mluvčí. Ta jako na šňůrce vyskočila a začala novinářům naznačovat, že tisková konference skončila. Vytlačovala je z místnosti. Prezident se svým štábem osaměl, aby mohli vše prodiskutovat v tichosti.

ČTVRTÁ

Rapp se osprchoval a dal si na oblečení záležet. Navlékl si tmavě šedý oblek se třemi knoflíky, bílou košili a karmínově červenou kravatu. Opustil dům o něco později, ale bylo mu to v podstatě jedno. Když se ve voze prodíral dopravním zmatkem na Beltway z východu na západ, nezapnul rádio a přehrával si v mysli detaily z poslední mise. Během svého působení u agentury si byl Rapp vždy jist, že má identitu pečlivě změněnou, a měl pocit, že je v bezpečí. Po Washingtonu se pohyboval volně a beze strachu, že ho pozná kdosi, kdo ví, že rozhodně nevede jen malou počítačovou firmu. Byl vlastně propojen jen s hrstkou lidí vrcholového triatlonu, bydlícími v oblasti Baltimore – Washington. Společně trénovali a i poté, co Rapp skončil se závoděním, se občas spolu sešli.

Když se Rapp zastavil uprostřed hustého provozu, vybavoval si detaily své poslední mise v Německu. Oříšek se začal louskat právě tam. Asi před měsícem ho Kennedyová pověřila velmi delikátní operací. Německý průmyslník hrabě Heinrich Hagenmiller byl zadržen, když prodával Iráčanům životně důležitou součást, nutnou pro výrobu nukleární bomby. Rappovo poslání bylo přímočaré, jen málo podobné těm předchozím. Odletěl do Německa, sešel se s manželi Tomem a Jane Hoffmanovými, kteří pracovali pro agenturu. Byli už na místě a sledovali hraběte skoro týden. Protože pracovali jako agenti německé federální policie BKA, podařilo se jim získat přístup na velkou slavnost, kterou hrabě pořádal. Rapp šel dovnitř s Jane, zatímco manžel čekal ve voze venku.

Všechno šlo podle plánu. Hrabě opustil hosty a přidal se k nim ve studovně. Přišel s ním jeho právník a tělesný strážce. Nikoho to nepřekvapilo.

Rapp zastřelil hraběte jednou kulkou z pistole .22 Ruger s tlumičem a pak se postaral o ochranku a právníka, aniž by je zabil. Když se ale vrátil pro Jane, aby mu pomohla právníka svázat, hleděl do hlavně její pistole. Vše se mu rozmazalo před očima. Dvakrát ho střelila do hrudníku. Dopadl se žuchnutím na zem jako po úderu do krku, hlava mu prudce narazila na spodní polici knihovny. Pak už byla jen tma.

Hoffmanovi nemohli vědět, že Rapp má neprůstřelnou kevlarovou vestu, všitou do koženého saka. Když se probral, byli pryč, tělesný strážce mrtev a u Rappovy hlavy se rozlévala loužička krve z rány na temeni. Rapp zareagoval čistě instinktivně. Únik a zmizet co nejrychleji. Založil ve studovně požár, odstranil svou krev, pak jednomu z hostů ukradl vůz. Rapp se nikdy nepouštěl do operace, pokud neměl připravené únikové cesty. Byla to několikrát ověřená zkušenost. Agentura mu pomohla a druhý den odpoledne už byl v bezpečí mimo Německo.

Poprvé za svou kariéru v protiteroristickém oddělení se setkal s nejhorší stránkou svého řemesla – nadbytečností. Nadbytečnost se v takovém oboru řeší vymazáním z listiny. Rappa sice napadlo, že ho mohli zradit jeho nejbližší – Kennedyová a Stansfield – ale právě jim věřil ze všech nejvíc. Po návratu do Ameriky záhy zjistil, že oni to nebyli. Mohl za to úplně jiný malér. Průsak informací. Kdosi se kdesi od kohosi o něm dověděl a celou tu past na něj připravili. Stansfield s Kennedyovou našli i toho chlapa, jakéhosi Petera Camerona, který si najal Hoffmanovy, aby ho zabili. Rapp se za ním chystal, aby si popovídali, ale našel jen mrtvé tělo v jeho kanceláři.

V týdnech po Cameronově smrti nacházeli o tomto pracovníkovi CIA zajímavé informace. Nakonec ale vše skončilo ve slepé uličce a nepodařilo se objasnit, kdo vlastně ke komu patřil. Kennedyová nasadila na Camerona zvláštní agenty, aby šťourali tak dlouho, až v jeho minulosti najdou důvod, proč právě jeho někdo najal. Rapp ale příliš mnoho neočekával. Camerona nepochybně zabil nájemný vrah, o tom se nedalo příliš pochybovat.

Rapp už chtěl vystoupit. Už nebudou žádné cíle, žádné další atentáty. Chtěl se jednou provždy se smrtí vyrovnat a začít si žít a tvořit vlastní život. Miloval Annu až do nejzazšího koutku své duše. Byl to osud, když jí zachránil život. Pak se do sebe zamilovali. Když si pomyslel, že ji může ztratit nebo s ní nestrávit zbytek života, zvedal se mu žaludek a cítil se prachšpatně. To pro jeho profesi znamenalo konec nadějí. Byl na samé hranici sil. Ironií osudu ale bylo, že teď, kdy byl připraven z týmu Orion odejít, prostě nemohl. Zůstalo až příliš nezodpovězených otázek.

Musel najít toho, kdo si najal Petera Camerona, a zjistit proč. Hlídat si záda na Blízkém východě bylo něco úplně jiného než tady v USA. Neměl žádnou šanci si založit rodinu, pokud se bude muset ohlížet a pořád se bát, aby se jeho nejbližším něco nestalo. Ne. Rapp si byl dobře vědom, že musí tuto operaci dovést do konce. Nejspíš opět s kalužemi krve.

Nakonec dojel k hlavní bráně CIA. O pět minut později, než tu měl být. Když se blížil ke kontrolnímu stanovišti, zajel do pruhu pro zaměstnance. U bariéry ukázal muži v černém z Bezpečnostní sekce CIA své falešné dokumenty. Muž u vjezdu měl přes hrudník pověšenou poloautomatickou M5 a na hýždi pistoli v nylonovém pouzdře. Tucet dalších po zuby ozbrojených mužů monitorovalo bránu z různých bodů. V cihlovém bloku, který tak trochu připomínal vážírnu, postávali za tmavým neprůstřelným sklem další neviditelní muži a ženy s ještě mnohem většími zbraněmi včetně raketometů LAW 80 pro případ, že by se sem pokusilo proniknout větší vozidlo. CIA brala bezpečnostní opatření velmi vážně.

Muž si prohlížel Rappovy dokumenty a pak mu je podal zpátky. „Hezký den, pane.“

Rapp přikývl a projel jasně žlutými zúženými zátarasy. Ocelové zábrany byly konstruovány tak, že okamžitě uzavřely celý průjezd, pokud existovalo podezření na nepovolený vstup či bombový útok.

Zajel do podzemních garáží Staré budovy. Tam musel znovu ukázat doklady. Zaparkoval na stání pro hosty ředitelství a prošel neoznačenými dveřmi do malé haly. Čekal tam už strážný a doprovodil ho k výtahu. Rapp do něj vešel, dveře se zavřely. Výtah vedl z podzemních garáží rovnou do ředitelské sekce v šestém patře. Když vyšel na chodbu, opět ho čekali – dva podsadití muži v oblecích. I ten menší se díval na Rappa spatra, když mu naznačoval, aby vstoupil do sekretářčiny kanceláře.

Rapp to udělal bez komentáře a vešel do prostorné místnosti. Žena za stolem vstala. Překvapila ho už slova, kterými ho přivítala. „Dobré ráno, pane Rappe. Dáte si něco k pití, než začne jednání?“

„Káva by bodla.“ Jak jen ta žena může znát jeho pravé jméno?

„Cukr, nebo smetanu?“

„Ne, děkuju. Jen černou.“

Stiskla knoflík na jednom ze tří telefonů. „Doktorko Kennedyová, přišel pan Rapp.“

„Děkuju vám, Dottie, pošlete ho sem.“

Dottie vyšla zpoza stolu a nalila Rapppovi kávu do typického modrého šálku CIA. Podala mu ho a pak Mitche poslala do kanceláře Kennedyové. Zavřela za ním dveře.

Kennedyovou uviděl na vzdáleném konci kanceláře uprostřed hory narovnaných krabic na konferenčním stole. Rapp byl v této kanceláři za svůj život jen dvakrát. Hned se rozhlédl, aby si ověřil, co se zde po Stansfieldově skonu změnilo. Nic moc. Na stěnách stále visely staré fotografie a ocenění.

Pomyslel si, že to může mít dva důvody. Buď si toho nevšimla, nebo se stále nezbavila závislosti na svém šéfovi a učiteli.

Kennedyová si vzala sako z opěradla konferenční židle a navlékla si ho. Byl to stylový šedý kostým v evropském střihu s velkými prošitými klopami. Barva docela ladila s Rappovým oblekem. Sladěné barvy by na rtech znalce díla George Orwella zcela určitě vyvolaly úsměv.

„Promiňte ten nepořádek. Přestěhovali mi sem všechno ze staré kanceláře. Byla jsem na pohřbu, ani se na nic neptali,“ usmála se smutně Irene. „Thomas to zařídil. Dokonce i z hrobu všechno organizuje.“ Kennedyová k němu natáhla paže a nabídla Rappovi i tvář.

Hrnek stáhl k tělu a volnou rukou ji objal kolem pasu. Pak ji políbil. „Promiň, že jsem tam nejel s tebou, ale okolnosti se poněkud…“

„Nemusíš nic vysvětlovat.“ Kennedyová se k němu přitiskla. „Tvoje tvář ještě pořád nepatří na světlo boží. Veřejnost o tobě nesmí vědět. Thomas to velice dobře chápal.“

„Vždycky jsem si toho bodrého tatíka vážil.“

Kennedyová se od něj odtáhla, ustoupila a vybídla ho, ať se posadí do křesla u gauče. „Mitchi, hrozně si tě vážil.“ Sedla si na měkce čalouněnou koženou židli. „Víš to, viď?“ Rapp pokrčil rameny. Chvála mu nikdy neseděla.

„Jednou mi dokonce řekl, že za ta léta služby nepotkal nikoho lepšího, než jsi ty.“ Kennedyová se posadila do židle a sledovala, jak se Rapp snaží té chvály zbavit. Velmi silně toužila po tom, aby Mitch nastoupil do Protiteroristické sekce a pracoval v agentuře. Rapp perfektně znal Blízký východ, teroristické buňky i jejich operační modus. Byl by pro protiteroristické nepostradatelný.

Nijak mu ani nezazlívala jeho snahu ukončit život v první linii. Nikdo z průzkumu tam nemůže kráčet pořád. Daň byla příliš vysoká, fyzicky i mentálně. Ve skutečnosti už o Rappově výměně uvažovala před čtyřmi roky; tenkrát to byl ještě mladý chlap. Teď už ale měla před sebou nové úkoly jako ředitelka CIA a nemohla se věnovat velení týmu Orion. Nenašla nikoho jiného, komu by z týmu mohla důvěřovat víc než právě Rappovi.

Navíc v agentuře potřebovala někoho, kdo jí bude krýt záda. Neúspěch operace v Německu byl prvním varováním. Kdosi měl informace, o kterých neměl mít ani ponětí. Musel tedy pracovat v agentuře, nebo tu mít alespoň své podplacené lidi. Kennedyová si byla vědoma, že je to spíš ten druhý případ. Stansfield si myslel totéž. Před svou smrtí Kennedyové řekl, že Rapp nebyl v Německu hlavním cílem. Chtěli ho mrtvého, ale motiv takového skutku byl mnohem hlubší. Nešlo o pomstu. Rappa měli nalézt mrtvého hned vedle hraběte Hagenmillera. Skandál měl poškodit pověst agentury a podle Stansfieldových analýz byl mířen proti CIA, Kennedyové, a ve svém důsledku proti prezidentovi. Pravým důvodem bylo její možné jmenování do funkce šéfky CIA. Kennedyová se přece stane ředitelkou nejvýkonnější zpravodajské služby na světě.

„Jak se má Tommy?“ zeptal se Rapp na jejího šestiletého syna. „Docela dobře. Roste jako z vody. Ptal se na tebe. Měl bys ho přijít navštívit.“

„Já vím,“ zašklebil se Rapp. „Jen kdyby se to tak všechno nezamotalo. Rozhodně nechci, aby se mé problémy nějak přenesly na něho.“

Kennedyová si takového postoje vážila a řekla mu to. K tomuto společnému tématu se vrátí později. „Jak se má Anna?“

„Je to skvělá holka.“

„Mluvil jsi s ní o té nabídce?“

„Ano.“

„Ano… co si myslí?“

„Že cokoli jiného je lepší než to, co dělám teď. Nejsem si ale jistý, jestli si to uvědomuje i do budoucna.“

„Než pracovat pro CIA?“ zeptala se Kennedyová.

„Jo, předpokládám. Je přece novinářka. Nikdy to sice nepřiznala, ale považuje nás všechny za spolek fašistů.“

Kennedyová přikývla na srozuměnou a upravila si zbloudilou kadeř dlouhých hnědých vlasů zpět za ucho. „Zatímco oni jsou jen banda mladých komunistů,“ zasmála se.

Kennedyová se mockrát obírala představou, jak se lidé s tak vyhraněně rozdílnými profesemi mohou v soukromém životě shodnout. Znala pár pisálků, co si Annu dobírali za její známost s chlápkem od CIA. Pořád měla před očima situaci, kdy se jeden přemoudřelý pisálek po mnoha sklenkách chardonnay rozhodl dokázat svou intelektuální nadřazenost a osvětlit Mitchovu kariéru. Sny se často stávají skutečností. Ten úlisný chlap skončil na podlaze v tratolišti krve a nos mu už neseděl pevně uprostřed tváře.

Kennedyová zaplašila vzpomínku a vrátila se k tématu. „Podívej, nehodlám se s tebou přít o tom, cos Tommymu kdy nasliboval. To už je dávno. Myslím, že nebylo správné, že tě tehdy vůbec poznal. Vím taky, že se ti nechce v Langley pracovat, ale chci, abys věděl, že bys byl pro Protiteroristické opravdu posilou.“ Sklopila oči. „Mitchi, a já bych tvé znalosti dokonale využila.“

Touto větou ho pokaždé dokonale dostala. Rapp vždycky vůči Irene cítil hlubokou odpovědnost a loajalitu. Věděl, že nemůže odmítnout, když s ním mluví tak osobně, nemohl se o to ani pokusit. „Dost jsem o tom všem přemýšlel. Poslouchej mě chvilku.“ Poposedl si a hodil nohu přes nohu.

„Pracuju mimo agenturu už celé roky a byl jsem hodně výkonný. Nejsem si jistý, jestli pořád nebude lepší, když se budu držet stranou a budu ti pomáhat méně nápadně.“

Kennedyová už o této možnosti mnohokrát mluvila i se Stansfieldem. Nijak zvlášť jim toto uspořádání nevyhovovalo, protože vyžadovalo komplikovanou logistiku. Potřebovala to s Rappem probrat. Práce mimo agenturu vyžadovala spolehlivé krytí. „Zatím ani nevíš, co všechno bychom ti naložili na hrb. Budeš mnohem víc než jen analytik Protiteroristického…,“ odmlčela se. „Chci, abys vedl skupinu Orion.“

Rapp vypadal překvapeně. „Vážně?“ Neřekl, a ani si to nechtěl připustit, že tak bude polapen do kancelářského prostředí na pět dní v týdnu. Nikdy nic takového nedělal a nebyl si jist, že zrovna po něčem takovém touží. Rapp se znal velmi dobře, jedině snad Kennedyová mu viděla dost hluboko do duše. Byl to osamělý lišák zvyklý operovat sám, s minimálním vměšováním zvenku. Nebyl týmovým hráčem, jenže možnost vést skupinu Orion znamenala opravdovou výzvu.

„Budu tě potřebovat blízko vedle sebe,“ vemlouvala se mu Irene. „Jak jistě víš, většina našich rozhodnutí nesmí dlouho ležet na stole.“

„Vést skupinu Orion je pro mě fakt výzva, ale nejsem si jistý, jestli se mi zamlouvá práce pro Protiteroristické.“

„Proč ne?“

Rapp pokrčil rameny. „Nechce se mi jen posunovat ručičky na hodinkách. Znám tuhle budovu dost dobře a vím, jak bych skončil…“ Snažil se najít tu správnou větu. „Budu trčet na schůzích. Celé dny. Z toho se zblázním. Nakonec to dopadne tak, že nějakému posunovači papírů z jedné kanceláře do druhé řeknu, aby šel do prdele.“

Kennedyová se při té představě rozesmála. Občas sice budou papíry přenášet, ale zase ne tak často. „Toho se nebojím. Budeš sice muset kontrolovat sebe i hodinky, Mitchi, ale ty jsi na něco podobného zvyklý. Když jsi pracoval v utajení, tak sis taky nemohl vykládat, cos chtěl. Musel ses naučit být zdrženlivý.“

„To jsem ale působil v nepřátelském týlu,“ odtušil Rapp. „Víš vůbec, jak to stresuje? Ani na chvilku nemůžeš být tím, čím opravdu jsi.“

„Právě proto si myslím, že jsi schopen se docela dobře ovládat.“

„To tedy jsem, ale po svém.“ Rapp si zabodl ukazováček do hrudi. „Jenže já si nejsem jistý, že se mi ještě chce.“ Podíval se z okna na šedou oblohu. „Už nějakou chvíli si vůbec nejsem jistý tím, co vlastně chci dělat.“

Kennedyová si ho chvilku prohlížela a pak se zvědavě zeptala: „Mitchi, co vlastně vůbec chceš udělat se svým životem?“

„To tedy nevím.“ Prakticky okamžitě si vybavil debatu s Annou. „Možná zůstanu doma a budu vychovávat děti.“

„Jaké děti?“ pobaveně se otázala Irene.

„Děti, které jednou mít budu.“

„Neměl by ses ale nejdřív postarat o sebe?“

„Jako jak?“

Kennedyová se šibalsky usmála. „Jako třeba se oženit.“

„Aha, tak na tom se pracuje.“ Rapp se usmál představě, že se někomu upíše.

Kennedyová už nedokázala skrývat pobavení. Mitch si zasloužil trochu štěstí. „Jestlipak už máš pro mě oznámení?“

Poněkud afektovaně odsekl: „Nejdřív ho musím doručit někomu jinému.“

„No jasně,“ odvětila Kennedyová po chvilce. Okamžitě se ale vrátila k původnímu tématu. „O světské starosti se tady budou starat jiní. Ochráním tě před většinou z nich. Nemůžu… no, vždyť ty víš sám, jak se chovat. Nepochybuju, že občas budu muset něco urovnat, s tím se ale počítá.“ Zpomalila. „Začneš s ročním platem šedesát tisíc a dalších sto padesát dostaneš za vedení skupiny Orion. Nezdaněných, a rovnou na tvůj tajný účet.“

Rapp přikývl. Peníze nebyly to hlavní, ale každopádně bylo příjemné zjistit, že se o něj bude náležitě starat. „Jaká bude moje oficiální funkce?“

„Na tom právě pracuju. Nebude problém z tebe udělat analytika Protiteroristického, ale chci, abys měl větší vliv. Nejspíš to bude analytik a zástupce ředitele pro Blízký východ.“

„Stejně si to ale musím rozmyslet. Kdy mám nastoupit?“

„Dnes,“ řekla Kennedyová rovnou. „Tak to nepůjde. Musím ještě urovnat pár věcí. Pak odjíždím s Annou na týden do Itálie.“

To pro Irene nebyly dobré zprávy. Vstala a obešla stůl. Vzala videokazetu, vrátila se k sedačce a zasunula ji do přehrávače. S dálkovým ovládáním v ruce ustoupila a stiskla „play“.

Na obrazovce vyšla z výtahu jakási žena a pokračovala dál chodbou. Rapp ten pásek viděl nesčíslněkrát. Ta žena vypadala velmi nevinně, blond vlasy na ramena, poněkud vyšší než průměr, její postava se velmi dobře vyjímala v letních šatech. Tvář jí kryly kadeře a velké tmavé brýle, ale i tak se snažila schovat před skrytou kamerou. Byla to profesionálka. V polovině chodby se zastavila a zaklepala na kancelářské dveře. Byla to budova Funger Hall, stojící uprostřed školního areálu University George Washingtona. Dveře byly otevřené. Divák nemohl vědět, koho jde navštívit, Rapp a Kennedyová to ale věděli. Petera Camerona, který se pokusil Mitche v Německu zabít.

Kennedyová přejela rychloposuvem tu část pásku, kdy chodba zůstávala prázdná. Potom se neznámá blondýna objevila znovu a zamířila chodbou zpět ke schodišti. Když došla k požárním dveřím, dveře výtahu se jako na zavolanou otevřely a do chodby vešli dva muži. Žena se krátce ohlédla. Kennedyová zastavila přehrávání a zaměřila tvář. „Nemáš ponětí, kdo to je?“

Rapp hleděl na zrnitý obraz. Pamatoval si jej velmi dobře. Už to byly dva týdny, kdy vyšel ven z výtahu společně se Scottem Colemanem. Jen o něco dřív odhalili identitu muže, který poslal vrahy do Německa, a teď se ho pokusili dostat v jeho vlastním domě. Než ale došli k jeho kanceláři, byl už Peter Cameron mrtev. Do mozku měl sluchovým kanálem zaražen ostrý předmět. Cameronova smrt byla velmi bolestivá, ale prakticky okamžitá.

Uvědomil si, na co se ho Kennedyová ptala, a zavrtěl hlavou. „Ne.“ Byla to lež. Hned, jakmile našli Cameronovo tělo, věděl, o koho jde. Podle způsobu chůze, způsobu smrti – vše ukazovalo na jedinou osobu. Jmenovala se Donatella Rahnová a Rapp jí dlužil velmi mnoho. „Marcus prohledává všechny databáze profesionálních vrahů.“ Rapp krátce přikývl a dál předstíral nevědomost.

Kennedyová se posadila a ukázala na televizor: „Ona je naším jediným spojením. Kdosi najal Petera Camerona, aby se postaral, že se z Německa nevrátíš. CIA se měla stát předmětem velkého skandálu. Chtěli odhalit skupinu Orion a pokud se nepleteme, pak tvé tělo mělo být důkazem. Nic jiného nepotřebovali. Ten, kdo stojí v pozadí, ví věci, které by vědět neměl.“ Rapp zakroutil očima. „Co mám udělat?“

Kennedyová nasadila svůj příslovečný úsměv a nenechala ho dlouho čekat. „Odjedeš do Itálie a požádáš Annu o ruku.“ Odmlčela se a nechala dopadnout účinek svého překvapivého rozkazu. To ale ještě nebylo nic proti tomu, co přišlo vzápětí. „A pak se stavíš v Miláně… Zajdeš za svou přítelkyní Donatellou a zeptáš se jí, proč zabila Petera Camerona a pro koho.“

Mitchův úsměv se rozplynul. Bylo lepší mlčet než pronášet nějaké tupé poznámky. Kennedyová se stejně chystala k dalšímu tahu. Vstala a došla k sejfu za stolem. Vrátila se se spisem, který položila Rappovi na kolena.

„Máš tam všechno. Většinu toho už znáš. Něco asi budeš muset upřesnit. Třeba tam ale budou taky nějaké novinky. Znáš ji líp než kdokoli jiný v této budově.“

Podíval se na Donatellinu složku. Byly to tlusté desky, bezmála deseticentimetrové. Položil je zpátky na konferenční stolek, aniž je otevřel.

„Jak jsi to věděla?“

„Kvalifikovaný odhad. Marcus se pak dal do čmuchání. Celníci našli její záznamy v registracích v New Yorku jen den před Cameronovou smrtí.“ Zavrtěla hlavou. „Proč jsi mi to neřekl?“

„Nebyl jsem si jistý,“ pokrčil rameny Rapp.

„Nemá to náhodou něco společného s tím, že jsi s ní něco měl?“

Rapp se na okamžik zamyslel. „Nevím,“ řekl nejistě. „Možná… vážně nevím.“ Pak se vzdal jakékoli snahy něco vysvětlovat.

Kennedyová ale naléhala dál. „Tak jak to bylo?“

Rapp si Kennedyové vážil, a tak musel najít odpověď. „Máš dost svých starostí. Chci tento problém vyřešit sám a být si jistý, že nic z toho nepadne na tvou hlavu.“

„Ty mi nedůvěřuješ,“ zvedla Kennedyová nebojácně hlas.

Podíval se stranou. „Bezvýhradně ti věřím.“

„Tak proč ty vytáčky?“

„Tvůj malér je teď tahle kancelář.“ Rapp se narovnal. „Nikdo neměl vědět, že jedu do Německa, a přesto to uniklo. Donatellu znám. Se mnou mluvit bude. Pokud to byla ona, kdo zabil Camerona, zjistím to. Když za ní pošleš někoho jiného, skončí oba na márách, nebo přinejmenším ona, což je to poslední, co teď potřebujeme.“

Netěšilo ji, když musela připustit, že má vlastně pravdu. Pořád si ještě nezvykla na to, že občas je dobré zůstávat v nevědomosti. „Chceš, abych ti tam poslala někoho jako zálohu? Abys měl po ruce pár chlapců, co ti ji pohlídají, než se k ní dostaneš?“

„Ne! Čím míň lidí to bude vědět, tím líp.“

Kennedyová přikývla. Právě uvažovala o významu té tajné Rappovy mise. Moc dlouho jí to netrvalo. „Mitchi, ona je teď naše jediná stopa.“

Rapp odhlédl od šéfové a zadíval se z okna. Znovu a znovu chtěl tuto kapitolu svého života uzavřít. A zase to nešlo. A tak jen tiše řekl: „Já vím.“

PÁTÁ

WASHINGTON, D.C., PONDĚLÍ VEČER

Asi tři kilometry na sever a mírně na západ od Bílého domu se nachází jedna z nejkrásnějších ambasád ve Washingtonu. Leží na vrcholku Connecticut Avenue. Toto rozsáhlé sídlo patří národu, který má po celou dobu své existence pocit ohrožení. Většina normálních obyvatel hlavního města nemá ani představu, že tato ambasáda patří Izraeli. Pro ně jsou to jen dvě budovy pozoruhodného architektonického stylu s báječným výhledem. Lépe informovaní dobře vědí, že jde o pevnost. Budovy mají malá okna, kterých se využívá jen střídmě.

Tento architektonický styl slouží na Blízkém východě boji proti všudypřítomnému slunci, ale tady ve Washingtonu šlo o bezpečnostní opatření. Okna mají neprůstřelná skla a neutralizují veškerá elektronická dálková odposlechová zařízení. Budovy se nacházejí v dostatečné vzdálenosti od rušné třídy a pod měňavou fasádou měly zabudován ocelový plášť. Vnější plot sice na první pohled vypadal normálně, ale ve skutečnosti byl schopen odolat i útoku tanku.

Izraelci mají své zkušenosti s bombami v automobilech. Právě z takové zkušenosti se stavitelé velvyslanectví náležitě poučili. Lidé jsou předurčení k přežití a Izrael je v moderní době asi nejlepším příkladem kmenových válek minulosti. Západní svět je dodnes šokován neuvěřitelnými hrůzami, které židovskému národu způsobili nacisté ve druhé světové válce. Podle izraelského názoru však bohužel západní kultura považuje holocaust pouze za historickou událost; nacisté jsou pryč a Izrael má vlastní stát. Většina lidí poněkud zapomíná, že území izraelského státu je kusem země obklopené třemi arabskými zeměmi, které v průběhu posledních padesáti let opakovaně a z různých důvodů malý židovský stát napadaly a neustále se pokoušely ho jednou provždy vymazat z map. Palestinci, kteří okupovali toto území po druhé světové válce, opakovaně přísahali, že Izrael zničí. Izrael je země, národ, kmen, který musí denně bojovat za svou existenci. Když s Izraelci jednáte, nikdy na tuto skutečnost nesmíte zapomínat.

Senátor Hank Clark na tento fakt opravdu nezapomínal. Lidé, kteří bojují za své přežití, jsou vždy velmi dobře motivovaní. Senátorova limuzína projela hlavní branou izraelské ambasády. Když světlomety přejížděly po stěnách brány, ve které stáli příslušníci bezpečnostních složek ve fracích, znovu si pomyslel, jak tento národ obdivuje pro jeho nepokořenost a houževnatost. Po důkladné prohlídce směl konečně projet.

Večírky na izraelské ambasádě nikdy nepřekypovaly nadbytečným luxusem. Zato francouzské ano, navzdory jejich neustálým stížnostem a nedostatku úcty ke spojencům. Francouzi, ti vědí, jak se dělá party. Izraelci se svou tendencí brát život velmi vážně přistupovali ke společenským událostem mnohem střídměji.

I přesto se ale senátor Clark snažil účastnit všech setkání na izraelském velvyslanectví. Všichni si mysleli, že chce získat všechny židovské hlasy ve Phoenixu, ale tak to nebylo. Clark si ve svém domovském státě vydobyl opravdovou popularitu a jeho znovuzvolení vůbec nezáleželo na tom, zda chodí nebo nechodí na večírky. Bylo ale příjemné, když si jeho lidé, kolegové i tisk mysleli, že se těší židovské přízni. S Clarkem tomu bylo vždycky tak. Pokud jste chtěli znát jeho skutečnou motivaci, chtělo to hloubkovou analýzu jeho jednání.

Vysoký senátor vešel do hlavního foyeru ambasády sám. Svou třetí ženu nechal tentokrát doma. Nijak jí nepřirostly k srdci vážné problémy izraelských diplomatů, a tak dala spíše přednost teplé koupeli a aromaterapeutickému sezení a lahvi drahého vína. Senátorovi to plně vyhovovalo. Měl v hlavě úplně jiné věci a starat se o dětské problémy bylo to poslední, co potřeboval. Senátor Clark nezřízeně toužil vyměnit číslo tři za číslo čtyři, ale věděl dobře, že podobný počin by teď zcela zmařil jeho plány. Američané mu možná dva rozvody odpustí, ale třetí, to už by na ně bylo příliš mnoho.

Sotva vešel do vstupní haly ambasády, už ho vítali velvyslancovi podřízení. Stiskli si ruce. Clark utržil několik poplácání po zádech a odpovídal na ně svým nejlepším úsměvem. Jeden ze starších diplomatů, se kterým se Clark dobře znal, mu pomohl vyhnout se formálním setkáním a protáhl ho dovnitř, aby se mohl věnovat vlastnímu jednání. O třicet sekund později už Clark postával s pohárem whisky ve velkém salónu. Byl o hlavu vyšší než všichni ostatní. Projížděl dav a hledal tvář muže, se kterým se má setkat.

Dost ale pochyboval, že bude právě tady. Jeho dnešní partner se na veřejnosti příliš neukazoval.

Po hodině lelkování si ho odvedl nevýrazný čtyřicátník. Senátor neměl ani ponětí, kdo to je, ale bylo mu to úplně jedno. Po krátké zastávce na záchodě si Clarka převzal další chlap. Ten ho provedl kolem strážní služby Šin Bet ke kancelářím velvyslanectví. Nikdo z ostrahy po něm nechtěl průkaz totožnosti, ani se na něj nepodívali. Jeho dnešní hostitel všechno dokonale připravil. Když došli k výtahu, hluk večírku už připomínal jen vzdálený lomoz.

Celá ambasáda vlastně představovala tajnou základnu Sin Bet, izraelské tajné služby, zajišťující bezpečnost jejich konzulátů a ambasád. Ve druhém podzemním patře objektu byla bezpečnost dovedena do úplné dokonalosti. Patro nemělo okna a bylo odděleno od ostatních částí budovy. Sídlila tu všechna oddělení MOSSADu – AMAN, AFI a NI. Do tohoto podlaží se vstupovalo z výtahu nebo po schodišti. To ale bylo možné použít pouze v případě požáru, což se zatím nikdy nestalo. Hosté museli do této pevnosti pouze výtahem.

Clark vešel do výtahu a sjel dolů do čtvrtého podzemního podlaží, kde elektronický odposlech prakticky nepřicházel v úvahu. Tam vyšel ven, rovnou do sterilního jasného světla ozařujícího bílé podlahy a stěny. Jediným výrazným znakem byly bezpečnostní dveře s kamerou nad veřejemi a čtečkou otisků prstů vpravo. Clark zaregistroval kovové kliknutí zámku a dveře se otevřely. Na druhé straně stála žena, podle Clarkova odhadu něco přes třicet. Beze slov senátorovi naznačila, aby ji následoval. Minuli několikery dveře a zabočili vpravo. S milým úsměvem Clarkovi naznačila, ať vstoupí do temné místnosti.

Clarkův kontakt seděl na vzdáleném konci obdélníkovitého stolu. Senátor vešel. Dveře okamžitě zaskočily typickým kliknutím vzduchotěsného jištění. Stěny i strop byly pokryty šedou pěnovou hmotou, připomínající výstelku kartónu s vejci. Senátor dobře věděl, že tato hmota zachytí všechny zvuky a nepropustí ven ani slovo. Přesně tak to oba muži chtěli.

Muž na druhém konci stolu zavřel složku a přehodil si cigaretu z pravice do levé ruky. Vstal a natáhl ruku k senátorovi. Vřele si ji stiskli. „Dobrý večer, Hanku. Jako vždycky tě rád vidím.“

„Bene, děkuju ti, že jsi sem vážil cestu. Oceňuju to.“ Ben Freidman jen pokrčil rameny, jako by cestování přes půl světa z Tel Avivu nic nebylo. Freidman naznačil Clarkovi, aby se posadil, a pak se otočil k malému baru za sebou. Stejně jako Clark i Ben holdoval alkoholu.

„Musel jsem přijet tak jako tak. Ráno mám schůzku s prezidentem.“ Nalil dva drinky a pak se posadil do židle v čele stolu.

„Něco důležitého?“

„Řekl bych, že ano,“ odvětil Freidman ustaraně.

„Co se děje?“

„Je v tom namočený Irák. Brzo se všechno dovíš, ale teď bych o tom nechtěl moc mluvit. Co máš ty?“ Freidman měl povahu i vzhled pitbulla. Byl agresivní, loajální a stále ve střehu. Pokud jste s ním nebyli zadobře, měli byste se ho bát. Pokud vás ale miloval, byl závislý jakou eunuch chránící neposkvrněnou pannu. Freidman miloval především svou vlast a pak ty, kdo pomáhali s ochrannou izraelských zájmů. Senátor Clark patřil právě do této kategorie.

Freidman se hladce holil a skoro nikdy nenosil kravatu. Většinu času, stejně tak jako dnes večer, měl na sobě samostatné kalhoty a jednoduchou košili s krátkými rukávy. Měl na svých sto sedmdesát centimetrů dobře pětadvacet kilo nadváhy a snažil se mít košili stále popuštěnou. Nebylo to jen proto, že v Tel Avivu tak lépe snášel nesnesitelné horko; byl to také nejlepší způsob, jak skrýt pouzdro s pistolí na kyčli. Narodil se roku 1949 v Jeruzalémě. Právě včas, aby se ve správném věku zamotal do slavné šestidenní války v roce 1967. Byl v první linii, která zajišťovala předehru. Místo toho, aby ležel ve skrytu a čekal, až izraelské bezpečnostní síly zatlačí egyptské jednotky zpět za hranice, Freidman se s dvěma muži ze své jednotky navzdory rozkazu velitele ztratil do noci, aby trochu nepřítele popichoval. Povedlo se jim to dokonale, pronikli do mobilního velitelského stanoviště Egypťanů a způsobili tam opravdovou hrůzu. Jeho odvážná akce nezůstala nepovšimnuta a po slavné šestidenní válce si ho vyhlédla izraelská vojenská rozvědka AMAN. Ve třiceti už byl plukovníkem a měl pověst muže, který dokáže mít výsledky. Právě v této době ho získal, či spíš, jak se domnívali vojenští zpravodajci, ukradl Mossad.

Během dvou následujících dekád se Freidman stal v Mossadu legendou. Byl přímo pověstný tím, jak se dokáže vyhýbat riskantním situacím, při nichž by mohl být odhalen. Jestli to byla odvaha, nebo spíše štěstí, nikdo nevěděl. Ben Freidman se dostal až na samou špici nejvýkonnější výzvědné služby na světě. Aspoň si mnozí myslí, že jí Mossad je. Stal se váženým a obávaným mužem. Byl ředitelem Mossadu a jen málokdy uběhl měsíc, aby neposlal některé své muže na smrt.

Freidman usrkl polské vodky a vrhl na hosta pohled, vyjadřující, že se mu nechce měnit volný konverzační tón hovoru. Lehce naklonil hlavu. „Příteli, tak jaké problémy máš ty?“ vyzval předsedu senátního výboru.

„Je toho víc, ale jedna věc mě opravdu trápí.“

„Doktorka Kennedyová?“

„Hmm… vlastně ano a ne. Stojí za tím, ale v tomto okamžiku má ten druhý větší prioritu.“

Záhadný úsměv na Freidmanově tváři značil, že ví. „Pan Rapp?“ Zavrtěl hlavou. „Já jsem ti to povídal. Ten chlap měl stát stranou. Je opravdu nebezpečný.“

„Ano, měl jsi pravdu, ale tok času neobrátíš.“

Clark na chvilku zaváhal, jako by se snažil zaplašit špatné vzpomínky. Freidman ho opravdu varoval, aby Mitch Rapp zůstal stranou. Byl velmi přesný, když líčil všechna ta mrtvá těla, kterými jsou posety čtyři kontinenty, i důvody, proč špičkový agent USA má zůstat mimo hru. Tehdy si Clark myslel, že to Freidman dělá spíše kvůli citové vazbě, kterou si k němu vytvořil v době, kdy bojovali proti stejnému nepříteli. Leč opak byl pravdou. Freidmanovo varování bylo racionální a Clark udělal chybu, když Peteru Cameronovi důvěřoval.

Už jen vzpomínka na Camerona naháněla do Clarkovy tváře škleb. Najal ho osobně. Byl důvěryhodným předsedou komise pro výzvědné služby a nebylo mnoho věcí, které by nevěděl. Vybral si Petera Camerona po několika letech studia každého pohybu tohoto muže. Cameron byl veteránem Bezpečnostní sekce CIA, kde pracoval čtyřiadvacet let. Tato sekce je vlastně vnitřní tajnou policií CIA. Špicluje špicly.

Cameron věděl až příliš mnoho a senátor mu to musel kompenzovat. Po více než dvou desetiletích obyčejného platu se Cameron chopil možnosti být výborně placeným senátorovým žoldákem. Byl to Cameronův nápad, zabít Rappa a nechat jeho tělo v Německu. Spiknutí CIA by tak bylo odhaleno celému světu.

Navzdory hněvivé reakci Clark musel připustit, že ten plán měl své dobré jádro. Clark sledoval Rappa a Kennedyovou na každém kroku. Zadržoval jejich rozkazy. Cameron využíval své skvěle uplacené kontakty. Clark si byl jist, protože to byl právě on, kdo nosil kufřík s hotovostí. Pokud by plán vyšel, předseda Hank Clark by předsedal nejsenzačnějšímu slyšení za poslední desetiletí. Clark byl připraven touto cestou pomalu podkopávat reputaci prezidenta Hayese a naleptávat důvěru v Demokratickou stranu, takže by ve dvou po sobě následujících volbách neměli žádnou šanci. Prakticky by tak senátor měl volnou ruku ve výběru budoucího ředitele CIA. Ředitele, který by ochotně otevřel pokladnice tajemství, kterému se říkalo echolon. A právě zveřejnění této operace by pak senátoru Clarkovi dalo šanci ucházet se o Bílý dům. Získal by peníze od Ellise a jeho společníků ze Silicon Valley. Slyšení přenášené na všech televizních kanálech by ho v pravý čas dostalo do veřejného povědomí a jeho strana by mu byla vděčná, že srazil demokraty na zem. Byl by to začátek jeho nové kariéry. Stáli tak blízko. Kdyby se to Peteru Cameronovi povedlo…

Clark tenkrát Freidmana neposlechl a teď za to platil. Když operace v Německu vybouchla, Cameron Clarka ujišťoval, že nejlepšího zabijáka USA zvládne. Clark mu dal ještě jednu šanci a Cameron zpackal i tu. Jeho muži převlečení za agenty FBI se v Rappově domě zmocnili Anny Reillyové. Jenže Cameron opět podcenil schopnosti svého cíle. Když se noc nachýlila, Rappovou rukou zemřelo mnoho z najatých zabijáků.

Tehdy senátor usoudil, že je nutno ztráty zastavit. Poslal krátkou kódovanou e-mailovou zprávu Freidmanovi. Peter Cameron se měl setkat se svým vůdcem. O čtyřiadvacet hodin později byl Cameron mrtev a Mitch Rapp měl vyřešenu otázku, kdo se ho to pokusil v Německu dostat ze zálohy.

Kdyby se Clark dostatečně poučil, byl by mnohem opatrnější. Opojen mocí začal vydávat některá velmi sporná rozhodnutí, ale teď věděl, že už si je nesmí dovolit. Bude poslouchat svého přítele Bena Freidmana a bude mnohem a mnohem opatrnější.

Freidman se opřel o židli a zvedl ruce. „Jak ti můžu pomoct?“ vybídl přítele.

Clark zaváhal. „Ta žena, co se postarala o Camerona?“ Freidman jen zamrkal. „Nikdy jsem ti neřekl, že to byla žena.“

„CIA ji má na páscích.“

„Když říkáš CIA, koho tím myslíš opravdu?“

„Kennedyovou.“

„Co je na těch kazetách?“

„Jak přichází a odchází.“

Freidman si ihned všiml, že to Clarka velmi rozrušilo. Vždy si byl vědom všech rizik, a proto se rozhodl hrát s tímto faktem jako s nedůležitou kartou. „Je to profesionálka. Na těch páscích nemůžou nic najít.“

„Co když ale něco najdou?“

Freidman se zatvářil, jako by dával senátorovým slovům nějaký význam. Podrbal se na svalnatém předloktí. „Nijak mě to netrápí. I kdyby ji našli, stejně z ní nic nedostanou.“

Už představa, že CIA najde tu ženu, způsobila, že se Clarkovi sevřelo hrdlo. Přesvědčoval se, aby dýchal pomalu a choval se klidně. „Já ale mám z toho strach,“ řekl tiše. „Chtěl bych, aby tenhle problém přestal existovat. Žádné možnosti. Rapp se posledně dostal až moc blízko.“

Freidman se usmál, jako by zápasil s myšlenkou, která se mu nelíbí. „Ta žena je vážně velice dobrá. Jedna z mých nejlepších. Cvičil jsem ji celé roky.“

„Pět set tisíc.“ Freidmanovi se číslo zamlouvalo. Bylo to dvakrát víc, než očekával. Na Clarkovi se mu líbil jeho kovbojský postoj. Když šlo o peníze, nikdy se nedohadoval. Po krátkém zvažování Freidman přikývl. „Postarám se o to, ale bude to muset počkat, než se vrátím. Z Ameriky se tak delikátní věci nedají zařídit.“

Clark měl najednou pocit, že se mu z ramen zvedlo závaží. „Kdy letíš zpátky?“ zeptal se uvolněně.

„Zítra odpoledne.“

Clark se rozesmál. „Bene, nevím, jak ti mám poděkovat za tvůj přístup. Opravdu ho oceňuju. Měl jsem tě poslechnout, když jsi mě před operací Rapp varoval.“

„Nedělej si starosti.“ Freidman pokrčil rameny, jako by ta poznámka byla úplně triviální. „Jsi můj dobrý spojenec,“ řekl ředitel Mossadu a zvedl sklenku, „a jako americký prezident budeš ještě lepší.“

ŠESTÁ

MARYLAND, PONDĚLÍ VEČER

Navzdory hořícímu ohni bylo možno spatřit zářící hvězdy. Anna mu dala k narozeninám tepanou konvici a Mitch ji hodně využíval. Teplota spadla na deset stupňů Celsia a stále klesala. Rapp seděl na terase malé chaty s výhledem na Chesapeake. Od vody sem vál studený vítr a vháněl mu kouř do obličeje. Měl na sobě teplé džíny, silný svetr a staré hnědé sako značky Carhartta. Celou tu dobu seděl v křesle a nohy měl na podnožce ani ne půl metru od ohně. Shirley mu ležela u nohou. Jediné, co potřeboval ke spokojenosti, byla Anna.

O deset minut později se začalo jeho přání naplňovat, aspoň si to myslel. Shirley uslyšela vůz první. Vyletěla jí hlava a Rapp se okamžitě probral. Poslouchal pozorně zvuky, ještě se zavřenýma očima. Pes vyskočil a odběhl z terasy za dům, aby se přesvědčil. Rapp dále poslouchal, ale jeho levice už zajela do kapsy saka k devítimilimetrové berettě. Během deseti let práce v Protiteroristickém se naučil být vždy opatrný, když se někdo vracel domů. Jeho práce to vyžadovala. Týdny a někdy i měsíce, které strávil na zahraničních misích, ho zcela vyčerpaly. Množství informací, které si musel zapsat do paměti, bylo ohromující a zahlcující; mapy, kódy, specifika cíle, místní úřady, politické skupiny a konkurenční teroristické buňky. Všechno to musel před nasazením znát zpaměti.

Teď, když byl doma, bylo vlastně všechno ještě horší. Aniž o tom ostatní směli vědět, musel být bdělý a hlídat vše, co se dělo kolem něho. Představil si, jak se procházel po živých ulicích Damašku. Musel sledovat nejenom ty, které tu má zlikvidovat, ale neustále se i ohlížet, zda někdo nesleduje jeho. Nebyl to jednoduchý úkol ve světě, kde devadesát procent mužů má černé vlasy a knír a většina žen je zahalena v dlouhé tradiční muslimské kalábiji od hlavy až k patě. Kdyby odhalili jeho pravou identitu, byl by bez jakéhokoli soudu ukamenován k smrti. A to by ještě byla docela přijatelná smrt. Kdyby ho dostala policie či cizí rozvědka, brutálně by ho mučila. Bez nejmenší naděje; zbývaly by mu už jen steny a skřeky. Takový byl Blízký východ. Žádnou část jeho těla by neušetřili. Musel by vydržet v naprosto nelidských podmínkách. Rapp znovu získal kontrolu nad svými myšlenkami a zaplašil strašidelné představy.

Proto potřeboval bezpečné místo. Takové, kde by mohl pookřát a zapomenout na věčnou bdělost. Teď ale věděl, že to nepůjde. Kdosi v Americe zná jeho tajný život. Pokoušeli se ho zabít už dvakrát; jednou v Evropě, teď podruhé ve Státech. Evropa byl tvrdý zážitek, ale nalíčit past v jeho vlastním domě a s přítelkyní, to už bylo opravdu moc. Kdosi o Rappovi věděl až příliš mnoho. Proto v něm den ode dne sílila touha zjistit, kdo ten křivák je. Dříve, než se mu to povede, však může jeho život znenadání skončit. Rapp ale chce žít svůj vlastní život. Chce Annu a chce mít děti. Chtěl normální rodinu, jenže ví, že pohled do kuchyně na Annu, jak stojí před ledničkou, si bude muset ještě na nějakou dobu odepřít. Bude muset dál dělat svou práci, na kterou je vycvičený. Bude muset ulovit toho, kdo si najal Petera Camerona a pokusil se ho zabít.

Riellyová vstoupila na terasu, Shirley jí běhala kolem nohou. Měla v každé ruce plechovku piva a usmívala se. Sklonila se k Rappovi a políbila ho na rty. „Jak ses měl, miláčku?“

„Skvěle,“ odvětil s jednoznačně postřehnutelným nedostatkem nadšení. „Jak ses měla ty?“

Riellyová se narovnala a podala mu plechovku. „Prima.“ Otočila se. „Jdu si natáhnout džíny. Hned jsem tady.“

Rapp se za ní usmál, když mířila do domu. Je to tak jednoduché, pomyslel si. Zatím si odpustila výslech o jeho setkání s Kennedyovou. Rapp utrhl víčko od plechovky, vědom si toho, že jakmile se vrátí, výslech stejně přijde. Procházel jednotlivé detaily, jako by chtěl svůj příběh představit v nejlepším světle. Některé věci si musí odpustit kvůli národní bezpečnosti a některé, aby si o něm nemyslela nic špatného.

Potom se Riellyová vrátila v džínách a Rappově flanelce. Přes ramena měla přehozenou starou vlněnou deku. Vklouzla do svého křesílka, zvedla bradu, našpulila rty a zavřela oči.

Rapp se k ní sklonil a políbil ji na rty. „Dík za pivko.“

„Nemáš zač.“ Anna si srkla ze své plechovky. „Jak to šlo?“

„Víš… chvilku jsme jen tak klábosili. Skoro hodinu. O ničem vážném jsme nejednali. Co se dělo v Bílém domě?“

„Hezký pokus o vytáčku,“ ušklíbla se Anna. „Měl by ses míň starat o to, co se děje v Bílém domě. Já chci vědět, co bylo tam. Nevytáčej se a řekni mi všechno.“

„Nevím, jak začít.“ Měl ji opravdu rád. Byla to krásná a silná mladá žena, fyzicky i mentálně. Rappa přitahovala oběma póly. Věděl dobře, že může vydržet ve stálém vztahu jedině se ženou, která ho čas od času dokáže postavit do latě. Rapp byl až příliš dlouho samotář a osvojil si návyky, které zrovna nejsou dobré do úspěšného partnerství.

Riellyová se usmála. „Co kdybys začal od začátku?“ řekla volně, ale jednoznačně.

„Tak jo. Vzal jsem si ten svůj trojknoflíkový šedý oblek a kravatu, cos mi koupila na Den otců.“ Rapp se na ni podíval s pohledem naprosto odevzdaného ztroskotance. „Mimochodem, proč jsi mi koupila kravatu na Den otců? Nikdy jsme to neslavili. Bylo to nevyslyšené přání, nebo jsi mi chtěla naznačit, že nejspíš mám někde děti, o kterých nevím?“

„Mám pro tebe celou noc, miláčku. Stejně mi to povíš. Po dobrém, nebo po zlém.“

Rapp se rozesmál a znovu se napil. „Vydržím to.“

„No tak… určitě asi ano. K tomu ale musí být dva.“ Obdařila ho ďábelským úsměvem a ostentativně se zahleděla do plamenů.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Rapp s mnohem většími obavami, než chtěl opravdu dát najevo.

„Nebude žádný sex.“

Rapp se zašklebil. „Bože. Ty snad věříš všem těm knížkám, co jsou napsané pro takové jako ty? Píše se tam totéž. Nikdy! A já dodávám: Nikdy nepoužívej sex jako zbraň!“

„Já ho nepoužívám jako zbraň,“ zavrtěla Anna hlavou. „Pokud se rozhodnu pro abstinenci, pak to bude z náboženských důvodů.“

„Kterépak to budou?“ rozchechtal se Mitch.

„Nemůžu se přece tak volně oddávat muži, se kterým nejsem ani zasnoubená,“ řekla s úsměvem. Pak se napila, ale cukání koutků potlačit nedokázala.

Rapp si ji začal se zalíbením prohlížet. „Takže to mám u sebe další znovuzrozenou pannu?“

„Jo, něco takového.“

Rapp se už nepokrytě chechtal. „To je ta největší volovina, jakou jsem kdy slyšel. S něčím takovým může přijít jedině irská katolička z Chicaga.“

„Uvidíme, jaká volovina to bude po několika týdnech škádlení a nic víc.“ Rapp zvedl ruce, jako by se vzdával. Smíchu se ale neubránil. „Oukej. Vyhrálas. Co chceš vědět?“ Riellyová se rozesmála. „Co ti nabídla za místo?“

„V Protiteroristickém. Neměla ale ještě škatulku. Budu pracovat pro sekci Blízkého východu, ale ještě nevím jak. Jako starší analytik, nebo snad jako zvláštní poradce zástupce ředitele pro islámský terorismus.“

Anna jen zvedla obočí. „To druhé se mi líbí. Zní to důležitě.“

Rapp se ušklíbl. „Nevím, ale mně se nelíbí ani jedno, ani druhé.“

„Proč?“

„Nevím, miláčku. Nevím, jak budu schopen pracovat v tom podivném paláci plném duchů.“

„Co tím chceš říct?“

„Nejsem zvyklý strkat ručičky dopředu a přijímat příkazy se mi příčí zrovna tak.“

„Jo, ale co bys jinak chtěl dělat?“

Rapp hleděl do ohně. „Nevím. Zůstanu doma a budu se starat o potomstvo.“

„To ne, to nemůžeš.“ Anna zavrtěla hlavou. „Poslední, co chci, je muž v domácnosti. Jen to ne. Zbláznil by ses, Mitchelli. Potřebuješ neustálé výzvy. Neber to ve zlém. Myslím, že budeš skvělý táta, ale táta v sukních určitě ne.“

„Hm, já vlastně vím…“ Rapp se odmlčel a napil se z plechovky.

„Ale?“

„Jenže já prostě nemůžu hrát ty hry na kočku a myš, co se v Langley hrají.“

Riellyová se k němu naklonila a pohladila ho po předloktí. „Měl bys to zkusit.“

„Vážně?“ řekl Rapp překvapeně.

„Ano. Nezapomeň, že máš paní ředitelku pod palcem, kdyby se něco dělo.“

Rapp si přítelkyni pečlivě prohlížel. „Hmm.“

„Co?“

„Jen jsem nečekal, že zrovna ty mi tuhle práci doporučíš.“

„Každý z nás se musí něčím živit, miláčku. V posledních deseti letech jsi odváděl skvělé výsledky.“ Pohladila ho po tváři. „Já to musím vědět nejlíp.“ Pak měkce dodala: „Vždyť jsi mi zachránil život.“ Na tváři se jí rozlil hřejivý úsměv. Znovu ho políbila.

„Teď, když tě miluju, budeš muset přijmout kancelářskou práci a stáhnout se z fronty.“ Štípla ho do tváře. „Ten přechod bude asi docela těžký, ale víš toho o Blízkém východě tolik, že nikdy nebudeš stát tak úplně stranou.“

„To ti nebude vadit, když budu tvým příbuzným vykládat, že pracuju pro CIA?“

„Děláš si legraci?“ usmívala se Anna. „Mé kamarádky jsou už z tebe teď paf a až zjistí, že jsi špion, tak se o tebe přímo poperou.“ Rozesmála se.

„Počkej, myslím to vážně. Neovlivní to tvou práci? Jak se na tebe budou koukat, když… spíš s nepřítelem?“

„Nijak.“ Zavrtěla hlavou a po chvilce, kdy analyzovala možné konsekvence, dodala: „Pokud by s něčím takovým přišly, tak je zvládnu.“

Rapp pozorně vyslechl její slova a přemítal o nich. „Tak to se hned cítím líp,“ dodal po chvilce.

„Dobrá. O čem jste mluvili dál?“

Rapp si vzpomněl na nabídku vést skupinu Orion, ale toto sdělení už bylo zcela mimo hranice přípustnosti. Nikdy o tom nemluvil, a ani teď nebude. „O ničem zvláštním. O platu a lejstrech.“

Riellyová se na něj podezřívavě podívala. „No tak. O čem dál?“

„O ničem, o čem bych mohl mluvit.“

„Mitchelli!?“

„Anno,“ řekl Rapp otráveně. „Budeš si muset zvyknout. Pokud tu práci vezmu, bude skoro všechno, co budu dělat, označeno jako tajné. Nebudu chodit večer domů a vykládat ti, jak pěkné věci jsme přes den v práci upekli.“

Riellyová jen kroutila očima. „Nojo, ten tvůj celý život je vlastně utajený.“

„Miláčku, aby bylo od začátku jasno. Pokud si hned teď neuvědomíš, že o devadesáti procentech toho, co budu dělat v práci, s tebou mluvit nebudu, jdu hned za Irene a řeknu jí, že to místo nechci.“ Rapp na ni upřeně hleděl, aby se ujistil, že vše jednoznačně pochopila.

„Budu to respektovat. Neboj se, budu.“

„Dobrá.“ Rapp se k ní sklonil a dlouze ji políbil. Anniny rty chutnaly tak sladce. Byl až po uši zamilovaný. Věděl, že láska ovlivňuje jeho úsudek, ale nemohl s tím nic dělat. Nešlo to vzít zpět, šlápnout na brzdu, a neměl ani nejmenší chuť v tom cokoli dělat. Po chvilce jeho ústa spočinula na jejím ušním lalůčku. „Nemůžeme jít nahoru?“

Riellyová jen něco zabrumlala a vstala. Společně zmizeli v domě. Venku jen plápolaly hřejivé plameny.

SEDMÁ

OVÁLNÁ PRACOVNA, ÚTERÝ RÁNO

„K čemu jen taková schůzka může sloužit?“ Prezident Hayes sklonil hlavu, aby přes obroučky brýlí viděl na tři stojící hosty před stolem. Stále popíjel svou ranní kávu a četl si denní program, když ta trojice nedočkavě vplula do jeho pracovny. Pak mu něco podali. Muselo to být něco opravdu mimořádného.

Valerie Jonesová, prezidentova hlavní sekretářka, si vzala slovo. „Poprvé jsem o celé záležitosti zaslechla před pěti minutami, pane.“ Jonesová se otočila na Michaela Haika, poradce pro národní bezpečnost, a pak na Irene Kennedyovou.

„Volal mi brzo ráno, pane,“ promluvila Irene. „Mluvil velice vážně, on je ale takový pokaždé.“

Hayes se opřel o levé předloktí a podrbal se na bradě. Celá ta záležitost vypadala notně podivně. Bylo to vlastně poprvé v jeho krátké prezidentské kariéře, kdy musel čelit něčemu takovému. Byl si ale jist, že z toho nic dobrého nekouká. Podíval se na Kennedyovou. „Udělali něco takového už dřív?“ zeptal se jí.

Kennedyová si vybavovala všechny své kontakty s Izraelci za posledních dvacet let. „Čas od času požadují tajné schůzky. Většinou z jasných důvodů. Nechtějí, aby se o nich dověděl tisk.“ Zavrtěla hlavou. „Nikdy se ale ještě nestalo, že by šli k věci přímo.“

„Pak to neznamená nic příjemného. Ředitel Mossadu přilétá do Států a naléhá, že se musí se mnou setkat. Nevidím na takovém setkání rozhodně nic pozitivního.“ Hayes se podíval na svého poradce. „Michaeli, co se to k sakru děje? Zase nějaké výpadky v mírotvorném procesu, o kterých ještě nevím?“

„Ne, pořád jde o totéž. Arafat požaduje to a tamto, a když to dostane, tak odpochoduje od jednacího stolu. Bomby začnou znovu vybuchovat. O měsíc později zase zasednou ke stolu a opět to nikam nevede.“

„Ne, tak to není,“ řekla Kennedyová zamyšleně. „Pokud by to mělo cokoli společného s mírotvorným procesem, pak by sem Ben Freidman neletěl až z Tel Avivu. To by vyřídil jejich velvyslanec, nebo by zavolal jejich premiér.“ Odmlčela se. „Ben Freidman ve Washingtonu představuje opravdový malér. Došlo k něčemu vážnému, o čem nemáme ponětí. Musí to být opravdu zapeklitá záležitost.“

„Skvělé,“ zabručel prezident. S velkým nepokojem v hlase poznamenal: „Má snad někdo nějakou představu, o co může jít?“

Jediné, na co se Haik zmohl, bylo: „Promiňte, pane.“

Prezident se na okamžik zamyslel. Zvažoval, zda má zavolat izraelskému premiérovi, ale intuice mu říkala, že to není nutné. Premiér bude v USA na návštěvě za čtrnáct dní. Musel tedy mít důvod, že sem Freidmana poslal. Prezident se podíval na Haika. „Sežeňte mi generála Flooda. Chci, aby se na to podíval.“

Haik se natáhl k mohutné skříňce na prezidentově stole. Byla to zajištěná telefonní ústředna. Stiskl rychlostní vytáčení čísla náčelníka generálního štábu. Prakticky vzápětí se ozval generál Flood. Poradce pro národní bezpečnost mu vysvětlil situaci. Generál oznámil, že bude u nich, jakmile se jeho limuzíně podaří protáhnout se špičkou a přejet Potomac.

Prezident Hayes se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na devět. „Freidman přijde v devět, že?“

„Ano,“ přitakala Kennedyová.

„Dobrá, mezitím se vy tři pokuste přijít nakloub té návštěvě.“ Prezident Hayes si stáhl brýle z očí a zahleděl se na tři své hlavní poradce. Jediné, čeho se mu však dostalo, byly prázdné výrazy na jejich tvářích.

* * * * *

PLUKOVNÍK FREIDMAN SE SVÝM BODYGUARDEM si vzali taxík na Connecticut Avenue. Klidně si mohl vzít jednu z velvyslaneckých limuzín, ale on raději zachovával krytí. Všichni hosté přijíždějící do Bílého domu v limuzíně se nakonec ocitnou na něčí fotografii. V některých metropolích by si Freidman nedovolil pohybovat bez své pancéřované limuzíny, ale Washington byl pro něj docela bezpečný. Všechny skupiny na Blízkém východě znaly pravidla. Pokus o atentát na americké půdě by byl sebevraždou, finanční i politickou.

Když taxi mířilo k Bílému domu, Freidman hleděl dozadu na mizející ambasádu. Koncentrace moci v tomto městě se nedala přirovnat k žádné jiné světové metropoli a sám Freidman tady hodlal hrát tvrdou mocenskou hru. Ameriku respektoval, vždyť vždycky byla jeho nejlepším spojencem. Každý rok Američané pumpovali biliony dolarů do izraelské ekonomiky. Vojenská pomoc byla také neocenitelná. Amerika prostě byla bohatá víc, než potřebuje. A mnozí v Izraeli si mysleli, že Amerika by mohla dávat víc, aby zajistila hranice opravdové demokracie na Blízkém východě. Freidman k nim patřil.

Freidman ve snaze zajistit bezpečnost své malé země by udělal vše, aby Izraeli pomohl. Respektoval Ameriku, ale tato oddanost byla jednoznačně překryta loajalitou k izraelské vládě. Amerika neudělala vždycky vše, co po ní žádali. Proto Freidman jezdil do Států poměrně často. Nebylo sice hezké a raději se o tom nemluvilo, ale Mossad si hlídal i Američany. Mossad je ale nejenom špicloval, ale čas od času vedl i tajné operace proti svým nejlepším spojencům. O tom ale jednat nebudou, alespoň ne hned. Budou si povídat o svém společném největším nepříteli. V cynickém pohledu Bena Freidmana to znamenalo, že USA provedou za Izrael špinavou práci.

Vystoupili z taxi dva bloky od Bílého domu. Dva muži se s nonšalantním klidem blížili k severozápadní bráně. Prošli kontrolou a jeden z prezidentových mužů je odvedl do předsálí. Freidmanův bodyguard potom zamířil do kantýny v přízemí Bílého domu. Využije příležitosti, dá si kávu a pokusí se zavést užitečnou konverzaci.

Když Freidman vešel do malé konferenční místnosti v přízemí Západního křídla, nepřekvapilo ho, že tam bylo jen pět lidí.

Zaskočilo ho ale, že nikdo nevstal, aby ho šel přivítat. Přijal jen pokynutí hlavami a rozhlédl se po osazenstvu. Prezident byl tam, kde to čekal – v čele stolu. Kennedyová seděla proti němu a náčelník štábu, poradce pro národní bezpečnost a hlavní sekretářka po stranách. Freidman si pohodil plášť přes volnou židli a podíval se na Kennedyovou, aby přerušil nepříjemné dusno.

Šéf Mossadu se usmíval. „Děkuju vám, Irene, že jste všechno zorganizovala už tak krátce po mém telefonátu.“

Kennedyová přikývla, ale neřekla vůbec nic.

Freidman to pochopil a posadil se. Jejich nálada se změní, až jim ukáže, co má v kufříku. Otočil se k prezidentovi. „Pane prezidente, děkuju, že jste mě přijal. Bylo to ale opravdu naprosto nezbytné. Doufám, že vás o tom přesvědčím.“

Hayes stejně jako Kennedyová přikývl, ale mlčel. Izraelci byli jejich přátelé, to ano, ale Hayes zase nebyl slepý, aby neviděl domýšlivost tohoto malého židovského státu. Dal všem ostatním odpovídající instrukce. S hlavou izraelské výzvědné služby si nebudou padat do náručí. Freidman se chtěl sejít, a tak bude zodpovědný za to, co se bude projednávat.

„Zachytili jste nějaké alarmující zprávy z Bagdádu?“ Freidman se podíval na Kennedyovou.

Než mohla odpovědět, vzal si slovo Hayes. „Pane Freidmane, dnes dopoledne opravdu nemám moc času. Myslím, že bude nejlepší, když půjdete rovnou k věci.“

Freidman se opřel lokty o desku stolu. „Zachytili jsme opravdu nebezpečné zprávy, pane prezidente. Jsem si jistý, že se vám to taky nebude líbit.“

Natáhl se pro kufřík. Zadal kombinaci, otevřel zámky a vytáhl velký červený spis. Byl zapečetěn voskem a páskou. Freidman rozlomil pečeť a vytáhl svazek papírů a černobílé fotografie čtyřikrát sedm. Posunul fotografii před prezidenta. „To je Park Čchou Li. Severní Korea,“ řekl tiše. „Jak jste si jistě všiml, v Bagdádu je to poněkud nápadná osoba. Je to doktor.“ Freidman vytáhl další fotografie a posunoval je k prezidentovi. „Tyto byly pořízeny z větší vzdálenosti, a tak jsou trochu zrnité. Ta první fotografie, pane prezidente. Park v bílém plášti vchází do nemocnice Al Husajn v Bagdádu.“ Odmlčel se, aby se přesvědčil, zda se někdo na něco nezeptá. Nestalo se tak. „Ta fotografie znamená vážný problém. Pan Li není totiž lékař, ale jaderný fyzik.“ Freidman se posadil a opět se na chvilku odmlčel.

Kennedyová seděla u vzdálenějšího konce stolu a pozorovala ho. Už věděla, kam to celé povede. Ve svodkách si přečetla informace o tom, že se Saddám pokouší o nějaké obchody s bankrotující Severní Koreou. Posílá tam ropu a oni mu platí zbraněmi a technologiemi. Z Freidmanových slov vyplývá, že si také vyměňují mozky. Kennedyová čekala, až se na ni prezident podívá. Lehce na něj kývla a naznačila mu, že tato Benova informace je nejspíš pravdivá. Všimla si záškubu na prezidentově tváři. Najednou ji napadlo, že Hayes se vlastně na ni hněvá. Nejspíš ano. Až Freidman odejde, bude mu muset vysvětlit, proč zase Mossad ví víc než CIA. Prima. Kennedyová klidně připouštěla, že v oblasti Blízkého východu jen těžko mohou soutěžit s výzvědnou službou Mossad, zvláště při sledování určitých osobností.

„Fotografovali jsme pana Li po celé tři měsíce. Přicházel časně a někdy nevycházel třeba i několik dní.“

Liovy fotografie putovaly kolem stolu. Poradce Haik jen zavrtěl hlavou. „Jak můžete vědět, že tam zůstával přes noc? Nemohli jste ho přehlédnout?“

„Možná ano, ale…“ Freidman jim podal další fotografie. „My ale taky víme, že jsou tam další severokorejští vědci.“ Haik už měl fotografie v rukou.

Prezident zrovna neměl trpělivou náladu. Málem vybuchl. „Kam směřujete, pane Freidmane?“

„Ke zcela zničujícímu konci, pane.“ Freidman zhluboka vydechl. „S pomocí pana Li a dalších severokorejských odborníků se Saddámovi splní jeho největší přání. Během jednoho měsíce bude mít v arzenálu tři nukleární zbraně.“

Prezident Hayes jen zamrkal. „Cože?“

„Na konci roku bude Saddám mít tři plně funkční atomové bomby.“

„Jak je to vůbec možné?“ Hayes se podíval na své poradce. „Všichni se mě snažili přesvědčit, že nejméně dva roky tento problém řešit nemusíme. A teď prý jen měsíc!“

„To jsou jen odhady, pane,“ řekla tiše Kennedyová. „Saddám změnil svůj nukleární program. Nepotřeboval žádný vývojový program. Prostě koupil technologie, komponenty i odborníky ze Severní Koreje.“

Prezident byl ohromen. Jeho administrativa měla se Severní Koreou velké plány. V tomto okamžiku už byla na cestě velká miliardová půjčka, která měla skomírající severokorejskou ekonomiku znovu postavit na nohy. Kim Čong-il osobně Hayesovi slíbil, že již nebude podporovat státní terorismus. Prezident teď ale na chvilku musel Koreu vypudit z mysli. Bude se muset k tomuto problému vrátit později.

Zabodl ukazováček do fotografie. „Jak ověřené jsou ty informace?“ zeptal se zostra.

„Považujeme je za naprosto spolehlivé, pane.“ Freidman hleděl přímo do prezidentových očí. Jeho pohled se ani nezachvěl.

„Jak spolehlivé?“ zeptal se Hayes znovu.

„Tato informace nesmí opustit tuto místnost.“ Freidman si prohlížel jednoho prezidentova poradce po druhém. Krtek uvnitř iráckého režimu, kterého Mossad získal, byl opravdový poklad. Smrt toho muže by pro Mossad představovala obrovskou ztrátu. „Máme tam svého muže. Víc vám nepovím. Má vysoké postavení a má přístup k informacím.“

„Dole pod tou zatracenou nemocnicí!“ ušklíbl se generál Flood a jeho vojenská mysl už hledala cesty, jak nemocnici srovnat se zemí.

„O jaké bombě to vlastně mluvíme?“ zeptal se věcně Haik.

„Dvě jsou desetimegatunové, určené pro rakety Scud III, a ta třetí je pětimegatunová, určená pro bombardér nebo specializované dělostřelectvo.“

Místnost oněměla. Všichni už měli za sebou celou řadu jednání o těchto otázkách a dobře věděli, jaká zvěrstva by napáchal výbuch byť jediné z těchto bomb. Každá by naprosto s přehledem srovnala se zemí Tel Aviv.

„Pane prezidente, radost nemá nikdo z nás. Nejméně představitelé mé země.“ Freidman se zase odmlčel. „Poslal mě pan premiér, abych vás informoval, že naše země nedovolí, aby tyto bomby byly rozmístěny.“ Mluvil chladně, ale odhodlaně. Poslali ho do Washingtonu, aby přesvědčil Američany o nutnosti odvést špinavou práci za Izraelce, ale to pranic nesmělo ovlivnit jeho odhodlaný způsob vyjadřování. Pokud Američané odmítnou jednat, budou to muset Izraelci udělat sami.

Prezident Hayes pomalu přikývl. Už si vše odvodil. Izrael za žádných okolností nedovolí megalomanskému Saddámovi, aby vstoupil do atomového klubu. Prezident Hayes byl odhodlán tomu zabránit též, leč teď byl sedm a půl tisíce kilometrů daleko. Izraelcům chybělo jen sedm set padesát.

Prezident Hayes nakonec změnil téma. „Kdy se vracíte do Izraele?“

„Dnes večer.“

Hayes bubnoval prsty do desky stolu. Jeho mysl už uháněla vpřed. „Pane Freidmane! Oceňuju, že jste přijel. Můžete chvilku počkat venku? Potřebuju se poradit.“

Freidman sesbíral fotografie a znovu je složil do kufříku. Když opustil místnost, Hayes si sundal sako a začal chodit po místnosti. Pomýšlel na sesazení ředitelky CIA za to, že USA zůstaly slepé, ale nakonec mu došlo, že takové rozhodnutí by bylo kontraproduktivní. „Chci slyšet vaše názory na tuto situaci,“ řekl nakonec. „Valerie, nejdříve vy.“ Prezident se zastavil u své sekretářky.

„Myslím, že nejdříve si musíme všechno ověřit. Možná jde jen o nepotvrzené šumy.“

„Ale kdepak,“ zavrčel generál Flood. „Je to tak.“ Válečník s postavou medvěda se opíral lokty o stůl s tváří zabořenou v dlaních. „Neposlali by sem Bena Freidmana, kdyby si nebyli jistí. Navíc víme, jak je Saddám nadšený v těchto otázkách a jak po takové hračce touží. S pomocí severokorejského režimu se mu podařilo hodně let ušetřit.“

„Michaeli?“ vyzval prezident Haika.

Poradce pro otázky národní bezpečnosti přikývl. „Potřebujeme si ověřit, jestli jsou časové odhady přesné, a dál musíme Izraelce přesvědčit, že nebudou konat dřív, než my budeme mít řešení.“

„Generále?“

Flood zvedl ruce. „Nerad to říkám, pane prezidente. Musíme ten barák srovnat se zemí. Tomahawky ale tuhle práci nezvládnou. Budeme muset nad Bagdád poslat letadla. Nejspíše ztratíme několik posádek, ale oni zcela určitě mnohem víc. Vždyť zakopali tu laboratoř pod tu nemocnici zcela úmyslně. Myslí si, že na takovou operaci nebudeme mít žaludek.“ Flood byl opravdu silně rozrušen. Opakovaně už celé roky varoval před šířením nukleárního nebezpečí. Naklonil se k prezidentově sekretářce. „Valerie, řeknu vám to rovnou. Vím, co si myslíte. Jste o deset let před námi všemi. Už před sebou vidíte politickou roztržku, kterou ten útok přivodí. Už vidíte všechny ty pisálky před nemocnicí, jak vytahují zmrzačená těla dětí z trosek. Jenže já vám teď představím docela jiný obrázek. Představte si celý bojový svaz letadlové lodi US NAVY v Perském zálivu. Mrkněte. Už jsou pryč. Přes sedm tisíc mužů a žen se vypařilo. Představte si výbuch nukleární hlavice nad naftovými poli v Saudské Arábii. Vidíte před sebou, jak se celá světová ekonomika řídí do deprese. Naftová pole zůstanou po celé stovky let nevyužitelná, protože budou radioaktivní.“

Flood se odmlčel, aby nabral dech. „To je jen předkrm. Představte si Saddáma, jak hází ty věci na Izrael. Vymaže je z mapy dřív, než mu to budou moct oplatit. Ten plán má jen jeden háček. Izraelci nejsou tupci. Mají své atomové bomby v zajištěných bunkrech na mnoha místech. Některé z nich přežijí irácký útok a ti, kteří přežijí, nijak nebudou váhat tu laskavost Saddámovi oplatit. Na Blízkém východě vypukne opravdová jaderná válka. První výbuch zabije miliony lidí. Jen Bůh ví, kolik dalších zemře kvůli radioaktivnímu spadu, ale málo to rozhodně nebude. Celá oblast se bude muset uzavřít, těžba nafty se zastaví a v důsledku světové krize bude hospodářská krize v třicátých letech jen dětskou nemocí.“

Prezident se zastavil za generálovými zády. Podíval se na svého vysokého velitele a s mírnou nelibostí nesl, že vlastně s jeho slovy plně souhlasí. Po zádech mu přeběhl mráz. Nakonec se podíval na Kennedyovou. „Irene?“ Kennedyová nemohla než s generálovými slovy souhlasit. „Chtějí, abychom ten problém vyřešili.“

„Izraelci?“

„Ano.“ Kennedyová si složila ruce na hrudi. „Musíme si ale uvědomit jedno. Když to neuděláme my, udělají to oni!“

„K sakru!“ Prezident došel ke svému křeslu a posadil se. Snažil se dojít k nějakému řešení. Srovnání nemocnice povede ke ztrátám nevinných životů. Nedělat ale nic znamenalo nutnost čelit důsledkům scénáře, který představil generál Flood.

Poprvé za své funkční období měl prezident najednou strach. Bude se muset spojit s izraelským premiérem, ale to třeba den počká. Bude o tom muset mluvit se spoustou lidí, ale vzhledem k utajení to také počká do poslední chvíle. Nejlepším krokem v tomto okamžiku bylo přenést pravomoc a řídit.

Jakoby v transu trhl hlavou. „Irene, vezměte Freidmana do Langley a vyzpovídejte ho do detailů. Vymačkejte z něj všechny informace a pokuste se všechno potvrdit. Dříve než ale nasadíte své lidi, chci, abyste mi zavolala a informovala mě.“

Prezident se otočil na náčelníka generálního štábu. „Generále, nasaďte na to své nejlepší lidi. Dejte mi něco vybrat. Chci být připraven na všechny možnosti, když to bude potřeba.“

„Tak, a je to,“ poznamenala zamyšleně Valerie Jonesová. „Zklidněme se, ano? Nemyslíte, že bychom měli využít diplomatické kanály? Se Severní Koreou máme teď docela přátelské vztahy. Možná, že bychom je mohli vystavit určitému tlaku, aby stáhli své lidi. Vždyť teď čekají na pořádně velkou finanční půjčku a pomoc.“ Jonesová se odmlčela. Prezident totiž vrtěl hlavou.

„Ne, my nebudeme volat do Severní Koreje a nebudeme ani volat Saddámovi, ani do Jordánska či do Saudské Arábie, a rozhodně ne do Spojených národů. Jakmile si Saddám bude třeba jen trochu myslet, že o tom víme, pak je všemu konec. Přestěhuje ty bomby a my zase budeme slepí jako štěňata.“ Prezident vrtěl hlavou. „Ne. Měl už možností víc než dost. Opakovaně jsme mu říkali, aby dál nevyvíjel zbraně hromadného ničení, a on s klidem ignoroval mezinárodní mínění. Tentokrát ho už nikdo varovat nebude. Ty bomby musíme zničit za každou cenu.“

OSMÁ

MARYLAND, ÚTERÝ DOPOLEDNE

Kongresman Albert Rudin prošel šatnou do kongresového Country clubu s bílým ručníkem přes ramena a v šlapkách do sprchy na nohou. Rudin vyrostl v dobách, kdy chodit plavat do YMCA bylo skoro samozřejmostí a nic jste k tomu vlastně nepotřebovali. Plavky se tenkrát nosit nemusely, ba co víc, byly přímo zakázány. Ručník sloužil jako osuška, a ne jako obleček. A tak se stalo, že osmašedesátník ze Stanfordu v Connecticutu se nestyděl si jako naháč vykračovat v šatnách sem a tam. Gravitace si vybrala svou daň na jeho těle, kůže visela z jeho postavy běžce jako vaky. Věru, to nebyl příjemný pohled.

Rudin normálně cvičil v kongresové tělocvičně na Kapitolu, ale tentokrát si chtěl promluvit s jedním z kolegů ze Senátu. Soukromě a bez neustálého dohledu. Proto se s ním domluvil na schůzce v páře golfového klubu. V šatně klubu vždy od listopadu do března vznikalo jakési město ojedinělých duchů, což plně Rudinovi v jeho záměru vyhovovalo. Běh událostí jeho života ho donutil k tomu, aby přehodnotil, koho může považovat za své spojence. Rudin otevřel dveře do páry a v nich se na okamžik zastavil. Potřeboval těch pár sekund k tomu, aby se přesvědčil, že pára unikla a uvnitř není nikdo nepovolaný.

Když se přesvědčil, že je sám, vešel dovnitř a položil ručník na lavičku. S velkým ulehčením si začal škrábat svou volnou kůži, jako by tak mohl ze svých pórů tímto způsobem dostat ven jakýsi jed. Kongresman patřil ke staré kastě politiků a opravdu prožil špatný rok. Snad nejhorší za svůj život. Za všechno mohl ten zatracený centristický prezident, co se odrodil od lůna své strany. Albert Rudin byl loajální voják Demokratické strany už třicet let.

Nebylo prostě fér, že se na něj zapomínalo. Přitom se nesnažil o nic jiného, než dělat svou práci.

Rudin byl předsedou Stálé komise pro zpravodajské služby. Byla to nejsložitější služba, co kdy vykonával. Žádné velké vyptávání. Tento výbor rozhodně nepatřil k těm ve Washingtonu ctěným. Většina schůzí probíhala za zavřenými dveřmi a jen zřídka byla jejich jednání přítomna média. Pokud by Rudin byl lakotný jako ostatní, pak by se usadil někde v legislativním či rozpočtovém výboru. On ale takový nebyl. Na něm jen záleželo, jak si povedou zpravodajské služby. On chtěl dobře sloužit své straně. Rudinovým cílem číslo jedna však bylo rozpuštění CIA. Podle jeho názoru právě tato agentura představovala největší tunel ve federálním rozpočtu, kterému se neříkalo jinak než Langley.

Utráceli miliardy za sběr informací a co za to vláda dostávala zpátky? Nic. Ona slavná CIA ani nedokázala předpovědět dvě nejdůležitější události posledních dvaceti let; rozpad Sovětského svazu a iráckou invazi do Kuvajtu. Rudin se občas mohl zbláznit. Připadalo mu, že úměrně jeho snaze o poukazování na chyby v práci Langley, roste okruh těch, kteří ho neustále haněli. Nepříčetně zuřil. Někdo se jim ale musel dívat na prsty. CIA po celá léta krmila vládu nadsazenými zprávami o sovětské ekonomice a vojenské síle a podle Rudina to dělali jen proto, aby společně s Pentagonem mohli konspirovat proti vlastní administrativě. Chtěli prostě své peníze, a tak nadsazovali a nadsazovali ve svých odhadech možností Říše zla.

Rudin si setřel silnou vrstvu potu z tváře a zhluboka si odkašlal. Otočil se a svou slinou poctil vzdálený roh. Stejně to všechno zavinil Reagan, pomyslel si. Reagan vlastně mohl za všechno. Kdyby mohl Reaganovi nasadit masku všeho zla, pak by to udělal. Rudin nepochyboval, že bývalý prezident řídil generální štáb i CIA tak, aby dostaly co největší rozpočet i poté, co on bude pryč. Po Reaganovi nastoupil Bush, bývalý ředitel CIA. Ten se pro změnu zase rozhodl slídit za Saddámem Husajnem. Šílený vůdce se přes noc stal z velkého spojence veřejným nepřítelem číslo jedna. Byl to jen další příklad toho, jak je vedení CIA nekompetentní a zcela nevýkonné.

Rudin měl vlastně pravdu. Aspoň si to myslel, ostatní se pletli. Dokonce i ostatní členové jeho strany se k němu otočili zády právě kvůli těm dvěma, Thomasu Stansfieldovi a prezidentu Hayesovi. Alespoň že Stansfield byl teď v pánu, což ale nijak neřešilo kongresmanův problém. Teď se musel postarat o Kennedyovou. Musel najít cestu, jak ji zastavit. Ta ženská nesmí převzít moc nad agenturou. Potřebuje tam někoho, kdo odtrhne střechu a odkryje všechna ta svinstva a kostlivce ve skříni. Rudin by takový konec CIA prožíval s opravdovým uspokojením. Potřeboval za ředitele někoho, komu by mohl důvěřovat. Někoho, kdo bude spolupracovat s jeho výborem v průběhu slyšení. Prostě někoho, kdo ten barák pořádně vymete.

Kennedyová rozhodně nebyla ta pravá. On sám ale měl ruce svázané. Jen před pár týdny dostal opravdovou nakládačku od samotného prezidenta Hayese. Té potupě bylo přítomno celé vedení strany. Rudin byl přesvědčen, že ale ostatní varovat musel. Snažil se zastavit Thomase Stansfielda, aby nepředával otěže CIA do rukou té zatracené ženské. Stalo by se jediné – lháře by vystřídala lhářka. Rudinovi už ale lhali dost dlouho. Thomas Stansfield byl největší lhář, jaký se kdy ve Washingtonu vyskytl. Po dvacet let stále něco před výborem vykládal. Přesně to, co chtěl. Rudin děkoval bohu, že ten chlap to má už za sebou.

Jenže prezident stejně stanovil jako nástupce tu Kennedyovou. Rudin se tomu snažil zabránit. V dnech, kdy Stansfield umíral, společně se senátorem Clarkem, předsedou senátního výboru pro zpravodajské služby. Asistoval jim státní tajemník Charles Midleton. Midleton byl chlapík, kterého mohl potřebovat. Měl stejné názory jako Rudin. Agentura stále jen vyvolávala zmatek a chaos v diplomatických jednáních a v různorodých politických vztazích. V přímém tajemníkově zájmu bylo Stansfielda nahradit někým, kdo nebude k CIA loajální. Protože měl s Rudinem stejný cíl, rozhodli se, že se sejdou se senátorem Clarkem. Clark byl především republikán a předseda výboru, který mohl jmenování Kennedyové přinejmenším zablokovat. Byl to jejich trumf v rukávu. Clark z oponentní strany byl navíc Rudinovým přítelem. Nikoho jiného z těch tlachalů Rudin nedokázal tolerovat.

Rudin měl prostě pocit, že s Clarkem jim to vyjde. I republikánským zájmem bylo zlikvidovat Kennedyovou hned na počátku, než se to vůbec dostane na jejich stoly. Clark sice s názorem souhlasil, ale nehodlal nijak spolupracovat. Rudin s Midletonem na to museli tedy jít jinak. Rudin si pozval Kennedyovou před svůj výbor a pokoušel se ji přistihnout při lži. V témže období Midleton využil svých zdrojů a začal systematicky podlamovat důvěru těch, kteří Kennedyovou podporovali.

Pak se ale stalo, že prezident se o jejich aktivitách dověděl. Přišlo hotové zemětřesení. Rudin nemohl vědět, že Hayes necítí k Midletonovi žádnou velkou náklonnost. Midleton byl souběžně i senátorem, který už procházel třetím obdobím, vždycky vyhrál primárky s přehledem. Přišel za Hayesem a nabídl mu své hlasy. V politice se ale za vše platí. Nechtěl se stát viceprezidentem. Midleton nijak netoužil po tom, aby se jednou ujal této funkce. Státní tajemník bylo dostatečně zvučné místo a on si mohl udržovat od prezidentových rozhodnutí dostatečně velký odstup, pokud s nimi nesouhlasil, či by mohly vést k nějakým nepěkným koncům. Midleton se nikdy nesmířil s tím, že Hayes je jeho šéfem. Arogantní státní tajemník neustále strkal nos do věcí prezidentova úřadu, do kterých mu nic nebylo. Prezident Hayes ho jasně varoval, že s CIA nemá nic společného a ať se laskavě do těchto záležitostí neplete. Hayes se nejspíše dověděl o jejich piklech s likvidací Kennedyové, nezaváhal a řešil vše rovnou. Zavolal si Midletona do Bílého domu a donutil ho rezignovat.

Midleton to ale neschytal sám. Jen o pár chvil později přivlekl předseda Sněmovny do Situační místnosti samotného Rudina. Už když se prezident blížil, kongresman věděl, že přijde hromobití. Rudin ani nepředpokládal, že se Hayes umí tak rozlítit. Prezident mu dostatečně hlasitě vysvětlil, že ředitel CIA není jeho věc. Pak ho upozornil, že pokud se doví o dalším vměšování, pro změnu se postará on, aby Rudina sundali z té kongresové židle a aby utrpěl v následujících volbách zdrcující porážku. Rudin ve svém životě nikdy neprožil takové ponížení.

Večer se z telefonátu dověděl, že státní tajemník spáchal sebevraždu. Nedokázal ani odpovědět, nadechnout se, ale celou jeho duši pohltil strach. Albert Rudin žil ve Washingtonu dostatečně dlouho, aby věděl, že se Charles Midleton nezastřelil z prostého zklamání. Byl to sice křivák, ale… Skončit svůj život proto, že musím rezignovat a k tomu ještě tak brzo? Když se prezident Hayes dostal k moci, zdálo se, že Midleton je chytrák využívající situace, aby dostal svůj díl. Muselo v tom být mnohem víc, a nejenom Thomas Stansfield. Rudinovy revmatické klouby věděly své. Midleton byl zavražděn. Stansfield se o něj postaral za něco, co státní tajemník udělal, nebo o co se snažil. Bylo to poslední varování před vlastní smrtí. Dejte své ruce pryč od Irene Kennedyové.

V týdnech po domnělé Midletonově sebevraždě se Rudin obíral nejedním ze svých podezření. Stansfield byl mrtev, byl tedy čas se začít znovu ptát. Musel. Vzdát se svého boje proti CIA na stará kolena nepřicházelo v úvahu. Dokonce i vlastní partaj ho zatratila. Začali se orientovat na to, jak by využili toho hajzla Hayese. Jasně, získávali dost volebních preferencí, to se ale mohlo přes noc změnit. Rudin patřil k vyznavačům tvrdého jádra své strany. CIA se musí zkrotit, musí se jí přitáhnout otěže. I kdyby ho to mělo stát místo. Byl přesvědčen, že koná správně. Uklidňující horká pára společně s vědomím své osobní spravedlnosti mu najednou dávaly pocit neomylnosti. Když neuhne ze své cesty, nakonec najde řešení a ten bídák prezident Hayes bude muset zaplatit.

* * * * *

DVEŘE DO PÁRY SE OTEVŘELY. Stála v nich silueta velkého muže s bílým ručníkem. Senátor Hank Clark byl alespoň trochu stydlín, a tak si ručník omotal kolem pasu. Vrávoravě vstoupil do páry. Navzdory oparu snadno rozpoznal vrásčité tělo kongresmana Rudina.

„Dobré ráno, Alberte.“

Místo toho, aby se posadil, rozhlížel se po láhvi eukalyptového roztoku. Ležela na horní lavičce. Senátor jí zatřepal a pak postříkal jednotlivé trysky.

„Jen trochu, prosím,“ zabručel Rudin.

Rudin mlel ještě nějaké poznámky, ale Clark si jich nijak nehleděl a dál se věnoval svému. Albert Rudin si už dávno vydobyl pověst chronického nespokojence a Clark se naučil jeho poznámky neregistrovat. Vlastně se naučil nevšímat si mnoha protivných Rudinových zvyků. Senátor odložil láhev a pak rozložil své velké tělo hned nad Rudina na hořejší lavičku. Spokojeně vdechl eukalyptový nádech páry. „Tak, Alberte, copak tě dnes trápí, když jsi mě pozval sem do páry? Doufám, že ses nerozhodl, že se necháme někam dobrovolně zavřít?“ Clark je stěží potlačoval smích. Cestou do klubu si připravil několik způsobů, jak bude toho protivného Rudina dráždit. Ten chlap totiž neměl žádný smysl pro humor.

„Tvé poznámky mi ale moc vtipné nepřipadají.“

Clark se málem smíchy udusil. „Promiň, Alberte, já si to nemohl odpustit. Nikdy předtím jsi mě nepožádal, abychom se sešli v páře.“

Trysky začaly chrlit páru a nad jejich syčením se linuly jen brumlající lidské hlasy.

Rudin se nakonec rozhodl zmírnit své reakce. „Omluv mě, prosím tě. Poslední dny jsem paranoidní.“

„A pročpak?“ Clark si vtíral teplou vodu do tváře.

„Však víš.“ Rudinova slova teď zněla jako obviňování. Nemohl se rozhodnout, zda se zmíní o svém podezření na Midletonovu vraždu. Po chvilce otálení usoudil, že by měl dál tlačit na pilu. „Viděl jsem tě v tom šotu z Bílého domu. Jak si jen tak v klidu můžeš sedět vedle toho křiváka?“

„O kterém mluvíš? V tomhle městě jsou jich stovky.“

„O tom největším ze všech, o Hayesovi!“ Prezidentovo jméno ale spíše zašeptal.

Clark zvrátil hlavu dozadu a podíval se párou nahoru na strop. „No tak, Alberte. V tomhle městě jsou mnohem horší hajzlové, než je Robert Hayes.“

„Podle mého ne.“

Clark jen zavrtěl hlavou.

„Jak jsi jen, k sakra, mohl sedět vedle něho a souhlasit, aby se Irene Kennedyová stala ředitelkou CIA? Jak jsi jen mohl?“ ptal se zděšeně s exaltovaným tónem Rudin.

„Alberte, nevím, jak ti to mám už posté vysvětlit. Nepovažuju Irene Kennedyovou za tak špatnou volbu.“

„Bože! To nemůžeš myslet vážně! Co ti Hayes slíbil?“

„Tvou impertinentní poznámku jsem přeslechl, Alberte. Nenabídl mi nic. Myslím, že by sis měl znovu přečíst některé zákony.“

„K sakra, o čem to mluvíš?“

„I když už je ti spousta let, pořád ještě nejsi tady ve městě dost dlouho.“ Clarkův hlas dostal o poznání vyšší tón. Přesně takový, aby Rudin věděl, že další špičkování by nebylo namístě. „Prezidentskou pravomocí je jmenovat. V ústavě to stojí dost jasně.“

„To vím,“ vyštěkl Rudin. „Četl jsem ji určitě víckrát než ty! Jenže taky tam stojí něco o rozdělení výkonné a správní moci. Prezident má pravomoc jmenovat a uvádět do funkcí, Senát však musí taková rozhodnutí schvalovat. Základním principem je rozdělení moci výkonné a legislativní. Obě mají ve své podstatě rovná práva,“ syčel Rudin. „Máš v ruce dostatečné nástroje… zákony… abys mohl zablokovat jmenování Irene Kennedyové.“

„Jenže my v Senátu vyznáváme takovou praxi, o které se tobě a tvým kamarádíčkům v Kongresu ani nesnilo. Říkáme tomu dekorum. Pokud prezident předstoupí s nějakým návrhem a nikde ve skříni nevisí žádný zřejmý kostlivec, nikdy do jeho rozhodnutí nezasahujeme.“

„Hm. Tak se do té skříně podívejte a určitě tam nenajdete jednoho, ale celou kostnici.“

„Jaké máš důkazy?“

Rudin se naklonil dopředu. „No tak. Však víš dobře, o čem mluvím. Ta ženská je tak prolhaná, že ty lži jí lezou ven i z uší.“

Pro Clarka nebylo jednání zrovna jednoduché. Logika věci velela zbourat Rudinův domeček domněnek jedním fouknutím, ale musel v sobě toto své pnutí potlačit. Hlavním cílem teď bylo ho naopak v jeho rezolutnosti utvrdit. Na drahou stranu ale nesměl pochopit, že ho Clark vodí jako loutku na provázku. Clark zatím odváděl skvělou režisérskou práci. Byl to právě on, kdo prezidentu Hayesovi řekl o spiklencích Rudinovi a Midletonovi a podpořil její jmenování. Naštěstí pro Clarka Rudin neměl ani nejmenší ponětí, že ho přítel ze Senátu vlastně zradil. Rudinova paranoia totiž Thomasu Stansfieldovi připisovala všechny špatné události v jeho politické kariéře. Mistr špionážních akcí tak vlastně mohl už dopředu za všechno.

Clark se naklonil dopředu. Dva muži si z krátké vzdálenosti hleděli do očí. „Klidně mi tady připomínáš mou pravomoc senátora potvrdit nebo zablokovat prezidentovo jmenování, ale nějak rychle zapomínáš na svou možnost vyšetřovat. Pokud se domníváš, že Irene Kennedyová je zkorumpovaná, pak si ji podej.“ Clark přes mlhu páry hleděl do tvrdých Rubínových očí a čekal na nevyhnutelné. Neměl kam uhnout. Clark ho potřeboval mít přesně v takovém stavu.

Rudin nervózně mrkal, hustý pot stékal z jeho obočí na výrazný nos. Tam se kapka na chvilku zastavila, než se od něj odpojila. Rudin se narovnal a začal zuřivě mávat rukama. Clarkovi chtěl naznačit, že pochopil, kam ho senátor zatlačil. „To nemůžu,“ odpověděl těžce.

„Proč ne?“ pokračoval Clark.

„Vždyť víš, co se stalo. Řekl jsem ti, co mi řekl prezident i vedení strany. Odepíšu se úplně. Odvolají mě z výboru a už o mně nikdo nikdy neuslyší.“

Clark věděl, že ho má tam, kde chtěl. Usmíval se. „Nemyslím, že zrovna ty by ses nechal umlčet.“

„Tys nebyl u toho, když mi prezident Hayes vyhrožoval.“

Rudin ukazoval sám na sebe. „Řekl dokonce, že bude jeho osobním cílem číslo jedna vidět mou volební porážku v následujících volbách.“

„Klid, Alberte. Myslím, že se tím moc obíráš a vidíš věci mnohem černěji, než opravdu jsou.“

„Co jsem nadsadil? Předseda sněmovny si mě pozval na kobereček do své limuzíny, pak mě vysypal před Bílým domem. Zaútočili na mě i z vedení mé vlastní partaje, pak mi vyhrožoval i prezident.“ Rudin se ušklíbl. „Tak mi řekni, co nadhodnocuju?“

Clark mu chtěl připomenout, že to byl právě on, kdo všechno zpackal, pak mu ale došlo, že v tomto případě by to byl kontraproduktivní krok. „Alberte, mám dojem, že se jako politik podceňuješ. Kdy jsi naposledy stál proti jinému kandidátovi v primárkách? Před deseti lety?“

„Před osmi.“

„Kdy to byl ale opravdu vážný protikandidát?“

„No, to už je dávno,“ připustil s pýchou Albert.

„Tak vidíš. Jak by ti tedy prezident mohl zabránit v dalším, už osmnáctém volebním období?“

„Ani má vlastní partaj nepostavila protikandidáta, protože neměli jinou alternativu. Pokud by ale prezident zatlačil na své lidi v Connecticutu, dal jim do volebního fondu odpovídající zdroje, pak by jeho příznivci mohli něco udělat. Měl bych z toho břichabol.“

„Možná. Prezident ale nemůže takhle riskovat. Voliči nemají většinou moc rádi, když jim velcí papaláši z Washingtonu mluví do lokální politiky. Klidně hodíš do novin, že se ti prezident mstí. Když se to dobře připraví, stane se z tebe hotová oběť zákulisní washingtonské politiky. Místní voliči a tisk tě budou zbožňovat.“

Rudinovi začalo docházet, že by to takhle mohlo fungovat. Možná, že zas nebyl na samotném dně, jak si původně myslel. „Co ale teď? Pokud začnu vyšetřování, utrhnou mi hlavu.“

„Nejspíš k tomu nebudou mít dost času, když spustíš tu kampaň včas.“ Clark složil ruce na hruď. Čekal. Jeho myšlenka si musela najít v Rudinově mozku své místo.

Rudin si evidentně s touto představou začal pohrávat. „Bylo by to ale dost riskantní.“

Clarkova hra našla adresáta. Nadešel čas hráče navést na správnou cestu. „Alberte, já vím, že jsi člověk se skálopevným charakterem. Nesouhlasím sice s některými politickými názory, které zastáváš, ale na druhou stranu jsi vždycky byl věrný své partaji. Rozhodně si nezasloužíš, aby s tebou takhle zacházeli.“ Clark vrtěl hlavou a nasadil žalostný škleb. „Nemyslím, že si tohle zasloužíš. Prezident nesmí nikomu vyhrožovat.“

„Proč mu to potom neřekneš přímo?“ zeptal se upřímně Albert. Clark znovu zavrtěl hlavou. Tak, aby to vypadalo velmi nešťastně. „V tomhle městě každý bojuje za sebe. Ty to víš. Jsem republikán a mé vměšování do věcí vaší strany by neprospělo nikomu. Ne… to by nefungovalo. Tys navíc byl vždycky principiální a nepodlézavý. Určitě se to nezměnilo ani teď.“ Senátor hleděl na kongresmanovu tvář a hledal známky toho, že Albertovo ego bylo dostatečně potěšeno. Pak přišla smrtící věta. „Alberte, měl bys zůstat stejně neochvějný jako kdykoli předtím. Pokud si opravdu myslíš, že Irene Kennedyová je tak zkorumpovaná-,“ zaváhal. Navodil výraz obličeje ztrápeného žalem z té rady. „– a pokud ona taková opravdu je, pak nemáš jinou šanci, než ji dostat.“

Rudinova tvář se skryla v dlaních. Sváděl se sebou těžký boj. „Bude to ale má politická sebevražda,“ řekl lítostivě. „Zlikvidují mě.“

Clark ho dostal. Ještě chvilku. „Už jsem ti přece vysvětlil, jaká akce tě ochrání. Můžeš je zcela neutralizovat. Nech to médiím, ta se už o všechno postarají. Jakmile to bude na všech kanálech, prezident se tě ani nedotkne.“

„Jak ale můžu získat podporu médií pro tuto akci? Už jsem toho o zneužívání moci v Langley navykládal dost a nikoho to nikdy nezajímalo. Potřebuju pomoc. Tvou pomoc. Měl bys ji pozvat před slyšení Senátu v průběhu schvalování a tam ji odrovnat.“

„V žádném případě.“ Clark rozhodně vrtěl hlavou. „Alberte, naposledy. Já mám doktorku Kennedyovou docela rád. Odvede dobrou práci. Pokud ty tvrdíš, že je to špatný člověk, pak to budeš muset prokázat.“

„To ale nemůžu,“ začal Rudin křičet. Pak se ale přece jen ovládl. „Vím toho dost, ale do tisku bych musel dát nějaké důkazy. Ty nemám. Já ti připravím pár otázek, ty je položíš. Ona se v nich pak utopí.“

Ani náhodou, holenku, ušklíbl se v duchu Clark. Irene Kennedyová nebyla uschlá haluz, co se zlomí v průběhu nějakého slyšení. A už vůbec ne, když proti ní nebudou mít důkazy. Clark usoudil, že nadešel čas pro roli rozhněvaného muže. Zvedl hlas. „Alberte! Už toho mám dost. Do ničeho takového mě nezatáhneš. Pokud ji chceš odstřelit, najdi si svého střelce sám. Jsem tu jako tvůj přítel. Ty ale po mně chceš, abych se jí postavil před kamerami, před svým výborem. Já ale přísahal prezidentovi. Mám toho dost. Jdu pryč!“

Rudin se stáhl. „Tak jo. Chápu tě, ale doprdele, co mám teda dělat? Když jsem se dověděl, že ten parchant Stansfield chcípá na rakovinu, měl jsem radost jako malej kluk. Konečně vymeteme ty krysy. A teď tohle… je toho na mě moc. Věnoval jsem celý život veřejné službě… nemůžu jen tak sedět a dívat se, jak ta očividná korupce všude kolem kvete a kvete.“

Zavládlo dlouhé ticho. Clark pochopil, že Rudin je již jen pěšákem. „Chápu tvé pocity… Vážně ano…,“ řekl stísněně. „Jenže já přísahal.“ Senátor zamyšleně hleděl na druhý konec místnosti, jako by hledal nějaké východisko. „V jednom ti snad pomoct můžu.“ Clark se odmlčel a studoval, jak odhodlaný ten Albert vlastně je. Bylo jasné, že kongresový harcovník přijme jakoukoli radu.

„Vím o jednom odborníkovi, který dokáže vykopat lecjaké tajemství.“ Clark hleděl do kongresmanových očí. „Taková, která způsobují bolest hlavy. Řekl bych, že by sis měl s ním promluvit.“

„Je drahý?“

Clark si v duchu povzdechl. Rudin byl vlastně tuctový chudák, kterých na ulici potkáte tisíce. Jeho muž byl hodně drahý, ale on byl ochoten část nákladů dokonce krýt sám. „Má rozumné požadavky.“ Clark však vzápětí neopomněl zachovat své pověstné dekórum. „Aspoň mi to říkali. Já s ním nikdy nemluvil osobně, víš.“

„Kdy se s ním můžu sejít?“

„Pokusím se zjistit, jestli by mohl za tebou přijít dnes odpoledne do kanceláře. Nic ale neslibuju. Je to fakt těžce pracující chlapík.“

„Čím dřív, tím líp. Navíc tenhle vlak musí vykolejit co nejdřív.“

Clark jen krátce přikývl. „Ještě jednu věc. Alberte, nikdy jsme spolu nemluvili o podobných věcech. Dám ti to jméno. Jak s ním ale naložíš, je už čistě jen tvoje věc.“

„Neboj se, Hanku. Nikdy ti nezapomenu, jak jsi mi v mé nejčernější hodině pomohl.“

Clark se pobaveně usmíval. „Nech toho. Od čeho jsou přátelé!“ Clark se sice navenek usmíval, ale uvnitř celou tu dobu vládl chladnokrevný politik. Rudin se nechal vést jako štěně na fenin cecík. Stačila jen zmínka o tom, jak by se dala Irene Kennedyová zlikvidovat. Demokratická strana spolkla návnadu.

DEVÁTÁ

TEL AVIV, STŘEDA DOPOLEDNE

Útlý černý mercedes se rychle pohyboval po ulicích Tel Avivu. Sedan měl neprůstřelná skla, vyztuženou podlahu proti výbuchu min a pancéřování střechy a boků. Vzadu seděl Ben Freidman. Řídil jeden z jeho osobních strážců, druhý seděl vedle řidiče s brokovnicí na kolenou. V automobilu se nacházel hotový arzenál. Nebylo to zbytečné opatření, hrozba byla opravdová. Freidman používal dva pancéřové vozy – peugeot a mercedes. Využíval je v průběhu dne střídavě. Přesedal v podzemních garážích nebo uzavřených oblastech, kam se nezvaný nemohl dostat.

Plukovník Ben Freidman, ředitel Mossadu byl pravděpodobně nejvíce nenáviděným mužem Blízkého východu. Jásir Arafat i Saddám Husajn měli své nepřátele, ale oba byli Arabové. Nikdo nepochyboval, že Blízký východ je převážně arabský. Po celá tisíciletí se v různých půtkách utkávaly různé frakce a náboženské islámské skupiny. Současné nepokoje mají hluboké kořeny v dávné prokleté minulosti. Navzdory rozdílům ve své víře a jejím výkladu, v jednom se ale všechny shodovaly. V naprosto nenávistném vnímání společného nepřítele – Izraele.

Mossad, izraelská výzvědná služba, patří mezi islámskými zeměmi k nejvíce obávaným a nejspíš i nejvíce nenáviděným organizacím. Je to podle nich skryté doupě vrahů a zlodějů, kteří dostali od izraelské vlády požehnání k ilegálnímu boji proti muslimům po celém světě.

Ben Freidman si z takové pověsti nic nedělal. Naopak, dělal všechno proto, aby tento strach ještě posiloval. Přímou konsekvencí takového počínání byla skutečnost, že musel být neustále obklopen střelci a pancéřovanými automobily. Arabové přísahali, že Izrael zničí, a on zase, že ho bude bránit. Byli ve válce, co už trvá padesát let. Falešný mírový proces na Blízkém východě, na který tak dbali američtí poradci a měkcí izraelští politici, jen znesnadňoval boj, ale Freidman si rozhodně nestěžoval. Neustále se adaptoval a připravoval na další formy možných střetnutí.

Čtyřicet let byl Mossad držen v naprosté tajnosti. Ředitelé této agentury se stýkali jen s premiérem, dokonce ani ministři je neznali. Časy se ale změnily a v devadesátých letech se Mossad stal obětí prchavé a nejednotné izraelské politiky. Anonymita agentury vzala zasvé a místo ředitele patřilo k těm nejžhavějším ve vládě. Freidmanovo jméno se začalo pravidelně objevovat v tisku a jeho snímek v televizi. Jakýkoli terorista tak dostal báječnou příležitost si ho v davu vyhlédnout a ustřelit mu hlavu.

Politické čistky ovlivnily Mossad natolik, že Freidman se naučil s politiky jednat velmi vyhýbavě. Byl oddán své zemi a Mossadu. Premiér a jeho kohorta ministrů hráli jen druhé housle. Málem se jim podařilo zničit nejvýkonnější špionážní agenturu na světě jen tím, že se museli pořád do něčeho plést. Od roku 1951 až do 1990 vedlo Mossad jen pět ředitelů, ale v politických bojích devadesátých let to už byli čtyři další. Nedostatek jednolité strategie měl katastrofální důsledky na personál, výcvik a morálku agentů Mossadu. Navzdory tomu, když premiér jmenoval Bena Freidmana ředitelem, přijal tuto nabídku bez zaváhání a rád.

Freidman chápal spoustu věcí, které jeho předchůdcům nedocházely. Když chceš vést nejefektivnější špionážní agenturu, musíš být diktátor, ne politik. Jako diktátor musíš mít moc. Freidman prožil velký kus života v Americe, kde ve spolupráci s CIA bojoval proti světovému terorismu. Tam se také naučil, že je nutné se přizpůsobit politickému boji. CIA tímto procesem prošla dávno předtím, než byl k tomu Mossad donucen. Washington je městem politických hrátek, média v USA jsou svou dravostí a nezávislostí nesrovnatelná s těmi v Izraeli. Thomas Stansfield naučil Freidmana mít výsledky i v takové politické situaci.

Stansfield to řekl jasně – agentura pod mým vedením se o politiku nestará. Bylo proto nutno vytvořit kanály, které umožňovaly konat bez toho, že by politici na Kapitolu věděli, co se vlastně děje. Pak začal využívat sebrané materiály na různorodé politiky, pokud se pokoušeli nějakým způsobem CIA ohrožovat. Většina politiků ve Washingtonu pochopila, že CIA odvádí špinavou práci, a drželi se stranou. Vždycky se ale našla hrstka oportunistů, kteří se chtěli dostat nahoru, zmocnit se své strany, či obojí. Stansfield stanovil dohled nad těmi nejagresivnějšími a po celá desetiletí dokázal vlky udržet uvnitř ohrady.

Freidman věděl velmi dobře, že ani v Izraeli tomu nebude jinak. Ti, co šplhali na vládní místa, měli vždycky nějaký současný nebo minulý škraloup, který chtěli udržet v tajnosti, Freidman jen sbíral informace. Pomocí nich pak udržoval premiéra, vládu i opoziční stranu v tichosti. Měl chráněná záda, mohl se tady plně věnovat své práci – bezohledné válce proti světovému terorismu, který přísahal, že zažene židovský národ zpět do moře.

* * * * *

PŘED POLEDNEM BYLO V CENTRU TEL AVIVU jako obvykle slunečno a docela příjemných sedmadvacet stupňů. Provoz byl docela přijatelný, jezdilo jen pár aut, a ani chodců nebylo na ulicích příliš mnoho. Rychle jedoucí limuzína se blížila k rezidenci premiéra. Agenti již vysílačkou oznámili svůj příjezd. Bezpečnostní služba pročesávala příjezdovou trasu a pátrala po možném útočníkovi. Když pancéřovaný vůz objel těžký zátaras do podzemních garáží, čekali tam už čtyři na první pohled zlověstně vypadající agenti se samopaly uzi v rukou.

Mercedes zajel do garáže a hned za ním vyskočil silný vyztužený zátaras. Přesně tak vypadal život v Izraeli. Nikdo z mužů, kteří prošli tímto podivným přivítáním, to nepovažoval za nic neobvyklého. Už od dětství byli stále na frontové linii. Od mládí jim vštěpovali, že jakýkoli podezřelý předmět na veřejnosti může být nebezpečný, stejně tak jako cokoli neobvyklého. Byli jim podezřelí všichni a hned volali policii. Jejich nepřítel byl uvnitř. Nebylo dne, aby na něj nemysleli. Zapomenout na jedinou maličkost mohlo znamenat jistotu, že se staneš jednou z tisíců obětí, které provázejí život této malé země.

Freidman vystoupil zadními dveřmi. V ruce držel speciálně upravený kovový kufřík. Jeho muži kolem něho. Měl na sobě světlé volné kalhoty a hnědou košili s krátkými rukávy ve volném stylu. Samozřejmě měl pod ní pouzdro s pistolí. Proto ji nosil přes kalhoty. Dva strážní ho odvedli k výtahu vedoucímu rovnou do premiérova apartmá. Freidman celou cestu mlčel. Mířil rovnou do zajištěné konferenční místnosti bez oken. Posadil se na židli a svými tlustými prsty bubnoval do lesklé desky stolu.

Pak už přišel David Goldberg. Posadil se. Bývalý armádní generál byl typickým jestřábem a věděl proč. Měl podsaditou postavu plně odpovídající jeho myšlení. Byl předsedou konzervativní strany Likud. Navzdory tomu, že si tato strana držela jen devatenáct křesel v stodvacetičlenném izraelském parlamentu Knesset, Goldberg byl naprostou většinou Izraelců zvolen za premiéra. Všichni už byli unaveni narůstajícím vlivem strany práce a jednáními s Jásirem Arafatem. Goldberga do čela země vynesla vlna národní jednoty a dostal pravomoc konečně zastavit krvavou činnost Palestinců. A on dal voličům právě takový slib. Byl si vědom skutečnosti, že bez Bena Freidmana to nikdy nedokáže.

Goldberg nosil hustou bílou hřívu lemující jeho opálenou tvář se silnou čelistí. Ve fyzickém smyslu slova tak trochu připomínal Winstona Churchilla. Byl to rozložitý velký chlap, ale bez svalů. Pokud by se někomu povedlo se podívat pod oblek, našel by všude jen puding. Slabost to ale rozhodně nebyla. Ten chlap měl odolnost býka a tvrdou hlavu. Získal si skvělou pověst v Jom-kippurské válce. Nikdy nezapomněl na tento zákeřný útok arabských sousedů, uskutečněný během nejvýznamnějších náboženských svátků.

Izraelská vláda se v posledních dvou desetiletích významně změnila, neboť mnoho pokusů o mír vždycky skončilo v tratolišti krve. Když se veškeré pokusy o nastolení rovnováhy zhroutily a začala znovu téct krev, země předala Goldbergově straně právo ji znovu vést. Pro tohoto muže stejně tak jako pro Churchilla bylo jediné místo právě v tak pohnuté době.

Goldberg si utáhl kravatu a pak nechal ruku volně ležet na břichu. Protáhl se. „Jak to s Američany šlo?“

Freidman mu po schůzce s prezidentem nezavolal. Věděl dobře, že NSA je schopna vše odposlouchat. Bylo lepší vše vyřídit osobně. „Šlo to pomalu, ale nakonec jsme dosáhli svého cíle.“

Goldberg oceňoval výsledky prezidenta Hayese v boji s terorismem, ale na druhou stranu mu příliš nedůvěřoval. Za léta v úřadu se jasně ukázalo, že se nenechá ovlivňovat mocnou židovskou lobby v Americe. Pro židy bylo víc než podstatné mít stále v Americe odpovídající vliv. Goldberg to věděl velmi dobře. „Proč ten pomalý začátek?“

„Prezidentu Hayesovi se nejspíš nelíbilo, že jsem o tu schůzku požádal já a ne vy.“

„Nejspíš ale pochopil, proč jsem to neudělal.“

„Když jsem mu vysvětlil, o co jde, změnil postoj.“

„Jaká byla reakce?“

Freidman se zašklebil při vzpomínce na napětí v Hayesově tváři. „Nijak šťastný zrovna nebyl.“

Pro Goldberga byly všechny hovory s Freidmanem značně obtížné. Ten chlap nikdy nešel rovnou k věci. Informace se z něj musely dolovat. „Co říkal?“

„Nic. Vlastně ale nemusel. Hněv v tváři mluvil sám o sobě.“

„Kdo byl na té schůzce?“

„Doktorka Kennedyová, generál Flood, Michael Haik a Valerie Jonesová.“

„Co ostatní?“

„Nikdo!“

Goldbergova tučná tvář se změnila. Najednou byl zachmuřený. „To je ale neobvyklé, nemyslíte?“

„Ne. Prezident Hayes řekl dost jasně, že americké zájmy se nemusí vždycky shodovat s našimi.“

Goldberg chtěl něco namítnout. „Možná, to ale není důvod, proč ostatní mlčeli. Bože, vždyť je to náš jediný spojenec v této krví nasáklé oblasti.“

Freidman se lehce pousmál. Goldberg se takto nikam nedostal. Byl příliš emocionální. „Prezidentovi se prostě nelíbilo, jak jsem si vyžádal tu tajnou schůzku. Přál si, aby všichni mlčeli, dokud jsem tam byl.“ Pokrčil rameny. „Davide, na tom není nic neobvyklého. Jako šéfa Mossadu mě nikde nevítají s kyticemi. Dokonce ani ne ve vlastní zemi.“

Goldberg přikývl. Freidman měl vlastně pravdu. Dokonce i v jeho vládě se našli takoví, kteří při vstupu ředitele Mossadu zmlkli. „Jaký je tedy výsledek?“

„Mluvil jsem i s paní doktorkou Kennedyovou. Berou to velice vážně. Spojí se s námi. Požádala mě, abychom byli trpěliví a nedělali nic, než najdou konečné řešení.“

Goldberg vyskočil jako pružina. Ve tváři se mu zračily opravdové obavy. „Vy jste jim nevyřídil můj vzkaz? Náš problém má jen jediné řešení – žádné diplomatické a ekonomické sankce! Jedině vojenská operace přinese výsledky!“

Freidman zvedl ruku a naznačil premiérovi, aby se uklidnil. „Nebojte se, Davide. Probral jsem to s Kennedyovou. Přednesl jsem jim Saddámovy možnosti. Prezident Hayes si teď hledá výmluvy, proč nemůže bombardovat, což je pro naši věc vlastně to nejlepší.“

„Ty jeho bomby ale musíme zlikvidovat!“ Goldberg se neuklidnil. „A jestli se Saddám jen trochu začne bát, že o nich my nebo Američané víme, rozmístí je po celém Iráku a budeme úplně nahraní!“ Bouchl pěstí do stolu. „Jinou možnost nemáme.“

„Američané to ale vědí zrovna tak.“

„Jejich myšlení leckdy nerozumím,“ mávl rukou Goldberg. „Dělají věci, které podle mě nedávají smysl.“

„Prezident ale ne. Nesnáší Saddáma z mnoha důvodů, které jsou nám známy. Udělá přesně to, co po něm chceme.“

Goldberg zavrtěl hlavou a hodnotil Freidmanův plán. „Vážně nevím. Už je vidím, jak všechno probírají v OSN, nebo si s tou myšlenkou pohrávají na nějakém televizním kanálu,“ vrčel. Ukazováček zabodl do Freidmana. „Nesmíme podceňovat ego amerických politiků. Rádi se vyhřívají ve světle ramp. Myslím, že není iracionální se obávat prezidentova rozhodnutí vystoupit v televizi. Mohl by oznámit, že Saddám právě dokončuje atomovou bombu. Bylo by to skvělé řešení, aby mohl vytvářet další a další koalice. Arabové se spolčí proti nim během vteřiny. Saudové a Íránci se jich bojí stejně tak, jako my se zase bojíme jich.“

Freidman rozhodně zavrtěl hlavou. Jejich podporu si získá, až obrátí ten špitál na hromadu písku. „Nikdo z nás nechce, aby nukleární klub měl dalšího člena. Prezident Hayes je rozhodný muž. Nelíbí se mu ten skutek, ale ví, že je nezbytně nutný.“

„Co ta nemocnice?“ zeptal se Goldberg. „Američané nesnesou představu, že je budou vláčet a předhazovat jim snímky takové spouště.“

Freidman na okamžik zaváhal, protože Goldberg měl naprostou pravdu. „Samozřejmě, že je ta představa trápí. Každopádně jsou si ale vědomi, že je to mnohem lepší než nedělat nic.“

„Neříkám, že neudělají nic. Pouze si myslím, že to budou řešit ve vzduchu a ne ze vzduchu.“

„Rozumím vám, pane premiére, ale nesouhlasím. Znám prezidenta. Během dvou týdnů dá ty bomby shodit. Američané za nás ten problém vyřeší.“

Goldberg spustil čelist a pečlivě si Freidmana prohlížel. Brada jasně vystupovala nad límeček bílé košile. „Rád bych s vámi sdílel vaši důvěru v naše přátele. Jenže nemůžu. Už jsem nařídil našemu letectvu, aby se připravovalo na tento úder. Nebudu jen sedět a čekat na americké hrátky. Pokud se pokusí dát něco do médií, pošlu tam hned naše letouny! Nedám Saddámovi šanci ty bomby přesunout někam jinam!“

Goldbergova slova vlila úsměv do Freidmanovy tváře. Obdivoval premiérovo odhodlání. Pokud by byli všichni jako on, nikdy by to s Palestinci nevypadalo tak jako nyní.

„Co je vám k smíchu?“ vybuchl rozezlený premiér.

„Špatně jste pochopil můj úsměv, Davide. Je pln obdivu. Američané zaútočí právě z důvodů, o kterých jste mluvil. Vědí dobře, že pokud to neudělají oni, uděláte to vy. Takovou situaci nehodlají připustit. Prezident Hayes přikáže úder a vyřeší ten problém. Chce to jen trpělivost a čas, aby to mohli připravit.“

„Trpělivý nebudu, i když ten čas mít budou. Za žádných okolností Saddámovi nedovolím, aby ty zbraně převedl do bojové pohotovosti. Pokud dojde k válce s Jordánskem a Sýrií, nechť se tak stane. Naše letecké síly je rozdrtí ještě na zemi a naše armáda pak dokoná zbytek.“

„Co ale Egypt?“

„Nemají na válku žaludek. Vědí, co se stane, když se pokusí překročit Negevskou poušť. Bude to masakr stejně jako naposledy. Navíc se nedají tak snadno ovlivnit. Není to Sýrie a ani Jordánsko.“ Goldberg zavrtěl hlavou. „Ne, nebudou dělat nic. Benjamine, jste ostřílený válečník. Arabové nás nemůžou příliš ohrozit a vy to víte. Už jsme jim vzdorovali mockrát. Budou raději mluvit, než něco konat.“

Premiérova slova opět vyvolala úsměv. Freidman souhlasil s premiérovou analýzou. „Davide, i vy jste starý a všemi větry ošlehaný chlap. Lidi v této zemi ani nevědí, jaké mají štěstí, že ji v tomto období vedete právě v těchto složitých časech.“ Freidman vstal a podíval se na premiéra. „Američané to udělají. Slibuju vám to.“

DESÁTÁ

WASHINGTON, D.C., STŘEDA DOPOLEDNE

Na listopad byla v hlavním městě až překvapující zima. Prezident požádal Irene Kennedyovou, aby si přivstala a zašla za ním, ještě než přijdou ostatní. Chtěl s ní mluvit o samotě. V sedm ráno je Bílý dům docela klidné místo. Do zahájení dalšího dne zbývala dobrá půlhodinka. Tajní agenti a strážní už stáli na svých místech, ale to také bylo vše. Týmy od tisku, zaměstnanci i návštěvníci stále ještě dospávali nebo se připravovali na další rušný den v nejznámější americké budově.

Kennedyová vstoupila do Západního křídla. Měla na sobě stylový, byť konzervativní tmavomodrý kostým. Pod paží nesla zapečetěné desky s prezidentskou denní svodkou, které se tu říkalo PDB. Vlastně šlo o výtahy z denního tisku, které připravili analytici CIA. Byl to přísně tajný dokument a byl doručován jen vysoce postaveným státním úředníkům. Kopie se sbíraly a denně se skartovaly. Normálně svodku doručoval mladší úředník, ale dnes ráno to udělala sama Kennedyová.

Zamířila do prvního patra, do prezidentovy jídelny u Oválné pracovny v prvním patře. Prezident Hayes už na ni čekal. Na stole byla rozložena hromádka novin. Uprostřed pak stála miska s cereáliemi a vpravo šálek kouřící kávy. Hayes si vždy věci dokázal uspořádat. Byl cílevědomý. Už předtím řekl Kennedyové, že nedovolí, aby mu úřad zničil zdraví jako jeho předchůdcům.

Třicet minut denně trávil na posilovacích strojích nebo na kole. Normálně to bylo v této době, kdy v sedle studoval PDB. Kvůli situaci v Iráku ale teď neměl stání. Když dopili kávu, zamířili do Situační místnosti, kde je již čekal s hlášením generál Flood se svým štábem.

Kennedyová se snažila Hayese přesvědčit, aby o řešení krize v Iráku vědělo co nejméně lidí. Ministr obrany byl v Kolumbii do soboty. Bude informován po návratu. Náčelníci jednotlivých štábů budou také drženi v nevědomosti, stejně tak jako většina členů kabinetu s výjimkou Michaela Haika. Kennedyová přesvědčila prezidenta, že prioritním úkolem je vše utajit tak, aby se Saddám nemohl dovědět, že se něco chystá.

Prezident se nenamáhal ani zvednout oči od novin, když Kennedyová vešla dovnitř. „Dobré ráno, Irene. Posaďte se. Dáte si něco se mnou?“

„Ne, děkuju, pane. Jen kávu.“ Kennedyová si sama nalila hrnek ze stříbrné konvice stojící na stole. Tyto ranní schůzky při snídani se stávaly již běžnou denní záležitostí. Kennedyové se líbilo s tímto mužem jednat.

„Jaké máme novinky?“ zeptal se Hayes navzdory plné lžičce cereálií mizející v ústech.

„Tedy,“ řekla Kennedyová po chvilce přemýšlení, když desky otevřela. „Pákistán znovu zopakoval výhrůžky Indii a sdělil, že zahájí novou ofenzívu pro získání sporných území…“

Prezident mávl rukou a pak si utřel kapku mléka na rtu. S ubrouskem v ruce řekl: „Nechme toto stranou. Pak se na to podívám. Pokud tam není nic, co by vyžadovalo mou okamžitou pozornost, rád bych si s vámi promluvil o tom zmatku, co nám naši izraelští přátelé hodili na hlavu.“

Kennedyová si hned uvědomila, že důraz na slovo přátelé nebyl náhodný. Prezident už měl irácké krize víc než dost. „Co byste chtěl vědět, pane?“

Hayes odložil ubrousek a odsunul misku s cornflaksy. Chvilku mu trvalo, než vše na stole urovnal. Tento čas využil k tomu, aby si srovnal myšlenky. „Spoléhám na vás a chci, abyste se mnou mluvila otevřeně.“ Podíval se jí zpříma do očí. „Odpovězte mi úplně pravdivě.“

Kennedyová se dál tvářila neutrálně, její hnědé oči opětovaly prezidentův pohled. Kývla směrem k němu.

„Můžeme Izraelcům důvěřovat?“

Kennedyové se ta otázka vůbec nelíbila. Na podobné dotazy je dost obtížné odpovídat. „Můžete to trochu specifikovat, pane prezidente?“

„Můžeme informaci, kterou jsme od nich dostali, považovat za spolehlivou? Je možné, že se spletli… nebo že jim někdo podstrčil dezinformaci?“

Na chvilku se zamyslela. „Možné je všechno, ale v tomto případě se domnívám, že informace je velice přesná.“

Hayes se ušklíbl. Chtěl mnohem konkrétnější odpověď. „Co vás vede k tomuto názoru? Protože důvěřujete plukovníku Freidmanovi?“

Kennedyová si poprvé všimla prezidentovy jedovatosti. „Benu Freidmanovi do určité míry opravdu důvěřuju. Vím přesně čemu je oddán. Neudělá nic, co by snad Izraeli mohlo uškodit.“

„No právě. Nechci se nechat manipulovat, a už rozhodně ne zemí, která je nám vlastně vděčná za svou existenci. Pár mých předchůdců se nechalo poslušně vodit za ručičku a mnozí o tom dokonce ani nevěděli. Já ale takový trouba nebudu.“ Hayes vztekle pohazoval hlavou. „To jim rozhodně nedovolím. Chci si být naprosto jistý, že ta informace je věrohodná. Teprve pak tam pošlu bombardéry. Máme někoho v Bagdádu, kdo by potvrdil Freidmanovy domněnky?“

„Nerada to říkám, pane,“ zaváhala Kennedyová. „Naše zdroje v Iráku jsou omezené. Máme sice pár informantů v jejich vládních službách, platíme je dobře, ale přesto by bylo velice riskantní se vyptávat.“

„Není to snad jejich práce?“ vrčel prezident se značným roztrpčením v hlase. „Za co je vlastně platíme?“

„To je pravda,“ připustila Kennedyová. „Jenže pokud začnou čmuchat v jiné oblasti, než jim přináleží, pak je to z naší strany nepochybně krok k tomu, aby je umučila Saddámova tajná policie.“ Irene mluvila se značným sebezapřením.

Prezidentovi to ale bylo úplně jedno. „Poslouchejte. Než shodím bomby na špitál, chci si být absolutně jistý, že ty bomby tam opravdu jsou.“

„Pane, můžu se na to zkusit zeptat, nejspíš mě ale budou ignorovat. Je to příliš riskantní. Nemáme ale žádný důvod pochybovat o izraelských zjištěních.“

„Napadá mě jich hned celá řada,“ odsekl prezident. Koulel očima.

Kennedyová poslední poznámku ignorovala. Vytáhla z desek svodku. „Myslím, že by vás mohlo zajímat tohle.“ Podala mu černobílé satelitní snímky. Bylo na nich centrum Bagdádu. Nemocnice Al Husajn byla označena bíle. „Zadala jsem svým analytikům, ať vyhledají všechno podstatné o této nemocnici. Tady to máte.“ Kennedyová odsunula první snímek, pak mu podala druhý s nemocnicí a nejbližším okolím. Na východní přístupové cestě pod stromořadím stála nákladní vozidla také označena bíle. U nich bylo napsáno: Vyklápěcí náklaďáky.

„Jsou tam tak tři roky. Po celé měsíce. Mí analytici odhadují, že musely odvést tisíce tun zeminy z podzemí nemocnice.“ Kennedyová ukázala další fotografii. Bylo to podobné uspořádání. Vyklápěčky ale nahradily mobilní míchačky.

„Analytici jsou si jisti, že nejde jen o výstavbu nových základů nemocnice. Tolik cementu je prý potřeba jen pro výstavbu betonového bunkru.“

„Jak jste, k sakru, mohli takový vývoj přehlédnout?“ zeptal se Hayes s hněvem v hlase. „Proč potom vynakládáme miliardy dolarů do satelitního snímkování?“

„Problém, pane, je, že sledujeme pěkně rozsáhlé území. Od konce války v Zálivu nevidíme nic jiného než vyklápěčky a míchačky.“

Prezident nervózně listoval zbytkem fotografií. Nic neříkal. Když skončil, složil je do úhledného balíčku a podal jej zpátky Kennedyové. „Chcete říct, že je to důkaz Freidmanova tvrzení?“

„Přesně tak.“

Prezident vstal a došel k oknu. Hleděl směrem k výkonné budově. Kennedyová ho v tichosti sledovala. Najednou měla dojem, že jí něco říká. Pořád ji trápilo, zda Izrael neudělal něco, o čem nevěděla. Pak se prezident otočil.

„Kolik lidí je v tom špitálu?“

„Nevíme přesně, pane.“ Ani moc nelhala. Jeden analytik stanovil hranice, ale v tento okamžik bylo lepší, když to prezident nebude vědět.

„Stovky?“

„Nejspíš.“

Prezident se prudce otočil a díval se ven z okna. Kennedyová ho litovala. Budou to letci, kdo svrhnou bomby. Byli však k tomu trénováni. Od okamžiku, kdy opouštěli školu, čekali na takovou chvíli. Prezident ale pro podobné úkoly cvičen nebyl. Bude to právě on, kdo pošle stovky lidí na smrt. Kennedyová se bála, aby se nezeptal, kolik dětí tam bude muset zemřít, kolik matek, otců a prarodičů. Měli před sebou odporný úkol. Prezident, aniž odhlédl od okna, zavrtěl hlavou. „V tomto okamžiku Izraelce proklínám za to, že mě do toho namočili.“

Kennedyová se při těch slovech zamračila. K její kariéře vážná a osudová rozhodnutí patřila. „Nemyslíte to ale doslova, viďte, pane prezidente?“

Prezident Hayes se otočil.

Pokračovala. „Izraelci přece nepostavili ten bunkr pod nemocnicí. Udělal to Saddám. Je to on, kdo si zvolil pacienty za lidský štít. Je to přece on, kdo je vystavil takovému nebezpečí.“

JEDENÁCTÁ

SITUAČNÍ MÍSTNOST, STŘEDA DOPOLEDNE

Generál Flood cestoval velmi nalehko, aby nebudil zbytečný rozruch. Měl při sobě pouze čtyři pobočníky – za letectvo, námořnictvo, námořní pěchotu a armádu. Když prezident s Kennedyovou vstoupili do Situační místnosti, všech pět vojáků sedělo u vzdálenější strany stolu. Postupně jeden po druhém vstávali.

„Dobré ráno, pánové. Posaďte se!“ Prezident odsunul koženou židli v čele stolu a posadil se.

Michael Haik, prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti, je přivítal vestoje. Posadil se s Kennedyovou vedle prezidenta. Vedoucí kanceláře prezidenta nebyla pozvána, což generál Flood oceňoval. Nechtěl, aby byl prezident rozptylován Valerií Jonesovou či spíše jejími poznámkami. Úkolem jednání bylo předložit prezidentovi vojenské možnosti a dát mu realistický odhad času, kdy bude možno dosáhnout nejefektivnějších výsledků.

Generál Flood seděl proti prezidentovi na druhém konci stolu. Byl to velký chlap s výškou přes metr pětaosmdesát a vážil skoro sto padesát kilogramů. Naklonil se dopředu, položil ruce na stůl a začal. „Pane prezidente, jak jste požadoval, můj štáb připravil analýzu možných řešení. První možné řešení již znáte. Ihned po vašem pověření odpálíme salvu raket Tomahawk, které srovnají nemocnici se zemí. Podle mého názoru má tento plán jednu podstatnou výhodu. Zaručuje, že ve vzduchu neztratíme žádnou naši posádku.“ Flood se na chvilku odmlčel. „Bohužel jsme ale také došli k názoru, že nebudeme mít záruku zničení primárního cíle.“

Prezident si nebyl generálovými závěry jist. „Můžete být přesnější?“

„Doktorka Kennedyová nám předložila satelitní snímky, které dokazují, že pod zemí byl vybudován řídící bunkr. Tomahawk nedokáže podobná opevnění efektivně poškodit. Jediné, čeho bychom dosáhli, tak možná následných škod po zřícení toho špitálu.“

„Generále,“ zavrčel prezident s nesouhlasným výrazem v tváři.

„Je mi to líto, pane,“ řekl s vlažností voják, který dobře věděl, jak prezident bytostně nesnáší suchou vojenskou mluvu. „My bychom srovnali nemocnici se zemí a zabili většinu lidí uvnitř. Taky bychom riskovali, že tomahawky zasáhnou jiné cíle než jen primární objekt. Možnost takového omylného zásahu je tak do deseti procent.“

„Jaké máme jiné možnosti?“

„Využít neviditelných F 117A ze 48. stíhací perutě ze základny Holloman v Novém Mexiku. Letouny zajistí dostatečné krytí, neviditelnost při přeletu a možnost odpálit naváděné střely rovnou na cíl. Budeme tak mít mnohem větší možnost ty bomby zničit, ale stále si nebudeme mocí být skálopevně jisti.“

„Jak to?“ nevěřícně zíral prezident.

„Pro zničení takového opevnění potřebujeme penetrační bomby. Bombové komory na stosedmnáctkách jsou omezené svou velikostí. Největší bomba, kterou tam takto dopravíme, je GBU 27/B. Za normálních okolností by to stačilo, ale tentokrát ne, pane.“ Flood přešel do znepokojeného tónu. „Bohužel se domnívám, že máme jen jednu možnost odhozu.“

Prezident přikývl. „Chápu vás. Budeme se ale muset pokusit. Za jakých okolností bude útok úspěšný?“

Generál Flood se podíval doleva, pak doprava. „Nemůžeme se shodnout, pane.“ Generál kývl na muže v tmavěmodré uniformě letectva.

„Pane prezidente, jsem plukovník Anderson. Let čtyř stosedmnáctek – každá má dvě GBU naváděné laserem o váze dva tisíce sto liber – bude ke zničení cíle stačit.“

„Mluvíte tedy o osmi bombách.“

„Přesně tak, pane.“

„A jste si jistý, že to bude stačit na zničení nukleárních bomb.“

„Jsem, pane. Během války v Zálivu jsme tuto zbraň použili nesčíslněkrát. Ničili jsme kryty i opevněná velitelská stanoviště.“

„Jak moc tomu věříte?“

Plukovník se na okamžik zamyslel. „Na devadesát procent, pane.“

Prezidentovi se ta odpověď nijak zvlášť nelíbila. Všiml si, jak se jeden z generálových pobočníků zamračil. Bylo zřejmé, že s tímto postupem hluboce nesouhlasí. Byl to mariňák. V duchu si poznamenal, že ten chlap si potrpí na prýmky. Podíval se na důstojníka. „Plukovníku, zdá se, že s kolegou nesouhlasíte.“

Mariňák odpověděl rovnou. „Ne, pane, opravdu nesouhlasím.“

„Co vás zaráží na plánu plukovníka Andersona?“

Mariňák se podíval přes stůl na své přátele. „Plukovníka Andersona si vážím,“ začal z druhého konce. „Přesto jsme se dostali do odborného sporu, který typ útoku bude efektivnější. Nemyslím si, že devadesát procent jistoty v tomto případě stačí. Pokud se penetračním bombám nepodaří cíl zničit, pak jsme jen vytvořili další silnou vrstvu sutin, které budou bunkr krýt. Pak teprve bude přímý útok neřešitelnou záležitostí.“

„Co navrhujete?“

„Pane, znáte Hrdličku?“

Prezidenta ten podivný dotaz zaskočil. První, co ho napadlo, byla aféra Watergate a pak jakýsi pornofilm stejného jména. Lepší bylo mlčet. Zavrtěl hlavou.

„Hrdlička je jméno pro novou superpenetrační bombu. Je to GBU 28/B. Plukovník Anderson má pravdu, když říká, že GBU 27/B jsou velmi účinné proti leteckým krytům a mělkým řídícím stanovištím. Je ale potřebné se zmínit, že zbraň se zcela neosvědčila proti Saddámovým vysoce opevněným bunkrům hluboko v zemi.“ Mariňák se zamyšleně podíval na generála Flooda. „CIA během války lokalizovala hlavní Saddámův bunkr. Nazýval se al-Tadži a ležel na letecké základně vzdálené asi dvacet mil od Bagdádu. Na začátku války jsme tam poslali tři nálety stosedmnáctek s GBU 27/B. Shodili jsme přes dvacet bomb. Jen jsme jim trochu oprášili omítku.“

Stosedmnáctky teď nějak prezidentovi zhořkly.

„Uvědomili jsme si, že pokud chceme zničit tyto perfektní Saddámovy bunkry, musíme použít výkonnou penetrační bombu. Požádali jsme divizi letecké výzbroje, aby našla vhodný typ a hlavně hodně rychle. Nabídli Hrdličku, bombu o váze dva tisíce tři sta padesát kilogramů, která má dvojnásobnou délku a dvojnásobnou váhu proti původním bombám. Je moc velká a letouny Stealth ji nedokážou přepravit. Poslední večer odstartovaly dvě stojedenáctky z letecké základny Královského saudského letectva v Taifu. Nesly dvě GBU 28/B a shodily je z velké výšky. Jedna minula cíl, druhá ťala do živého.“

„Jaké byly výsledky?“

„Všechny patery dveře bunkru se utrhly, pane. Zevnitř.“ Mariňák se odmlčel, aby si prezident uvědomil sílu exploze. „Cíl je prakticky vymazaný ze zemského povrchu.“

„Kdo tam byl?“

„To ví líp doktorka Kennedyová, pane.“

„Irene?“

„Přinejmenším tucet vysokých důstojníků, někteří členové Saddámovy rodiny a nespočet vysoce postavených politiků.“

Prezident se teď opájel myšlenkou, jak by mu pomohlo, kdyby tenkrát Saddám byl také v tom bunkru. Leč nebyl. „Co udělá bomba takové účinnosti s nemocnicí?“

„Úplně ji zničí, pane,“ odpověděl důstojník námořní pěchoty.

„Co okolní budovy?“

„Následná poškození…“ Mariňák se zarazil, aby vzápětí pokračoval. „Pokud cíl zasáhneme, počet mrtvých v okolí by nemusel být moc vysoký.“

„Pokud ale mineme?“

„Ta bomba zničí všechno, kam dopadne.“

Hayesovi došel rozsah tohoto prohlášení. „Když vezmeme možnost, že cíl mine, jaký je váš odhad úspěšnosti Hrdličky?“

„Sto procent, pane. Můžeme sem poslat dva letouny. Ten druhý bude zajišťovat. Můžeme je tady mít prakticky okamžitě. Pomocí snímacích systémů ověříme účinnost zásahu. Pokud ten první nebude úspěšný, dáme zelenou tomu druhému. Když bychom to párkrát zopakovali, tak…“

Prezident se levičkou podrbal na bradě a přemýšlel o tom, kolik nevinných civilistů budou tyto superbomby muset zabít. Zaplašil obraz ze své mysli a zeptal se jako obvykle. „Proč vůbec uvažujeme o operaci s letouny Stealth, když je odhadovaná úspěšnost jen devadesát procent?“

Generál Flood si dal chvilku načas. „Pokud použijeme neviditelné bombardéry a malé penetrační bomby, pak jde o operaci malého rozsahu s malým rizikem. Můžeme zvolit různorodý postup. Neviditelné bombardéry proniknou dovnitř, odhodí bomby a zmizí dříve, než se vzpamatují. Pokud ale použijeme Hrdličku, operace dostává naprosto jiný rozměr. F 111 je nejstabilnější platforma pro odhození Hrdličky. Jenže to není neviditelné letadlo. Budeme muset provést rozsáhlý útok na irácké radary a protiletecké instalace, abychom se postarali o naše letadla. Takový rozsah operace bude vyžadovat podporu námořních stíhacích letek F 18 z USS Independence v Zálivu, křižující rakety z bojových stanovišť, operační svazy v Saudské Arábii a v Turecku. Rozhodně budeme potřebovat koordinaci se zvláštními jednotkami.“

„Takže o této operaci bude vědět spousta lidí?“

„Ne, to není nezbytně nutné. Operační svazy budou prostě v oblasti operovat. Cíl jim sdělíme až opravdu v posledním okamžiku.“

„Kolik času potřebujeme?“

Generál na okamžik zaváhal. „Přinejlepším čtyřiadvacet hodin. Raději bych ale dal svým lidem týden na přípravu. Musíme ověřit všechny zpravodajské zdroje a upřesnit lokaci cíle.“

Prezident se podíval na Kennedyovou. „Co si o tom, Irene, myslíte?“

Kennedyová zvažovala obě možnosti. „Myslím, že Hrdlička dává lepší vyhlídky.“

„Co když ale Saddám zavětří, že se na něj chystáme?“

Kennedyová pokrčila rameny. „On nás stejně očekává. Jednou za rok mu stejně vypucujeme jeho protiletecká stanoviště a některé průmyslové objekty. Až zjistí, že na něj míříme, bude se plácat do břicha, jaký byl šikula, když ty atomové bomby tak dobře schoval.“ Kennedyová zavrtěla hlavou. „On ty bomby nemůže přestěhovat. Je přesvědčen, že jsou tam dole v naprostém bezpečí.“

„Dobrá.“ Prezident se podíval na hodinky a vstal. Čtyři generálovi pobočníci vyskočili. Prezident je ale rázným pokynem vrátil do židlí. „Mám ještě jednu schůzku.“

Podíval se na generála Flooda. „Chci, abyste tady probrali obě možnosti a našli všechna pro a proti. Pokud bude potřeba, musíme zareagovat velmi rychle. Musíme dostat do oblasti odpovídající síly.“ Podíval se na Kennedyovou. „Vaši lidi proberou se štábem generála Flooda jednotlivé fotografie. Chci znát konečné rozhodnutí, jestli Hrdličku použít, nebo ne.“

Hayes se otočil a zamířil ke dveřím. V nich se zastavil. „Ještě jednu věc. O té nemocnici nebude nikdo informován. Kdy se o tom bude smět mluvit, rozhodnu sám. Pokud dojde k úniku informací, budou padat hlavy.“

DVANÁCTÁ

TEL AVIV, STŘEDA ODPOLEDNE

Co s Donatellou? Ředitel Mossadu trůnil v oblaku kouře ve své kanceláři a obíral se tímto problémem. Patří rozhodně k nejlepším. Ben Freidman je loajální muž, ale každý má svou cenu. Půl milionu dolarů představuje lákavou nabídku. Bylo by to velkolepé přilepšení k penzi. Freidman neviděl nic špatného na tom, když bere peníze, pokud to nijak neohrožovalo zájmy Izraele. Nebyl si ale jist, jestli je úplně fér využívat tímto způsobem moc, kterou mu někdo svěřil.

Celou cestu zpátky z Ameriky se v letadle obíral tím, zda má dát Donatellu zlikvidovat. Senátor Clark to požadoval a byl ochoten dobře zaplatit. Freidman si byl také dobře vědom, že Mitch Rapp je agent, kterému by se mohlo podařit objevit vzájemné vazby se senátorem Clarkem. Mít Mitche v patách nebyl zrovna nejlepší pocit. Freidman ani nepochyboval, že ze všeho nejlepší by opravdu bylo vymazat stopy.

Donatella mu byla oddána celé roky a zajišťovala roli atentátníka – zabijáka na objednávku. Černovlasá kráska Donatella už poslala hezkou řádku mužů na smrt. Všichni to byli nepřátelé Izraele. Po několika velmi produktivních letech ji Freidman oficiálně uvolnil ze služby v Mossadu. Podle své žádosti už nechtěla pokračovat, ale ve skutečnosti uzavřela s Freidmanem úplně jinou dohodu. Plukovník se rozhodl vytvořit druhou tajnou síť, nad kterou nebudou mít politici moc. Temnou stránkou takového řešení však byla existence pár milionářů, kteří potřebovali, aby za ně někdo odvedl špinavou práci; likvidaci zaměstnance, který přešel ke konkurenci s důležitými informacemi, nebo snad dokonce toho, kdo hodlal tyto informace předat úřadům a médiím. Mohl to být i bohatý otec, kterému se nelíbilo, jakou ostudu mu dělá nezřízený synek. Stačila pak malá nehoda a všichni byli spokojeni. Současní kapitáni globálního průmyslu se nechovali jinak než jejich aristokratičtí předchůdci minulých století. Tento problém nemohly vyřešit jen peníze. Freidman si vydělal opravdové jmění tím, že Donatellu uvolnil pouze pro skupinu vybraných. Jenže teď to všechno mohlo skončit.

Freidman típl špačka v popelníku. Před dvěma hodinami ho vyklepali, ale teď už byl znovu plný. Zapálil si další cigaretu a vdechl kouř. Podíval se na Donatellinu fotografii a pak smutně zavrtěl hlavou. Byla to nádherná žena. Jedna z mála opravdových krasavic, na kterých jeho oko spočinulo. A to teď vnímal jen exteriér. Pozorovat tuto ženu v akci se už ani vylíčit nedalo. Její sexualita byla nakažlivá. Dokonce svedla i velkého Mitche Rappa, i když nebylo zřejmé, kdo měl dominantní roli. Byli milenci. Freidman si ani nesnažil vymlouvat, že nežárlí. Rapp se pletl do věcí, do kterých mu nic nebylo. Freidman se musel pro změnu z mnoha důvodů držet zpátky. Z hloubi duše po Donatelle toužil, po její vícenásobné vášni, i když mu bylo zřejmé, že by to byla neodpustitelná profesní chyba. Celou tu dobu věděl, že ji jednoho dne bude muset dát zabít. Nemohl se nechat mást nějakými pocity lásky.

Freidman se zlehka dotkl fotografie. Obdivoval její husté černé vlasy, pronikavé tmavé oči i vysoké lícní kosti. Ta žena byla pro něj bohyní. Čím dál tím víc litoval, že ji nezatáhl do postele. Takovou příležitost už mít nebude. Z mnoha ohledů to prostě byla škoda, že to neudělal.

Na stole stojící interkom se rozbzučel. „Je tady pan Rosenthal,“ sděloval ženský hlas.

Aniž uhnul pohledem z fotografie, Freidman natáhl ruku a stiskl knoflík. „Pošlete ho sem.“

Nejvyšší představitel Mossadu se podíval na obrázek a smutně zavrtěl hlavou. Škoda, ale bude ji muset dát zlikvidovat. Mitch Rapp nesmí dostat šanci, aby vyčenichal, co na něj uchystali.

* * * * *

MARC ROSENTHAL BYL JEDNÍM Z HLAVNÍCH těch, jimž Freidman nejvíc důvěřoval. Bylo mu čtyřiatřicet a pro Mossad už pracoval skoro patnáct let. Vždycky byl skrček, kterému by nikdo nehádal víc než něco přes dvacet. A vypadal tak už od devatenácti. Freidman učil mladíka získávat důležité informace na okupovaných územích a vést průzkum v oblasti. Pak mu už konečně bylo jednadvacet a Rosenthal začal likvidovat teroristy v postranních uličkách Hebronu a Gazy.

Freidman neměl příliš mnoho agentů, kterým mohl bezvýhradně důvěřovat. Rosenthal k nim ale patřil. Měl v zásobě ještě dva muže, oba ale už s Donatellou pracovali. Byli by ve své chladnokrevnosti dost limitováni.

Práce tedy zbyla na prťouse Marka Rosenthala. Byl to ostřílený agent Mossadu, kterého získal a vycvičil sám Freidman. Udělá přesně to, co mu řekne a nebude se ptát. Pokud něco nevyjde, mluvit rozhodně nebude.

„Marku, mám pro tebe delikátní a důležitou práci.“ Freidman znovu típl cigaretu a zavřel složku. Podal ji Rosenthalovi. „Jmenuje se Donatella Rahnová. Pracovala pro nás.“ Freidman si znovu zapálil a vdechl stoupající dým. „Je dobrá… výborná. Bohužel ale udělala pár věcí, které jsou pro nás nebezpečné.“

Rosenthal přikývl. Nebylo potřeba dalších slov. Chlapecky vyhlížející muž si listoval ve spisu. „Kdy to mám vyřídit?“

„Jak to jen bude možné.“

„Sólo, nebo v týmu?“

Freidman se zlehka rozesmál. Představa samotného Marka v této operaci ho opravdu docela pobavila. Bylo to sice možné, ale rozhodně ne rozumné. „Marku, vezmi si svůj tým. Ta žena je velice nebezpečná. Zabila mnohem víc chlapů, než my dva dohromady.“

Následovala jakási poznámka a trhnutí obočím. Nic jiného. „Co s tělem?“

„Podle tvého uvážení. Budu rád, když se o ně postaráš sám. Pokud se něco nepovede, nech tělo na místě a vypadni.“ Zkušenosti z terénu mu radily, že je zdaleka nejlepší nechat svým lidem v poli možnost operačního rozhodnutí.

Rosenthal stále hleděl do spisu. „Můžu být na místě zítra dopoledne.“

„Dobrá.“ Freidman ukázal koncem cigarety na Rosenthala. „Použij své nejlepší lidi a vyřiď to rychle.“ Plukovník se naklonil vpřed ve svém křesle. Pohrával si s cigaretou. „A… nenech se chytit.“

CAPITOL HILL, STŘEDA DOPOLEDNE

SENÁTOR CLARK seděl u masivního stolu v kanceláři Hartovy budovy Senátu. V hlavním městě bylo velmi chladno a větrno. Zíral ven z okna, studoval počasí a snažil se ze sebe shodit poslední tíživý problém. Naproti ve stromořadí se poslední zbytky listů snažily odolávat podzimní atmosféře. Zima už klepala na dveře a myšlenka na ni přinášela pocit zmaru. Clark nesnášel chladná období. Narodil se na jihozápadě, a tak zimy v D.C. vždycky považoval za šílené, a ne mírné, jak jim říkali jiní. I kdyby sněžilo jen jediný den, zdála by se Clarkovi zima k nepřežití.

Díval se ven z okna na šedivou oblohu. Rozhodl se, že opustí o víkendu město, pojede do Phoenixu na golf, nebo dolů na ostrov si trochu zarybařit. Jeho žena číslo tři plánovala cosi v New Yorku, takže nebude mít zase trable ji o něčem přesvědčit. Bude opět sám, což mu vlastně docela vyhovovalo. Číslo tři mu už docela lezlo na nervy a stále něco chtělo.

Pořád nemohl tento vývoj pochopit. Toto manželství uzavřel s jasným vědomím toho, co chtěl. Řekl jí to také velmi jasně. Bože, vždyť s ním spala už v době, když měl za manželku číslo dvě. Co ta ženská vlastně chtěla? Copak si opravdu myslela, že se kvůli ní totálně změní? Ne, on se měnit nehodlal. Věci se musí plánovat. Rozvod ale nepřicházel v úvahu. Jen těžko by se pak mohl ucházet o funkci prezidenta. Bude si s ní ale muset poradit nějak jinak. Donutil ji podepsat tvrdou manželskou smlouvu. Podle ní dostane pěknou sumičku milion dolarů a dalších dvěstě padesát dolarů každý rok, až do okamžiku, než se znovu vdá. Pokud se věci nebudou dařit, jak by chtěl, položí na stůl další peníze a v zásadě ji uplatí, aby to ještě pár let vydržela. To ale bude poslední krok. Opravdový klenot, který jí nasadí, bude Bílý dům. Být První dámou totiž opravdu není k zahození.

Z hlubin duše senátora Clarka však vyvěral hlas úplně jiný. Dej ji zavraždit. Ne, to nejde, namlouval si. Tak špatná zase není. Morbidní představy ho na chvilku plně oslovily, když si uvědomil, jaké by toto řešení mělo výhody. Role truchlícího manžela by mu mohla pomoci dostat se mezi lkající vdovy. Čím víc o této možnosti přemýšlel, tím víc se mu zamlouvala. Manželka číslo III byla velmi atraktivní a načinčaná dáma. Společně vypadali jako skvělý pár. Aspoň v době, kdy byla spokojená. Jenže kdesi uvnitř zůstával ten štětkovský rys její osobnosti, který nedokázala věčně skrývat. Když ho měla dost, hrozně se jí líbilo na něj na veřejnosti žalovat. Během kampaně tak mohla představovat opravdový slabý bod. Tisk si na ní najde všechno možné. Clark dost pochyboval, že jeho Třetí dokáže takový tlak ustát. Ne, bude se muset rozhodnout a přijmout řešení daleko dopředu.

Clark se znovu soustředil na spis na stole a ujistil se, že maléry s jeho třetí ženou teď budou muset počkat. Nejdříve musí vyřešit následující záležitost. Musí něco provést s Markem Ellisem a jeho finančními kumpány. Budou chtít své investice zpět. Na CIA hledí jako na neocenitelnou pokladnici průmyslových tajemství. Clark nestál před touto zapeklitou situací poprvé. Potřeboval, aby jeho investoři měli nějaký efekt, aniž by někdo zjistil, že on stojí v pozadí. Postavil svou politickou kariéru na velmi jednoduchém konceptu. Získal si prezidentovu důvěru svou podporou Kennedyové. Teď tedy potřeboval někoho, kdo za něj odvede špinavou práci. Někdo bude muset Kennedyovou odstřelit. Kongresman Albert Rudin byl také jenom člověk. Clark začal pečlivě okopávat Albertovi mozek a zašívat do něj pochybnosti. Jeho vlastní strana ho přece postavila na vedlejší kolej. On si to přece nezaslouží? Zvlášť ne na místě, kde by mohl sedět kdokoli jiný.

Clark věděl, že Rudin je zralý na roli pěšáka na jeho politické šachovnici. Byl připraven vystoupit proti vlastní straně, neboť se domníval, že ji tak zachrání. Aspoň si to ten spravedlivý Rudin bude namlouvat. Stačilo už jen do kongresmana z Connecticutu strčit. Kdepak, pomyslel si Clark. Nepotřeboval už ani postrčit, chtělo mu jen namazat. Clark se podíval na spis na stole a ušklíbl se. Informace v deskách byla tím správným olejíčkem.

Clark zavřel desky a stiskl interkom na stole. „Mary, pošlete mi sem dalšího hosta.“ Senátor vstal a zapnul si knoflíky na saku. Když se dveře otevřely, Clark šel svému návštěvníkovi v ústrety. Natáhl k němu ruku. „Rád vás vidím, Jonathane.“

Zástupce ředitele CIA sevřel ruku svému ochránci. „Já vás taky, Hanku. Vypadáte odpočinutě a opáleně.“

„Byl jsem dole na ostrově.“ Clarka ale připomínka schůzky s Ellis na malou chvilku rozrušila. „Jednou vás vezmu s sebou. Bude se vám tam líbit. Rybaříte, nebo plachtíte?“

„Oboje.“

„Výborně. Pokud všechno vyjde, zaletíme si tam a oslavíme své vítězství.“ Clark gestikulací hostovi naznačil, aby se posadil do ušáku. „Posaďte se. Co si dáte k pití?“

„Nic, děkuju.“ Brown se posadil a pozoroval Clarka, jak obchází konferenční stolek a usedá na velkou pohovku s hnědou kůží.

Clark si rozepnul sako, sundal si ho a přehodil přes opěradlo. „Ta naše věc se ale nepěkně šmodrchá, Jonathane.“

Brown s nádechem nervózního a rozhodně ne spokojeného smíchu poznamenal. „Já si ale myslel, že jsme od počátku věděli, že budeme musetten uzel rozmotat.“

Clark se rozhodl ignorovat hostovu slabost. „Rudin je připraven naskočit, moc mu určitě nechybí. Chce to jen do něj trochu strčit. Postaví se Kennedyové plnou silou.“

Brown věděl dobře, že Clark by si ho nepozval do kanceláře jen tak. „Kdy do toho vstoupím já?“

„Zítra mám důležitou schůzku. S bývalým agentem FBI. Jmenuje se Norb Steveken.“ Clark zamrkal. „Důvěryhodná osoba.“

Bývalý federální soudce nebyl nijak ohromen, když někdo pracoval pro FBI. Bylo i období, kdy byl přesvědčen, že v té zatracené agentuře pracují jen nelítostní a zkorumpovaní lidé. „Co teď dělá?“

„Je vyšetřovatelem?“

„Pro koho?“

„Pro ty, kdo zaplatí.“

Brown přijal senátorovu odpověď. Naučil se nekomentovat senátorovy kontakty ze všech vrstev. „Kdo ho platí teď?“

Clark mávl rukou. „To není vůbec důležité. Jediné, co ale musíte, být hodně nedůvěřivý a dát mu všechno až po náležitém váhání.“

„Co vlastně chce?“

„Potřebuje nějakou skutečnost, na základě které kongresman Rudin vyvolá veřejné slyšení.“

Brown stejně ale přesně věděl, kam Clark míří. Nechtěl povolit. „Jaké informace?“

Clark si hodil nohu přes nohu. „Aspoň něco o týmu Orion.“

Brown si nebyl jist, jestli slyšel dobře. „Vy chcete, abych bývalému agentovi FBI řekl něco o Orionu?“

„Nebojte se,“ řekl Clark docela klidně. „Přesvědčil jsem kongresmana Rudina, aby se s panem Stevekenem sešel. Albert pochopil, že já musím stát úplně stranou a zrovna tak že s tím ani vy nebudete mít nic společného.“

„Proč se pak mám setkat s tím Stevekenem?“

„Steveken udělá to, co chci já. Pokud mu prozradíte něco mimo záznam, tak to taky mimo záznam zůstane.“

„Co kdybychom tu informaci poslali Rudinovi anonymně?“ Brown se snažil najít alternativu, v které by nebyl osobně namočen.

Clark zavrtěl hlavou. „To by nevyšlo. Albert si už rozhádal celou svou stranu. Když jim má podsunout další špeky, pak je on sám musí slyšet od skutečného člověka, který mu vysvětlí, že to ví rovnou z Langley.“

Brown sešpulil rty. „Nevím. Hanku, dát informaci vám je jedna věc, ale vykládat to bývalému federálovi, to se mi nezdá.“ Brown s pivním břichem se začal v ušáku zmenšovat. „Lidi, kteří vykládají takové věci, velice často zmizí.“

„Peter Cameron dělal chyby. To vy nebudete.“

Clark si hlídal tón hlasu. „Jonathane, stojíme před posledním velkým krokem. Jakmile Albert začne vyšetřování, už to nepůjde zastavit. Tisk se na ni vrhne a my oba dva dobře víme, že Kennedyová takový nápor nikdy vydržet nemůže.“ Clark se na přítele podíval. „Pak už se postarám o to, abyste byl ředitelem CIA vy. Velice bohatým ředitelem CIA.“

Brown si přepočítával peníze, které měl ze státní služby a také od Clarka. Amerika je zemí zákonů. Kennedyová se bude muset udržet na uzdě. „Dobrá. Jak to mám udělat?“

Clark se už zase usmíval. „Pořád ještě chodíte venčit psa?“

„Jistě.“

„Výborně. Steveken vás vyhledá v parku za vaším domem. Zítra večer.“

„Co mu mám říct?“

Clark se na chvilku zamyslel. „Budete si hrát na nervózního. Nejdřív ho pošlete pryč. Odejdete od něho. Půjde za vámi. Je to docela neodbytný chlapík.“

Brown zopakoval otázku. „Co mu mám říct?“

„Nic,“ usmál se Clark. „Zítra večer nic. Navrhněte mu, že si to musíte rozmyslet. Požádejte ho, aby přišel další den. Řekněte mu, že se pak uvidí.“

TŘINÁCTÁ

MARYLAND, STŘEDA VEČER

Rapp byl připraven. Taxík už čekal před domem. Už chtěl vyjít ven a požádat taxikáře, aby chvilku počkal. Jeho přítelkyně tu bude co nevidět. Anna se opozdila, což nebylo nic neočekávaného. Rapp už zabudoval do svého seznamu všeho potřebného nezbytnou půlhodinku. Měl svou zkušenost. Když někde měli být ve 20:00, tak jí musel říct, že tam mají být v půl osmé. Přicházela vždycky o třicet minut pozdě, vyjma vlastního vysílání.

Také se jí povedlo zdržet Air Force One o patnáct minut. Stalo se jí to minulý měsíc. Speciální agent Jack Warch velicí prezidentově ochrance dokonce Anně zavolal na mobil a zdvořile se otázal, zda opravdu s nimi poletí. Anna trčela v zácpě a prosila o strpení. Agent zvyklý na zpoždění jí tedy vymohl pár minut. Letěli do Kalifornie a ztracený čas se ve vzduchu snadno dožene. Anna Riellyová byla oblíbenou korespondentkou prezidenta. Nepochybně pomohlo to, že prezident Hayes i Warch vděčili jejímu příteli za život.

Rapp zkontroloval hodinky. Byl nervózní. O něco víc, než bylo nutné. Odlétali z Baltimore International až za dvě a půl hodiny. Měli spoustu času, ale Rapp nesnášel někam spěchat, zvlášť když s sebou vláčel zbraně. Tentokrát si ze svého arzenálu vybral Heckler Koch HK4. Jeho pistole byla upravena pro střely ráže 9 mm. Rapp pistoli rozebral a pečlivě jednotlivé díly rozptýlil po kufru.

Technici z sekce Vědy a Technologie nakoupili všechny předměty denní potřeby jako fény, krémy na holení, rádia i kufry. Upravili je a vytvořili falešné přihrádky a komůrky. Přesto sloužily původnímu účelu. Pokud celník přišel na to, že fén nefunguje, bylo to vážné varování. Lidé z VT byli na podobné hračky opravdoví experti. Dokonce všechny své produkty nechali projít rentgenem a detektorem kovů. Navíc své agenty učili, jak si mají sbalit svůj kufr, aby nikdo v jejich zavazadle ilegální předměty nenašel.

Anna by se zbláznila, kdyby to věděla. Leč takový byl jeho život. Procházet se po italských městech beze zbraně bylo riziko, které nehodlal podstoupit. Chtěl jí to říct, až se usadí v milánském hotelu. Kdyby se to dověděla dřív, mohla by zpanikařit před italskými celníky. Anna jako každý reportér uměla hrát, když byla něčemu na stopě, ale pomáhat svému příteli pašovat pistoli, když to vlastně stejně ani nechce… to by bylo trochu moc. Rapp věděl dobře, proč si některé věci nechával pro sebe. Aspoň se bude zajímat v průběhu letu o jiné věci.

Zaplatil sice dvakrát tolik, než si myslel, že bude muset vydat, ale stálo to za to. Ten dárek byl klasicky jednoduchý. Bezchybně řezaný jednokarátový diamant usazený v platině z klenotnictví Tiffany. Anna úplně roztaje, až ten klenot uvidí. Rapp věděl, že bude mít z takové situace opravdovou radost. Prstýnek byl pečlivě uložen v kapse jeho koženého saka. Impulzivně přejel prstem po jeho obrysech, po zrádných oblinách. Pořád tam byl.

Rapp znovu zkontroloval čas. Už ji chtěl mít doma. Byl sám překvapen, jak se vlastně do Itálie těší. Celé dopoledne nemyslel na nic jiného. Byl to začátek nového života. Byl to okamžik, po kterém už tolikrát ve skrytu duše toužil.

Zaslechl skřípění pneumatik. Podíval se oknem ven na příjezdovou cestu. Neustávající rachot mu vehnal úsměv do tváře. Anna právě vjížděla do jejich ulice. Vyběhl ven, stál na zápraží a mával jí. Doufal, že je v pořádku. Věřil, že ji dokáže ochránit před démony minulosti. Doufal, že zatím neexistuje nějaký magor, který si Annu vyhlédl v televizi jako objekt svého nezřízeného zájmu.

Anna se jen smála, když ji nabádal, aby mu vždy zavolala, když se pozdě vrací domů. Vždycky sice vyjádřila jakousi lítost, ale stejně si přišla, kdy chtěla. Vymlouvala se na svou práci, která prý vylučuje, aby byla dochvilná. Rapp jí kdysi řekl, že je to ta nejhloupější výmluva, jakou kdy slyšel. V posledním roce se ale naučil vážit slova, či spíše držet jazyk za zuby. Mít pravdu za to ani někdy nestojí.

Jednoho dne, a nebude to dlouho trvat, ji naučí, že přesnost je výsadou králů. Naučí ji alespoň zavolat. Z bezpečnostních důvodů a i pro jeho klid v duši, který by jinak přešel v mentální újmu. Lidé mívají nadbytečnou představivost a když k tomu přidáme trochu paranoidních představ, pak se dostávají do opravdových malérů. On žil na frontové linii. Byl svědkem toho, co nepřítel dokáže. Zabíjení nevinných žen a dětí bez mrknutí oka.

Rapp sice také chladnokrevně zabíjel, ale nikdy ne civilisty. Používal nože, střelné zbraně, jen zřídkakdy výbušniny. Byl na svůj způsob pyšný. Koneckonců tyto výmluvy byly jediným prostředkem, jak zaplašit nekonečné noci nespavosti či noční můry.

Pneumatiky znovu zaskřípaly. Černé Rappovo Volvo S80 zajelo před dům. Rapp se usmíval, když sledoval svou budoucí ženu zručně zajíždět za taxík. Díky bohu, řídit umí, pomyslel si. Nemohl se na ni zlobit, že už zase přijela pozdě. Až příliš byl oddán svému novému životu.

Riellyová vyskočila z vozu s výrazem oddaného jehňátka. „Promiň. Trochu jsem se zdržela…“

Rappa výmluvy nezajímaly. Už je znal všechny. S úsměvem jen zavrtěl hlavou. „Zavazadla jsou v taxíku. Potřebuješ ještě něco?“

S kabelkou přes rameno rychle došla k hlavním dveřím. „Chci si vyčistit zuby a shodit ten zatracený makeup.“ Riellyová byla zpravodajkou v Bílém domě, a tak přes den nosila silnou vrstvu líčidel. Její první cesta vždy vedla do koupelny, aby se jich zbavila.

Rapp se podíval na hodinky. „Máme zpoždění.“

„Já vím.“ Anna se k němu natáhla a dala mu pusu. Pak kolem něj prolétla do domu. „Jen minutku.“

Když Mitch pozoroval, jak jí kabelka kmitá vzduchem, když běžela nahoru po schodech, poznamenal pro sebe: „Spíš jich bude deset.“

Riellyová se stihla ještě otočit. „Nejsem hluchá.“ Pak zmizela na schodišti.

Rapp poněkud zaskočeně doplnil: „Vlastně je to tak. Možná, že budeš muset makeup znovu nanést, až pojedeme na letiště.“ Rapp znal své pappenheimské. Jen minutku prostě znamenalo čtvrthodinku.

Křikla na něj z horní koupelny. „Neboj se, máme spoustu času. Letadla už nelétají podle letového řádu.“

„Tohle jsi vyprávěla prezidentovi, když kvůli tobě nestartovali?“ popichoval ji Rapp. Věděl všechno o jejím prohřešku.

Objevila se nahoře na schodech s kartáčkem v ruce a s pastou v druhé. „Co o tom víš?“

„Bylo to ve Washington Times dnes dopoledne.“ Rapp se snažil zachovat vážnou tvář. Věděl dobře, že Anna nikdy Timesy nečte, protože byla přesvědčena, že jsou to obojetné noviny. Kdykoli k podobným půtkám došlo, neopomněl jí připomenout, že v Postu také nesedí novináři s nejlepší pověstí.

Riellyové mírně poklesla brada. „Ty si děláš legraci, viď?“

Rapp se usmál. „Tak dobře. Dělám.“

„K čertu, jak pak ale můžeš vědět, k čemu došlo?“

„Na tom nezáleží.“ Rapp mával rukou a naznačoval, že už musí jet.

„Tak už pojď, nebo to vážně nestihneme.“

„Odkud to víš?“ zeptala se vzpurně.

„Mám své zdroje,“ odbyl ji. „Zajedu s autem do garáže. Pospěš si!“

Riellyová ho pozorovala, jak odchází. Pak se vrátila do koupelny. Dívala se do zrcadla a dál si čistila zuby. „Máš sedm hodin, abys ho naučila slušnému chování.“ S opravdovou sebedůvěrou sama sobě přikývla a znovu se dala do důkladné práce s kartáčkem.

* * * * *

NA PŘISTÁVACÍ DRÁZE Baltimore International už čekal velký americký letoun typu Boeing 747. Čekali jako poslední v odbavovacím prostoru. Nikam do fronty u přepážky, kde se kontrolují palubní lístky, se necpali. Bylo to jedno z Rappových pravidel a Anna věděla proč. Když už si přivykl na myšlenku, že s ní stráví zbytek života, rozpovídal se. Letěli první třídou. Kdyby nastupovali do letounu jako první, byli by středem pozornosti mezi dvěma sty padesáti pasažéry zvolna kráčejícími k průchodu do letounu. Mitch raději čekal až na konec a proklouzl dovnitř, aniž mu kdokoli věnoval pozornost. Musel být nenápadný.

Riellyová přijala zdůvodnění bez poznámek. Posadili se k baru a dali si pivo. Zbytek cestujících se jako dobytčata tlačil při nastupování. Anna si byla vědoma Rappova smyslu pro detail. Jeho pozornost ovlivňovala naprosto všechno. V restauraci to bylo až otravné. Nikdy by se neposadil ke stolu v polovině místnosti. Vždy seděl u stolku zády ke zdi a vždycky se ihned omluvil, aby zkontroloval pánské záchodky. Riellyová si nejdřív tyto okolnosti neuvědomovala, ale pak jí to vysvětlil kolega O’Rourke. Anna se pak Mitche na celou záležitost zeptala a po několika úhybných a průhledných manévrech odvést pozornost, šel s pravdou ven. Byla to standardní operační procedura. Mitch tomu říkal SOP. Zkontroluj záchody, únikové východy a celkové uspořádání. Kdyby ses do něčeho dostal, musíš vědět, jaké máš možnosti.

Pak tu samozřejmě byla ta záležitost se zbraní. Nejdřív si z toho nic nedělala. Její otec a dva bráchové byli policajti. Vyrostla mezi zbraněmi a dokonce i jednu vlastnila – revolver kalibru .38 s tupou hlavní. Měla ho ve skříni, ale měla zbrojní pas. Nosila ho jen, když občas dostávala podivné dopisy či telefonáty od anonymů. Mitch, ten by z domu bez pistole neudělal ani krok.

Když neměl zbraň v kapse, tak určitě pod paží. Dokonce i když stříhal trávník, měl pistoli za gumou šortek. Když jeli na jachtu, zbraň spočívala ve skříňce. Po domě poschovával tři různé pistole.

Jednou se ho snažila přesvědčit, že je až příliš opatrný. Vysvětlil jí, že jen díky tomu je ještě naživu. Pak ještě doplnil poznámku o svých známých z nedávné minulosti. Připomněl jí, že se ta zbraň, až se objeví, bude zatraceně dobře hodit. Zaplavila ho hypotetickými otázkami. Jak to bude, až se vezmou a budou mít děti? Zamyslel se. Pak tiše řekl, že bude muset změnit spoustu věcí. V ten okamžik byla jeho odpověď uspokojivá.

Riellyová se napila piva. Podezřívavě na Mitche koukala. „Nemáš u sebe zbraň, viď?“ zeptala se šeptem.

Rapp odtáhl sklenku od rtů. „Ne, jen svou oblíbenou.“

Riellyová se rozesmála a pak začala vrnět jako kočka.

Rapp ale pociťoval mírný záchvěv provinění za svou lež. Koneckonců se ho neptala, zda má s sebou zbraň, ale zda ji má u sebe. Pistole rozhodně nebyla v jeho blízkosti. Byla rozložena na díly a pečlivě zabalená uvnitř jeho kufru.

Usrkávali pivo ještě pár minut. Pak už zbyla jen hrstka lidí nesoucích svá zavazadla. Pak ruku v ruce zamířili k odbavovací přepážce. Rapp podal letušce lístky první třídy a pak prošli rovnou do koridoru. Když zatočili doleva, zastavili se. Rapp kontroloval spolucestující. Přitáhl si Annu k sobě a podíval se do jejích krásných zelených očí. Podle jiskření v nich a podle úsměvu se domýšlel, že ji i ta kapka piva trochu přiopila. Po třiceti sekundách se objevil jakýsi muž a nahradil je jako poslední.

Reillyová se rozhlédla se svým šibalským úsměvem. „Tak to bude špion,“ řekla až příliš nahlas.

Rapp si přitiskl její tvář k hrudi, když se rozchechtala. Mohl jen vrtět hlavou a smát se. Když se uklidnila, vzal si slovo. „Ovládej se, nebo tě nepustí na palubu.“

„O čem to zase mluvíš?“ Anna nadsazovala svou opilost špatně artikulovanou řečí.

„Na palubu nesmíš opilá. Je to proti předpisům.“

„Co když mě ale opila láska?“ Zavřela oči a sešpulila rty do polibku.

Mitch se rozesmál a dal jí to, co chtěla. Pak se již rychle přesunuli do první třídy ke svým sedadlům. Anna seděla u okna, Mitch u uličky. Když se letoun odpojil od koridoru, oba dostali nějaké čtení. Když rolovali na startovací ranvej, Rapp se díval z okna a studoval počasí. Do západu slunce zbývala hodinka, teplota se držela stále vysoko, vypadalo to, že pršet nebude. Start by měl proběhnout bez problémů.

Anna si listovala v magazínu. Pak se ale zarazila. „Zatím jsi mi neřekl, co vlastně musíš v Miláně zařídit!“

„Jen takovou drobnost. Nic světoborného.“ Rapp otevřel svou knihu a doufal, že se Anna pustí do dalšího článku. Bohužel to bylo jen jeho zbožné přání.

„Co je to za kšeft?“

„Oficiální práce.“

Uraženým tónem a ztišeným hlasem Anna dodala: „Přísně utajený kšeftík.“

„Přesně tak, holka,“ zamrkal Rapp. „Proč se klidně neusadíš a neprohlížíš módní magazín? Já se postarám o všechno ostatní.“

Riellyová ho dloubla do žeber. „Nech toho. Budeš mi muset říct víc než jen ‚přísně tajný kšeftík‘.“

„To nemůžu,“ řekl Rapp odhodlaně. Už něco podobného zažil a měl toho dost. Sklonil se k jejímu ušnímu lalůčku. „Jsou určité věci, o kterých ti nikdy nebudu moct nic vykládat. Byl jsem vždycky v první linii a tys slíbila, že to vydržíš. Buď to zvládneš, nebo ses rozhodla, že změníš pravidla?“

Měl pravdu a ona to dobře věděla, ale stejně ji to rozčilovalo víc než dost. „Žádná pravidla neměním, ale přesto si myslím, že pořád nemusíš být takový tajnůstkář. Zdržím se patnáct minut a ty vyvádíš jako zblázněný. Pak mě posadíš v cizím městě do hotelu a já tam budu poslušně čekat, až vyřídíš ten přísně tajný kšeftíček.“ Riellyová se nosem dotýkala jeho tváře. „Koukám, že ta prokletá CIA tě tam nejspíš poslala někoho zabít!“ Riellyová se od něj odtáhla a vzdorovitě si zkřížila ruce na prsou.

Rapp ji po očku pozoroval a přemýšlel o jejích slovech. Musel připustit, že jí to docela dobře myslí. Byl Anně dlužen lepší vysvětlení. „Promiň. Máš pravdu. Mám se s někým setkat… pracoval jsem s ním.“

„Je to nebezpečné?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou a myslel to vážně. Bude velmi opatrný, ačkoli opravdu žádné trable neočekává.

„Ví, že za ním jedeš?“

„Ne.“

Riellyová se zamračila. Odpověď se jí moc nelíbila. „Můžeš mu důvěřovat?“

„Ano. Naprosto.“ Rappova slova byla upřímná. „Neboj se, miláčku. Všechno půjde hladce. Zařídím to hned první den a pak budeme mít zbytek času jen pro sebe.“

Letoun se na okamžik zastavil a motory naskočily. O několik sekund později se velký stroj rozjel po dráze. Rapp se natáhl k Anně a vzal ji za ruku. Políbil ji. „Miluju tě.“ Riellyová jeho polibek opětovala a řekla mu totéž. Když se letoun zvedl od země, Rapp už myslel na osobu, se kterou se měl v Miláně setkat. Donatella Rahnová byla víc než jen osoba, s kterou pracoval. Sdílel s ní i postel. Z důvodů jiných než národní bezpečnosti se ale rozhodl, že si tento detail přece jen nechá pro sebe. Ta historie už dávno skončila. Nemělo to nic do činění s úkolem, který měl před sebou. Rapp si našel i zde zdůvodnění. Také se Anny neptal na její dřívější milence. Docela by to fungovalo až do okamžiku, než by se rozhodla odjet na tajnou schůzku se svým bývalým milencem na místo vzdálené téměř pět tisíc kilometrů.

Rappovi se podobná dilemata nezamlouvala a raději je zaplašil. Dovnitř a ven, říkal si. 0 nic vlastně nejde. Půjdu s ní na večeři a zeptám se jí, kdo ji najal, aby zabila Petera Camerona. Hotovo. Rapp se ušklíbl, když se podíval ven z okna na vodní plochu, která pro něj byla vším. Záliv Chesapeake se začal ztrácet, kontejnerová loď mířila někam do baltimorského přístavu. Rapp samozřejmě věděl, že tak snadný úkol to nebude. Pořád se snažil přesvědčovat, že stíny, které vidí, jsou jen jeho paranoidní představy. Poprvé zatoužil po tom, aby jeho úkol byl opravdu jednoduchý. Chtěl jen jediné jméno. Jméno muže, který se ho pokusil v Německu zabít. Pak bude moci vše skončit a začít nový život.

Anna se k němu přitulila a položila mu hlavu na rameno. Rapp ji políbil na temeno. Vnímal jemnou vůni jejích kaštanových vlasů. Stálo za to přemýšlet o klidném konci. Dostane to jméno od Donatelly a eliminuje toho chlapa. Pak se s ní ožení, bude mít rodinu. Bude klidnější, když ho ten, co ho chtěl v Německu zlikvidovat, bude mrtev. Nebude alespoň moci ublížit jeho rodině.

ČTRNÁCTÁ

MILÁN, ČTVRTEK DOPOLEDNE

Let přes Atlantik probíhal bez problémů. Jen Mitch a ani Anna neusnuli. Rapp to sice neplánoval, ale na druhou stranu předpokládal, že dvě sklenky šampaňského, které Anna vypila, ji přece jen uspí. Neuspaly. Alkohol naopak spíš povzbudil její náladu na týden dopředu. Dva dny v Miláně věnované nakupování v největších módních salónech a noci ve slavné Teatro alla Scala, velké milánské opeře. Pak odjedou vlakem za teplejším počasím a stráví romantický čas na Sicílii. Povídali si o svých plánech velmi nadšeně. Představa takto strávené dovolené oba dva plně pohltila. Aby ale neztratili kouzlo okamžiku, nemluvili přímo o zasnoubení, prstýncích, sňatku a dětech. Budou mít na to dostatek času později.

Rappovo otálení bylo velmi účelové. Dříve, než se bude moci věnovat pouze své ženě, musí se střetnout s minulostí a vlastně i s někým, s kým si kdysi začal. Návrat do Milána vzbuzoval silné emoce. Většinu z nich příjemných, ale nechyběly mezi nimi ani ty špatné. Itálie byla jeho nejoblíbenější zemí. Historie, architektura, pachy, lidé, ba i ta špína – to byl prostě život.

Kontrolou na letišti Malpensa prošli docela snadno. Testosteronem nabití Italové se více zajímali o Annino spodní prádélko než o zbraně, kterými Mitch napěchoval svá zavazadla. Kvůli sedmihodinovému letu a časovému posunu se dostali rovnou do dopravní špičky. Celou cestu do centra Anna visela očima na okně a nasávala atmosféru hlavního města Lombardie. V průběhu studia michiganské university strávila semestr v Paříži. Zajela si i na týden do Říma, ale nic víc z Itálie neviděla. Srovnávali obě země, Anna hájila Francii a Mitch zase Itálii. Musel připustit, že Francie má mnohem více ocenitelných předností, které ale úplně zastírá arogance a přezíravost obyvatel.

V Itálii tomu ale tak nebylo. Právě tam lidé dodávali historii lidský a vášnivý rozměr. Všude tam vládla ochota se s cizinci dávat do řeči, zvláště s Američany. Taxikář byl zářivým příkladem. Když projížděli dopravní zácpou, slušnou angličtinou jim vykládal o různých pamětihodnostech. Na příjezdové silnici byla Anna zklamaná. Milán byl podle ní příliš průmyslový a moderní. Mitch ji ale neustále přesvědčoval, že jádro města vypadá úplně jinak.

Měl pravdu. Když zajeli na Via G. Mengoni, už ji nedokázal odlepit od skla. Duomo se tyčilo přímo nad ní a ona se vykláněla, aby mohla spatřit ohromující kopuli.

„Bože! To je určitě nejkrásnější chrám, jaký jsem kdy viděla.“

Taxikář pyšně přikývl. „Jeden z největších.“

Anna si dál prohlížela architektonický zázrak, když taxík poskakoval po kočičích hlavách. „Jak se jmenuje?“

„Duomo!“

„Musím se tam jít podívat! Jde to?“ Anna dloubla do Mitche. „Můžeme to udělat hned teď?“

Rapp se nad jejím nadšením rozesmál. „Z hotelu je to jen kousek. Pět minut si zdřímneme a pak půjdeme do chrámu, ano?“

„Zdřímneme?“ Anna zamítavě vrtěla hlavou. „Já spát nebudu. Jsem moc vzrušená.“

Rapp se také rozesmál. Zavrtěl hlavou. Přesně takovou ji měl rád.

Koneckonců to tak bude lepší. Celý den budou běhat po městě a večer bude unavená. On bude mít příležitost vyhledat Donatellu. Získá potřebnou informaci a vše vyřídí. Když ale míjeli galerii Viktora Emanuela II., věděl, že to je všechno jen vysněné přání. Skutečností bude, že Donatella mu řekne, co potřebuje, jen když se jí bude chtít. Jinak ji bude muset přinutit. Donatella je jen prvním článkem řetězu a ten může být velmi dlouhý. Poprvé ve svém životě by raději tento úkol opustil. Anna ho políbila na tvář. Procházeli se po starých ulicích vydlážděných kočičími hlavami. Mitch zaplašil poplašné myšlenky ze své mysli a vynutil na tváři úsměv. Třeba to bude vážně jednoduché. Donatella mu odpoví na všechny otázky a vysvětlí mu, co se stalo v Německu. Možná? Mitch se podíval na druhou stranu. Ztvrdly mu rysy. Podobné záležitosti nejsou nikdy snadné. Proto chtěl z té sloty vystoupit.

* * * * *

LETOUN SPOLEČNOSTI ALITALIA skončil na letišti Linate. Byl to jeden z mnoha denních letů z Říma. Na místním letišti přistávaly především domácí linky. Letiště Linate se nacházelo jen tři kilometry od centra města, zatímco Malpensa 2000 skoro padesát. Z Říma letoun odstartoval po deváté a cesta na sever trvala méně než půldruhé hodiny. Dveře se otevřely a dlouhé procesí obchodníků začalo opouštět letadlo. Nevýrazný muž uprostřed skupinky si pečlivě prohlížel tváře čekajících. Dával si pozor, aby si zapamatoval ty opravdu pátrající v davu. Měl na sobě olivové volné kalhoty, zapnuté modré sako a modrý lehký plášť. Jeho pátravé oči kryly tmavé sluneční brýle.

Při vizuální obhlídce davu ihned zaznamenal muže, s kterým se měl setkat, ale místo aby k němu šel rovnou, pokračoval společně s ostatními k hlavnímu terminálu. Marc Rosenthal absolvoval během dne už druhý let. Před úsvitem opustil Tel Aviv. Po setkání s ředitelem Mossadu neztrácel čas. Během dvou hodin už byli jeho lidé na cestě do Milána, každý v jiném letu přes různé transferové země. První měl za úkol zbraně, ten druhý pak sledování vyhlédnutého cíle.

Freidman mu umožnil použít jeden z konspiračních bytů Mossadu v Miláně, ačkoli oficiálně s akcí neměla izraelská výzvědná služba vůbec nic společného. Rosenthal se zmínil o hotelu, ale to byla rozhodně méně přijatelná alternativa, protože italské orgány nepochybně budou případ zmizení či vraždy vyšetřovat. Podstatou operace bylo se Donatelly zbavit beze svědků, ale s něčím takovým se nedalo úplně počítat. Vždycky se mohlo stát, že její soused, spolupracovník či náhodný divák, si mohl všimnout skupinky cizinců. Popis se porovná se záznamy z kamer v hotelích, pak na letištích a tak dál.

Rosenthal si vyzvedl zavazadla a bez zaváhání vyšel před hlavní terminál. Postavil se společně s ostatními cestujícími do řady na taxíky. Prohlížel si čekající frontu a odhadoval, kdo cestuje s kým a kdo sám. Pak začal studovat čekající vozy. Rosenthal si vybral jeden, který bude obtížné sledovat. Když na něj přišla řada, nastoupil do bílého oficiálního vozu místní taxislužby. Plynnou italštinou řekl řidiči, aby ho odvezl do hotelu Grand. Nebyl to hotel, v kterém Marcus bydlel, ale řidiči koneckonců nic nebylo do místa jeho pobytu.

Vládl slunečný den a bohužel pro Rosenthala turistická sezóna už skončila. Bylo skoro jedenáct a ulice nebyly přecpané. Mračil se, když se díval z okénka na poloprázdné ulice. Markovy zkušenosti z prvních úkolů, kdy působil jako elév, se mu nesmazatelně zapsaly do mysli. Byl pověřen proniknout přímo do centra nepřátelských struktur. Pro agenta Mossadu nemůže existovat nebezpečnější poslání, než se dostat do palestinských táborů. Poslali ho za nepřátelské linie, aby identifikoval vůdce jednotlivých teroristických buněk. Musel se sžít s lidmi, které nenáviděl.

První roky zanechaly jizvy. Nikdo v Mossadu o nich nevěděl, vlastně ale ani nikdo jiný. Byly to osobní démoni Marka Rosenthala. Jeho vnitřní hrdinství už dávno opadlo. Nesnášel pracovat jako jednotlivec. Jako predátor se přeškolil z osamělého lovce na ničícího vůdce smečky. Nikdy se už nevydával na sólo akce. Nikdy by se už nevrátil do táborů, nikdy se nechtěl vracet k bezesným nocím plným obav, co kde zapomněl. To už bylo za ním. Teď už měl odpovídající krytí.

Zkušené zpravodajcovo oko s nelibostí zjišťovalo nedostatek krytů na ulici. V posledních čtyřiadvaceti hodinách se Rosenthal naučil Freidmanův spis nazpaměť. Bylo jasné, že se dověděl jen něco. Většina textu byla začerněna a celé kusy operačních záznamů tam nebyly vůbec. Rosenthal nepochyboval, že starý pán si dal opravdu záležet. Udělal to určitě osobně. Určitě z konspirativních důvodů, ale Marc znal ředitele dost dobře na to, aby věděl, že měl určitě i své osobní důvody. Navzdory tomu, že mu bylo jen málo přes třicet, pracoval v téhle branži už dost dlouho. Přestože spis byl cenzurován, bylo zřejmé, že Donatella Rahnová odvedla pro Izrael spoustu dobré práce, ale jeho práce měla vždycky špinavé pozadí. V určité fázi svého života jsi neocenitelný pomocník, abys vzápětí byl odvržen do zapomnění.

Když se taxi blížilo k Gallerii Vittorio, Rosenthal požádal řidiče, aby zastavil. Zaplatil a vystoupil. Rozhlédl se kolem sebe a pak vešel do nádherné architektonické stavby. Galleria Vittorio Emanuele II stojí na spojnici mezi Piazza del Duomo a Piazza della Scalla. Přiléhající ulice byly ornamentálně zdobeny železnými mřížemi a sklem. Zóna byla uzavřena jen pro pěší. Pěší zónu vydláždili úchvatnými mozaikami, strany krášlily vznešené obchody.

Rosenthal vešel do knihkupectví a koupil si London Times. Chvilku postával před obchodem, aby se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje a pak zamířil na severní stranu k Piazza della Scalla. Na protější straně se opřel o sloup a předstíral, že čte noviny. Po několika minutách přirazil k obrubníku sedan a Rosenthal do fiatu nastoupil.

Řídil muž z letiště. Zajel zpět do pruhu. „Jste čistý.“

„Výborně. Co ta žena?“

„Je ve své kanceláři. Yanta ji sledoval od rána. Přišla v devět a ještě tam je.“

„Jak to vypadá v jejím bytě?“

„Rozhodli jsme se na vás počkat.“

Rosenthal přikývl. Řidičem byl Jordan Sunberg. Ačkoli vypadal, že je o deset let starší než Rosenthal, bylo mu o dva roky víc. Nosil hustou černou bradku. Kudrnaté vlasy zdobily jeho těžkou hlavu. V posledních letech spolu skvěle spolupracovali. Byli Freidmanovou elitní kastou. „Máme vše, co jsem chtěl?“

„Je to vzadu.“

Rosenthal se podíval na hodinky. „Výborně. Večer uděláme první krok.“

PATNÁCTÁ

Rapp pozoroval Annu, jak se svižně otáčí uprostřed překrásného pokoje. Měla roztažené ruce a něžný hrbolek brady jí směřoval ke klenutému malovanému klášternímu stropu z patnáctého století. Nemohla uvěřit tomu, že je v hotelu, a ne v muzeu. Rapp také nemohl být šťastnější. Točila se a poskakovala. Rapp se vžíval do její role a vybavoval si, jaká musela být, když byla ještě malá slečna. Pociťoval lítost, že ji zná až teď. Bylo to sice iracionální, ale o to více krásné přání. Tenkrát se prostě nemohli znát. Vyrostla v Chicagu a on ve Virginii. Pokud by se náhodou setkali tenkrát, tak by zcela určitě nebyli spolu teď.

Anna přeběhla pokoj na malý balkón nad vnitřním dvorkem. Mitch šel za ní a chytil ji kolem pasu. Stáli tam vedle sebe a dívali se dolů na bezvadně udržované dvory. Stromy, keře, stolečky i markýzy – vše bylo v perfektním stavu.

Anna vstala a levicí přejela po Mitchově tváři. Natočila hlavu. Čekaly tam jeho rty. Políbila ho. „Miluju tě.“

„Já tebe taky.“ Silně ji stiskl a začal líbat na krk. Po chvilce ji zvolna směroval k velké posteli.

„Co to děláš?“ zeptala se Anna laškovným tónem.

„Pokouším se tě svést.“ Držel ji těsně a dál ji líbal na šíji. Pomalu ji tlačil k posteli.

Anna ho vzala za ruce, prudce se mu vysmekla a pak ho strčila na postel. Mitch ji nechal s velkou radostí zvítězit a přistál přímo uprostřed postele. Rukou naznačoval Anně, aby ulehla vedle něho. K jeho velkému zklamání se jen dočkal pózy vítězky; ruce v kyčlích, vrtící hlava. „No tak, miláčku,“ prosil.

„Ani za nic. Jsme v Miláně jen půldruhého dne a já je nestrávím v posteli.“

„Proč ne?“

„Neptej se na hlouposti.“

„No tak,“ pokoušel se ji umluvit. „Nebude to dlouhé.“

„Možná pro tebe.“

Rapp se rozesmál. „Teď… teď. Buď na mě milá.“

„Milá na tebe jsem pořád. Jsem jen realistka. Když si teď vlezu do postele, budeme se milovat a ty pak usneš. Nechce se mi spát. Chci tě dostat ven a prohlédnout si město.“ Zamířila do koupelny. „Každopádně se víc snažíš, když musíš počkat.“

Rapp jen hleděl do stropu. „S tím se budu muset nějak vyrovnat.“ Povzdechl si spíš pro diváky a pak vstal z postele. Strhal ze sebe šaty a pak vběhl do koupelny.

Anna se u zrcadla otočila, líčila se. Podívala se na nahé milencovo tělo a nevěřícným tónem se zeptala: „Vážně to tak potřebuješ?“

„Ty ale ano,“ šklebil se Rapp, když ji plácl po zadku. Proplul kolem ní rovnou do sprchy.

Z koupelny vyšel Rapp po ní a vzal si čisté oblečení. Stál nad kufrem a hledal nejlepší způsob, jak všechny věci skloubit dohromady. Chtěl složit zbraň a skrýt ji ve zvláštní kapse své kožené bundy. Věděl ale dobře, že by to byl první krok ke katastrofě. Anna ho obejme, jakmile vyjde ven a hned by ji našla. Vždycky se jí to povedlo. Vždycky si ho zkontrolovala. Aspoň už si na to zvykl. Doma v Americe. Vyrůstala v domě plném zbraní. Její otec byl policistou, stejně tak jako její dva bratři. Rapp se sešel s jejími rodiči. Líbili se mu. Byli to typičtí chicagští policisté, kteří nosili svou osobní zbraň, i když nebyli ve službě.

Rapp se s ní rozhodně nechtěl dostat do jakéhokoli sporu. Rozhodl se, že jí řekne pravdu hned, jak vyjde z koupelny. Popadl kufr a zmizel v přijímacím pokoji. Posadil se na otoman, rychle rozebral fén, plechovku s holicím krémem a rádio. Během dvou minut měl pistoli pohromadě, pak věci složil zpět. Rappova kožená bunda ležela pohozená přes opěradlo židle. Zasunul pistoli do vnitřní kapsy, v které zbraň běžně nosil.

Když už byla Anna připravena, sešli dolů na La Verandu dát si něco k snědku. Měli restauraci pro sebe. Byla to pozdní snídaně těsně před polední špičkou. Anna si objednala polévku a Mitch rostbífový sendvič. Jeho přítelkyně ho obdařila varovným pohledem.

„To nemáš z těch šílených krav strach?“

Rapp se rychle ohlédl. „Kdepak jsou? Utrhla se snad nějaká?“

Anna se rozesmála. Pak zavrtěla hlavou. „Však víš, jak to myslím.“

„Jo, vím. Vážím si tvé starostlivosti, ale mě spíše trefí blesk, než bych chytil to dobytčí šílenství.“

Anna se rozhodla vzít celou událost na lehkou váhu. Vzal si drink. „Kdy se postaráš o ten svůj kšeftík?“

„Pokoušel jsem se o to nahoře, ale tys mi v tom zabránila,“ řekl s vážným pohledem.

„Vážně,“ smála se ona. „Koukám, že máš dneska opravdu pubertální sklony.“

„To je láska, miláčku. Láska.“

„Můžeme mluvit aspoň pět minut vážně?“

„Absolutně.“ Rapp si ulomil kousek z bagety.

„Kdy se s tou osobou potkáš?“

Rapp si vzal další kousek bagety. „Dnes odpoledne se ji pokusím najít.“

„To ale ovlivní naše večerní plány?“

Mitch se na chvilku zamyslel. „Ne, neovlivní.“

Anna po něm střelila naštvaným pohledem.

„Miláčku, nejsi fér. Řekla jsem ti, že to zvládnu. Jedeme na velký výlet, ale ty musíš nejdřív něco zařídit, hm, hm, hm.“

Rapp si opět vzal kousek pečiva a čekal, až mu naznačí, že se už nevzteká. Když se konečně usmála, natáhl se k její ruce. „Stejně totiž budeš večer hotová kvůli tomu časovému posunu, víš!“

Pak jim přinesli hlavní chod. Jedli velmi rychle. Rapp si pak objednal dvojité capuccino a navrhl Anně, aby si dala také jedno. Bylo mu úplně fuk, jak krásný Dóm je. Prohlídky ho unavovaly víc než dvě hodiny plavání. Anna si objednala jednoduché capuccino. Přinesli je v kelímcích. Rapp podepsal účet. Opustili hotel.

Vládl příjemný slunný den. Teplota byla velice příjemná. Ideální počasí na procházky. Anna se oblékla stylověji než Mitch. Milán byl přece místem módy, a takové věci přece korespondent NBC pro Bílý dům nemůže přehlížet. Místo toho, aby zašli rovnou do katedrály, Rapp odvedl Annu na Via della Spiga. Pak zatočili vpravo na Via SanťAndrea. V tomto okamžiku byla prohlídka Duomo zapomenuta. Nejdříve se objevil módní salón Hermes, pak Frendi. Rapp znal tuto část města velmi dobře a věděl, jaký vliv na Annu tyto obchody budou mít. Bylo mu jasné, že následujících pár bloků bude trvat několik hodin. Budou muset oběhnout Prada, Moschino, Chanel, Gianfranco Ferre i Giorgia Armaniho. Jen v Prada jim to bude trvat dvě hodiny.

Anna jen zírala do okna salónu Hermes. Rapp hned poznal, jak bojuje sama se sebou. Nakonec se na něj podívala. „Chci se jít na minutku podívat dovnitř.“

Rapp se zvesela rozesmál. „Komerce vede nad vírou! Tvá matka by byla ale velmi znepokojena.“

Anna na něj nevraživě vrčela. „Bude to jen minutka.“

„Klid, miláčku. Máš na to celý den. Duomo necháme na zítřek, viď.“ Rapp otevřel dveře a naznačil Anně, aby vstoupila. Než vešel za ní, zkontroloval ulici směrem k Armaniho obchodnímu domu. Donatella musela být v té budově. Či spíš bývala tam. Rapp poslal Marcuse Dumonda, aby před odjezdem z Itálie provedl malé pátrání. Dumond patřil k Protiteroristickému oddělení a pracoval jako počítačový kouzelník oddělení. Hacknul Armaniho síť a s pomocí Rappových lingvistických schopností zjistili, že Donatella má být podle pracovního plánu v Miláně skoro celý týden. Rapp si zapamatoval celý její pracovní program. Podíval se na hodinky a pomyslel si, že mu načasování docela dobře vyšlo. Půlhodinka nakupování, a pak se vytratí.

* * * * *

ROSENTHAL PŘESVĚDČIL SUNBERGA, aby zaparkoval o několik bloků dál. Zatočili do SanťAndrea a vešli spolu do kavárny. Rosenthala potěšila přítomnost Davida Yanty. Další z týmu seděl u malého dřevěného stolku a svým typickým žoviálním způsobem něco vykládal dvěma krásným ženám. Město jimi přímo kvetlo. Rosenthal byl potěšen takovým vývojem situace, protože i on toužil po troše sexu v době mise. Byl rád ještě z jednoho důvodu. Pro operační krytí je tragédií, když osamocený muž sedí sám v kavárně. Není nic nápadnějšího pro případného pozorovatele.

Když došli ke stolu, Yanta nadšeně vstal a představil své dva společníky těm kráskám. Krycí jména i příběh jim už posloužil nejednou. Pracovali pro mezinárodní telekomunikační společnost se sídlem v Paříži. V Miláně hodlali nabídnout své služby společnosti vyrábějící pneumatiky Pirelli – Armstrong.

Yanta objednal další dvě kávy a na stůl položil nenačatou krabičku cigaret. Všichni si zapálili a nikdo se nenamáhal si sundat své tmavé černé brýle. Takový byl Milán. Zůstat nepoznán patřilo k rozhodujícím elementům všech těchto operací. Yanta dál krmil své kočičky historkami z cest. Byl to ten největší sedmilhář ze všech. Byl schopen navázat hovor opravdu s kýmkoli. Byl to takový pošuk, který využíval svého vzhledu k tomu, že si ze sebe dělal legraci. Všichni ho měli rádi. Mnoho žen mu už sedlo na vějičku. Yanta pak vykládal, že byl pro ně něco jako léčitel. Rosenthal byl víc přesvědčen, že Davidova lehkost omámila jejich sebeovládání. Smích pak dokončil práci. Každopádně to fungovalo.

Konverzace živě běžela a dokonce i Rosenthal předstíral zájem. Jeho oči občas zabloudily na ulici k obchodnímu domu Armani. Showroom byl v přízemí a kanceláře nad ním. Ve druhém patře pak Donatella měla svou kancelář. Freidmanův svazek odkrýval mnohé aspekty jejího života. Její byt se nacházel necelých osm bloků dál v hezké rozmařilé čtvrti na východní straně Giardini Pubblici. Do práce chodila každý den. V létě jezdívala na dovolenou do malé vesnice na břehu jezera Como, v zimě lyžovat do švýcarských Alp či se ohřát do Řecka. Díky své práci cestovala poměrně často, do Paříže, New Yorku. Pravidelně každý měsíc.

Byla to opravdová mucholapka. Nádherná žena, kterou mohl Institut využívat mnoha způsoby proti nepříteli. Rosenthal si uměl představit, jak Donatella svádí významné muže, aby je pak mohla vydírat. Zato Freidmanův spis byl tak poctivě asanován, že v něm nebylo zhola nic o jejích misích. Rosenthal měl ale dobrý úsudek. Věděl o ní. Byla nasazena i v přímém útoku na nepřítele.

Rosenthala ale trápila jedna věc. Freidman přece poznamenal, že ta žena zabila víc chlapů než oni dva dohromady. Podle Rosenthala to tedy muselo být kolem dvaceti obětí, což pro ženu a kohokoli v jejich odvětví bylo víc než překvapivé. Cestou do Říma mu došlo, že starý pán zapomněl sloveso pomoci. Pomohla zabít víc mužů než vy i já dohromady – jinak to ani myslet nemohl.

Když ji Freidman získal, byla modelkou beroucí heroin. Vyrostla v relativně normální italské rodině. Neexistoval jediný důkaz, který by naznačoval, že se jednou stane vrcholovým zabijákem. Ne, pomyslel si Rosenthal, je to vlastně jen přeplacená štětka z vyšších kruhů, která trochu moc mluví. A zkusila obrat Freidmana o nějaké peníze navíc. Jednou, nebo víckrát. Rosenthala tato myšlenka zděsila.

Bude lepší, když svou zvědavost zaplaší. Freidman ji chce mrtvou, a to je všechno. Co udělala, na tom vlastně nezáleží. Rosenthal se vydával do Freidmanových bitev až příliš často a hodlal v tom pokračovat. Bez zbytečných otázek. Do půlnoci bude práce hotova. Izraelský problém se vyřeší a nikoho na celém světě ani nenapadne, že za smrtí krásné italské modelky může stát izraelská rozvědka.

ŠESTNÁCTÁ

Donatella Rahnová stála před mamutím skleněným stolem a prohlížela si sérii fotografií velikosti desetkrát osm. Udělali je v ateliéru na druhé straně města. Po více než dvaceti letech v tomto oboru, deseti před kamerou a jedenácti pro obchodní dům Armani, měla oko na to, co funguje a co ne. V tomto případě bylo zřejmé, že se záběry z polaroidů nijak zvlášť nepovedly. Nadávala sama sobě za to, že tisíce dolarů přišly vniveč. Klidně je mohla vzít a vyhodit. Přesně takhle to v tomto oboru chodí.

Ano, tak to chodí v obchodním podnikání postaveném na vášni. Pokud v tom nejsou emoce, pak je všechno jen průměrné. Designéři, fotografové, stylisté, modelky. Pokud nejsou všichni nadšeni pro předváděné modely, celkový výsledek je na draka. Vlažnost se u Armaniho prostě nenosí.

Donatellu Rahnovou lze popsat mnoha slovy, ale vlažnost k ní rozhodně nepatří. Měla v sobě praktičnost a rozhodnost svého rakouského otce, kreativitu a vášeň italské matky. Velký kus svého života strávila hledáním cest, jak své přednosti zvládnout či nasměrovat do odpovídajících oblastí svého života. Donatella oslňovala okolí svou krásou, ale ona byla především komplexní osobností uvnitř. Mnoho mužů přehlédlo, že má nejen krásnou tvář, aby pak měli zlomené srdce, pokud vůbec jim ještě nějaké tlouklo.

V osmatřiceti Donatella vypadala nejlépe za svůj život. Ano, nad očima se jí udělaly další vrásky a její pleť se již tak neleskla jako v osmnácti. Jenže Donatella dorostla do sebe samé. Zářila z ní sebedůvěra ve všem, co konala. Nebylo tomu tak v letech, kdy poprvé stála na předváděcím molu. Měřila sto sedmdesát centimetrů a nosila hřívu černých hedvábných vlasů. Mírně se kroutily v nástinu rozpustilosti. Měla plná ňadra, která nosila od dob modelingu vyztužená. Čas od času zašla za plastickým chirurgem, ale obličeje se jí nikdy ani nedotkl. Její tělo vyzařovalo ideální kombinaci mezi sportovním vzhledem a elegancí. Zmizel anemický a průhledný nádech pleti z výstavních mol. Její tělo znečištěné heroinem se vyčistilo, svalovou ztuhlost nahradily opravdové svaly ve správném napětí. Byla to prostě kráska, po které touží všichni muži.

* * * * *

KRÁSA DONATELLY RAHNOVÉ ohromovala o to více, když si člověk uvědomil, jaký život žila ve svých dvaceti. Tehdy byla přecitlivělá a stále si hlídala váhu, jen aby potěšila fotografy a majitele agentur. Víc než to ale byla hloupoučká a slabá. Donatella se stala typickou obětí modelingu. Všechny dny v týdnu směřovaly k pátečním tahům. Nejenom v Miláně. Celý svět byl jejím hřištěm. Pořád to byly jen divoké večírky na exotických místech s bohatými chlapy. Byl to prostě nepřestávající mejdan. Život se jí vysmekl z kontroly a zhruba po roce se vše totálně zhroutilo.

Letěla tehdy do Tel Avivu fotografovat a dostala se poněkud hloupě do roztržky s celníky. V zavazadle jí pak našli padesát gramů heroinu a předvedli ji na policejní stanici. Nechovali se k ní pěkně. Mnohé detaily už zapomněla, vše bylo v jakémsi oparu, ale ten křik a jek nikdy zapomenout nemohla. Dokonce jí i nějaká ta rána padla, ale ze všeho nejvíce si pamatovala ten nesnesitelný chlad. Na konci té nekonečnosti se objevil jakýsi chlap.

Bylo až ironií osudu, že první dojem, který Ben Freidman zanechal, byla jeho chápající a starostlivá duše. Přinesl jí pokrývku, potřebovala se ohřát. Po krátkém obhlédnutí situace jí dokonce poslal doktora, aby jí něco píchl. Jinak by nezvládla abstinenční příznaky nedostatku drogy. Pak jí ten podsaditý chlap nabídl obchod. Nedal se odmítnout. Buď mohla zůstat v nejlepších letech sedět v izraelském vězení, nebo pro něj pracovat. Tenkrát to nebylo složité rozhodování, i když neměla ani ponětí, co po ní budou chtít. Každopádně ale nechtěla zůstat v base.

Freidman všechno zařídil. Donatellu prohlédli na uzavřené klinice. Zavolala svou agentku do Milána a řekla jí, že vyhledala pomoc. Nebyla překvapena. Věděla o co jde a bylo také jasné, že to není poslední případ. Popřála jí všechno nejlepší. Až jí bude lépe, bude mít mnohem více práce. Další hovor utopený v slzách následoval. S vlastní matkou. Matka si oddechla, když se dověděla, že ta šaráda skončila. Donatella se podrobila léčbě. Podle Freidmanových instrukcí řekla matce, že spolu mohou mluvit jen o nedělích. Dala jí své číslo a rychle se rozloučila. Telefonní číslo samozřejmě patřilo Mossadu, ne rehabilitační klinice. Když na ně ale někdo zavolal, vždy se ozvalo jméno a název kliniky.

Donatella samozřejmě na žádné klinice nebyla. Odvezli ji na vojenskou základnu nedaleko města Abda v jižním Izraeli. Prošla velmi podrobnou prohlídkou. Neustálý výcvik ji zatěžoval od rána do večera. Učili ji střílet z malých zbraní, prošla kursem sebeobrany, mučivými fyzickými testy, trénovala si paměť, a mnohým dalším. Kladli na ni neuvěřitelné nároky od úsvitu až do tmy. Procházela i mnoha obdobími zoufalství, kdy dokonce považovala vězení za lepší východisko, ale vždy v takovém případě ji přišel Ben Freidman povzbudit. Stalo se to pro něj koníčkem.

Netrvalo to dlouho a pochopila jeho roli. Hrál si na tatíčka zachránce. Byl to ale jediný člověk, na kterého se mohla spolehnout. Během chladných nocí v opuštěném táboře přicházel Freidman s láhví vína a něčím k jídlu. Proseděl s ní celé hodiny, poslouchal její vyprávění a snažil se zjistit co nejvíce. Tenkrát si to alespoň myslela. Ve skutečnosti se ale Ben Freidman prostě o Donatellu ucházel. Zkoušel její čestnost.

Jak čas postupoval a zvyšovala se náročnost, Donatella se docela začala těšit na Freidmanovy návštěvy. Byl to její jediný intelektuální kontakt s mužem. Díky její postavě se muži daleko více zajímali o její tělo než duši. Freidman byl ale jiný, měl zájem jen si s ní pohovořit. Nejdříve si Donatella myslela, že je ženatý, pak že je teplouš, ale nakonec pochopila, že není pravda ani jedno a ani druhé. Byl to prostě odhodlaný profesionál.

Freidman vlastně ani moc nemluvil. Vysvětloval jen napjatou pozici Izraele. Pomohl Donatelle poznat její židovské kořeny a vysvětloval jí, jakých nepravostí se ostatní dopouštěli v Davidově říši. Během dvou měsíců Donatella získávala sílu a naprostou oddanost vůči Benovi. Její smysl pro loajalitu byl natolik pevný, že byla ochotná pro něj zabíjet. Ne jednou, ale opakovaně.

* * * * *

RAPP POLÍBIL ANNU na tvář a opustil salón Prada. Po hodině nakupování ho blahosklonně propustila. Brzdil ji. Ještě nikdy neviděla tak nízké ceny v módních salónech. Měla před sebou vážný úkol nakupovat a on by jenom překážel. Dohodli se, že se za hodinu sejdou u Chanela. On si mezitím, jak jí řekl, najde nějakou kavárnu a dá si tam dobrou kávu.

Když Rapp vyšel na ulici, byl ohromen sám sebou. Všechny emoce se vrátily. Nechtěl Anně lhát, ale v jeho profesi se některé detaily prostě musí opomíjet. Aspoň to tak dělal po odletu z Baltimore. Musel se rozhodně postarat o uzavření své minulosti a nejen svého služebního poměru. Musel se vypořádat s někým, s kým pracoval a s kterým se dokonce osobně zapletl. Pořád váhal, zda má Anně o Donatelle říci, ale pokaždé jeho sled myšlenek vedl ke katastrofě. On se ale také neptal na její milence a ona o nich také příliš nemluvila. Byli mu ukradení. I ona měla svůj život předtím, než se poznali. Nemohl přece žárlit na muže, které neznal.

Když šel po chodníku, došlo mu, že s Annou to bude podobné. Donatella byl před Annou. Nechtěla se vdávat. Rapp se kývnutím hlavy utvrdil ve své logické dedukci. Uspokojen, že dělá vše správně, pokračoval dál směrem k obchodnímu domu Armani. Pak se ale přece jen zarazil. Tajné setkání se svou bývalou milenkou v době, kdy jsem na dovolené s ženou, kterou hodlám požádat o ruku, bylo přece jen poněkud netradičním řešením. Anně by se takový obrázek z pochopitelných důvodů nemohl líbit. Rapp se ušklíbl, když si uvědomil, jaká by byla její reakce. Po dalších minutách úvah se rozhodl, že žádné řešení hledat nebude, protože stejně žádné neexistovalo. Spojit čestnost s tajnými operacemi prostě nejde. Musí se jen postarat, aby minulost neničila jeho přítomnost.

Rapp instinktivně zaplašil své myšlenky a začal se soustřeďovat na okolí. Přicházel na tajnou schůzku a musel se podle toho chovat. Nejdříve si prohlížel zaparkovaná vozidla. Byla tu jen jedna dodávka o blok dál. Rapp si zapamatoval značku, typ a číslo. Dokázal to během vteřiny. Vůz stál na protější straně ulice. Přešel na druhou stranu, aby si dodávku lépe prohlédl. Pak obhlížel další vozidla a ověřoval si, zda jsou bez pasažérů. Když šel kolem dodávky, hledal stopy po anténách či odposlechových mikrofonech. Čisto. Přímo před ním se nacházelo květinářství a kavárnička na chodníku. Rapp přešel květinářství a zamířil do kavárny. Prohlédl si tváře hostů, italsky si objednal kávu a zaplatil. Rappova italština nebyla tak dokonalá jako jeho francouzština či arabština. S kouřícím kelímkem zamířil zpátky ke květinářství. Žena středního věku za pultem ho vřele přivítala a zeptala se, zda mu může nějak pomoci. Rapp se sklonil nad košíkem růží a projevil zájem. Prodavačka ho informovala, že mají růže s dlouhým stonkem. Rudá růže ale představovala špatný signál. Rozhodl se pro žluté, bylo to méně nebezpečné. Objednal jich dvanáct a čekal, až je žena zabalí do jemného papíru. Zaplatil v hotovosti a s květinami v ruce a s kelímkem v druhé přešel ulici.

Nad výlohami v prvním patře byla osazena bezpečnostní kamera. Vlevo od dveří byl komunikační panel s italsky napsaným: Pouze pro zvané. Rapp instinktivně odklonil obličej od kamery a stiskl bzučák. V interkomu se ozval ženský hlas. Rapp oznámil, že přinesl květiny pro paní Donatellu Rahnovou. Dveře se otevřely a on vešel do malého foyeru.

Po schodech vyběhl do patra. Stál tam tváří v tvář ženě z recepce. Byla samá noha, samá ruka. Dokonce i pod skleněným stolem, za kterým seděla, bylo dobře vidět její lýtka. Svou krásu doplnila typickým přezíravým pohledem těch od módy. V mnoha jiných městech by se mohla živit jako modelka, ale v Miláně byla odsouzena jen do role recepční. Rapp ženu odzbrojil svým nefalšovaným úsměvem. „Jsem starý přítel paní Rahnové. Chtěl jsem ji překvapit.“ Podal recepční květiny.

Žena mu úsměv oplatila. Pak si ho prohlédla od hlavy až k patě, jako by ho chtěla ocenit. „Vy jste prostě přímo její typ.“ Flirtovně po něm hodila očkem a pak se natáhla k telefonu.

Rapp udělal krok vpřed. „Chtěl jsem ji překvapit, víte.“

Žena na okamžik zaváhala. Sluchátko jí zůstalo v ruce. Pak zavěsila. „Víte, kde má kancelář?“

„Je to pořád vlevo dole v hale?“

„Ano.“

„Děkuju vám. Mimochodem, hrozně vám to sluší.“ Rapp na dívku mrkl a zamířil dolů do haly. Když se blížil ke dveřím Donatelliny kanceláře, rozbušilo se mu srdce. Nemělo to nic společného s možným nebezpečím. Byla to prostá emoce ze setkání s Donatellou. Koneckonců spolu byli v zákopech i pod přikrývkou.

Dveře byly otevřené. Rapp neklepal, ale ani nevstoupil. Zůstal stát jako opařený a zíral na krásné křivky její postavy.

Stála k němu zády a skláněla se nad nějakým spisem na stole. Jednu ruku si opřela o kyčli a druhou si odhrnula vlasy na stranu. Pak se podrbala na svalnaté šíji. Z té ženy vyzařovala opravdová sexualita. Měla na sobě černé kožené kalhoty, které plně ladily s její figurou, bílou blůzu a černé špičaté lodičky. Už jen pohled na její dlouhé opálené prsty spočívající na kyčli potažené kůží vzbuzoval erotické vzpomínky. Rapp pociťoval tyto myšlenky jako zradu a musel se přesvědčovat, aby se vrátil k účelu této návštěvy.

Měl jasný důvod, proč chtěl Donatellu překvapit. Podle výrazu tváře okamžitě pozná, zda má něco společného s atentátem v Německu. Nechtěl tomu věřit. I podle Kennedyové nedávalo smysl, proč by na něj Izraelci zaútočili. Mossad sice dokázal pěkná svinstva, ale rozhodně nemohli mít žádný prokazatelný efekt z jeho smrti a očernění CIA. Rapp pracoval i pro ně celá léta. Byl přesvědčen, že Donatella se do toho zamotala nějak náhodou a on ji teď hodlal očistit.

Odkašlal si a čekal, až se Donatella otočí. Její tmavé mandlové oči se rozšířily a plné rty se sešpulily do přivítacího úsměvu. Donatella natáhla paže a rychle přeběhla kancelář. Rapp se také usmíval. Nemohl si pomoci. Udělal krok vpřed. Padli si do náručí. Donatella jako zkušená milenka rukou přejela do Rappově kožené bundě. Její paže mu sevřely ramena a přitiskla k němu svá ňadra. Se zavřenýma očima našla jeho rty a políbila ho. Na krátký okamžik skryla svou tvář v jeho hrudi a vší silou ho sevřela.

„Chyběls mi,“ řekla italsky.

Rapp držel květiny i kelímek v natažených rukou. Políbil ji na temeno hlavy. „Ty mně taky,“ odpověděl také italsky.

Donatella se k němu znovu přitiskla. Pak se odtáhla. Zavřela dveře do kanceláře. „Proč jsi mi nezavolal?“

Rapp jen nevinně pokrčil rameny. „Byl jsem jen kousek odtud, tak jsem se rozhodl, že se u tebe zastavím. Ty bys udělala totéž, kdybys byla v Americe.“ Rapp se touto poznámkou chtěl přesvědčit, zda Donatella opravdu byla na universitě George Washingtona. Teď už to věděl jistě. Uhnula totiž očima. Zabila Petera Camerona.

„To je pro mě?“ Donatella si vzala kytici. Došla k velké kredenci před oknem s výhledem do dvorku. „Jsi milý. Květiny mně vždycky udělají radost.“ Když je vybalila, otočila se k Rappovi. „Co to má znamenat?“

Rapp se podíval na květiny a pak na Donatellinu tvář. Nebyl si jist, co Rahnová naznačuje.

„Žluté,“ řekla Donatella zklamaně. „Žlutá se dává sekretářkám, ne ženě, se kterou spíš.“ Odhodila květiny na kredenc a zkřížila ruce na prsou.

Rapp se cítil provinile. Jen ale sekundu, kdy si vzpomněl na Annu. Nemohl ji žádat o ruku a zároveň dávat kytici rudých růží své bývalé milence. „Jsou to ale krásné květiny.“

„To sice ano, ale nejsou rudé.“ Donatella se na něj dívala s podezřívavým podtónem očí. „Je v tom nějaká jiná, že? Pro tebe důležitá?“

„Ano,“ odpověděl s pýchou promísenou se strachem. Donatella pro něj znamenala až příliš mnoho a on nechtěl zranit její city.

Hleděla na svého bývalého milence a vnímala, jaká muka prožívá. Byla odhodlána skrýt své skutečné emoce, objala ho a dala mu velký štulec. Uvnitř však pociťovala, jak se řítí do temnot. Kousek její duše stále doufal, že jednoho dne oba dva ruku v ruce opustí špionážní agentury, uzavřou sňatek a budou mít děti. Jenže v tom samém koutku duše bylo napsáno, že je to iracionální nesmysl. Ale i nesmysly občas člověku dělají radost.

Políbila ho na tvář. „Gratuluju. Směla bych se s ní setkat?“

Rapp vypadl z role. Zarazil se. „Možná… snad ano,“ vykoktal nakonec.

„Je tady v Miláně?“ Její pronikavé oči ho nenechaly nikam uniknout.

Rapp sice chtěl lhát, ale nějak to nešlo. „Ano, je tady.“

„Ty nechceš, abych ji viděla?“

„Ne… to jsem neřekl. Mohlo by to jen být trochu ošemetné.“

„Ví o tom, jak se živíš. Měla bych snad říct, jak si vyděláváš na živobytí.“

„Ano,“ přikývl Rapp. „Bohužel ví víc, než by měla.“

„Copak máš za problém? Ráda bych ji viděla.“

Ta schůzka rozhodně neprobíhala tak, jak si představoval. „Donatello, byli jsme milenci. Já taky nemám žádnou chuť se scházet s někým z jejích minulých.“

Donatella se zaměřila na první část jeho poznámky. „No, byli jsme milenci.“ Hodila hlavou. „Jaké je to s ní v posteli?“ Byl v tom notný kus sebedůvěry ve vlastní schopnosti.

Rapp se zamračil. „Donatello!“

„Je s ní milování takové, jako bylo se mnou?“ naléhala dál. Nemohla zapřít svou italskou náturu.

„Donatello, nemyslím, že bychom měli mluvit o takových věcech.“

Podívala se na něj s přimhouřenýma očima plnýma jistoty. „Nesmíme snad?“

„Nám to spolu klape.“

„Je Američanka?“

„Ano, je Američanka.“

Donatella krátce uprskla. „Tak to jsem v klidu. S tou sex nikdy nemůže být jako se mnou.“

Rapp už věděl, že musí Annu ze stejného důvodu bránit. „Hele, nech toho. V posteli nám to jde.“

„Líp než nám, jo?“ uchichtla se s nevěřícným podtónem.

Rapp si uvědomil, že vlastně nemůže odpovědět. Buď rozčilí Donatellu, nebo nebude loajální k Anně. „Je to s ní jiné, Donatello. Stačí ti to?“

„Ha, ha,“ smála se už nepokrytě. „Takže to není lepší. Umím ti číst v očích.“ Došla ke stolu a ze zásuvky vytáhla balíček cigaret. „Chci se s ní setkat. Třeba bychom mohli společně na večeři?“ Zapálila si.

Rapp se přemohl a nevzal si také jednu. Nadešel čas přejít k vlastnímu důvodu, proč sem vlastně přijel. „Potřebuju s tebou mluvit o jedné vážné věci.“

„Čím se živí?“

„Změníme téma.“ Rapp se prudce postavil před její stůl.

Donatella vdechla kouř a znovu se pod víčky na Rappa podezřívavě podívala. „Nevěřím ti. Nemůže vědět, cos dělal pro svou vládu.“

„Ví to. Dokonce mě viděla v akci.“

„Jo… a kdy?“

„Pamatuješ se na tu nehodu v Bílém domě? Minulý rok na jaře?“

„Samozřejmě. Ben mi říkal, že jsi v tom byl namočen.“

„Byla jedním z rukojmích.“

„Aha… stockholmský syndrom.“

Rapp se už mračil nepokrytě. Stockholmský syndrom byl psychologický pojem pro rukojmí, kteří začali sympatizovat s agresory. „Donatello, já ale nebyl terorista. Já jsem ten, co je likviduje.“

„Nojo, pak tu máme syndrom Florence Nightingalové.“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Já ale taky nejsem sestřička, víš,“ zasmál se.

„Vážně ne…“ Mávla zklamaně rukou. „Však ty víš, jak jsem to myslela.“

„Vlastně ani ne, ale na tom nezáleží. Přesto se nemusíme přít.“

Rapp už měl takové konverzace dost. Pozoroval Donatellu a její nervózní šlukování. „Já si ale nemyslel, že budeš po takové době žárlivá,“ dobíral si ji s úsměvem.

„To tedy jsem. Ty bys byl taky, kdybys mě miloval.“

Rapp musel reagovat přímo. „Pak určitě ano,“ odpověděl neochvějně.

Donatella típla cigaretu v popelníku na neuklizeném stole. „Náš život osamělých nestojí zanic. Teď jsem zůstala sama jen já, zatímco ty někoho máš.“ Položila mu hlavu na hruď. „Byls jediný, koho jsem kdy opravdu milovala. Jediná osoba, která opravdu ví, jaká jsem.“

Rapp ji hladil po vlasech. „Cítil jsem k tobě totéž. Z dlouhodobého hlediska by to ale nikdy mezi námi moc nefungovalo. Jsme si až moc podobní.“

Donatella se na něj dlouze podívala. Slzy v očích ale neměla. Byla až příliš tvrdá. „Máš asi pravdu.“ Pustila ho a udělala krok zpátky. „Už jsi ji požádal o ruku?“

„Ne.“

„Uděláš to?“

Rapp přikývl.

„Ráda bych ji poznala.“ Četla si v Rappově výrazu. „Myslím to vážně. Neboj se. Neudělám nic bláznivého. Pokud ses do ní zamiloval, musí to být okouzlující dáma.“

„Je reportérkou.“ Rapp si nebyl jist, jestli je to ona informace, kterou potřebuje.

„To nemyslíš vážně.“

„Ale ano.“

„Ví o mně?“

„Ne,“ odpověděl Rapp.

Donatella změnila téma. „Ty jí věříš.“

„Úplně.“

„Pak se s ní chci vidět o to víc.“

„Dobře. Uvidíme, co se s tím dá dělat.“ Rapp postavil kelímek na stůl a vzal Donatellu za ruce. „Něco od tebe potřebuju, je to ale velice důležité.“ Rapp se podíval do jejích krásných očí a čekal na odpověď.

Donatella očekávala, že bude všechno trochu jinak. Prohlížela si Rappovu tvář s obavami. „Vždycky jsem ti pomáhala, tak proč ne teď.“

„Děkuju. Se mnou je to stejné.“

„Jasně.“

„Bylas poslední dobou ve Washingtonu? Tak před dvěma týdny?“ Rapp zahlédl jiskřičky v jejích očích.

Donatellina mysl právě hodnotila všechny možné zdroje, ze kterých by Mitch mohl vědět, že byla ve Washingtonu. Měla skvělé krytí a útok proběhl bez nejmenších problémů. Něco ale vědět musel. Ve své kanceláři o tom ale nemohla mluvit za žádných okolností. Nebylo to bezpečné. Přiložila si ukazováček ke rtům na znamení, že není bezpečné o takových věcech mluvit na tomto místě. „Byla jsem v New Yorku, ale ne ve Washingtonu. Promiň, že jsem ti nezavolala. Byla jsem tam jen na skok.“

„Tos mě zklamala!“ Rapp hrál svou roli. Ukázal na stoh papírů na stole a tužku. Chtěl odpověď písemně.

Zavrtěla hlavou a řekla: „Bože, zapomněla jsem na to natáčení.“ Ukázala na fotografie na stole. „Musím to okamžitě zařídit. Je to hotová katastrofa. Pojď, dáme si po pracovní době někde drink.“

„Hrozně rád. Řekni si kde a kdy.“

„V šest v Jamaica Café.“

„Prima.“ Rapp ukázal na papír ještě jednou, ale ona opět zavrtěla hlavou. Trochu zdrženlivě ji políbil na tvář. Smysl ale byl jasný. Potřebuju to vědět přesně.

SEDMNÁCTÁ

CAPITOL HILL, ČTVRTEK DOPOLEDNE

Norbert Steveken přijel na Kapitol poměrně časně. Policejní důstojník mu zkontroloval zbraň a on se vydal za svým chlebodárcem. Steveken byl přesně takový týpek, kterého si zapamatujete až na pátý šestý pokus. Pro jeho práci to bylo ideální krytí. Necelých sto šedesát centimetrů, hnědé vlasy a oříškové oči. Navzdory bříšku a čtyřicítce za sebou byl pořád dostatečně rychlý. Ve formě ho udržovala házená, kterou hrál čtyřikrát týdně. Norbert Steveken byl houževnatý chlap. Promoval na universitě Penn s vyznamenáním. Dva roky pracoval ve Pricewaterhouse. Byl to však jen první krok k místu, po kterém toužil. Navzdory své prťavosti Norbert toužil stát se pistolníkem.

V roce 1986 se jeho přání naplnilo. Norbert Steveken byl povýšen na zvláštního agenta. Byl to pro něj nejlepší den jeho života. V přední řadě seděli jeho rodiče a sourozenci. On přísahal přímo řediteli agentury. Práce pro něj zpočátku byla vzrušující a dávala mu ohromný elán. Už jen chvění z toho, že patří k největší vyšetřovací struktuře na světě, mu dodávalo radost po několik let. Pak se ale stala spousta věcí a i jemu se začal zvedat žaludek. Především to ale byla skutečnost, že během tří let v agentuře vlastně ani pořádného kriminálníka neviděl. Byrokracie ho doslova zaplavila; hromada papírů ho obklopovala prostě všude. Došlo to tak daleko, že občas si ani nebral pistoli do práce. Ve čtvrtém roce služby se věci přece jen trochu oživily. Byl přeložen do operačního oddělení v Miami, aby se podílel na řešení bankovních loupeží. Trvalo to bohužel jen dva roky a pak ho přeložili zpátky do Washingtonu, aby se zas pustil do lejster. Sloužil už desátý rok. Tehdy se potkal se senátorem Clarkem.

Na zvláštní přání Senátu i Sněmovny FBI v rámci standardních procedur prověřovala osoby jmenované do citlivých funkcí. Steveken začal pracovat pro Clarkův výbor. V té době poznal senátora velmi dobře. Pro Stevekena to byl skvělý rok. Clark mu otevřel oči a on už konečně pochopil, jak se věci ve Washingtonu mají. Byl to začátek jeho konce jako zvláštního agenta FBI.

Steveken s finanční podporou Clarka opustil FBI a založil si vlastní bezpečnostní agenturu. Už po čtyřech letech si vydělával třikrát víc peněz než samotný ředitel FBI; byl svým pánem, jeho služby byly velmi žádané a hromada papírů ho už nemusela trápit.

Senátor Clark znal spoustu vlivných lidí – platících slušné peníze za to, že budoucí zaměstnanci budou náležitě prověřeni. Otcové chtěli, aby milenci jejich dcerušek měli celý den stín. Majitelé společností platili pět tisíc dolarů denně za průmyslovou špionáž, nebo za to jak jí zabránit. Změna zaměstnavatele mu velmi prospěla.

Steveken procházel řadou chodeb senátní budovy až k senátorově skryté kanceláři. V Kapitolu jich bylo jen sedmdesát, v nich úřadovali jen ti nejzasloužilejší. Některé z nich byly tak malé, že se do nich sotva vešel smeták, další však měly odpovídající velikost. Ty největší zase připomínaly luxusní čtenářské kluby pro pány z devatenáctého století. Kdykoli se někdo ze senátorů vytratil z Washingtonu, protože prohrál volby, zemřel nebo odešel na penzi, strhla se o tyto skrýše pěkná mela. Byly to soukromé svatyně elity. Sloužily jen senátorům, žádným pochlebovačům či přisluhovačům. Často se v nich pekly zákulisní obchody.

Steveken našel Clarka ve třetím patře. Zaklepal na silné dřevěné dveře. Senátor zavelel, aby vešel. Udělal to.

Hank Clark se houpal na židli. Vstal a obešel stůl. „K sakru, jak se máš, Norbe?“

„Dobře, Hanku. Dík, že se ptáš.“ Steveken popadl nataženou ruku a tvrdě ji sevřel. Už si nějakou dobu tykali. „Omlouvám se, ale rychleji to nešlo. Musel jsem něco vyřídit v Kalifornii.“

„Tak jo,“ plácl ho Clark po zádech. „Chápu, že nejsem tvůj jediný klient.“ Senátor si Stevekena opravdu oblíbil. Měl smysl pro humor, byl cynik, ale zcela loajální. Clark mu plně důvěřoval. „Oceňuju, žes na mě nezapomněl.“

„Nojo. Co máš na mysli?“

„Posaď se.“ Clark ukázal na pohovku s několika křesílky. „Co si dáš k pití?“

„Kávu, pokud je.“ Steveken se podíval z okna. Právě tady se senátorem probírali jejich obchody. Bylo to nejvhodnější místo, kde je nemohl nikdo vidět společně. Bývalý agent FBI si nikdy neodpustil čarokrásný pohled z okna. Dvojité rozlehlé okno nad starým radiátorem zelo dokořán. Dovnitř pronikal příjemný vlahý větřík. Měl výhled na západ nad National Mall.

Clark nalil dva šálky z termosky. „Jak jdou kšefty?“ zeptal se. Muži se posadili, Clark na hnědou koženou pohovku a Steveken na židli čalouněnou ve stejné barvě.

Steveken si lokl. „Výborná. Dík.“ Zvedl šálek na znamení pozdravu směrem k senátorovi.

„Norbe, odvádíš skvělou práci. Mí přátelé mají vysoký standard. Kdybychom nebyli výkonní, hned by na mě do telefonu hulákali.“

„Vždycky je hlavní uspokojit očekávání.“

„Máš pravdu, ale já jim nikdy neslibuju nic, co bych nemohl splnit. Vždycky to řešíme, a to je nejdůležitější, písemně.“ Steveken si znovu usrkl kávy. „Lidi často zapomínají na to, co slíbili ústně.“

Clark se rozesmál. „To máš pravdu.“

„Takže, co máš nového?“

Clark si hodil nohu přes nohu a uvelebil se na pohovce. „Mám pro tebe důležitou práci.“

Steveken horlivě přikývl. Clark platil královsky. „Povídej.“

„Naskočí ti ale husí kůže.“

„Naskočí mi ale husí kůže?“ zeptal se Steveken nechápavým tónem.

„Souvisí to s CIA.“

Steveken postavil hrnek na stolek. „Poslouchám.“ Opřel se o sedadlo a hodil si nohu přes nohu. Na jeho tváři se rozlil umírněný úsměv.

Clark si dal Stevekena prověřit a věděl o něm všechno. Ten chlap miloval výzvy. Proto se mu v FBI nelíbilo. Nudil se tam a utápěl v rutině. Clark si byl také dobře vědom, že Steveken nemá svého minulého zaměstnavatele zrovna v lásce. Pro CIA to platilo zrovna tak. Dá si záležet, aby oběma agenturám zatopil.

„Co si myslíš o té navržené na ředitelku CIA?“

„Neznám ji osobně, ale po ulicích se říká, že je to pěkně ostrá baba.“

„To tedy je,“ přitakal Clark. „Až moc. Ve Washingtonu je ale bohužel dost lidí, kteří nechtějí připustit, aby na toto místo usedla.“

„Není tomu tak pokaždé, když se naskytne takové koryto?“

„To tedy ano… jenže tentokrát mají opravdové obavy.“

„Jako?“

Clark se posunul v židli. „Norbe, bude to dost delikátní práce.“

„Hanku,“ řekl Steveken s vyčítavým výrazem ve tváři, „víš dobře, že všechno, co jsme si tady řekli, vždycky zůstalo jen mezi námi dvěma.“

„Já vím, Norbe, jenže tentokrát fakt půjde o kejhák.“

Clarkovo varování jen podněcovalo Stevekenovu pozornost. „Vždyť víš, že se rizika nebojím.“

„Vím.“ Clark se odmlčel a nechal napětí narůstat. Podíval se zamyšleně z okna, jako by bojoval s tím, zda Stevekena informovat. Nakonec pohlédl na svého návštěvníka. „Může z toho být mediální cirkus.“

Steveken zamrkal. Médiím nevěřil. Byl si vědom toho, že jeden nešikovný krok a média by ho úplně odrovnala. Práce v této branži znamenala držet se zpátky a bylo nutno se tisku co nejvíc vyhnout. Vždycky se snažil myslet dopředu. „Pokud najdu něco zajímavého, pozveš mě k výpovědi před tvým výborem?“

„Ne.“ Clark zavrtěl hlavou. „Možná, ale že si tě pozvou před kongresový výbor pro výzvědné služby.“

Steveken byl teď zmaten. „Cože?“

„Je to komplikovaná záležitost. Za každou cenu musím stát stranou,“ povzdechl si Clark. „Přísahal jsem prezidentovi, že budu podporovat jmenování doktorky Kennedyové na ředitelku CIA. Své slovo zpátky nevezmu. Přesto ale mám k paní doktorce spoustu výhrad.“ S tuhým výrazem tváře dodal: „Nic nesmí proniknout mimo zdi této místnosti.“

Steveken se začal zlobit za slova plná nedůvěry. „To je samozřejmé.“

„Hlavní námitky má předseda sněmovního výboru kongresman Rudin.“ Clark si všiml zamračeného úšklebku na Stevekenově tváři. „Já vím… já vím, že je to idiot, ale má dlouhé prsty.“ Clark se naklonil dopředu. „Rudin přísahá, že Kennedyová je zkorumpovaná. Je tím přímo posedlý.“

„Proč tedy nezahájí vyšetřování? Má na to dost velký vliv.“

„To má. Před několika týdny si pozval Kennedyovou před výbor a pokoušel se jí položit zapeklité otázky.“ Clark se napil kávy.

„A… předseda sněmovny ho odvlekl rovnou k prezidentovi na koberec.“

„Aha. Prezident nechce při tomhle jmenování žádné komplikace.“

„Přesně tak. Já ale Hayesovi přísahal. Rozhodně nehodlám dorazit Kennedyovou jen proto, aby si ten trouba mohl vyskakovat. Na druhou stranu ale nehodlám podporovat Kennedyovou, pokud je někde v její minulosti něco opravdu černého.“

„Takže se mám pustit do kopání a přinést ti ten artefakt na zlatém talíři.“

„Přesně tak.“ Clark se narovnal a plácl se do stehna.

„Neměl by to být problém. Začal jsem dnes ráno.“

„Výborně,“ usmíval se Clark. „Chci tě ale požádat ještě o jednu laskavost.“

„Neupejpej se.“

„Z technického hlediska pro mě nepracuješ.“

„Pro koho tedy?“

„Pro kongresmana Rudina.“

Steveken se už nepokrytě mračil. „Promiň, Hanku, proč to po mně chceš? Ten chlap je všemi považován za totálního kreténa.“

„On jím opravdu je, ale má vliv. Přesvědčím ho, aby se choval slušně, jinak nebude mít nic.“

Steveken se ale nemračil o nic méně. „Ví, kolik beru? Ten chlap má pověst největšího škrta z celého Kapitolu.“

„Neboj se o svůj honorář. Ještě jsem tady já.“

„Nebojím.“ Steveken byl zmaten. „Tobě nic účtovat nebudu. Už jsi pro mě udělal víc než dost.“

„Ne. Trvám na tom, Norbe. Nebudeme se přece hádat o peníze. Zasloužíš si své drobné.“

„Hanku… nelíbí se…“

Hank zvedl ruku a zarazil ho. „Už ani slovo. Nechci nic slyšet. Já ti všechno zaplatím. Jasné?“ Clark byl přesvědčen, že loajální je ten, kdo dostává pořádně zaplaceno.

Steveken přikývl. „Dobře. Ale od Rudina si nevezmu ani pětník.“

„Prima,“ usmál se Clark. „Ještě pár věcí. Mám pro tebe kontakt v Langley. Je to velké zvíře a nejspíš bude ochotný pomoct.“

„Kdo je to?“

„Jonathan Brown. Znáš ho?“

Steveken se na chvilku zamyslel. „Ten bývalý soudce z federálu?“

„Ano.“

„Měl taky pověst pěkného všiváka, co bral i na soudcovské lavici.“

„To mě nepřekvapuje. Je to úplatný chlap.“

„Pak mi ale nic neřekne.“

„Nebuď si tak jistý,“ varoval ho Clark. „Viděl spoustu věcí, které se mu v Langley nelíbí.“

„To ti řekl?“

„Ne. Kdyby mi cokoli řekl, pak už by nebyla cesta zpátky.“

Steveken se oklepal. Nějak se mu do této špíny nechtělo. „Proč by pak měl povídat přede mnou?“

„Protože má svědomí. Potřebuje jen někoho, kdo by za něj udělal tu správnou věc.“ Clark se mírně stáhl. „Kennedyová podle všeho musela překročit zákony opravdu velmi zásadně. Třeba to ale udělal Stansfield, já nevím. Já ale chci vědět, že když pro ni zvednu ruku, nedostanu jednou vajíčkem do ksichtu.“

Steveken přijal jeho vysvětlení. „Chápu.“

„Výborně.“ Senátor vstal, Steveken s ním. „Víš, kde je park Wolf Trap?“

„Ne.“

„Kousek od Leesburg Pike.“

„Najdu to.“

„Jo. Brown tam chodí venčit psa. Kolem šesté. Navrhuju, abys na něj skočil dnes večer.“

Steveken se jen podivil, jak to všechno Clark může vědět. Raději se ale neptal.

„Jak se mám k němu přiblížit?“

Clark po krátkém zaváhání navrhl způsob. „Řekni mu rovnou, že pracuješ pro kongresmana Rudina. Prý má obavy, že budoucí šéfová CIA není tou správnou osobou. Pak mu vysvětli, že všechno, co řekne, se nikde neobjeví v zápisu. Nebude do toho zapleten.“ Clark položil ruku na Stevekenovo rameno. „Kongresman potřebuje něco, na základě čeho může vyšetřování zahájit. Pak už to bude věc slyšení.“

„Neboj se, Hanku. Tohle zvládnu.“

„Já vím, že jo. Pokud se nic nestane, tak taky dobře. Mně se Kennedyová líbí a podle mě to bude tvrdá, ale dobrá šéfová. Já prostě jen potřebuju vědět, že se v ní neklamu, až zvednu svou ruku.“

„Chápu.“

„Dobrá. Řekl jsem kongresmanu Rudinovi, že se u něj zastavíš v kanceláři. Můžeš tam zajít?“

„Jasně, udělám to hned.“

Clark ho poplácal po zádech. „Díky, Norbe.“ Než ale řekl nashledanou, ještě musel něco dodat. „Ještě jednu věc. Má osoba musí za všech okolností zůstat stranou. Jediné, co jsem udělal, je, že jsem na tebe odkázal Rudina. Nikdy jsi ode mě nic nedostal. Jasné?“ Clark na bývalého agenta zamrkal. Pak si silně stiskli ruce.

OSMNÁCTÁ

MILÁN, ITÁLIE, ČTVRTEK ODPOLEDNE

Marc Rosenthal zabíjel nepřátele Izraele rozličnými způsoby – nožem, kulkou, dokonce i jedem, ale jeho nejčastější volbou byly výbušniny. Měl pro to několik důvodů. Na začátku mu připadaly na výsost praktické. Zvyšovaly ničivý účinek a snižovaly riziko odhalení. Palba z kulometu ze správného místa nejspíš také přivodí stejný efekt, ale přinejmenším dává druhé straně možnost palbu opětovat. To ale byl jen začátek. Podobný kulometný útok však zcela znemožnil ústup. Rosenthal explosiva miloval. Mohl nastudovat zvyky obětí a umístit bomby na místa, kam přijížděly.

Pro Mossad odvedl skvělou práci. Rosenthal věděl, že v dobách, kdy se izraelské službě nedařilo, patřil k jejím ojedinělým hvězdám. Nepochybně to bylo i díky instinktu Bena Freidmana. Ředitel posílal Rosenthala na okupovaná území sbírat informace. Žid s dětským výrazem tváře se ukázal velmi efektivním právě v pronikaní do palestinských teroristických organizací, jako je Hamas. Nedalo se jinak. Freidman využíval Rosenthala i pro protiúdery. První bombou Rosenthal zlikvidoval skupinu důstojníků střední třídy, ale už druhý útok prokázal, že Rosenthal je opravdu statečný válečník. Druhý bombový útok přišel na ulicích Hebronu.

Bombu umístil do koše dopoledne a pak v odpoledních hodinách se setkal s představiteli Hamasu v téže kavárně na večeři. Během jídla si Rosenthal odskočil na záchod. V kapse měl pero, které sloužilo jako detonační zařízení. Než odešel ze záchodu, uvolnil čepičku pera a odhodil ho do popelnice. Bomba byla nastavena na dvacet vteřin. Rosenthal se vrátil zpátky a posadil se ke stolku. Vybral si své místo velmi pečlivě. Mezi ním a bombou stála palma v betonovém květináči. Rosenthal chladnokrevně odpočítával čas a v osmnácti sekundách se sklonil, aby sebral upadlý ubrousek.

Výbuch okamžitě zabil tři ze čtyř mužů, se kterými večeřel a další dva hosty. Rosenthal vyvázl jen s otřesem mozku a několika modřinami od létajících sutin. Ztratil částečně sluch. Skutečnost, že málem při útoku zemřel, jen upevnila jeho pozici v rámci organizace Hamas.

Právě tento odvážný tah mu umožnil se dostat do samé blízkosti vůdce Hamasu Jehuji Ajáše. Rosenthal se stal členem rady nejvyšších a o pět měsíců později jednoho slunečného dne vzal telefonický rozhovor pro Ajáše na přístroji, který upravil Mossad. Rosenthal předal aparát Ajášovi a pak se vzdálil. Okamžitě opustil skupinu. Opět měl v kapse tužku, tentokrát už ale nebylo nastaveno žádné zpoždění. Rosenthal se neohlížel. Zmáčkl čepičku pera palcem. Exploze přišla vzápětí. Plastická trhavina uvnitř sluchátka utrhla Ajášovi hlavu. Další Rosenthalova práce na území Palestinců samozřejmě nepřicházela v úvahu. Stal se nenáviděným nepřítelem číslo jedna.

Freidman začal využívat Markova skutečného zájmu o výbušniny. Ředitel Mossadu měl také velké zkušenosti v této oblasti. V roce 1972 palestinská skupina Černé září držela jedenáct izraelských sportovců jako rukojmí v olympijské vesnici Mnichov. Dva sportovci byli okamžitě zabiti po průniku teroristů do olympijské vesnice. Teroristé požadovali propuštění dvou set čtyřiatřiceti Palestinců z izraelských žalářů. Golda Meirová, tehdejší izraelská premiérka, je odmítla vydat, protože by něco podobného vedlo v budoucnosti k nedozírným následkům. Po pěti dnech vyčkávání německé úřady udělaly rozhodný krok v době, kdy teroristé převáželi rukojmí do letadla. Záchranná operace ale skončila fiaskem. Devět rukojmích bylo zabito, stejně tak jako šest z osmi teroristů. Dva zbývající teroristé byli později propuštěni.

Ben Freidman byl toho osudného dne na letišti. Stál po boku svého idolu Zvi Zamira. Zamir byl v tehdejší době ředitelem Mossadu. Právě on přesvědčil premiérku, že po masakru na letišti je třeba přestat válčit v rukavičkách. Golda Meirová vydala příkaz, aby Mossad vystopoval představitele Černého září a zlikvidoval je. V následujících devíti měsících tekla krev. Ben Freidman se stal jedním z nejefektivnějších atentátníků. Jeho první úder přišel asi měsíc po masakru sportovců. Mossad vyslal signál všem. Prvním cílem se stal Val Zwaiter, představitel Organizace za osvobození Palestiny v Římě. Dne 16. října Freidman přistoupil k Zwaiterovi zezadu a dvěma kulkami do hlavy ho usmrtil. Tělo nechal ležet na ulici. O necelé další dva měsíce byl Freidman členem týmu, který zabil Mahmúda Hamšárího. Bomba byla vložena do telefonního přístroje v jeho pařížském apartmá. Bomba byla odpálena dálkovým ovládáním. Zástupce PLO byl zbaven funkce kapitána.

Krev ale tekla dál. Freidmanův mistrovský zásah přišel 13. dubna 1973. Byl členem týmu Mossadu, který společně s armádním komandem provedl přepad rovnou v centru Bejrútu. Tentokrát cílem byli tři vysocí představitelé PLO. Muhamad Nadžár, Kamal Adwan a Kamal Nassir byli zastřeleni. Úspěch útoku však nespočíval jen v likvidaci teroristů. Získané informace pak umožnily likvidaci dalších teroristů majících spojení na Černé září. Tento úspěch ale bohužel měl jen krátké trvání.

Necelé dva měsíce po ohromujícím úspěchu Mossadu přišla jeho nejhorší noční můra. Přiletěla v ospalém norském městečku Lillehammer. Tým Mossadu sem jel prověřit možnou přítomnost teroristy Aliho Hasana Salameha. Nezkušení muži špatně lokalizovali cíl a zabili Ahmeda Boučikiho, obyčejného marockého číšníka. To ale nebylo všechno. Šest mužů z komanda bylo při pokusu o únik zadrženo. Pět z šesti pak bylo v průběhu soudního procesu usvědčeno a odsouzeno. Odsuzující nóty přicházely z celého světa. Mossad dostal oficiální příkaz, aby své zabijácké choutky ukončil.

Neoficiálně ale stále zůstával v tomto špinavém řemesle. Ben Freidman byl pořád nejlepší. V této době už cvičil Rosenthala. Procházeli spolu záznamy o operacích a učili se, proč ta vyšla, zatímco jiná selhala. Fiasku z Lillehammeru se dalo předejít. Pak zabili nesprávného muže. Celý ten zmatek vycházel z nepřesné identifikace cíle. Kdyby provedli dvojnásobnou kontrolu, k maléru by nedošlo. Pak se také ukázalo, že celá akce selhala proto, že v týmu bylo až příliš mužů. Tel Aviv sem poslal až moc čumilů. Freidman věděl, že muž a žena, která stiskne spoušť, musí mít velkou autonomii. Izrael musel zůstat stát stranou.

Z mnoha různých důvodů Rosenthal nemohl využít výbušninu. Jiná věc je položit bombu v Gaze či v Jeruzalému. Zdá se to podivné, ale lidé na Blízkém východě si na výbuchy zvykli. Výbuch v Miláně by vzbudil víc než velkou pozornost. Tisk i policie by nakonec mohli odhalit izraelskou stopu. Celou situaci šlo zvládnout v klidu a tichosti. Donatella Rahnová zemře z blízkosti. Nejspíše to bude kulka vystřelená z pistole s tlumičem.

Před odjezdem z Tel Avivu si Rosenthal prostudoval Donatellin spis. Nejdříve uvažoval o její heroinové éře a zvažoval, zda by nešlo atentát maskovat jako předávkování. Byl to příjemný plán, ale Rosenthal musel být více realistický. Nebyla to žádná sušinka, ale zkušený atentátník. Přemoci takového soupeře bez bitky nepřicházelo v úvahu. K bitkám ale patří hluk a svědkové. Na jejím těle by pak také mohly zůstat stopy, které by zrovna teorii předávkování nepodporovaly. Předávkování heroinem bylo příliš komplikované, tento plán měl až příliš mnoho bílých míst, kde by se něco mohlo zhatit. Potřebovali jednoduchou a spolehlivou cestu.

Rosenthal vybíral místo celé odpoledne. Klidně to mohl udělat v přecpané ulici, když mířila pěšky domů. Rosenthal se uměl v davu ztratit. Jeho miniaturní výška umožňovala jeho prodírání davem skoro nepoznán. Nebylo by problém se dostat za ni, prohnat jí kulku srdcem a pak se v klidu ztratit. Rizikem ale byli chodci. Někdo by se ho mohl pokusit zastavit při jeho úniku. Podobné riziko by podstoupil jen v nejnutnějším případě.

Rosenthal se díval ven z okna pronajatého vozu. Pořád se mu něco nelíbilo. Parkoval přímo před domem, kde Donatella bydlela. Stál tu už půl hodiny a zatím tu zastavila jen dodávka UPS. Rosenthal dostal nápad. Nejlepším místem bude Donatellin byt. Budou mít možnost byt uklidit a zlikvidovat všechny stopy. Ano, apartmá bylo řešením. Hlavou mu už běžel seznam věcí, co musí připravit a zkontrolovat. Po dalších pěti minutách řekl Sunbergovi, aby ho odvezl do konspiračního bytu.

BÍLÝ DŮM, ČTVRTEK DOPOLEDNE

PREZIDENT HAYES POZOROVAL, jak se ministr obchodu dohaduje se zástupci lobby, kteří zastupovali AFL CIO, Teamsters a Amnesty International. Šlo to pomalu. Spor se týkal otázky, zda USA mají pokračovat ve finanční podpoře Číny. Toto rozhodnutí se v posledních měsících pořád dostávalo na přetřes. Podle prezidenta to ale stejně byla neplodná debata. Amerika měla jen jednu možnost jak revokovat čínskou otázku, a to nijak nesouviselo s lobbisty rozsazenými kolem naleštěného stolu. Čína se bude muset stát středem mezinárodního incidentu. Dokonce ani průmyslová špionáž či krádež průmyslového tajemství by nestačily. Budou muset zaútočit na Tchaj-wan a to se rozhodně v nejbližší době nestane. Číňané prožívali neuvěřitelné nadšení nad svou rychle se rozvíjející ekonomikou. Sovětský svaz skončil v propadlišti dějin a jeho následník se teď snažil ze socialistické ekonomiky přejít na volný trh. Nijak zvlášť úspěšně. Zato Číňané jen kvetli.

Hayes pozoroval lobbisty i odboráře se smíšenými pocity sympatie a odporu. Měl pro ně sympatie, protože nadšeně obhajovali své zájmy, ale ušklíbal se nad nadšením, s jakým se hádali o mrtvé otázky. Už třicet let byla nezaměstnanost velmi nízko. Odboráři varovali, že NAFTA bude stát miliony pracovních míst, a ono se to nestalo. Platy také šly nahoru. Otevřený obchod s Čínou přinášel prospěch americké ekonomice a tím i americkému lidu. Lidská práva se také mírně zlepšila, ale izolace by rozhodně také nepřispěla k tomu, aby se čínská vláda chovala k svým občanům lépe. Klíčem k úspěchu bylo pokračování obchodu. Nejdříve je nutné je dostat na volný trh a pak už bude docela snadné přesvědčit jejich mysl a srdce.

Hayes dobře věděl, že schůzka je ztrátou času, ale ve Washingtonu musíš neustále dávat pozor. Tito lidé reprezentovali jeho základnu. Musel jim naznačit, že je jim nakloněn. Jinak by si našli jiného demokratického kandidáta. Prezident seděl na židli s rukama složenýma před sebou. Kývl na ženu z Amnesty International. Přednášela statistická čísla o počtu nespravedlivě vězněných v největší zemi světa.

Když se dveře otevřely, prezident si oddechl. Šlachovitý poradce pro národní bezpečnost obešel stůl a omlouval se hostům. Pak se sklonil k prezidentovi a něco mu do ucha zašeptal. Hayes přikývl a pak se podíval na osoby u stolu.

„Je mi líto, ale něco se stalo.“ Prezident vstal. „Děkuju vám za návštěvu.“ Obcházel stůl a potřásal si s rukama všech. „Některé vaše postřehy jsou opravdu cenné. Budu o nich uvažovat.“

Když se prezident chystal odejít, vystoupil z řady muž zastupující AFL CIO. „Pane, nám se celá ta věc nelíbí. Jsme připraveni všechno zablokovat.“

Hayes se odmlčel a podíval se na řečníka. Měl jít dál, ale nešel. „Harry, cos tím chtěl říct?“

„Chci jen říct, že při příštích volbách si budeme pamatovat, kdo na čí straně stál.“

Hayes udělal krok v ústrety. „Co chceš udělat, Harry? Budeš jim vykládat, aby volili republikány?“

Muž vědom si toho, že prezident měl sotva padesát procent popularity, ostře odpověděl: „Navzdory tomu, že si vás vážím, pane, tak určitě nebudete sám, kdo se bude ucházet o jmenování.“

Hayes navzdory burácející duši se jen usmíval. Poklepal odboráře po rameni. „Tak vám přeji hodně štěstí, až budete hledat toho moulu, co by chtěl spáchat politickou sebevraždu.“ Prezident opustil jednací místnost a uložil si do paměti, že si bude muset dávat na čínskou doložku pozor.

Určitě se mu postaví tři nebo čtyři protikandidáti. Jakmile bude někdo hlasovat proti čínské doložce, pak je jasné, že se mu bude chtít ve volbách postavit.

Když scházel po schodech do podzemí Západního křídla, zeptal se Haika, co má znamenat tato naléhavá schůzka. Haik vysvětlil, že generál Flood nechce o některých věcech mluvit do telefonu. Oba muži pokračovali do Situační místnosti, kde už byli Irene Kennedyová, generál Flood a další dva armádní důstojníci. Prezident toho druhého neznal. Generála Campbella, velitele zvláštních jednotek generálního štábu, ale samozřejmě ano.

„Pane prezidente, plukovník Gray. Velitel Delta Force. Myslím, že se znáte.“

„Ach, samozřejmě.“ Prezident si vzpomněl, kde viděl tohoto bojovníka. Naklonil se přes stůl a sevřel mužovu ruku. „Rád vás vidím, plukovníku.“ Jak se dalo očekávat, Gray měl k prezidentovi víc než respekt.

„Omlouvám se, že jsem vás vytáhl z té schůze,“ ošíval se Flood.

„V pořádku.“ Hayes boulil oči. „Zachránil jste mě z té strašné nudy.“ Prezident se posadil do čela stolu. Ostatní usedli až po něm.

Generál Flood složil svou rozložitou postavu na protilehlé straně dlouhého stolu. „Naposledy jste mě, pane prezidente, požádal, abych ověřil všechny možnosti jak zajistit splnění cíle. Konzultoval jsem plán s plukovníkem Campbellem a on nám doporučil plukovníka Graye. Předtím než jim předám slovo, rád bych připomněl, že Delta Force již plnila celou řadu delikátních přísně tajných operací. Mám v plukovníka Graye a jeho lidi naprostou důvěru a podporuju jejich řešení. Je na nás,“ Flood se podíval na prezidenta, „rozhodnout jak a kdy.“ Generál se otočil ke Grayovi a pokynul mu.

„Pane prezidente, jistě si vzpomenete, že Delta Force v průběhu války v Zálivu řešila úkol, jak zajmout či zlikvidovat Saddáma Husajna. Existovaly dva různé úhly pohledu. První tvrdil, že jsme ve válce, ale likvidace agresora by byla pořád atentátem na cizího vůdce. Mnozí z nás namítali, že Saddám je voják. Chodí v uniformě a je to typický vojenský diktátor. Druhá skupina zase tvrdila, že porušíme rozkaz, který podepsal prezident Reagan. Debata ale vlastně nebyla vůbec o ničem, protože jsme stejně nikdy nezjistili, kde se zdržuje. Přesto jsme ale zaznamenali spoustu důležitých věcí. Saddám dbá o svou bezpečnost do detailů. Velmi často mění místa a opouští jednání bez jakékoli příčiny. Používá celou flotilu bílých pancéřovaných limuzín, které střídá. Tyto karavany jezdí po celé zemi jako blázni. Během války jsme zachytili zprávu, že Saddám je v Bagdádu, aby nám během dvou minut kdosi tvrdil, že je přesně na druhé straně země. Potom přišlo hlášení z jihu, že tam byl na jednání se svou gardou. Ten chlap má dvacet paláců a my víme o desítkám motocyklových konvojů jezdících sem a tam. Nedal se vystopovat.“

„Pak jsem si ale něco uvědomil. Bylo to ale až po válce. Jako válečníci hledáme slabiny nepřítele. Když je nemá, pak musíme využít jeho síly proti němu.“

Prezident jen mrkal. Protáhl se. „Nechápu,“ řekl tiše.

„Pane, Saddámovi lidé také nevědí, kde je. Jsou už navyklí na karavany bílých limuzín a motorky jezdící sem a tam celé hodiny. Nikdo je nestaví, protože tímto způsobem v celé zemi cestuje jen on sám. Případně členové jeho královské rodiny.“

Prezidentovi stále nedocházely plukovníkovy vývody. „Jak se to dá proti němu využít?“

„Co kdyby jedna taková karavana nahradila Saddámův doprovod? Co kdyby jej tvořila Delta Force? Mohli by se volně pohybovat po celé zemi.“

Po prezidentově tváři se rozlil šibalský úsměv. Pak přikývl. „Plukovníku, úplně jste mě ohromil. Tak copak jste na našeho Saddáma vymysleli?“

DEVATENÁCTÁ

MILÁN, ČTVRTEK VEČER

Rapp začal být netrpělivý. Přišel do kavárny Jamaica před šestou, aby mohl vše zkontrolovat. Anna spala v hotelu. Po únavné noční cestě a celoodpoledním nakupování usnula jak špalek. Rapp ji uložil do postele a řekl jí, že se vrátí na pozdní večeři. Zívl a poznamenal, že by si také potřeboval zdřímnout.

V baru plném kouře a hostů si vybral rohovou kóji. V levici držel pistoli Heckler Koch HK4 s tupým tlumičem. Rapp neponechával nic náhodě a s narůstajícím časem jeho nepokoj ještě rostl. Bylo čtvrt na sedm a Donatella nikde. V duchu už probíral všechny možnosti. Rapp souhlasil s Kennedyovou, že Donatelliny aktivity v Americe neměly s izraelskou vládou nic společného. Mossad sice organizoval všelijaké věci, ale tohle na něj nesedělo. Nedokázal najít důvod, proč by ho izraelská rozvědka chtěla zlikvidovat někde v Německu. Mitch Rapp společně s týmem Orion byl jedním z nejspolehlivějších spojenců Mossadu.

Byli schopní proniknout i do CIA. O tom nikdo nepochyboval. Pokud to měl někdo dokázat, tak určitě Mossad. Neměli ale motiv. Pokud ale měl ředitel Stansfield pravdu, pak jediným důvodem bylo zdiskreditovat Kennedyovou. Rapp tomu ale stále nerozuměl. Jako ředitelka protiteroristické sekce byla tím nejlepším spojencem demokracií na Blízkém východě. Ne, takhle to být nemůže. Donatella musela dělat na volné noze. Otázkou ale bylo, pro koho.

Jak minuty ubíhaly, Rapp se začal obávat, že už se onu odpověď nikdy nedoví. Pořád tu ale byla možnost, že se Donatella zdržela v práci. Jenže v jejich oboru podobné výmluvy představují bezprostřední ohrožení. Můžeš přežít jedině, když vyhodnotíš všechny možnosti a naplánuješ různé varianty. Najednou se mu opět začala v hlavě rodit myšlenka, že Donatella opravdu pracovala pro Mossad v případě vraždy Petera Camerona. Pak tedy už je na útěku. Neexistovala žádná jiná možnost. Nemohla se obrátit na izraelskou službu a požádat o pomoc, protože ji Rapp kontaktoval. Ihned by ji dali zabít. Rapp se pořád dokola obíral různými možnostmi. Ne, izraelská vláda o této akci nemohla nic vědět.

Podezřelých ale bylo mnoho. Rusové, Číňani, Iráčané, Íránci, Syřané, Palestinci, ba i Francouzi. Rusové by ale jako jediní byli schopni proniknout k informacím. Rapp ale opět nenacházel motiv. Všechny cesty vedly zpátky do Washingtonu. Někdo se ho chtěl zbavit. Thomas Stansfield měl nejspíš pravdu, že kdosi chce totálně zničit kariéru doktorky Irene Kennedyové.

Rapp neměl ani tu nejmenší představu, kdo by to mohl být. Potřeboval Donatellu, aby ho nasměrovala. Proto s ní potřeboval mluvit. Když se rozhlížel po baru už asi posté, doufal, že si na tuto schůzku udělala dost času vzhledem k jejímu významu. Musela mu důvěřovat. On zase věděl, že se postará, aby se jí něco nestalo.

V 06:27 konečně Donatella vklouzla do hlučného přeplněného baru v černém kalhotovém kostýmu a s pláštěm přes ruku. Jako dva profesionálové se na sebe ani nepodívali. Učili je stejná pravidla. Trable se většinou rodí tam, kde je nejméně očekáváš. Zaměř se na jeden cíl a ten druhý ti unikne. Oba dva si pozorně hlídali boky, protože si nemohli být jisti, zda se na ně někdo nechystá. Rapp otočil hlavu, když nádherná Donatella procházela barem. Jeho oči mu pozorně hodnotily přeplněný bar hledajíce tváře uložené v jeho paměti. Hledal prostě pohled, který patřil více jemu, než té okouzlující brunetě.

Donatella vykouzlila na tváři typický poťouchlý úsměv a přišla k jeho kóji. Políbila ho na tvář a pak svůj okouzlující zadeček vzrušujícím způsobem usadila vedle něho. Skoro si mu sedla na ruku. Sledovala tím dva cíle. Nechtěla sedět zády ke dveřím a nechtělo se jí také mluvit přes stůl. Šeptat si do ouška bylo pro tento účel mnohem lepší.

„Omlouvám se,“ řekla italsky. Zavrtěla hlavou ve snaze odhodit hustou hřívu z tváře.

„Kde ses zdržela?“ zeptal se Rapp svým rodným jazykem.

„Byl to hrozný den. Fotografování stálo neuvěřitelné peníze a výsledkem je samý šmejd. Pak se v mé kanceláři zastavil jediný chlap, kterého jsem kdy milovala a klidně mi řekl, že se bude ženit.“ Donatella mávla na procházejícího číšníka a objednala si dvojité martini Stoly s citrónem. Když číšník odešel, otočila se zpět k Rappovi. „Fakt to byl podělanej den.“ Pak se svým šibalským úsměvem změnila téma. „A jak ses měl ty?“

Rapp se najednou cítil velmi provinile. „Promiň, Donny“ řekl. „Nikdy jsem ti nechtěl ublížit.“ Natáhl k ní ruce. „Vždycky jsi pro mě znamenala až příliš mnoho a vždycky to tak bude.“

„Ani bych neřekla, když jsi mě opustil.“ Podívala se na Rappa svýma tmavě hnědýma očima. Její ústa se našpulila, jako by chtěla plakat.

Rapp ji objal kolem ramen a přitáhl ji k sobě. Políbil ji na čelo. „Všechno se v dobré obrátí.“

Donatella se od něj odtáhla, měla vlhké oči. „Tobě se to řekne. Máš někoho. Našel sis přítelkyni, kterou si chceš vzít, a co mám já? Nic.“

„Naději, že taky najdeš toho pravého.“

„Tys byl pro mě jedinou nadějí. I když to zní hloupě, opravdu jsem si mockrát představovala, že budeme spolu šťastně žít.“

Setřela si slzy z tváře. „Moc často jsme se ale v minulém roce neviděli,“ řekl tiše Rapp.

„Já vím, že jsem nereálná. Já tě ale miluju. Mám tě hrozně moc ráda.“

Rapp sotva polkl. Věděl, že Donatella je velmi citlivá žena, ale on si teď musel udržet chladnou hlavu. „Donny, já tě taky hluboce miloval. Víš to. Stáli jsme si bok po boku v těch nejhorších časech.“

Přikývla. Přesto ale položila svou tvář na jeho hrudník. Trochu zvedla hlavu. „Jsem ráda, že jsi šťastný… opravdu… já jen…“ Nedokázala dokončit větu.

„Copak?“

„Náš život prostě stojí za hovno.“

Rapp jí dobře rozuměl. Přitáhl si ji k sobě a opět pevně stiskl. „Klid, Donny. Pomůžu ti ze všeho vystoupit.“ Rozhodl se, že právě v tento okamžik jí musí pomoci. Použije svůj vliv, aby byla v bezpečí.

Donatella se posadila a vytáhla z kabelky kapesník. Otřela si slzy z očí. „Ještě nejsem připravena. Do penze ještě nejdu.“

Rapp si vzpomněl na osud Petera Camerona a najednou pochopil, že jeho bývalá přítelkyně už mnoho let nemá. Číšník přicházel. Donatella už věděla, co si dá k pití.

„Dej si sklenku zdejšího červeného vína,“ poslala číšníka pryč. Otočila se k Rappovi. „Nebudu ti tu přece nad tvou kávou brečet, dám si vodku.“

Rapp nic nenamítal. Místo toho šel rovnou k věci. „Donny?“ Rapp se jí podíval do očí, aby si ověřil, zda chápe vážnost situace. „Musím ti říct několik přísně důvěrných informací. Potřebuju ale, abys byla ke mně čestná.“

Donatella odložila sklenku a poposedla. Celý den přemýšlela, jak tomuto okamžiku bude čelit. „Zkusím to.“

„Co tím chceš říct?“

„Udělám, co budu moct.“

„Budeš opravdu upřímná?“

„Zkusím to, ty sám ale dobře víš, že na některé otázky prostě nelze odpovědět.“

Rapp znepokojeně zaznamenal její vážnou odpověď. „Odpovíš mi na otázku, kterou jsem ti položil v tvé kanceláři?“

Donatella o odpovědi přemýšlela od okamžiku, kdy jí řekl, že se bude ženit. Instinkt velel lhát. Nijak to nesouviselo s Mitchem, byla to standardní operační procedura. Všichni potřebovali vědět, kde všechno začalo. Kdyby to věděli, tak by se neptali. Nijak jim tedy nemohlo vadit, když druhá strana lhala. Mitch ale patřil do úplně jiné kategorie. Nebyli spolu jenom na bitevním poli, ale i pod přikrývkou. Mezi nimi panovala nevyslovená důvěra. V takovém případě neexistují otázky bez odpovědí. Mitch to věděl. Donatella sice nevěděla, jak mohl zjistit, že byla ve Washingtonu, ale on to prostě věděl.

Rapp se naklonil dopředu a opakoval otázku. „Byla jsi v posledních týdnech ve Washingtonu?“

Donatella si lokla studené vodky. „Ano.“

„Byla ses podívat na universitě George Washingtona?“

„Kdo to chce vědět?“

„Já.“

„Nikdo jiný?“ zeptala se Donatella skepticky.

„Jistě ano, ale pro mě je to zásadní záležitost.“

„Proč?“

Rapp si ji pečlivě prohlížel. Podobným způsobem by se mohli bavit donekonečna jako dva tenisoví hráči přepinkávající si míček přes síť. Neměl ale na žádné hry náladu, neměl čas. Vědom si rizika řekl: „Na universitě pracoval jeden pan profesor, s kterým jsem potřeboval mluvit. Někdo mu ale vrazil párátko do ucha a rozdrtil mu mozek dřív, než jsem se k němu dostal. Nemáš představu, kdo to udělal?“

Donatella uhnula očima a podívala se do davu. Věděla, že ji má na tapetě. Viděl ji zabíjet. Chtěla odvrátit přímou odpověď. „Proč jsi s ním potřeboval mluvit?“

Rappova víčka poskočila hněvem. Naklonil se vpřed a svůj nos málem do Donatelly zabořil. Svou odpověď drtil mezi zuby. „Protože mě chtěl zabít.“

SITUAČNÍ MÍSTNOST, ČTVRTEK RÁNO

PLUKOVNÍK GRAY si dokázal získat pozornost všech. Dokonce i chladná Irene Kennedyová vrtěla hlavou, když plukovník vysvětloval podstatu plánu Delta Force. Údiv v její tváři vypadal opravdu úchvatně.

Prezident Hayes se podíval na plukovníka s lehce rozjasněným úsměvem. „Už jste to nacvičovali?“

„Ano, pane.“

„Kde?“

Vzali jsme si tři transportní helikoptéry MH 47E ze 160. pluku zvláštních jednotek SOAR a do každé z nich jsme naložili jednu limuzínu mercedes a tři členy delta týmu. Odletěli jsme z letecké základny Pope v Severní Karolině na Hulbert Field na Floridě. V osmi dnech jsme nacvičovali infiltraci i vyzvednutí. Pokoušeli jsme se stimulovat co nejpřesnější podmínky. Každou noc jsme vypouštěli dvě MH 53J „Pave Low“. Měli jsme zajišťovat přistávací plochu pro čtyřicetsedmičky. První dvě noci jsme je nechali volně nacvičovat. Vybrali jsme vydlážděné plochy na konci přistávací dráhy. Vrtulníky přistály a vyznačily přistávací světla. Čtyřicetsedmičky pak bez problémů přivezly limuzíny. Vyložili jsme je a zase naložili. Další den ale průzkumné stroje našly v oblasti potenciálního nepřítele. Posádky musely vyhledat náhradní přistávací plochy. Postupně jsme zvyšovali obtížnost. Simulovali jsme i sestřelení jednoho stroje i přímý útok při vykládání vozů.

„A?“ zeptal se prezident.

„Zvládli všechno na výbornou. Nácvik skončil s úspěchem. Už víme jak podpořit úspěch celé operace. Jsme přesvědčeni, že dokážeme operaci provést prakticky okamžitě.“

Prezident několikrát zamrkal. „Vy tady tvrdíte, že vezmete pár vrtulníků, přeletíte do Iráku, přistanete, vyložíte pár automobilů, dojedete rovnou do Bagdádu, zničíte cíl a pak s klidem opustíte město?“ Prezident vrtěl hlavou. „Omluvte mě, ale jsem přesvědčen, že je to trochu moc.“

„Mé operace jsou vždycky trochu moc, pane. Proto mě platíte, pane prezidente.“

Prezident Hayes se rozesmál a pak se naklonil vpřed. „Plukovníku, opravdu si myslíte, že lze něco takového provést?“

„To závisí na tom, jaké krytí nám, pane prezidente, poskytnete.“

„Co tím chcete říct, plukovníku?“

„V tomto případě jde o operaci minimálního rozsahu.“ Gray se na okamžik odmlčel. „Podle mého názoru máme tak šedesátiprocentní šanci na úspěch bez ztrát.“

Prezident se ušklíbl. „Ten poměr se mi moc nelíbí.“

„Pokud zvětšíme rozsah operace, můžu se dostat tak k devadesáti procentům, pane prezidente.“

„Jak?“

Gray se podíval na oba generály. Flood i Campbell přikývli. „Bude velice obtížné dostat vrtulníky hluboko do iráckého vnitrozemí, aniž by nás zahlédli. Musíme vytvořit trochu zmatku kolem. Generál Flood mě informoval, že jeho jednotky se připravují k masivnímu leteckému útoku.“

„Uvažujeme o tom.“

„Pokud se naši vzdušní kluci trochu do Iráčanů pustí, protiletecká obrana i komunikační spoje budou plně vytíženy. Pokud bychom je mohli bombardovat než budeme zpátky, tak to by nám velmi pomohlo.“

Prezident bez známky nesouhlasu přikývl. „Takže vy se vydáte do Bagdádu, i když vám tam budou bomby padat na hlavu.“

„Ano.“ Gay stál pokojně u zdi a gestikuloval. „Vytvoříme bezpečnostní koridor pro můj tým, abychom se dostali z města. Do této zóny nedopadnou žádné bomby. Žádná bomba nespadne v oblasti nemocnice řekněme v rozsahu šesti bloků.“

„Plukovníku, už jsme se dlouho do podobného dobrodružství nepustili, ale občas se i našim klukům stává, že bomby nedopadnou tam, kam mají. Není to příliš nebezpečné být ve městě, které bombardujeme?“

Plukovník se podíval prezidentovi do očí. „Pane, být členem Delta Force je nebezpečné už z podstaty. Nemám v jednotce nikoho, kdo by v ní být nechtěl. Pokud by mí chlapci chtěli pracovat jako peciválové, prodávali by auťáky někde v bazaru.“

„Dobrá, ale…“ Prezident stále zůstával skeptický. „Podle mě jde o příliš komplikovanou operaci…“ Prezident se podíval na generála Flooda. „Už mockrát jste mi vysvětloval, že čím komplikovanější operace, tím větší je riziko blamáže.“

„To je pravda, pane,“ odpověděl náčelník generálního štábu.

Plukovník Gray se ale nedal. „Pane prezidente, je to komplikované, ale mám proti letectvu přesto dvě nesporné výhody.“ Gray se nadechl. „Nezapomínejme, co je primární cíl. Musíme si být jisti, že jsme zničili ty nukleární bomby. Zaručuju vám, že budeme bezpečně vědět, jestli ty bomby opravdu pod nemocnicí jsou. Letectvo vám nic garantovat nemůže, pane. Moji muži ano. Dostanou se do špitálu a dostanete naprosto přesnou odpověď, jestli tam bomby jsou. Můžeme zbraně zničit a udělat to rovnou v bunkru, aniž bychom zabíjeli nevinné lidi.“

Gray nechal prezidenta vydechnout. „Pokud tam pošlete letectvo, postaví se proti vám celý svět, neboť jste bombardoval nemocnici. Nemáme žádný opravdový důkaz, že tam atomové zbraně opravdu mají. Saddám si dá záležet, aby novináři natočili záběry zkroucených dětských těl na rumišti. Budou to záběry matek svírající mrtvé děti pokryté prachem. Celý arabský svět se postaví proti nám a budou nás nenávidět ještě silněji než teď. Saddám bude středem protiamerických nálad a bude z toho těžit. OSN bude hlasovat o ukončení ekonomických sankcí…“

Generál Campbell podřízeného přerušil. „Plukovníku, předložte závěry naší expertízy a politické komentáře nechte na panu prezidentovi.“ Hayes zvedl ruku. „V pořádku… v pořádku. Plukovník Gray řekl zcela otevřeně tolik, co my bychom vyjadřovali celými souvětími.“ Prezident tiše seděl ve své židli a zvažoval, zda přece jen nálet není jistějším krokem. Plukovník měl pravdu. Koalice proti Iráku už byla slabá tak jako tak. Bombardování by skutečně mohlo vést k zastavení sankcí. Izraelci to udělali chytře, všechno nechali na něm. Hayes se otočil k Irene Kennedyové. „Rád bych znal váš názor.“

DVACÁTÁ

MILÁN, ČTVRTEK VEČER

Donatella oněměla. Dvěma loky dopila své vodka martini a začala se rozhlížet, kde je číšník. Zachytila mužovy oči a naznačila mu prázdnou skleničkou, aby jí přinesl další nápoj. Točila se jí hlava, ale zatím za to vodka nemohla. Nemohla se srovnat s tím, v jaké teď byla situaci. Kdo kontaktoval Bena Freidmana, aby ji donutil zabít Petera Camerona? Nemohl to být oficiální úkol Mossadu. Byla to akce z volné ruky. Mossad nikdy tak dobře neplatil. Na jejím švýcarském účtu už byla deponována obrovská částka.

„Donny, odpověz mi,“ slyšela Mitchův hněvivý hlas.

Donatella prožívala opravdový strach. Zabít Petera Camerona byl na první pohled jednoduchý úkol, ale měla být opatrnější. Honorář byl ale skutečně neskutečný. Zhluboka se nadechla. „Proč se tě pokusil zabít?“

Rapp se předklonil. „Neodpovídáš na mé otázky! Kdo tě najal, abys ho zabila?“

Zavrtěla hlavou. „Věř mi, že o tomhle hnusu vím méně než ty.“

„Víš ale, kdo tě najal.“

„Mitchelli, prosím tě, řekni mi, proč tě chtěl zabít.“

„Tak dobře, Donny. Řeknu ti to na oplátku, když mi povíš, kdo tě najal a proč.“ Donatella se otočila k číšníkovi. Rapp vstal, chytil ji za bradu a otočil ji tváří k sobě. Podíval se jí do očí. „Klidně začnu, ale dej mi své slovo!“

Donatella ho odstrčila. „Přestaň mi poroučet.“

Rapp ji ale znovu pevně chytil za bradu. „Donny, jsem tu jako tvůj přítel. Pár lidem ve Washingtonu kypí žluč. Polovina z nich chce tvou hlavu a druhá polovina chce hlavu tvých zaměstnavatelů z Izraele!“

Donatella se zavřenýma očima něco zamručela. Když je otevřela, klidným tónem poznamenala: „Proč tě chtěl zabít?“

Rapp pustil její bradu a nechal Donatellu objednat druhý drink. Když muž odešel, Rapp znovu začal. „Nikdo se nic nedoví.“ Donatella přikývla. „Měl jsem svůj úkol. Byli se mnou dva pomocníci. Měli mě krýt. Vyřídil jsem cíl a oni mě postřelili. Mé tělo nechali vedle mrtvého.“

Na Donatellině tváři se objevily chmury. Dotkla se ho. „Kam jsi to dostal?“

„Dvakrát, tady.“ Rapp ukázal na hruď. Z výrazu její tváře četl, jak se cítí. „Bylo to zcela neprofesionální, já vím.“ Ukázal na čelo. „Měli mi dát ránu z milosti, ale měli důvod si myslet, že nemám neprůstřelnou vestu. Cameron byl ale muž, co si je najal. Nevím ale, pro koho pracoval. Nevím ani jakou měl motivaci. Jediné, co mě zajímá… Ti dva, co mě vypekli, už to mají za sebou.“

„Tys je zabil?“

„Ne. Cameron.“

Donatella se napila. „Jak to ale můžeš vědět?“

„Důvěryhodná osoba. Cameron sám stiskl spoušť. Zradil ty dva, co mě měli oddělat. Pak se mě pokusil dostat podruhé přímo ve Washingtonu.“

Rapp si poposedl. „Zrovna jsem se k němu chystal, když jsi mě předešla.“ Rapp se napil vína. „Viděl jsem tě, Donny. Mělas blond paruku. Vycházel jsem z výtahu, když jsi byla na schodišti. Bylas mi až moc povědomá, ale myslel jsem na jiné věci. Jak budu toho hajzla Camerona mučit, abych z něho dostal, kdo to zaplatil. Když jsme se dostali dovnitř a já viděl, jak skončil… já hned věděl, žes to byla ty.“

Donatella najednou potřebovala další vodku. Už to nebyl jen takový malý kšeftík. Celá ta operace musela mít široké pozadí. Osoba, která najala vrahy podle kontraktu, byla dalším na seznamu. Sen o konci její kariéry zabijáka se rozplynul. Zavřela oči a přikývla. „Byla jsem to já.“

„Děkuju ti za upřímnost. Kdo tě najal? Prosím…!“

Donatella se podívala zpříma do jeho zvídavých očí. Potřebovala čas, i když jen pár minut. Bylo jí jasné, že je v pěkném maléru. Ať už to byl kdokoli, kdo platil, byl ochoten vraždit i své vlastní lidi. Mohla být na seznamu.

„Donny, proboha, vždyť to víš sama, jak to chodí. Kdo to byl?“

Donatella se narovnala. Milovala Mitche, byla k němu loajální, ale daleko víc byla oddána Benu Freidmanovi, řediteli Mossadu. Nemohla Bena prozradit, alespoň ne bez toho, že by o tom přemýšlela. Potřebovala čas. Donatella otevřela kabelku a vytáhla peníze. Hodila dostatečný obnos i se spropitným na stůl. „Mitchi, pojď. Potřebujeme se projít.“

SITUAČNÍ MÍSTNOST, ČTVRTEK RÁNO

NÁLADA V SITUAČNÍ MÍSTNOSTI byla značně napjatá. Plukovník vysvětlil všechna proti, proč by se letecký útok proti atomovým zbraním nemusel povést. Prezident požádal Kennedyovou o její názor. Budoucí ředitelka CIA si ale dávala načas.

Kennedyová s mnoha pohledy upřenými na ni se nakonec rozhodla. „Myslím, že plán plukovníka Graye je opravdu geniální. Podle mého názoru má větší šanci na úspěch, než je on sám přesvědčen.“

Nadšený obdiv Kennedyové překvapil i prezidenta. „Proč si to myslíte?“

„Protože znám psychologii iráckého národa. Bojí se Saddáma tak, že se mu nikdo neodváží postavit.“

„Jenže on tam nebude,“ namítl Michael Haik. „Jen skupinka bílých vozů.“ Rozhodně z jeho hlasu se nedalo číst stejné nadšení jako ze slov Kennedyové.

Kennedyová si ale byla jistá. „Bílé limuzíny – to je samotný Saddám, nikdo se mu nesmí postavit. Zabíjí i členy vlastní rodiny, dal povraždit desítky svých nejvyšších generálů. Nikdo se mu nepostaví. Mají strach o život.“ Irene se podívala na plukovníka Graye. „Opravdu váš plán oceňuju. Je mi ale líto, že něco podobného nenapadlo samotnou CIA.“

„Nemůže se ale stát, že blamáž z této operace způsobí mezinárodní krizi?“ zeptal se prezident.

„Samozřejmě že ano. Nemyslím si ale, že by to bylo horší než mrtvé děti v rozbombardovaném špitále.“

„Saddám ale dal ty bomby pod nemocnici. On je tím zlosynem.“

„Souhlasím s vámi, pane,“ namítla Kennedyová. „Mezinárodnímu tisku to ale bude úplně jedno.“

Prezident sklonil hlavu pln strachu. Mnul si spánky. Aniž vzhlédl, oslovil náčelníka štábu. „Generále, co si o tom všem myslíte vy?“

„Pane, rozhodující je, abychom měli hlavy otevřené. Každopádně můžeme přesunout jednotky plukovníka Graye do oblasti. Rozhodnutí o operaci nemusí padnout rovnou teď.“

„Co si myslíte o případném leteckém krytí?“

Náčelník generálního štábu zaváhal. „Nikdy jsem nebyl přítelem polovičatých řešení, pane. Jak jsem již jednou řekl, neměli jsme s válkou v Zálivu přestat. Byli jsme posedlí technologiemi, jenže válka se vyhrává s muži v plné polní. Měli jsme dojít do Bagdádu a odstavit Saddáma.“ Flood se na dostatečně dlouhou pauzu odmlčel, aby náhodou z něj nevyšel povzdech plný strachu a obav. „Rozhodli jsme se jinak a dalších deset let nás ten otrapa štve. Teď už má dokonce atomovky a chce je uvést do provozu. Musíme ho zasáhnout rozhodně a jistě. Každopádně, bez ohledu na plán plukovníka Graye, navrhuju masivní bombardování. Bude se muset věnovat protiletecké obraně a chránit svá kontrolní stanoviště. Musíme ho zasáhnout tam, kde ho to nejvíc bude bolet. Musíme vyřadit jeho ropné rafinerie.“

„Generále!“ vybuchl prezident. „Víte dobře, že to nemůžu udělat. Ekologové by se zbláznili… Moje vlastní strana by mě zničila.“

„Možná. Jenže ekologové se svými postoji zničí celou planetu. Co je lepší? Pár barelů v ropné skvrně, nebo atomový hřib nad Tel Avivem nebo dokonce nad Washingtonem?“ Flood se naklonil dopředu a opíral se svým mohutným předloktím o stůl. „Pane, ten otrapa si pořídil atomovky jedině díky svým rafineriím. Musíme mu udělat díru do peněženky. Pokud se obáváte Turecka či Jordánska, můžeme jim nabídnout pár set milionů dolarů hospodářské pomoci.“

Prezident se podíval na Kennedyovou. „Generál Flood předložil velice silné argumenty a já musím připustit, že souhlasím se všemi jeho vývody. Jenže my musíme taky uvažovat politicky. Vaše administrativa kráčí po tenkém ledě. Jakmile ztratíte podporu vlastní strany, budete neefektivní jak na domácí, tak i na světové scéně.“

Michael Haik okamžitě vyskočil. „Irene má pravdu. Na víc než sto procent. Podle mého se nemůžeme těch rafinerií ani dotknout. Media by nás rozervala na cucky.“

„Takže radši vybombardujeme špitál plný nevinných!“ vybuchl prezident s odporem. „Jen proboha neubližujte Matce Zemi! Je to ta nejstupidnější myšlenka, jakou jsem kdy slyšel.“

„Pane, já neříkám, že nesouhlasím,“ namítl nejistě Haik. „Já jen mluvím o politické realitě.“

„Je to ale podělaná realita a mám chuť ji pořádně nahlodat.“

„Pane, pokud smím…,“ vložila se do hovoru Kennedyová. Podívala se na plukovníka Graye. „Jak složité by bylo, kdybychom se pokusili jednu tu atomovku dostat sem?“

„Záleží na tom, jak je ta hračka velká?“

„Večer budu mít přesnou analýzu. Každopádně by ale šlo demontovat část bomby, o kterou máme eminentní zájem, že?“

„Myslíte bojovou hlavici?“

„V podstatě ano.“

Gray se na okamžik zamyslel. „Pokud není zbraň složena, jeden muž může hlavici unést, pokud je ale pohromadě… pak by to mohl být malér. Ztratili bychom čas na rozbor. Raději bychom z té dílničky vypadli během minutky.“

„Chápu, ale tato možnost existuje, viďte?“

Důstojník se znovu zamyslel. „Pravděpodobně ano.“

Kennedyová se otočila k prezidentovi. „Pane, pokud bychom měli jejich hlavici tady, pak bychom díky vědeckým analýzám dokázali vystopovat, odkud pochází plutonium. Z kterého reaktoru. Mohli bychom vystopovat všechno až k samotným původcům.“

Haik už ale viděl i další možnosti. „Představte si tu tiskovku. Saddám by neměl kam uhnout. Chytili bychom ho in flagranti a Spojené národy by ho nenechaly na pokoji.“ Haik se podíval na generála Flooda. Usmíval se. „Pak si klidně můžete na Saddámovy rafinerie naházet bomb, kolik chcete. Budeme mít důkaz, že jsme zastavili Saddámovo nukleární zbrojení.“ Haik se znovu podíval na prezidenta. „Všichni politici v tomhle městě by si k vám mohli nohy uběhat, pane.“

DVACÁTÁ PRVNÍ

MILÁN, ČTVRTEK VEČER

Donatella kráčela Rappovi po pravém boku. Byl to obvyklý profesionální zvyk. Oba měli volné ruce, kterým při obraně i útoku dávali přednost. Donatella pravou a Rapp levou. Mířili na jih k Via Brera. Bylo skoro osm večer. Lampy na ulicích už svítily. Krátká bouřková přeháňka přinesla slabou vrstvičku vody lesknoucí se na chodníku v záři restauračních světel a reflektorů automobilů. Po ulicích se procházeli lidé, ale příliš moc jich nebylo. Většina z nich se schovala před deštěm.

Bylo zřejmé, že Donatella má z Rappových slov opravdový strach. Rapp se ohlédl; instinkt mu napovídal, že něco není v pořádku. Pistole s tlumičem byla tam, kde ji měl mít. „Když už mi neřekneš, kam jdeme, tak mi aspoň konečně pověz, kdo tě najal.“

Donatella ale nezpomalovala. S límcem pršipláště ohrnutým až k bradě vypadala jako obránce v americkém fotbalu. „Nemůžu ti odpovědět.“

To se Rappovi opravdu nelíbilo. „Nechceš, nebo nemůžeš?“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Však víš dobře, jaký,“ zavrčel Rapp otráveně. „Víš, kdo tě najal, nebo ne?“

Hořce se rozesmála. „Vím, kdo najal mě, ale rozhodně nevím, kdo zaplatil jemu.“

Rapp neříkal nic. „Kdo ti tedy dal profil cíle?“ zeptal se po chvilce.

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu odpovědět.“

„Proč? Je ta osoba propojená s Mossadem?“

„Neptej se mě. Musím si chvilku všechno rozmyslet.“

Rapp se ale dokázal ovládat jen pár kroků. „Kam jdeme?“

„Zpátky do hotelu. Chci se seznámit s tvou přítelkyní.“

Mitchovi ale ta poznámka rozhodně vtipná nepřipadala. „To se nestane. Donny, měla bys mě brát vážně. Tenhle problém nelze neřešit. Víš to. Cameron dělal dvacet let pro CIA. Důležití lidi chtějí vědět, proč se namotal do toho spiknutí a pro koho pracoval.“

„Budeš mě přece chránit.“

„Nemůžu tě chránit, pokud nevím proti komu.“

„Pak jsme ovšem v opravdovém průšvihu. Vážně ti nemůžu nic říct.“

Rapp ji prudce chytil za paži a trhl s ní. „Donny! Nedělám si sakra legraci! Irene Kennedyová ví, že jsi zabila Camerona. Prokáže, že jsi byla v Americe. Jsi na záznamu ze sledovací kamery v chodbě před Cameronovou kanceláří. Ví minimálně o třech obětech, které jsi připravila o život, když jsi jim vrazila to párátko do ucha. Pokud to bude nutné, půjde s tím ven. Jsem tady jenom díky její osobní přívětivosti, kterou ke mně chová. Zatím chce všechno řešit v tichosti.“

Donatella se vysmekla z Rappova sevření a klidně šla dál. „Podívej se, jestli mi chceš pomoct, vrať se do Washingtonu a řekni Irene Kennedyové, že s tím nemám nic společného.“

Rapp šel krok za ní, vařila se mu krev v žilách. „Donny, přestaň střečkovat a ber věci vážně. Nech toho naježeného postoje. Kdybych tady nebyl já, tak tě srazilo na ulici auto a už bys trčela v nějaké tmavé díře s psychotropní drogou v žilách a s černou kapuci na hlavě.“

Donatella se otočila a přiložila prst na jeho tvář. „Nestraš mě.“

Rapp odrazil její ruku v hněvivém gestu. „Sakra, co je s tebou? Znáš pravidla. Jsi na volné noze. Nemáš šanci. Zabila jsi někoho, kdo se pletl CIA do řemesla. CIA chce znát motivaci a kdo za tím stojí.“

„Tak si to budou muset zjistit někde jinde. Já jim nic neřeknu,“ řekla vzdorovitě. Prudce se otočila a zamířila k Via Senato.

Rapp zatínal pěsti a sledoval, jak Donatella vstupuje do velkého parku Giardini Pubblici. Po krátkém zaváhání ji následoval. Mířila ke svému bytu a mimo hotel. Rapp přeběhl ulici a křičel na Donatellu, aby na něj počkala. Neudělala to. Se skloněnou hlavou rychle kráčela směrem ke svému bytu. Po chvilce ji Rapp doběhl. Změnil taktiku.

„Donny, je mi to líto, ale nechtěl jsem ti to říct. Mám tě tu chránit. Ať už se bojíš kohokoli, pomůžu ti.“

Podívala se na něj s uštěpačným a pochybovačným úšklebkem. Šla dál.

„Ty mi nevěříš. Nevěříš, že tě mám chránit? Donny, dej mi to jméno, kdo tě do toho zatáhl a přísahám – nic se ti nestane.“

„Hele… můžeš pět minut mlčet! To je vše, co od tebe chci. Mlč, dokud jsme tady. Až na druhé straně parku!“

Rapp chtěl zase něco namítnout, ale v poslední chvíli se zarazil. Donatella byla typicky tvrdohlavá žena. Ona rozhodne, kdy bude nejlepší mu říct řešení. Rapp se zhluboka nadechl, znovu jí sevřel ruku a prudce stiskl. Rozhodně jí její situaci nezáviděl. Ať už ji najal kdokoli, opomněl jí říct, k čemu mu Cameron posloužil.

Držíce se za ruce přešli park beze slov. Celou tu dobu Rapp přemýšlel o tom, jak požadovanou informaci z Donatelly dostat. Když se dostali na druhou stranu parku, Rapp to nevydržel: „Donny, udělám cokoli, abych tě ochránil. Ráno už můžeme sedět v letadle pod ochranou agentury. Osobně ti garantuju, že se ti nic nestane.“

Podruhé se na něj podívala, ale stále šla dál. „Umím se o sebe postarat.“

„Neřekl jsem, že ne. Jen jsem ti nabídl pomoc.“

„Kdybych ji přijala, musela bych se vzdát tohoto města. Miluju ho, celou Itálii taky. Nechci se skrývat někde v Americe.“

Rapp si rozmyslel další vývoj a pak přišel s opravdu tvrdou nabídkou. „Donny, řekni mi koho se bojíš a já se na něj půjdu podívat. Půjde to tak nebo tak. Postarám se o to, aby ti nemohli zkřivit vlásek na hlavě.“

Představa Mitche Rappa, jak letí do Tel Avivu a vyhrožuje Benovi, ji opravdu rozesmála. Pokud by se tam měl někdo někoho bát, bylo by to přesně naopak. Rozchechtala se.

„Na tom není nic legračního!“

„To opravdu není. Můžeš mi chvilku dát pokoj? Neříkám, že ti to neřeknu, ale potřebuju trochu času si věci srovnat v hlavě.“

Při jejich tiché procházce parkem se Donatella obírala možnostmi, jak něco Rappovi říct, ale přitom zamlčet, že tím handlířem byl právě Ben Freidman. Rappa obelhat nemohla. Kdyby v tom nebyl právě Ben, řekla by mu to hned. Ale ten v tom bohužel byl. Měla mu prozradit důležité informace o řediteli Mossadu. Kdyby CIA věděla, že Freidman kope na vlastním písečku, byl by to pro agenturu absolutní šok. Ne, musela najít jinou cestu, jak Rappovi řekne, co potřebuje. Nemohla Bena prozradit. Dostal ji z heroinové závislosti, rozvinul její sebedůvěru. Bez něho by nikdy nebyla tím, čím se stala.

Donatella ale dobře věděla, že Rapp stejně nedá pokoj, dokud se nedoví, kdo najal Cameronova vraha. Bude muset nějak Freidmana přesvědčit, aby jí řekl, kdo podepsal ten nepovedený kontrakt. Byla to jediná cesta jak z toho ven. Pošle Freidmanovi šifrovanou zprávu ze svého bytu. S trochou štěstí bude mít odpověď už zítra ráno.

Donatella chtěla něco říct. Vtom jí ale Rapp třikrát krátce stiskl ruku. Její oči začaly okamžitě pročesávat vlevo i vpravo. Mitch něco zaznamenal.

Stisknutí ruky byl signál, že je někdo pozoruje. Byl už jen kousek od jejich bytu. Donatella docela nelibě nesla, že to byl zase on jako první.

Rapp to auto už viděl potřetí. Parkovalo blízko Donatelliny kanceláře, pak stálo před barem a teď tu bylo znovu. Rapp se začal klidně bavit. Pokud je někdo odposlouchával přes směrový mikrofon, nemohl v jejich konverzaci najít nic mimořádného.

„Co děláš v poledne? Nepůjdeme na oběd?“

„V půl dvanácté?“ Rapp jí opět stiskl dlaň.

„Prima.“ Donatelliny oči pročesávaly ulici. Dvanáct znamenalo přímo. Jedenáct třicet kousek vedle. Jen stěží rozpoznávala muže schýleného nad volantem. Muž zaparkoval dodávku přesně tam, odkud měl skvělý výhled na celou ulici i park.

„Pamatuješ se na tu fotografii, co jsme o ní mluvili?“

„Jo.“

„Už třikrát jsem tento týden byla u fotografa.“

„Fakt,“ řekla Donatella. Mitch sice neměl ani nejmenší ponětí, o čem to vykládá, Donatella ale stejně pochopila, že ten automobil už viděl třikrát.

Zatočili k Donatellině bloku. Rapp ji políbil na tvář a šeptal jí něco do ouška. „Dávej na sebe pozor, drahoušku.“

„To vždycky. Ty taky.“

„Samozřejmě.“

Když se zastavili před Donatelliným domem, Rapp jí položil ruce kolem ramen a zabručel: „Kdo tě najal?“

„Povím ti to zítra. Musím si nejdřív něco ověřit.“

„Chtěl bych to vědět hned.“

„Nepochybuju,“ odvětila s šibalským úsměvem. „Třeba bys šel nahoru a ve vhodné příležitosti to ze mě dostal.“

Položila mu ruce na zadek a obdařila ho lascivním úsměvem. V jeho slabinách se hned zajiskřilo. Rapp se snažil nevnímat její flirt a věnovat se spíše sledování těch, kdo sledují je. Při vášnivém polibku ale měl co dělat. Rapp ji nejdříve chtěl odstrčit, pak si ale uvědomil, že jsou sledováni a nechal věci osudu.

Donatellin jazyk v jeho ústech vyvolával emoce. Erotická přehlídka snímků z nedávné minulosti se mu začala zjevovat před očima. Najednou ale vše zastínila postava Anny Riellyové. Jeho budoucí žena měla onen opravný efekt. Rapp opatrně vytlačil zkoumavý jazyk ze svých úst.

„Mám opravdu pokušení jít nahoru,“ řekl Rapp ve prospěch vybraných posluchačů. „Musím se ale postarat o pár věcí do práce.“ Jen krátce hodil hlavou k místu, kde před krátkou chvilkou objevil zaparkovanou dodávku.

„Chápu. Možná se zítra večer u tebe zastavím na celou noc.“ Věděla, že mají obecenstvo, přitáhla si Rappa blíže a opět hravě umístila vášnivý polibek na jeho rty. Chvilku to nechal být, pak ji ale odstrčil. V tom okamžiku ho kousla do rtu, aby ho to opravdu zabolelo.

Rapp se ale rozhodně nebavil. Měl až příliš mnoho práce zjistit, kdo je jim na stopě. Pokud někdo sledoval jeho či ji, pak to jen těžko mohla být náhoda. Udělal to ten, kdo si najal Camerona, nebo to byl někdo od Irene Kennedyové, který ho hlídal už od vystoupení z letadla v Římě? Pokud je tomu tak, pak si to škaredě jeho šéfová ve Washingtonu po návratu odskáče. Neměl rád čumily, kteří na něj hledí, když pracuje. Čím dříve si zjistí, jak to je, tím lépe. Otevřel sako, vytáhl mobil a ukázal ho Donatelle. Zabručel: „Zavolám ti za deset vteřin. Nechoď k sobě do bytu.“

Tentokrát ji políbil Rapp. Byl to krátký polibek, ale jazyk přesto pronikl do jejích úst. „Bylo to skvělé. Dobře se vyspi. Zavolám ti ráno.“ Rapp se otočil a kráčel zpět ve stejném směru, odkud přišli. Podíval se směrem k vozu. Jen nakrátko. Pořád tam byli. Za rohem zatočil vlevo a mířil pryč od vozu. Najednou přidal do kroku, vytáhl černá sluchátka a zasunul je do mobilu. Když se dostal za další roh, zatočil doprava a přešel ulici. Jakmile se dostal z dohledu muže sledujícího Donatellu, dal se do sprintu. V běhu vytáčel Donatellino číslo a počítal. Když Donatella zvedla sluchátko, byl na konci bloku.

„Nechoď do svého bytu.“

„Proč?“

Podle tónu hlasu si s ním zase hrála. Byla kousavá. „Nehádej se. Já jen něco zkontroluju.“ Rapp na rohu zpomalil.

„Umím se o sebe postarat. Neboj se.“

Rapp začal rychleji dýchat. „Chvilku!“

„Jestli je někdo takový hlupák, že na mě čeká u mě v bytě, tak je mi ho vážně líto.“

„Oukej.“ Rapp přeběhl na druhou stranu. Už byl na půl cesty. Ještě dva bloky a bude přesně za mužem ve voze. „Uděláme dohodu. Ty mi řekneš, kdo tě najal, a pak budeš smět do svého bytu.“

Donatella se už nepokrytě smála. „Nemáš nic, co bys mohl nabídnout. Tenhle obchod neberu.“

Její byt byl ve třetím patře. Rapp věděl, že nepoužívá výtah. Dnešní noci ho nepoužije zcela určitě. Ne v případě, když na ni může někdo čekat. „Už jsem skoro tam. Dej mi ještě třicet sekund.“

„Moc pozdě.“

„Jsem u svých dveří. Pozdě.“

„Donny, řekni mi, kdo tě najal. Nedělej mi to, prosím tě.“ Linka ztichla. „Doprdele!“ Rapp se znovu rozběhl, ale nic víc. Pálilo ho v plicích. Zatočil za roh a zapomněl na všechny možné triky, které ho snad mohly napadnout. Bylo totiž jen jedno řešení.

CAPITOL HILL, ČTVRTEK DOPOLEDNE

NORBERT STEVEKEN se rozhodl zaparkovat u Hartovy senátní budovy. Nechtělo se mu riskovat, že na parkovišti před Rayburnem nenajde místo. Senátní kanceláře se nacházejí ve třech budovách na severní straně Kapitolu a kongresové pak ve čtyřech na straně jižní. V listopadovém větru, který se opíral do jeho pláště, si Steveken najednou uvědomil, že jindy ta malá procházka bude dneska něco jako běh v terénu na půl míle.

Než doběhl k budově Rayburn, měl červené tváře i uši. Policistovi v hale odevzdal zbraň, prošel detektorem kovů a pak zamířil nahoru po schodech ke kanceláři kongresmana Rudina.

Steveken se na toto setkání vůbec netěšil. Kdyby ho o tuto službičku požádal kdokoli jiný, ne senátor Clark, odmítl by. Senátor ale pro něj udělal opravdu hodně. Když se Steveken v duchu probíral svým seznamem klientů, najednou si uvědomil, že téměř dvě třetiny zákazníků mu přihrál právě Clark.

Steveken se přesvědčoval, že to určitě zvládne. Bude to krátká schůzka a pak se pokusí zjistit něco o Brownovi. Dveře kanceláře se otevřely. Za nimi vykoukla široká kštice šedých vlasů s brýlemi. „Prosím?“

Steveken se usmál. „Ahoj.“

Stará fúrie si ho změřila pohrdavým pohledem. „Co pro vás můžu udělat?“

„Jdu za jedním kongresmanem.“

„Máte schůzku?“

„Ne.“ Steveken sledoval, co dělá.

„Kongresman nepřijímá nikoho, kdo nemá smluvenou schůzku.“ Žena se na hosta podívala tak, že většina hostů by tam raději už nebyla.

„Mně ale přijme.“

„Vážně?“ odsekla.

„Ano. Máme společného přítele, který mě požádal, abych si přišel s kongresmanem popovídat.“

„Kdopak ten společný přítel je?“ Jedovatost v jejím hlase nezmizela.

Steveken se předklonil a oběma dlaněmi se opřel o desku stolu. „Do toho vám nic není. Podívejte se, jsem velice zaměstnaný muž. Zvedněte laskavě svou prdel a jděte kongresmanovi říct, že je tu Norbert Steveken!“ Zůstal předkloněn s tváří sotva třicet centimetrů od obličeje sekretářky k zakousnutí.

Žena si odsunula židli a vstala. Obešla šouravě stůl, otevřela dveře do Rudinovy kanceláře a pak je za sebou zabouchla. Steveken se zkříženýma rukama na prsou čekal v hale. Naslouchal šouravým zvukům přicházejícím odvedle. Rozhlížel se po kanceláři. Ve srovnání s Clarkovou to byla nechutná díra. Dekor, chybějící čistota i osobitost prostě dokumentovaly i osobní rozdíl mezi těmi dvěma politiky.

Kongresman Rudin se objevil ve dveřích se svou fúrií za zády. Její tvář zbrunátněla hněvem. Rudin vzal svůj převlečník z věšáku a hodil si ho přes ramena. „Budu chvilku pryč.“

„Kdy budete zpátky?“ štěkala.

„Nevím.“ Rudin se podíval na bradatou Stevekenovu tvář a naznačil hostovi, aby ho následoval.

Steveken mrkl na kongresmanovu asistentku a pak šel za svým bossem ven z kanceláře. V chodbě musel přidat do kroku, aby toho šlachovitého starce vůbec dohnal.

„U mě v kanceláři si povídat nemůžeme,“ zašeptal Rudin.

Steveken jako mnoho důstojníků z policejních sil ve výslužbě nebo po vyřazení studoval lidi. Navíc se, a to byl zlozvyk, naučil měřit je krátkým metrem. Čas od času se ale setkal s někým, kdo opravdu jeho pozornost přitahoval. Když Rudin scházel se schodů, Steveken ho zařadil do druhé skupiny.

Stevekenova zbraň zůstala u policisty. Doběhl ho. Rudin už byl o půl bloku dál před budovou, nervózně přešlapoval a naznačoval, aby si bývalý agent pospíšil. Znovu přidal do kroku a o další dva bloky dál se přidal ke kongresmanovi z Connecticutu. „Kam jdeme?“

„Na kávu. Znám jedno tiché místo.“ O malou chvilku později Rudin znovu poznamenal, že nerad mluví ve své kanceláři.

„To už jste říkal,“ rozhodl se Steveken zvednout napětí.

„Těm bastardům z Langley nedůvěřuju vůbec.“

Steveken nechtěl věřit slovům, která zaslechl. Byl si vědom, že CIA dokáže pěkně křivé věci, ale rozhodně nebyli takoví tupci, aby Rudinovi namontovali do kanceláře štěnici. Steveken se podíval přes rameno. „Být vámi, tak bych na veřejnosti takhle nemluvil. Bál bych se.“

Rudin se začal rozhlížet. „Proč?“

„Směrové mikrofony. Zaznamenají všechno, co si povídáme, dokonce i šepot.“

Rudin něco zabručel a pak šel rovnou k věci. „Kavárna je tamhle. Druhá ulice.“ Zbytek cesty mlčeli.

Rudin vstoupil do kavárničky jako první a rovnou zamířil k pultu. Mladá běloška s dredy a propíchnutým nosem nevěnovala kongresmanově gestikulaci ani tu nejmenší pozornost. Objednal si velký šálek francouzské pražené kávy. S ohledem na svůj měchýř Steveken objednal jen malý šálek. Rudinův nápoj byl hotov dříve. Vzal si šálek a s ním došel ke stolku až vzadu místnosti.

Steveken si všiml, že kongresman neudělal žádné gesto naznačující, že to zaplatí. Dal tedy ženě tři dolary a nad drobnými mávl rukou. Přidal se ke kongresmanovi. Sundal svůj pršiplášť.

Dal Rudinovi šanci, aby poděkoval, ale nestalo se tak. „Rádo se stalo,“ řekl, když pochopil.

„Cože?“

„Za to pozvání na kávu.“

„Hm… jo… děkuju.“ Rudin se držel vysokého hrnku. Jeho kostnaté prsty přejížděly po oušku. Napil se. „Hank říká, že jste ve svém oboru nejlepší.“

Steveken mlčel. Jen na Rudina zíral.

„Nemáme moc času,“ pokračoval ten protivný dědek. „Slyšení, které potvrdí jmenování Kennedyové, je na programu už zítra.“

„Co vlastně chcete?“

„Jsou vám známy kongresové protokoly o dohledu nad zpravodajskými službami?“

„Tak trochu.“

„Tedy, Thomas Stansfield, díky bohu, že ten hajzl je už tam nahoře, dohledu Kongresu nijak nedůvěřoval. Udržoval nás v naprosté nevědomosti, zvlášť v případě, že prováděl ty své utajené kejkle.“

„Jak to souvisí s Kennedyovou?“

„Je horší než on. Je to jeho ženská kopie.“

„Slyšel jsem, že je to pěkně ostrá baba,“ vyhrkl Steveken do hrníčku.

„Bože,“ ušklíbal se Rudin. „Neříkejte mi, že takovým ženským věříte.“

„Co tím chcete říct? Že je to hloupá dáma?“

„Ne, hloupá rozhodně není. Spíš naopak.“

„Takže šlape lidem na kuří oka?“

„Asi ano, s tím to ale nesouvisí. CIA ale prostě potřebuje zkrotit a teď k tomu máme ideální příležitost. Jinak bude zase otěže držet ona.“

„Jaký důkaz jejího porušení zákonů máte?“

Rudin najednou zrudl, jako by mu někdo vjel pod kůži. „Žádný, vy idiote. Proto jsem s vámi chtěl mluvit. Vy mi ho opatříte, pane.“

Steveken byl rád, že pracoval na vlastní noze. Mohl si totiž s klidem vybírat, koho bude považovat za krysu a koho ne. Pokud klient zaplatil hodně, pak většinou zapomínal na některé drobnosti. Pokud byl honorář nízký, velké množství blbečků odkázal do patřičných mezí. Rudin sice neplatil ani cent a Steveken si dokonce pomyslel, že ten chlap neplatí nikdy nic. Každopádně nic, co nemusí.

„Jak vás vůbec mohli zvolit, pane?“

„Cože?“ vybuchl Rudin zcela zaskočený neomalenou otázkou.

„Vy a ta vaše čarodějnice Hilda! Pro mě jste dva nejvíce retardovaní sociálně neakceptovatelní troubové, s jakými jsem se kdy setkal.“

„Cože?“ Rudin nechtěl věřit svým uším.

„Jsem tu jen díky senátoru Clarkovi.“ Steveken zabodl do Rudina ukazováček. „Neplatíte za mou práci. Dokonce jste nezaplatil ani za tu strašnou kávu. Jsem na vás až příliš laskavý, že se s vámi vůbec bavím. Tu kávu jsem navíc zaplatil já vám!“ Ještě dříve než mohl Rudin reagovat, Steveken přeřadil. „Nebudu tu ale lkát nad rozlitou smetanou za pár babek. Bavme se ale věcně. Pokud chcete mou pomoc, zodpovíte mé otázky. Přímo a bez vytáček. A když už budete tu svou nevymáchanou pusu otvírat, odpustíte si mě nazývat idiotem!“

Steveken obdařil Rudina odzbrojujícím úsměvem. „Tedy… jakpak Kennedyová porušila zákon?“

DVACÁTÁ DRUHÁ

MILÁN, ČTVRTEK VEČER

Byt byl velmi pěkný. Zdobily jej vybrané starožitnosti i moderní vymoženosti. Rosenthal malíře, jehož obrazy visely na stěnách, neznal. Bylo mu to ale jedno, neboť pro něj umění neznamenalo vůbec nic. Seděl tady ve tmě už dvě hodiny a čekal na návrat té ženy. Jeho netrpělivost rostla. Sunberg se uvelebil na gauči na druhé straně místnosti. Yanta zůstal na ulici ve vypůjčeném automobilu.

Rosenthal nenašel ve Freidmanově složce vůbec nic o bezpečnostním systému, který byl v bytě namontován. Rosenthal se jen ušklíbal, jak neaktuální vlastně spisy Mossadu jsou. Místo toho, aby se pustil do zámku a pak byl chycen na chodbě, se Rosenthal rozhodl, že to zkusí postaru. Vyhledal byt správce v přízemí. Zeptal se sedmašedesátiletého muže na volné byty v domě. Stařec mu rád vysvětlil, že v současné době žádné nejsou, ale že určitě se nějaký po prvním nového roku uvolní.

Rosenthal vykládal správci, že přijel z Říma a bude se do Milána v únoru stěhovat. Pak vytáhl balíček peněz a řekl, že tady nechá zálohu, aby mu byt neutekl. Domovník se chopil příležitosti. Rozhodl se, že jim jeden ukáže. Dva muži začali stoupat nahoru do pater.

Zatímco byli nahoře, Jordan Sunberg vnikl do správcova bytu a našel složku s dokumenty. V bytě Donatelly nebyl žádný bezpečnostní systém. Dokonce ale našel i tři kopie klíčů. Některé byty měly dva klíče, některé ale čtyři. Nebyl v tom žádný patrný systém. Sunberg jen pro kontrolu otevřel zásuvku, kde našel další náhradní klíče. Jeden si vybral. Vzal jeden z klíčů k Donatellině bytu a nahradil ho náhradním. Když se přesvědčil, že po sobě nenechal žádné stopy, opustil domovníkův byt a čekal na Rosenthala na ulici.

Rosenthal dal starci i slušnou zálohu a namluvil mu, že se staví druhý den dopoledne, aby vyřídili papíry. Samozřejmě, že s tím nepočítal. Marc byl přesvědčen, že při policejním vyšetřování bude stařec mlčet, aby o tu zálohu nepřišel. Každopádně mu to ale bylo jedno. Rosenthal se svými lidmi budou pryč už odpoledne. Neviděl žádný důvod, proč by mu ten starý pán měl způsobit nějaké opravdové problémy. Byla to prostě hra, kterou stálo zato hrát.

Vzhledem k tomu, že Izrael neustále čelil nějakému nebezpečí, neměla jeho tajná služba žádné zábrany využívat atentátů, aby podpořily zájmy státu. V průběhu krátké historie Mossad dosáhl fantastických úspěchů a ohromujících propadáků. O úspěších se ne vždy mluví. Rosenthal to věděl víc než dobře. O jeho některých akcích vlastně věděli jen nejvyšší představitelé Mossadu. Rosenthal byl rozhodnut pokračovat tímto způsobem.

Nabádal se k trpělivosti. Yanta před několika okamžiky přes vysílačku sděloval, že cíl s přítelem vyšli z baru. Všechno vypadalo normálně. Yanta je ztratil, když vešli do parku. Objel park a znovu na ně čekal.

Vývoj situace donutil Rosenthala, aby znovu zvážil všechny možnosti. Pokud pozve svého přítele na skleničku a když najdou v bytě něco víc než jen plný bar, pak to pro toho chlapa bude docela nešťastná noc. Rosenthal rozhodně nehodlal nevinného náhodného diváka zabíjet. Někteří profesionálové měli podobný názor, ale jen málo z nich mělo takové výsledky. Pokud nedojde domů, bude ji muset zlikvidovat ráno na ulici. Zabít někoho na volném prostranství bylo sice riskantnější, ale ne obtížnější. Už měl své zkušenosti. Jít za ní, projít kolem levého boku, přiložit pistoli s tlumičem k zádům a třikrát vystřelit. Jít dál a neohlížet se. Zbraň bude venku sotva na dvě vteřiny. Kulky zabrání tomu, aby mohla vykřiknout, a její srdce přestane bít, než dopadne na zem.

Rosenthal se podíval na hodinky. Freidman rozhodl jasně, musí to být rychlá práce. Měl pokušení opustit byt a udělat to venku. Co nejrychleji vypadnout ze země. V tmě večera nebudou žádní svědci. Vyšlo by to. V uších mu zaskřípal Yantův hlas.

„Vyšli z parku a míří k tobě.“

„Potvrzuju,“ zašeptal Rosenthal. „Pozoruj ulici před domem.“

„Jasně, ale na chvilku je ztratím z dohledu.“

Rosenthal zvažoval riziko. Bylo ale jasné, že jdou k domu. „Jeď tam a pusť je. Postav se tak, abys viděl před barák.“

„Jasně, už jsem tam.“

Rosenthal se podíval na Sunberga a přikývl. Oba muži vstali. „Připraven?“

„Jo,“ odvětil Sunberg.

Rosenthal s ním znovu prošel celý plán akce. Nic komplikovaného. Jejich pozice umožňovala diagonální střelbu, když cíl vešel do místnosti. Měli zhasnuto. „Jakmile vejde do místnosti, zlikvidujeme ji.“

* * * * *

RAPP MĚL PRAVDU, Donatella nepoužila výtah a tiše stoupala schodištěm. Vzhledem k profesi vždycky měla u sebe zbraň. Donatella ji nosila jako ostatní ženy kabelku. Volila si různé typy. Nejraději ale měla berettu 92F ráže 9 mm, jenže nabitá pistole byla příliš těžká a velká, aby se vešla do kabelky. Běžně používala walther PPK s tlumičem. Lehká pistole vážící sotva půl kilogramu má krátkou hlaveň. Nabíjí se dvaadvacítkami. Ty ale zabíjejí jedině při zásahu hlavy. Donatella však míjela jen málokdy.

Když stoupala po schodech, měla v kabátě zajištěnou pistoli. Nemusela nic kontrolovat. Věděla, že je nabitá. Vtom volal Rapp. Na dalším odpočívadle se zastavila a zkontrolovala další část schodiště. Trochu se jí motala hlava z martini, ale chladný večer ji přece jen trochu vrátil do reality. Ten chlap v autě. Rapp jí to ani nemusel říkat. Kdosi nemá rád, že stopa je pořád horká. Přišli ji zabít. Najednou jí došlo, že měla Rappovi odpovědět na jeho otázku. USA byly spojencem, alespoň doposud.

CIA nepochybně touží zjistit, komu v této operaci sloužila. Muž v autě byl hlídač připravující její vraždu, nebo také agent CIA mající za úkol ji vystrašit, aby Rappovi vše vyklopila. Třeba to byl důvod, aby jí Rapp řekl o tom hlídači. On prostě věděl, že tam bude. Vítejte v paranoidním světě špionů.

Než došla do třetího patra, už ale věděla, že to je nejspíše jinak. Pokud na ni čekali v bytě, byla to rovná hra. Bude se střílet. Stála na otevřeném odpočívadle ve stínu a trpělivě hledala jakoukoli stopu po možném vetřelci. Odložila mobil a už podruhé zvážila, zda se nemá potichu vytratit dolů do haly. Pak si ale uvědomila, že možný vetřelec v bytě by se to stejně dověděl od hlídače před domem.

Donatella si stáhla plášť, vytáhla nůž a klíče z kabelky. Hodila si plášť přes ramena a kráčela chodbou ke svému bytu. Když došla ke dveřím, postavila se vedle nich a zasunula klíč do zámku. Otočila jím a zatlačila na dveře. Čtyřpanelové dveře se otevřely, ale ona zůstala stát za těžkým rámem. Nakukovala dovnitř jedním okem. Podívala se na skříňku, zda někdo s něčím nepohnul. Tři fotografie v rámečku a květina se vůbec nezměnily.

Vyšla ven, rozsvítila, ale než vešla dovnitř, znovu se podívala do úzké štěrbiny, zda za dveřmi nikdo nestojí. Bylo čisto. Vešla do bytu. Pečlivě klepala podpatky, aby bylo zřejmé, že je to žena. Pak se zastavila, vytáhla druhý klíč a odemkla skříň vlevo. Kontrola skříní byla také procedura, která jí už zachránila život. Odložila klíče a kabelku do kredence. Pak s hlubokým nádechem zamířila k obývacímu pokoji. Její nervy byly napjaté.

S pistolí v pravici a s nožem v levé ruce kráčela k pokoji. Ostří bylo otočené směrem k předloktí. Ze své pozice už viděla obdélníkové dveře pokoje. Rohy ale nebyly patrné. I ona věděla, kam by se v cizím bytě skryla. Levou rukou rozsvítila. Stropní svítidlo a dvě lampy ozářily celý pokoj.

Donatella se zaposlouchala do ticha a svou zbraň namířila směrem, odkud očekávala útok. Nikdo tam ale nebyl. Stáhla plášť z ramen, stočila ho do klubíčka a hodila do místnosti. Přistál na opěradle gauče. Donatella se přikrčila a dvojitým kotoulem vletěla za ním. Vtom už zaslechla zašustění výstřelu pistole s tlumičem. Přišel z místa, odkud ho očekávala. Během okamžiku věděla, že vrah minul. Donatella se odvalila za gauč. Židle se překotila. Hlaveň jejího waltheru s tlumičem se začala natáčet směrem ke zvuku.

Pak spatřila cíl a vystřelila jediný, přesně cílený výstřel. Ten chlap měl černé vlasy a mířil na ni zbraní. Donatella se přeorientovala doprava, kde její pozorné oči zaznamenaly další pohyb. Zaměřovala druhý cíl. Dříve než to dokázala, ucítila přímý zásah výstřelu ve svém rameni. Ztratila rovnováhu a začala padat k zemi. Pistole jí vyklouzla z necitlivých prstů. Cosi jí projelo vlasy.

DVACÁTÁ TŘETÍ

Rapp oběhl poslední roh a místo toho, aby se přikradl k autu zezadu přímo, přeběhl na druhou stranu ulice. Těžce dýchal, ale bolesti na prsou si nevšímal. Byl až příliš blízko odpovědi, kterou potřeboval. Rappova přikrčená postava se blížila k vozidlu. Jeho oči kontrolovaly parkoviště i chodník. Nikdo jiný tam nebyl.

Byl už blízko. Zpomalil a protáhl se mezi dvěma zaparkovanými vozidly. Vynořil se v perfektní pozici – slepé skvrně, kam muž z auta nemohl dohlédnout. Opět běžel. Rapp vytáhl zbraň levicí a zamířil. Jen tři metry od cíle stiskl spoušť.

Kulka opouštějící černý tlumič nevydala skoro žádný šum. Vysypání bezpečnostního skla v dodávce také žádný zvláštní. Zato z vnitřku vozu se ozývaly podstatně hlasitější steny. Muž sedící za volantem byl zasažen střepinami skla. Jeho paže vylétla vpřed v marné snaze chránit se před tisíci střepy sypajícími se na něho.

Rapp už stál u okna. Vypálil další ránu a už byl u dveří. Muž si rukama chránil tvář. Alespoň část střepin se od ní odrážela a padala na zem. Rapp popadl mužovu pravici a zkroutil jeho zápěstí. Rapp s pistolí v levici praštil muže tupým koncem zbraně. Mířil na mužovy spánky. Jen krátký okamžik před tím, než kov dopadl na kost, muž vykřikl. Pak se jeho tělo prohnulo do oblouku.

Rapp odemkl dveře. Odstranil zbraň z mužova kyčelního pouzdra a odhodil ji dozadu. Pokračoval v prohledávání vozu. Najednou měl pocit, že něco přehlédl. Dýchal velmi těžce, v žilách mu bubnoval adrenalin, proto neregistroval mužův výkřik. Bohužel ale přehlédl mnohem podstatnější fakt. Ten chlap sténal hebrejsky.

* * * * *

ROSENTHALOVA ZBRAŇ mířila na ženu. Pomalu se k ní blížil. Seděla a její zkroucené tělo se opíralo o židli. Pistole ležela dva a půl metru od ní na dřevěné podlaze. Rosenthal si byl jist, že je mrtvá. Zasáhl ji do ramene a pak do hlavy. Chtěl jí dát ránu z milosti zblízka. Jinak si nemohl být jist.

Se zbraní mířící na oběť křikl přes sevřené rty: „Jordane?“ Nedostal žádnou odpověď. „Jordane, slyšíš mě? Jsi v pořádku?“

Rosenthal si v hlavě srovnával sled událostí. Jak jen mohla vědět, že na ni čekají? Co udělali špatně? Jak to jen vysvětlí plukovníkovi, že ztratil Jordana Sunberga? Rosenthal se obíral těmito otázkami, když odkudsi zvenku v jeho sluchátkách se ozvalo mnohem hlasitější hebrejské klení. Byl to David Yanta. Rosenthala tento vývoj událostí zcela ohromil. Zůstal zaraženě stát. Yanta byl profesionál a věděl velmi dobře, že svou rodnou řečí nesmí mluvit za žádných okolností. Jakou chybu udělal, že se nechal překvapit? Rosenthal ztratil jednoho, vlastně dva muže. Jeho pocit lovce se najednou změnil ve strach lovené zvěře. Dlaní si přitiskl retní mikrofon k ústům a začal volat Yantu, aby se hlásil.

* * * * *

DONATELLA SE ZHROUTILA. Zůstala však sedět opřená o židli. Jedna noha jí spočívala zkroucená pod tělem. Ani rameno ji ještě nebolelo, bylo příliš brzo. Zato na temeni hlavy cítila mokvající a stékající kaluž. Jeden z výstřelů jí projel hustými vlasy. Seděla se skloněnou hlavou s bradou na prsou. Vypadala bez života, či přinejmenším byla v bezvědomí. Neodvažovala se pohnout. Neměla zbraň. Ten chlap si pro ni přijde.

Vlasy jí kryly tvář, proto se mohla pokusit zvednout oči. Hledala walther, ale neviděla jej. Slyšela mužovy kroky. Blížil se. Musela si hrát na mrtvou. Donatelliny reflexy umírajícího zvířete se vrátily. Slyšela, jak ten chlap volá jakési jméno. Nejspíš toho, kterému prostřelila čelo.

Donatella rychle v duchu hodnotila svůj stav. Pravice byla bez užitku, stále však ovládala nohy a v levici držela nůž. Muž neuvidí zbraň až do okamžiku, kdy se čepel oddělí od jejího předloktí.

Muž udělal další krok. „Davide, ozvi se. Slyšíš mě?“

Kontroloval svého společníka na ulici. Bylo to dobré, byl vystrašen. Boty se přiblížily. Ten chlap stál skoro nad ní. Zbraň stále mířila na její hlavu. Donatella ale věděla, co musí udělat. Prudce hodila hlavou do strany a mrštila levou rukou vpřed. Ostrá čepel nože pronikla masem a šlachami mužova zápěstí. Zbraň s tlumičem mu vyletěla z rukou.

Donatella se pokusila prudkým kopem zasáhnout mužovy slabiny. I když se netrefila přesně, odmrštila chlapa přes místnost. V tom samém okamžiku pustila nůž a skočila po Markově pistoli. Muž si uvědomil svou chybu a okamžitě se vrhl vpřed, aby jí v tom zabránil. Jeho život byl ohrožen. Donatella však měla životodárný náskok prvního pohybu. Popadla zbraň do levice v okamžiku, kdy na ni dopadl. Váleli se po tvrdé podlaze. Cvičená ruka proti cvičené ruce.

Donatella se pokoušela vyprostit a Rosenthal ji naopak držel pod sebou. Ležela na zádech, on na ní. Měl větší sílu a páčil. Zbraň se pomalu sunula k Donatellině hlavě. Její mozek už vysílal signály, že musí něco udělat. S veškerým zbytkem sil sebou hodila na stranu. Začala ztrácet úchop pistole.

Mužova tvář visela přímo nad její. Otevřela ústa a zvedla na pevných krčních svalech hlavu. Prudce se do muže zakousla. Z pravého mužova ucha jí do úst plynula sladká chuť jeho krve. Muž chrčel bolestí, ale sevření nepovolilo. Donatella stále držela zuby skousnuté a prudce trhala hlavou. Boltec se začal trhat. Vřískal bolestí, ale stále svíral její tělo.

Myšlenky na smrt nabíraly v Donatellině duši na síle. Ten chlap věděl, co dělá. Byl to pocit úplné zoufalosti. Její bezvládná pravice sklouzla po podlaze a narazila do důvěrně známého předmětu. Po okamžiku, jehož délka připomínala věčnost, ho jakýmsi povědomým gestem sevřela v dlani. Pak v agonizujícím pocitu konce pustila mužovo ucho.

Jeho hlava poskočila na stranu, boltec už visel jen na kusu kůže. Díval se jí do očí pohledem rozzuřeného chladnokrevného zabijáka. Její levice už prohrála bitvu o pistoli. Vykroutil jí zbraň z dlaně. Pocit vítězství, který ho na okamžik posedl, však měl krátké trvání. Donatella zvedla svůj walther dvaadvacítku a stiskla spoušť. Rosenthalova hlava prudce poskočila, jeho oči se v hrůze konce otevřely, aby se jeho tělo vzápětí zhroutilo. Donatella už neměla sílu se pohnout. Zůstala ležet. Přímo pod tělem svého vraha, kterého právě poslala na onen svět.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ

HOTEL FOUR SEASONS, MILÁN, ČTVRTEK VEČER

Anna pocítila záchvěv obav. Vzbudila se pět minut po deváté zaskočena tím, že se Mitch ještě nevrátil. Neměla ale příliš velký strach. Zašla do koupelny a vešla do sprchy. Mitch jí řekl, že musí vyřídit své záležitosti, ale že se do osmi vrátí. Anna stála v mramorovém sprchovém koutu a teplá voda ji pomalu probouzela do života. Srovnávala si čas s washingtonským. Pořád se jí ale klížily oči, a tak raději svých úvah nechala. Byla v Itálii, aby si užila a začala nový život. Během následujících šesti dnů by na nějaké hodince nemělo vůbec záležet. Bude spát, kdy se jí bude chtít, bude jíst, když bude mít hlad a bude se neustále milovat.

Když vyšla ze sprchy, přišel čas na první slib. Vytřela se do sucha. Pak se podívala na budík stojící na nočním stolku. Bylo 21.20. Navzdory jejím představám, že na času nezáleží, tomu bylo teď naopak. Její život byl pln termínů a některé opravdu nešlo nesplnit. Když se na tebe Tom Brokaw spoléhá a dá tě do nočních zpráv, čekají na tebe miliony diváků. Termíny jsou od toho, aby se plnily. Pronikly hluboko do její psýchy už v den, kdy dokončila michiganskou universitu.

Profesně se s termíny smířila, ale v osobním životě tomu bylo naopak. Jejich nedochvilnost rozčilovala navzájem oba dva. Z určitých důvodů mívala strach. Jen zřídkakdy chodil pozdě, a pokud ano, zavolal. Ona chodila všude pozdě kvůli novinařině. Hýbala Rappovi žlučí. Drápy strachu jí sevřely hrdlo. Najednou měla opravdové obavy. Mitch totiž nebyl jen obyčejný turista.

Začala si nanášet na tělo pleťové mléko, nahoře a pokračovala až dolů. Když se dostala k chodidlům, už se mohla zbláznit. Mitch se ještě neobjevil. Zlobila se na sebe, že jí na něm tak záleží. Pokoušela se uklidnit, ale nefungovalo to. Oblékla se, jen aby čas běžel. Nevěděla, kam půjdou na večeři, ale vybrala si drahé kalhoty a bílou halenku se šedou blůzkou. Ručičky se už ale přiblížily k desáté.

Neměla moc možností jak se zabavit. Otevřela minibar a namíchala si vodku s tonikem. Poposedávala, chodila na balkon a usrkávala svůj nápoj. Four Seasons má krásný vnitřní dvůr. Pozorovala lidičky na terase hotelového restaurantu. Seděli pod bílými deštníky u stolků osvětlených svíčkami. Mladí lidé v jejím věku tančili při hudbě smyčcového kvarteta. Bylo to romantické, pro ni v tomto okamžiku ale značně stresující. Vrátila se zpět a nalila si další drink, mnohem silnější.

Posadila se před TV a zapnula ji. Zírala na obrazovku, ale nic neregistrovala. Její mysl se snažila vyřešit mnohem důležitější problém, zda se náhodou nerozhodla špatně. Proč by měla zbytek života strávit v takovémhle stresu?

Znovu na ni padly pochybnosti. Začala se sama sebe ptát, jak je možné, že se zamilovala do takového chlapa, jako je Mitch Rapp. Měla k tomu různorodé důvody. Byl to neuvěřitelně jemný a citlivý člověk, pečlivě oddělující vše osobní od světa, ve kterém si vydělával na živobytí. Byl to ten nejlepší milenec, jakého kdy měla. Jeho ztrhané rysy dodávaly důvěru. Čišela z něj vysoká inteligence. V posteli prostě jejich těla k sobě patřila. Zachránil jí život. A vůbec… Mohla se na něj spolehnout. Byl to skvělý chlap, i když měl své chyby. Jednu obrovskou.

Riellyová věděla, jaké to je žít v domě, kam se milovaná osoba nemusí po práci vrátit. Jakékoli zaťukání na dveře může zvěstovat příchod přítele, který se zármutkem oznámí, že jejich táta a manžel položil život za svou vlast. Její otec odešel na penzi z chicagské policie po třiceti letech. Pamatovala se, kdy ona ještě jako malá holka ležela v posteli a zírala do stropu. Venku houkaly sirény a ona se bála, že se táta nikdy nevrátí. Její rodiče i sourozenci ji chránili před strachem, ale stejně to nešlo. Chicago je velké město, ve kterém kvete zločin a umírají policisté. Dívali se na podobné situace v televizi, četli noviny, chodili na mše, kdy se jeptišky modlily za zemřelé policisty a jejich pozůstalé. Nejinak tomu bylo i v její katolické škole St. Anny. Takové bylo její dětství.

Anna milovala svého otce. S maminkou ji a bratry dobře vychovali. Dva z jejích bratrů následovali osud svého otce a dnes byli strážníci chicagské policie. Třetí brácha, černá ovce rodiny, se stal obhájcem.

Anna vždycky přísahala, že si poldu nevezme. Až příliš často viděla rozpadlá manželství tátových kamarádů právě kvůli stresu, které toto povolání přináší. Mitchova práce ale byla stokrát horší. Policisté jsou tu od toho, aby udržovali pokojnou cestou zákon. Jen občas brali do rukou zbraň, ale jen málokdy někoho zastřelili. Pokud ano, tak jen proto, že někdo střílel na ně.

V čase podobných pochybností si Anna musela znovu připomínat, kým Rapp opravdu je. Byl to vrah. Když šel do práce, šel tam proto, aby zabíjel. Nečekal, až na něj bude někdo střílet, ale tasil zbraň vždy jako první.

Podívala se na dveře a přála si, aby už v nich stál. Chtěla se k němu přivinout a chtěla slyšet, že poslední akce právě skončila. Zabil naposledy a teď se z něj stane ouřada v Langley. Stiskla orosenou sklenku vší silou. Zaklonila hlavu a zhluboka se napila. Šla si nalít třetí sklenku. Když kráčela k baru, modlila se, aby ji Mitch neopustil. Nechtěla už žádné noci plné obav z toho, zda se jen zdržel, či jestli ho už někdo nedostal.

* * * * *

MUŽ ZASTÉNAL a pohnul se. Rapp mu strhl sluchátka z hlavy a hodil je na sedadlo. Přiložil mu pistoli ke spánku. Volnou rukou uvolnil muži opasek a kalhoty. Chytil ho za klopu saka, vytáhl ze sedadla a hodil dozadu vozu. Zkontroloval náprsní kapsu. ID kartu tam nenašel. Rapp už věděl, že to není policista.

„Pro koho pracuješ?“ zeptal se Rapp italsky. Muž na něj hleděl omámenýma očima. Pak poslal Rappa do prdele. Rapp ho bez zaváhání kopl mezi nohy. Muž se pokusil uniknout, ale Rapp ho přirazil ke stěně dodávky.

Zopakoval otázku. Hubeňour se svezl na podlahu. Rapp mu zvedl hlavu a několikrát ho hřbetem ruky plácl přes tvář. Prudký úder do nosu způsobil, že muž začal krvácet.

Znovu ho zvedl za límec saka. Zkroutil mu ruce za záda. Pak ho vytáhl ven a začal ho tlačit před sebou směrem k Donatellině bytu. Muž s rukama za zády sténal a plival krev. Kalhoty bez opasku mu sjely na kolena. „Jdeme!“ Byl nucen si je vytáhnout. Rappova pistole byla přiložena k jeho páteři. Jeden špatný pohyb a přijde o nohu. Rapp volnou rukou vymačkal číslo na mobilu a ve sluchátku čekal na volací tón.

Trvalo to věčnost, než Donatella odpověděla. Rapp se zeptal tlumeným hlasem: „Je všechno v pořádku?“

„Ne.“ Z hlasu jí čišela bolest.

„Drž se. Jsem hned u tebe. Pustíš mě dovnitř bzučákem?“

„Jo.“

Rapp praštil muže do zad a hnal ho před sebou. „Hni se!“ Když se dostali ke dveřím, Rapp zavolal na Donatellu, ať je pustí dovnitř. Výtah byl dole, ale Rapp ho ignoroval. Ukázal muži na schody. „Mažeme nahoru. Jestli zpomalíš, máš to za sebou.“ Začali rychle stoupat nahoru. Rapp strkal muže před sebou.

Když se dostali do Donatellina patra, zavrzaly dveře. Rapp strčil chlapa do haly, zavřel a pečlivě zamkl. Když vešel do obývacího pokoje, spatřil na podlaze mrtvého. Donatella seděla na gauči. Tvář měla zbrocenou krví. Tekla jí i po šíji.

„K sakru, co se tu stalo?“

„Byli dva. Jeden je na podlaze, druhý za gaučem.“

Rapp se neptal, zda jsou mrtví. „Zasáhli tě?“

Donatella přikývla.

„Kam?“

„Do ramene.“

Podle toho, jak seděla, poznal, že zranění je vážné. Jeho mysl si rychle vybavovala, co je nutné udělat. Střelná rána je zlá věc. Budou muset k doktorovi, ale ne k ledajakému. Potřebovali soukromého felčara, který nebude úřadům nic hlásit. Nejdříve se ale musel postarat o toho chlapa, kterého vytáhl z dodávky. Jednou rukou stále držel límec toho chlápka, druhou rukou chytil pistoli za hlaveň a pak prudkým pohybem zasáhl pažbou do levého temene. Muž se sesunul k zemi v bezvědomí.

Rapp ho překročil a sklonil se nad Donatellou. „Kde ještě tě zasáhl?“ zeptal se s nevěřícným tónem v hlase, když sledoval krev na bradě a tváři.

„Už nikam. Tahle je jeho!“ Hodila hlavou směrem k Rosenthalovi. „Ukousla jsem mu ucho.“

Rapp odhrnul její sako, aby se podíval na ránu. „Ke komu tihle pistolníci patří?“

„Nevím.“

Roztrhl košili a odkryl zranění. Vzhledem k ráně bylo zřejmé, že je to otevřená rána. Rukou jí zajel na záda a snažil se odhadnout jeho rozsah. Potěšilo ho, že z rány vytékalo jen málo krve. „Co bys řekla na to, když ti sdělím, že jsou to Izraelci?“

„Zbláznil ses?“

„Ten, co jsem ho sem přitáhl, klel hebrejsky… a když jsem ho vytáhl ven, tak zase italsky.“

„Co je to za důkaz?“

„Žádný. Proč mi to neřekneš?“ Donatella se už zase zamýšlela, Rapp ohledával její rameno. Přepočítával dráhu střely. „Je to čistý průstřel, což je dobře. Přesto je to ale značně vážné zranění.“

„Hm,“ zabručela Donatella. Tvář se jí zkřivila bolestí.

„Kde máš lékárničku?“

„V ložnici, ve skříni. Vpravo na horní poličce.“

Nejdříve se ale Rapp sklonil nad řidičem a svázal mu ruce šňůrou od lampy. „Hned jsem tady.“

Donatella pozorovala, jak Rapp mizí v ložnici. Když byl pryč, začala šeptem nadávat sobě i těm mrtvým. Rapp zaslechl muže klít v hebrejštině, a to byl sakramentsky silný důkaz. Donatella je neznala, ale poslal je sem Mossad. Byli to osobní zabijáci Bena Freidmana. Už ty týpky někde viděla. Donatella už věděla, že je v klinči. Její italské prázdniny vlastně skončily a nejspíš i celý její život. Musela najít cestu ven. Nechtěla žít jen na útěku. Věděla, jak dopadli ti, kteří se o to pokoušeli. Jen málokomu se to povedlo. Většinou ale skončili někde na konci světa a jejich živoření ani nestálo za to, aby se o něco takového pokoušela. Měla těžký život. Ne, teď nemohla ustoupit. Potřebovala znovu nastavit rovnováhu. Potřebovala se postavit moci Bena Freidmana. Přemýšlela o Rappových slovech. Bude ji chránit. Sliboval, že ji dostane do bezpečí. Kde to bezpečí ale bude?

Muž na zemi se začal převalovat. Donatellu najednou zajímalo, jaké informace Mitchovi prozradil. V tomto okamžiku se rozhodla. Ona jediná zná celé tajemství. Pokud ho Rapp chce, bude se muset o ni postarat. Jedině tak bude mít svůj život.

Stále svírala walther v ruce. Rapp se vracel. Donatella zvedla zbraň a jediným výstřelem do čela ukončila mužovo trápení.

DVACÁTÁ PÁTÁ

„Sakra, co to děláš?“ zařval Rapp z haly a zíral na obláček kouře unikající z tlumiče na hlavni. Mířil jí na hlavu, i když v druhé ruce svíral lékárničku a pod paží ručníky. „Odlož tu zbraň, Donatello!“

Donatella ji odložila a vrhla na něj dobře zahraný pohled zrazené a vyčerpané ženy. Zhroutila se do gauče. Rapp odkopl zbraň na druhý konec místnosti. Rozložil lékárničku a ručníky na konferenční stolek. Pak se podíval na muže s dírou v čele a zavrtěl hlavou.

„Doprdele, proč jsi to udělala?“

„Stejně bychom ho nakonec zlikvidovali,“ pokrčila rameny. Zavřela oči, aby do nich Rapp neviděl. „Nechtěla jsem, abys to musel udělat ty.“

„Udělalas naprostou kravinu.“

„Chtěla jsem ti pomoct.“

„Dostalas nás do ještě většího průseru.“ Rapp ukazoval hlavní na muže, jemuž spoutal ruce šňůrou. „Ty víš, kdo to je, viď?“

Se zavřenýma očima a úšklebkem na tváři Donatella zavrtěla hlavou.

„Kravina, Donny.“

„Přestaň se dohadovat a píchni mi morfin.“ Zdravou rukou se natáhla ke krabičce s léky. Z jasných důvodů si Donatella vlastnila vojenskou lékárničku první pomoci včetně obvazů, šicích potřeb, sponek, penicilínu, morfinu a celé řady dalších léků.

Rapp odsunul krabici stranou. „Přijel jsem sem, abych ti pomohl, a zatím jsem za to nedostal nic. Odpověz mi na otázky.“

„Ne, přijel jsi sem kvůli sobě. Na mně ti vůbec nezáleží.“

„Vážně? Jsi nevděčná! Kdybych se tady neobjevil, agentura by si tě už dávno našla a jen bůh ví, kde bys byla.“

„Aha, takže ty maníky poslala CIA!“

„Jo? Donny, tak tyhle chlápky poslala agentura!“ poznamenal Rapp plačtivým tónem. „A proto jsi toho posledního hajzla poslala na onen svět. Nech toho!“

„Neznám je.“

„Kravina, Donny. Znám tě až moc dobře. Kdyby ses nebála, že by mohl něco vyzradit, nezastřelila bys ho jako psa.“

„Neznám je!“ Další vlna bolesti ovládla její tvář. Zkřivila obličej. „Píchni mi ten morfin.“

„Nemusíš je znát osobně, ale víš až moc jistě, kdo je poslal.“

„Možná.“

„Možná není, vím to, Donny. Já trouba se tady do toho pletu. Povíš mi, kdo tě najal, abys zabila Petera Camerona? Jinak odsud zmizím a vypadnu navždy z tvého života.“

„Myslím, že z něj už vypadla tak jako tak.“

„Prima.“ Rapp popadl svůj mobilní telefon.

„Kam chceš volat?“

„Agentuře. S tebou jsem skončil. Postarám se o tebe, než si sem pro tebe někoho pošlou.“

„Hele… hele… odlož ten telefon, ano?“

„Proč? Jaký bych k tomu měl mít důvod?“

„Protože tě potřebuju. Jednou jsem ti zachránila život.“

„Já tobě dvakrát. Dneska v noci vlastně potřetí. Pokud bychom to vzali účetně, tak máš u mě dluh.“

Donatella nejdříve zvedla pěst a pak ale zavřela oči, neboť bolest už opravdu nešlo vydržet. „Podej mi tu lékárničku. Já si to píchnu sama.“

„Donny, sakra, co je s tebou? Přijel jsem sem, abych ti pomohl. Proč mi nedůvěřuješ? Kdo tě najal?“

„Dej mi tu injekci a já ti to povím.“

„Ani náhodou.“ Rapp zavrtěl hlavou.

„Tak dobře.“ Donna se pokoušela vstát z gauče, ale Rapp ji zarazil zpátky na otoman.

„Kam bys teď asi šla?“

„Mitchi, dej mi tu injekci a pak vypadni z mého života.“

„Nedám, Donny. Buď mi řekneš, kdo tě platil, nebo si o tu injekci řekneš doktorům z agentury.“

Sten se jí vydral z prsou. „Dobrá… dej mi tu injekci a já ti to pak povím.“

Rapp se na ni podíval. Snažil se odhadnout její pravdomluvnost. „Víš vůbec, kdo tě najal?“

„Jasně že to vím! Už mě píchni.“

Rapp se nakonec váhavě nechal umluvit. Otevřel krabici a našel ampuli morfinu. Vzal malou ampulku a podržel jí Donatelle před očima. „Tvá poslední šance. Dám ti to a ty mi povíš, kdo tě poslal zabít Petera Camerona. Pokud to neuděláš, budeš se proklínat, proč jsi mi to neřekla!“ Rapp zabodl ampuli s injektorem do jejího stehna. Analgetikum se začalo šířit jejím krevním řečištěm.

Netrvalo to dlouho, Donatella se začala uvolňovat. „Děkuju ti.“

„Rádo se stalo.“ Rapp popadl nůžky z lékárničky a ustřihl rukáv Donatelliny zkrvavené blůzy. Nejvíce se obával, aby neztratila vědomí kvůli masivnímu krvácení.

„Začni.“

„Co jsi říkal?“ Oči jí zeskelnatěly.

„Kdo tě najal, Donny?“

„Ó… pořád dokola.“

„Jo.“ Rapp popadl ručník a začal krev otírat. „Kdo tě najal, Donny?“

„Ó… Mitchi… je mi blbě.“

„Pomůžu ti, slíbil jsem ti, že tě budu chránit.“ Rapp položil ručník na gauč. „Tam… lehni si.“ Lehce ji položil na otoman. Začal jí čistit ránu. „Ať už je ten malér jakýkoli, pomůžu ti.“ Rapp natíral ránu jodidem. Donatella už díky morfinu nepociťovala žádné štípání.

„Mitchelli, musíš mi něco slíbit. Ať se stane cokoli, budeš stát po mém boku.“

Rapp roztrhl pytlíček práškového antikoagulantu a zasypal ránu. „Donny, důvěřuješ mi?“ Podíval se do jejích krásných hnědých očí.

Donatella zamrkala. „Ano, ale… varuju tě… je to hrozné svinstvo.“

Rapp jen pokrčil rameny a začal obvazovat střelnou ránu. „Nemůže být nic horšího než ten malér, v kterém teď jsme.“

„Ale ano. Dokud nebudu v bezpečí, tak mě nesmíš opustit. Musíš mě dostat do Ameriky.“

Rapp po krátkém přemýšlení přikývl. „Neměl by to být problém.“

Obvázal ránu a pokryl ji bojovou bandáží. Pak ji lehce přetočil na bok a začal čistit okolí rány. „Čekám, Donny.“

Donatella už byla unavená. Byla na dně a v bitvě už pokračovat nemohla. Dlužila Benu Freidmanovi opravdu hodně, a přesto na ni poslal pistolníky, aby ji zlikvidovali. Vše bylo splaceno. Neměla dostatek síly a ani prostředků, aby se Mossadu postavila sama, a dbát na jakousi loajalitu v této situaci bylo spíš dětinské. Ben Freidman byl krutý a nemilosrdný voják, který měl všechny trumfy na své straně.

Donatella si povzdechla. „Byl to… Ben Freidman.“

Rapp ji převalil na záda. Musel jí vidět do očí. „Chceš říct, že šéf Mossadu Ben Freidman ti přikázal zabít Petera Camerona?“

„Ano.“

„Proboha!“ zabručel Rapp. Znovu přetočil Donatellu na bok a vrátil se k čištění rány. S Kennedyovou o Izraelcích vůbec neuvažovali. Nezdálo se jim, že by mohli mít motiv. Něco jim muselo uniknout. Znalí věděli dobře, že právě Izraelci velmi účinně pronikají do amerických výzvědných služeb. Z mnoha důvodů jsou Izraelci nejméně čestným spojencem USA, i když mají shodné cíle v boji s terorismem.

„Byl Cameron agentem Mossadu?“

„Nemám ani nejmenší představu.“

„Proč ho tedy Freidman dal zavraždit?“

„Nevím. Budeš se muset zeptat toho, kdo nás oba najal.“

„Co chceš říct ‚najal oba‘? Vždyť jsi řekla, že tě platil Freidman.“

„Pracuju na volné noze, ale Freidman se pořád stará o mé kontrakty. Všechno zařídil, sehnal peníze a dělal prostředníka.“

„Je to úplatný křivák. Takže technicky řečeno, Mossad s tím nemá nic společného?“

„Ne. Jsme úplně nezávislí.“

„Donny, nemůžeš stát stranou, když jsi prošla jejich tréninkem a pracovala pro ně. Ben Freidman je navíc generálním ředitelem Mossadu.“

„Mitchelli! Mossad s tím nemá nic společného. Kdosi nabídl Benovi skvělý obchod a byli odhodláni zaplatit obrovské peníze za brzký Cameronův konec.“

„Kolik?“

„Půl milionu.“

Rapp se prudce zarazil. Půl milionu dolarů bylo na honorář za likvidaci obyčejného úředníčka opravdu neuvěřitelné. „Dostalas svůj díl?“

„Ano.“

Rapp přiložil bandáž i na záda. Pak jí píchl penicilin. „Jak se cítíš?“

„Jde to.“ Trhavě se usmála. „Necítím vůbec nic.“

Pokusil se ji posadit. „Myslíš, že dokážeš jít?“

„Jak si přeješ.“

„Dobrá. Někde ti najdu novou košili a pak odtud musíme vypadnout.“ Rapp vstal. „Máš zabaleno?“

„Samozřejmě. Ve skříni v ložnici, vpravo dole.“

„Pokud potřebuješ ještě něco, tak mi to řekni teď. Zpátky se sem hned tak nevrátíš.“ Rapp odběhl do ložnice a vrátil se se zavazadlem přes rameno. Nesl i blůzu a černý svetr.

Donatella se podívala na mrtvá těla. „Co s nimi uděláme?“

„Zavolám si. Postarají se o ně.“

Rapp pomohl Donatelle se převléknout do svetru a blůzy. Pak do kabátu. Naházel do zavazadla léky a obvazy, sebral pistoli z podlahy. Našel její kabelku, zasunul do pistole nový zásobník a podal jí zbraň. Rapp objal Donatellu a hodil jí kabelku přes rameno. Opustili apartmá. Zamkli dveře a sjeli výtahem dolů. Když vycházeli ven, Rapp si pečlivě prohlížel ulici. Zamířili rovnou do hotelu. Mitch si v duchu připravoval výmluvy, jak Donatellu představí Anně. Namlouval si, že to určitě pochopí, ale vnitřní přesvědčení mu jasně říkalo, že je to jen jeho zbožné přání.

DVACÁTÁ ŠESTÁ

Donatella toho příliš nenamluvila. Rapp ji držel pod zdravou rukou, chtěl jít rychleji, ale oceňoval, že ji nemusel nést. Nebyl si jist, jak dlouho ale vydrží, neboť ztratila velký objem krve. Musela dostat transfuzi co nejdříve. Obával se i zanícení rány a následných infekcí. Teď ale především potřeboval její stav stabilizovat. Naštěstí byly ulice skoro prázdné. Kdyby se dostali do dalšího maléru, Rapp by se mohl na něj připravit.

Obavy, že další agenti Mossadu čekají venku, mu zabránily použít mobil. Jednou rukou podpíral Donatellu a v druhé držel pistoli. Potřeboval ale varovat Kennedyovou. Musel jí sdělit, co zjistil. Vzhledem k tomu, že se do celé akce dostal Mossad, bylo nutné Kennedyovou informovat. Kdyby on i Donatella skončili v dešti kulek, Kennedyová by se nikdy nedověděla pravdu.

Rapp dospěl k přesvědčení, že musí riskovat. Za dalším rohem se zastavil a opřel Donatellu o budovu. „Drž se!“

Odložil pistoli, nasadil si sluchátko a vzal si mobil. Za normálních okolností by raději použil bezpečnější linku, ale i přes satelit mohl svůj hovor šifrovat. Nebyl si ale jist: sice mu vykládali, že linky jsou bezpečné, ale Rapp věděl svoje. Pokud by NSA chtěla hovor odposlouchat, nic by jim v tom nemohlo zabránit. Jenže informace byla určena pouze pro Ireniny uši. NSA velmi pravděpodobně sledovala jeho tým, ale oni měli své vlastní problémy stejně tak jako CIA své. Bohužel ale Ben Freidman byl v napichování utajených linek ve Washingtonu pořádný šikula.

Musel ale zavolat, bezpečnost šla stranou. Bude muset využít osobní údaje, aby mohl předat zprávu. Rapp vyťukal zvláštní číslo. Používal ho v posledních deseti letech velmi zřídka. Když se ozval tón, popadl Donatellu pod paží a pokračovali v chůzi.

Muž na druhém konci linky odpověděl nesmyslnou větou plnou vnitřní logiky. „Kam to chcete.“

„Hovor priority alfa. Musím okamžitě mluvit s DCI.“

„Jste na zajištěné lince?“

„Ne.“

„Mám vaše číslo. Zavěste. Nikam nevolejte.“

Rapp ukončil hovor. Otočil se, aby zkontroloval ulici. Odněkud se vynořili dva muži a přidali do kroku. Rapp stiskl Donatellinu paži. „Probuď se! Máme společnost!“

SITUAČNÍ MÍSTNOST, ČTVRTEK ODPOLEDNE

PREZIDENTOVI SE PLÁN plukovníka Graye začal zamlouvat. Když Kennedyovou napadlo, že by bylo možné přivézt jednu z bomb do Washingtonu, už nepochyboval. Znamenalo to ale velké riziko. Vypustit střely s plochou dráhou letu – to byla jiná. Nikdo, kdo je morální či kdo má vlastní žaludek, nemohl vyslat střely jen tak, přesto to ale bylo bezpečné řešení, byť nikoli vrchol státnického umění. Poslat tam letadla a riskovat jejich ztrátu bylo také značně nesmyslné. Nikomu se nechtělo koukat na zajaté americké piloty na iráckých televizních kanálech. Vysadit pozemní jednotky, to už ale byla vážná věc. Zvlášť, když je pošlete do Bagdádu.

Prezident se podíval na plukovníka Graye. „Víte, kde můžete s helikoptérami přistát?“

Gray rozložil mapu a obešel stůl k prezidentovi. Postavil se po jeho levici. „Přímo tady, osmačtyřicet mil jihozápadně od Bagdádu. Tato oblast je opuštěna.“

„Jak to?“

„Vidíte tu budovu, tady?“ Gray zabodl ukazováček do fotografie.

„Ano.“

„Bývala to továrna na chemické zbraně. Vybombardovali jsme ji. Celá oblast je uzavřena.“

Hayes vypadal překvapeně. „Vy hodláte vysadit své muže do oblasti, kde je možné, že budou chemicky kontaminováni?“

„Bomby jsme tam shodili před osmi lety, pane. Poslali jsme tam výzkumný tým a přivezli vzorky půdy a vzduchu. Je tam čisto, pane.“

Prezident se původně chtěl zeptat, kdy tak učinili, ale místo toho akceptoval plukovníka slova. „Čeho dalšího se tam můžeme obávat?“

„Hlavní silnice mezi Al Musadžíhem a Bagdádem.“ Gray opět ukazoval na mapě. „Tady je silnice druhé třídy, vede k opuštěné chemické továrně.“

„Takže vy v této oblasti vyložíte vozidla.“ Prezident si prohlížel fotografii. „Co když tam někdo bude?“

„Pak využijeme náhradní přistávací plochu tady.“ Gray ukazoval další bod.

„Plukovníku, to je nějak moc komplikované.“

„S tím nemám problémy, pane.“

„Kde je máte?“

„V Bagdádu, pane. Nemám v týmu nikoho, kdo by tam kdy byl. Potřebuju s sebou někoho, kdo to tam zná, kdo tam už operoval a ověří věci na místě. Musí tam být někdo, kdo na můj tým počká, odvede je k cíli a potom vytýčí únikové trasy.“

„Máte na mysli někoho konkrétního?“

„Vlastně ano,“ přitakal Gray. Podíval se na Kennedyovou. „Vím o jednom agentovi, který má v této oblasti cenné zkušenosti. Velice by se nám hodil.“

Prezident se podíval na Kennedyovou. „O kom to mluví?“

„O Železném muži.“

„To ale bude problém,“ poznamenal prezident.

„Proč?“ zeptal se nechápavě plukovník Gray.

„Železný muž je už v procesu… jak to jen říct?“ Prezident se podíval na Kennedyovou, aby větu dokončila.

„… odchodu do penze z bojové linie.“

Na tváři velitele Delta Force se objevil zlý úšklebek. „Chlapi jako Železný muž do penze nechodí. Dejte mi pět minut. Promluvím si s ním a bude tady co nevidět.“

Prezident si zkřížil ruce na prsou. „Doufám, že máte pravdu, plukovníku.“

Když generál Flood začal líčit své úkoly v době leteckého útoku, rozezněl se mobil Kennedyové. Odstoupila od skupiny a vzala hovor. Poslouchala jen několik vteřin, pak hovor ukončila a prudce se otočila. V Situační místnosti samozřejmě byla zajištěná linka, ale nechtěla mluvit před ostatními. „Promiňte, pane prezidente. Tohle musím vyřídit.“ Prezident jen krátce přikývl. Kennedyová rychle opustila místnost a začala shánět zajištěnou linku, kde by měla trochu soukromí.

* * * * *

RAPP NA DALŠÍM ROHU zatočil doprava a Donatellu opřel hned vedle první výlohy. Vytáhl zbraň a čekal na ty dva muže. Objevili se, ale pokračovali přímo. Rapp pozoroval, jak se ztratili za rohem. Možná, že to byl falešný poplach.

Zvonění telefonu ho nejdříve trochu zaskočilo. Stiskl knoflík. „Haló!“

„To jsem já. Co se děje?“

„Dějí se tu velké věci. Pamatuješ se, když jsme si povídali o svých starých přátelích?“

„Ano.“

„Měli jsme pravdu.“

„Pro koho pracovala?“

„Pro svého starého zaměstnavatele.“

Kennedyová se odmlčela. „Řekni to ještě jednou.“

„Pamatuješ se, kdo ji najímal původně?“

„Samozřejmě.“

Rapp se rozhlížel po ulici. „Měli takovou nepsanou dohodu o vzájemné spolupráci. Připravoval kontrakty a ona pracovala.“

„Hovoříme o mém spolupracovníkovi na druhé straně?“

Rapp chtěl Kennedyové říci, že se dostali do velkého maléru. „Přesně tak.“

„Jsi si jist?“

„Ano, je toho ale víc. Musíme si promluvit osobně.“ Rapp se podíval na Donatellu. Měla zavřené oči a opírala se o skleněné dveře. Ztrácel ji. „Potřebuju, aby tu někdo uklidil. Chápeš?“

„Myslím že ano.“

„Potřebuju taky doktora.“

„Pro sebe?“ V Irenině hlase zazněl opravdový zájem.

„Ne, pro někoho jiného.“

„Anna?“ Zájem rostl.

„Ne, pro onu osobu, o které jsme mluvili.“

„Jak je to vážné?“

„Bude v pořádku, ale někdo se musí o ni během hodiny postarat.“

„Zařídím to.“

Rapp na okamžik zaváhal. „Potřebuju odtud.“ Jen málokdy žádal o pomoc.

„Zavolám do kanceláře a všechno zařídím. Okamžitě.“

„Buď opatrná, koho pošleš. Nechci už zpátky do kanceláře. Chápeš?“

„Ano.“ Rapp sděloval, že rozhodně nechce na velvyslanectví. „Kde budeš?“ zeptala se.

„Pamatuješ se, kde bydlím?“

„Ano.“

„Tak budu přesně tam.“

„Dobrá. Mimochodem i tady se něco děje. Potřebujeme tě tady co nejdřív.“

„Mám společnost a mé cestovní plány se docela změnily. Chce to dost soukromí.“

„Chápu. Nejdřív jdu všechno zařídit. Zavolají ti za čtvrt hodiny.“

„Dobrá.“ Rapp pohladil Donatellu po tváři. Otevřela unavené oči. Vzal ji znovu pod paží. Zamířili k hotelu.

DVACÁTÁ SEDMÁ

Riellyová už byla na samém konci. Vypila už třetí vodku, teď přešla na vodu. První vztek už pominul, vystřídal ho strach, ale pak se znovu vrátil hněv. Její obrazotvornost si vybavovala různé možnosti, proč se Mitch opozdil. Ani jeden scénář ale neodpovídal skutečnosti. Na Annu padla zoufalost. Příliš ho milovala. Pokud si ho ale vezme, přece jen bude muset dojít k několika zásadním změnám.

Už si nemyslela, že místo v Protiteroristické sekci CIA je výhrou v loterii. Potřeboval přerušit všechny vazby. Když se vezmou a budou mít děti, pak si bude muset najít docela normální práci pro normální lidi. Riellyová si tím byla jistá. Neměla ráda ultimáta, ale tentokrát neustoupí. Nemůže prožít zbytek života v každodenním strachu, že jejímu manželovi se něco hrozného stalo.

Z jejího rozhodování ji vyrušil zvuk u dveří. Zůstala sedět a začala se zklidňovat. V následující bitvě bude muset zachovat chladnou hlavu. Když se dveře otevřely, zůstala jen zírat. Její milenec vletěl do pokoje a v náručí podpíral neuvěřitelně krásnou ženu. Z Mitchovy tváře se dalo číst, že mnohé není v pořádku.

Rapp zavřel dveře, zamkl petlici a dokonce nasadil řetízek. Cestou do ložnice minul Riellyovou. „Anno, potřebuju tvou pomoc.“ Posadil Donatellu na postel. Pak okamžitě doběhl k francouzským dveřím vedoucím na dvůr. Rapp je prudce zavřel a zamkl. Zatáhl záclony. Riellyová stála ve dveřích, s rukama složenýma na hrudi. Byla to póza bránící se laně.

Rapp došel zpátky k posteli. „Miláčku, promiň, že jsem se zdržel, ale něco se stalo.“ Sklonil se nad Donatellou, ona otevřela zvolna víčka. Její zornice byly diktované a její kůže získávala sinalou barvu. Italsky začala bědovat. Donatella jen sípala, byla na konci svých sil.

„K čertu, co se to tady děje? Kdo to sakra je?“ Annin tón naznačoval, že považuje vetřelkyni za lacinou štětku.

Dříve než mohl Rapp cokoli poznamenat, Donatella odpověděla anglicky na druhý dotaz. „Jsem jeho milenka.“

„Cože?“ zavrčela Anna.

Rapp se ušklíbl a pak zavrtěl hlavou. „O to nejde.“

Anna si ihned uvědomila, že ženinu poznámku nedementuje, ale ani nepotvrzuje. „Odkud znáš tu ženskou?“

Mitch položil Anně ruce na ramena, aby ji zklidnil. „Dobrá, ale o to teď nejde.“

„Tak dobrá,“ zuřila Anna. „Co chceš těmi slovy tak dobrá říct?“

„Byli jsme milenci,“ sykla Donatella. „Po mnoho let jsme se vášnivě a divoce milovali.“

Rapp zuřivě mával rukama. „Neposlouchej ji.“

Na Annině pleti se rozlila barva hněvu. Křičela. „Tak počkat. Já si myslela, že sem jedeš něco vyřídit, a ty se zdržíš o dvě hodiny a pak sem přitáhneš nějakou ožralou štětku! Mám dojem, že bys mi měl něco vysvětlit.“

Rapp chytil Annu za ramena. „Mluv tišeji.“

Snažila se vysmeknout, ale on jí to nedovolil. „Nech mě bejt!“

Rapp ji naopak k sobě přitiskl. „Anno, ona není opilá. Byla postřelena. Dal jsem jí morfin. Myslím, že je v šoku. Pokud budeš souhlasit, vysvětlím ti to později.“ Rapp ani na odpověď nečekal. Pustil Annu a vešel do obývacího pokoje. Otevřel minibar a vytáhl sáček sušenek a láhev vody. Vrátil se k posteli a pomohl Donatelle se uložit. „Tady.“ Rapp přiložil láhev k jejím rtům. „Nevím, jak to bude dlouho trvat, než se tu objeví doktor.“

Vypila polovinu láhve a pak jí Rapp podal sušenku. Když ji dojedla, vypila zbytek minerálky. Rapp ji položil na postel a podložil jí lýtka, aby měla nohy zvednuté. Přikryl ji dekou a znovu zkontroloval oči. Sklonil se nad ní a zašeptal: „Všechno bude fajn. Lež a odpočívej. Už nic neříkej. Jen odpočívej.“

Pak se otočil a podíval se na Annu. Už opět zaujala svou pozici vzdorující puberťačky. Tentokrát už ale s jasným výrazem tváře říkajícím, že pochopila jeho trable. Rapp chytil Annu za paži a odtáhl ji do obýváku. Zavřel dveře do ložnice. „Já vím, že mě nenávidíš, ale pokusím se ti to vysvětlit.“

„To bys tedy měl,“ poznamenala hodně vzdorovitým fňukáním.

„My jsme spolupracovali. Byli jsme…“

Anna ho ale přerušila. „Takže jsi s ní spal!?“

Rapp se jí podíval rovnou do očí. Měl dojem, že by měl lhát, ale stejně by se vše dověděla od Donatelly. „To není podstatné. Nemá to nic společného…“

„Odpověz na otázku!“ Anna udělala krok dopředu a uhodila ho do hrudi. „Spal jsi s ní?“

„Ano, ale byla…“ Rapp se začal opravdu bát, že Anna nikdy nepochopí všechny souvislosti.

Zvedla ruku a dala mu políček. „Parchante.“

Rappovo ovládání okamžitě opadlo. Popadl Riellyovou za zápěstí a přitáhl si její tvář přímo proti své. Pomalu, ale už naprosto klidně, řekl: „Už na mě nesahej! Já nebiju tebe, ty nebiješ mě!“

Riellyová trhala rukama. „Neutíkej od problému. Přijeli jsme se do Itálie zasnoubit, ty si vypadneš za svým kšeftíkem a…“ Anna malovala otazníky svými prsty. „Dokončit svůj kšeftík, tak jsi to říkal. Tomuhle říkáš konec? Zapíchat si s tou tvou starou děvkou?“

Rapp zavřel oči. „Tak to není. Pracovali jsme spolu.“

„A taky spolu píchali.“

„Jo, ale to jsem tě ještě neznal.“

„Jo. Vždycky pícháš všechny, se kterými pracuješ?“

„Přestaň.“

„Ne. Ty vážně věříš, že ti budu věřit ty kraviny? Prý pracuješ pro tajné služby a necháváš si všechno pro sebe!“ Riellyová už křičela: „A ty si místo tohohle… jdeš si chlastat s nějakou babou, cos s ní pracoval? Hele, já nejsem špion a ty s tou tvou děvkou taky ne. To je vaše šukání předmětem státního tajemství?“ Znovu složila ruce na hrudi a podívala se na Rappa s nenávistí v očích.

„Anno, prosím tě, přestaň. Miluju tě. Nikdy jsem tě nepodvedl a nikdy to neudělám.“

„Tak proč mi neřekneš, kdo to je?“

„Byla se mnou. Před tebou. Já se taky neptám na tvé bývalé milence.“

„Promiň, ale já nelétám do cizích zemí se svým snoubencem, abych se scházel se svou bývalou milenkou. Rozhodně jsem ti do hotelového pokoje nepřivedla nějakou štětku, kterou ještě navíc někdo postřelil!“

Rapp ustoupil a hledal způsob, jak se z této šílené situace dostat. „Anno, miláčku, musíš mi důvěřovat. Nepodvedl jsem tě. Nikdy jsem to neudělal. Je to opravdu oficiální práce.“

Riellyová už toho ale měla dost. „O čem jsi to s ní tedy chtěl hovořit?“

Rapp zaváhal. „O tom nesmím mluvit.“

„Jak přišla k tomu průstřelu?“

„V jejím bytě na ni čekali.“

„Jo? Takže tys šel s ní do jejího bytečku? Píchali jste?“

„Ne.“

„Tys nemohl, protože tam na ni čekali, jinak bys ji ale vojel, co?“

„Ne, nic by se nestalo,“ řekl Rapp trpělivě.

„Hovno. Kdo byli ti chlapi? Proč by na ni měli čekat?“

„O tom opravdu nemůžu mluvit, Anno.“

„Doháje. Už se mi z tvých tajemství zvedá žaludek. Mám už po krk života nadvakrát. Mám už toho dost se pořád bát, že tě někdo zabil, kdykoli vyjdeš ven.“

Rapp šel přímo k ní. „Já jen musím pochopit, co se naposledy dělo,“ objal ji, „pak už bude všechno v pořádku.“

Riellyová ho odstrčila. „Ne.“ Začala vrtět hlavou. „Já takhle žít nebudu.“ Mířila ke dveřím a po tvářích jí stékaly slzy. „Tohle nemůžu.“

Rapp k ní natáhl ruce. „Anno, já tě miluju. Slibuju, že dám všechno do pořádku.“

Zastavila se ve dveřích, utírala si slzy z tváře. Otočila se k Rappovi. „Miluju tě, ale teď už vím zcela bezpečně, že takhle žít nemůžu.“ Vzala si kabelku a sako. Došel k ní. Natáhla proti němu ruce. „Ne!“ Rapp se zastavil. „Měla jsem své pochybnosti. Tohle… tenhle zmatek jen potvrdil, že jsem měla pravdu. Nemůžu se za tebe vdát.“ Riellyová otevřela dveře. Aniž se na Mitche podívala, řekla: „Nechoď za mnou. Myslím, že bude lepší, když spolu nebudeme vůbec.“ Vešla na chodbu a zabouchla za sebou dveře.

Rapp zůstal stát uprostřed místnosti neschopen pohybu. Nikdy v životě nepocítil takovou bolest. Žena, kterou miloval nade vše, mu právě řekla, že si ho nevezme, že se s ním ani nechce sejít. Nic nedávalo smysl. Měl to být pro něj ten nejšťastnější týden, a obratem se změnil v ten nejhorší. Nemohl to takto nechat. Rozběhl se ke dveřím. Vtom se rozezněl telefon. Zvažoval, zda ho má zvednout. Pak pochopil, že musí. Byla to Kennedyová.

DVACÁTÁ OSMÁ

PARK WOLF TRAP, VIRGINIE, ČTVRTEK VEČER

Poslední zbytky denního světla už zmizely z horizontu, zato vítr vál dál. Po cestičce se hnal malý beagle. Prodíral se spadanými listy, které pokrývaly celý park. Pes našel malý stromek se žlutou stužkou a zvedl nožku. Jeho majitel bafal z dýmky a pozoroval okolí. Vypadalo to, že mají celý park pro sebe. Přesto ale byl John Brown značně nervózní, i když na jeho vnějším vzhledu to vidět nebylo. Kvůli nervozitě si při prohledávání beden ve sklepě dokonce zlomil dýmku. Doufal, že zrovna dnes není den, kdy si ho chlapci z vnitřní inspekce z Langley vybrali jako oběť sledování. Nebo aby to snad nebyli lidé z protišpionážního oddělení FBI. Sledovali vlastně všechny, vůbec nezáleželo na postavení.

Beagle dokončil svou úlitbu a dál pobíhal po cestičce. Vlastník se svým psem se dál procházeli parkem. Brown byl přímo posedlý večerní schůzkou a riziky, která mu přinesla. Najednou mu připadalo hrozně nerozumné se s někým setkat tak blízko vlastního domu. Roberta Hanssena přece také dostali v parku před domem. Brown si nemohl vzpomenout, ale prý se to také stalo, když venčil rodinného miláčka. Podíval se na Sparkyho, jako by ta hromádka masa byla předzvěstí něčeho špatného. Brown zavrtěl hlavou a najednou si připadal jako paranoik. Hanssen byl ruským špionem. Brown nikoho nezrazoval. Jen se pokoušel udělat správnou věc. Schůzka se Stevekenem není přece porušením žádného zákona. Aspoň žádný takový neznal. Bylo to ale věru chabé zdůvodnění. Už na právnické fakultě se přece učil základní pravidlo: neznalost zákona neomlouvá.

Když přijal práci v CIA, podepsal Národní slib mlčenlivosti. Rozsáhlost dokumentu byla zárukou, že když budou chtít, na něčem vás nachytají. Jestli se podobným obviněním vyhne, bylo v tomto okamžiku jen plácáním prázdné slámy. Měl pověst skvělého právníka a velkou šanci, že ho budou považovat za čestného člověka, který se postavil zlu.

Práce pro CIA byla vyčerpávající a také frustrující. Kennedyová si měla sednout na místo, které slíbili jemu. Brown dobře věděl, že Kennedyová a další zástupci skrývají před ním spoustu věcí. Nedůvěřovali bývalému federálnímu soudci s prakticky žádnou zkušeností v jejich temné branži. Bylo to vlastně prima. Aspoň uvidí, jak se všechno rychle změní, až bude ředitelem. Vyčistí ten barák a přivede si personál loajální k němu. Lidé budou pracovat podle práva. Až pak přijde čas, posune se na špičkové místo v Clarkově administrativě, až se senátor dostane k moci.

Vítr se na okamžik utišil. I díky tomu zaslechl kroky na cestičce za sebou. Nervózně se ohlédl a spatřil blížícího se muže. Sparky už zase lítal v listí. Brown se zastavil a otočil se. Začal si muže prohlížet. V jeho očích zachytil slabé vybídnutí předcházející slovnímu oslovení. Brown nevěděl, jak Steveken vypadá. Jeho myslí mu už zase běžely hrůzostrašné můry. Co když je to past? Brownovi se rozbušilo srdce. Peter Cameron zmizel před několika týdny. Brown může být na řadě. Zástupce ředitele pozoroval smějícího se muže vytahujícího ruku z kapsy trenčkotu. Brown sebou cukl.

Steveken nijak ze schůzky nervózní nebyl. Ani ve snu ho nenapadlo, že dělá něco ilegálního. Byl to bývalý zvláštní agent FBI pomáhající americkému kongresmanovi odhalit nepravosti, které se možná dějí na půdě CIA.

Steveken vytáhl ruku ze saka, všiml si ale Brownovy nervozity. Zastavil se. „Pane soudce Browne, jak se máte?“

Brown spustil ruce. „Jde to.“

„Jsem Norb Steveken.“

Brown mu sevřel ruku. „Ahoj.“

„Dostal jsem vaše jméno od velice důvěryhodné osoby.“

„Vážně?“ odvětil Brown napjatě. „Kdo to byl?“

Steveken jen pokrčil rameny. „Nechce se do ničeho zamotat, pane soudce. Řekl mi ale, že jste člověk vysoké integrity a cti.“

„Což může být v mnoha případech až moc velká nevýhoda, pane Stevekene. Čím se živíte?“

„Vedu malou bezpečnostní agenturu. Jedenáct let jsem ale pracoval pro FBI.“

„Aha,“ oznamoval Brown způsobem, který měl naznačit, že o tom neměl ani zdání.

„Pokud máte chvilku, rád bych se vás zeptal na pár otázek.“

Brown neodpovídal. Otočil se a prostě jen hleděl do země. Steveken už stál vedle něho. „Pane soudce. Prošel jsem si vaše spisy. Vím, že jste vždy respektoval i ty poslední paragrafy zákona. Vím, že jste se nikdy nezpronevěřil svému poslání.“

„Váš bývalý zaměstnavatel si ale občas myslí, že se zákony zase tak moc dodržovat nemusí.“

„Co k tomu dodat, pane soudce.“ Steveken udělal pár kroků vedle Browna. „Jaké je to ve vaší agentuře, pane Browne? Hrají podle pravidel?“

„Toť opravdu zajímavá otázka.“ Brown sledoval Sparkyho mezi listím. „Kdo vás za mnou poslal?“

Steveken rovnou neodpověděl. Nejdříve chtěl onu osobu neprozradit, ale pak pochopil, že pokud chce získat Brownovu důvěru, musí mu důvěřovat. „Kongresman Rudin.“

„Aha… Albert. Ten rozhodně nepatří k fanouškům mého zaměstnavatele.“

„Mluvíte o federální vládě, nebo CIA?“

„Rudin věří ve federální vládu, ale je přesvědčen, že CIA své pravomoci zneužívá.“

„Kongresman Rudin si taky myslí, že jmenování doktorky Kennedyové je zavrženíhodné rozhodnutí.“

„Doktorka Kennedyová je ale velice kompetentní osoba.“

„Taky jsem slyšel. Hraje podle pravidel, nebo se občas od nich odkloní?“

Brown se zamračeně podíval na Clarkova muže. „Kam směřujete, pane Stevekene?“

„K FBI jste byl velice tvrdý. Jen mě tak zajímalo, jestli ještě pořád platí stejné zákony, jako když jste seděl na soudcovském stolci?“

„Pokoušíte se mně rozčilit, pane Stevekene?“

„Ne, Ctihodnosti. Vím, že jste ve velice složité pozici, ale musím vám říct, že to bude ještě horší. Když Kennedyovou opravdu jmenují, bude to váš konec.“

„Chcete po mně hodně nebezpečné věci.“

„Ne tak docela. Kongresman vás do toho nechce zatáhnout. Je přesvědčen, že byste měl být jmenován právě vy. Ne Kennedyová.“

„Nic to na celé věci nemění. Řekněme, čistě hypoteticky, že jsem leccos viděl. Když se postavím před kongresové slyšení, už si v tomto městě ani neškrtnu.“

„Kongresman si je toho vědom. Nechce zničit vaši pověst a odstavit vás na vedlejší kolej. Potřebuje jen nějaké informace, aby zpomalil jmenování té Kennedyové.“ Steveken se zastavil a vzal Browna za paži. „Něco legitimního, co můžeme pustit do tisku. Něco co pochází od nejmenovaného zdroje z Langley.“

„On chce Kennedyovou zpomalit nebo zlikvidovat?“

Steveken se usmál. „Řekl bych, že by si při likvidaci oddechl. Raději by u kormidla viděl vás.“

Brown znovu přidal do kroku. „Potřebuju si to rozmyslet.“

„Pane soudce, na to nemáme čas. Hlasování v senátním výboru pro zpravodajskou činnost je na programu v pondělí.“

Brown se prudce zastavil a natáhl ruku. „Rád jsem vás poznal, pane Stevekene.“ Dvakrát mu sevřel ruku. „Zítra večer si o tom možná promluvíme,“ zašeptal. Brown pustil Stevekenovu ruku a odešel.

Po tváři se mu rozlil spokojený úsměv. Svět spiknutí a různých konspiračních schůzek byl mnohem zajímavější, než si kdy dokázal představit.

LETECKÁ ZÁKLADNA ANDREWS, MARYLAND, PÁTEK DOPOLEDNE

PROUDOVÝ LETOUN amerického vojenského letectva klesal na přistání. Startoval z letecké základy USA v italském Avianu těsně před východem slunce. Na palubě byli pouze dva pasažéři, jeden spal a druhý si přál, aby se mu to podařilo. Pokoušel se zavírat oči a navodit onen pomíjivý stav odpočinku, ale prostě to nešlo. Mysl mu to nedovolila. Měl až příliš mnoho témat k přemýšlení.

Mitch Rapp hleděl z okna na tmavou krajinu pod letounem. Světla na ulicích, na zápraží domů i reflektory aut, osvětlovaly čas před východem slunce nad územím Marylandu. Musel si také připustit, že možnosti USA jsou někdy opravdu neuvěřitelné. Pět minut poté, co mu Anna utekla z hotelu, už pro Donatellu přijela dodávka. On se posadil na místo spolujezdce. Neměl čas Annu hledat, nemohl jí ani napsat dopis, nemohl se jí omluvit. Musel v první řadě dostat Donatellu z Itálie.

Před hotelem je čekal udělaný chlap. Představil se jako Chuck. Poslala ho agentura. O dvacet minut později už s Chuckem nesl Donatellu na kliniku na předměstí Milána. Pracoval tam lékař s vedlejším příjmem od CIA. Starší muž vyčistil a převázal její zranění. Dostala transfuzi krve po rychlé analýze krevní skupiny. Skoro dva litry. Podal jí i antibiotika a další injekci morfinu proti bolesti. Po dvou hodinách na klinice doktor vybavil Rappa litrem krevní plazmy a monitorem ke sledování Donatellina krevního tlaku. Pak také Rappa uklidnil, že zranění ji neohrožuje na životě. Za pět dní bude pacient v pořádku.

Kliniku opustili v jednu v noci. Agentura je vezla přes severní část Itálie, přes Veronu a Benátky. Pak mířili na sever, nahoru k Udine. Donatella v průběhu celé tříhodinové cesty spala. Rapp si to nemohl dovolit. Nikdy se s Chuckem nesetkal. Nehodlal svěřit svůj život do rukou naprostému cizinci. Když se dostali k základně, eskorta je ihned nasměrovala k čekajícímu letadlu. Během několika minut už byli ve vzduchu a mířili do Ameriky. Bez celníků, bez videa, bez kamer.

Rapp virtuálně odpadl hned po startu. Byli sami s Donatellou v prostorné kajutě letadla. Posádka byla upozorněna, aby pasažéry nerušila. Po čtyřech hodinách letu se Rapp náhle probudil. Něco mu vadilo a byl podrážděný. Nemohl se zbavit nočních můr. Anna se mu v myšlenkách neustále vracela. Byla ve svém domě s nějakým jiným mužem. Nikdy ho neviděl. Byli šťastní, smáli se, drželi se za ruce a líbali se. Rapp stál před domem. Anna si ho všimla a zavrtěla hlavou. Jako by chtěla říct: Měl jsi šanci a zkazil sis ji. Ten sen bolel. Miloval ji opravdu hluboce, ale způsob, jak se k celému vývoji situace postavila, ho zaskočil.

Díval se ven z okna zaplaven emocemi totální katastrofy. Nemohl Donatelle odpustit její tvrdohlavost a italskou náturu. Nemusela Anně vykládat o tom, že byli milenci. Čas pro podobná přiznání také nebyl ten nejvhodnější. Rapp sice zvažoval, že všechno svede na morfin, ale stejně tak dobře věděl, že Donatella by se stejně v době, kdy byla na dně, prořekla. Mohl jí vyčítat nedostatek taktu a vhodného načasování, ale to bylo vše. Ve světle informací, které od něj dostala, musel stejně na všechno zapomenout. Stejně ale k němu byla po celá ta léta loajální.

Podvozek zaskočil na své místo. Rapp si najednou uvědomil, že stále nechápe, proč Anna tak zareagovala. Nedala mu ani šanci něco vysvětlit. Zemřeli tam lidé, Donatella byla postřelena a on získal informaci o ohrožení bezpečnosti USA v takovém rozsahu, který si ani neuměl představit. Informace o tom, že Mossad zosnoval vraždu bývalého zaměstnance CIA, měla zásadní význam. Zůstávalo však až příliš mnoho otazníků. Byl Peter Cameron špionem Mossadu? Byl dvojitým agentem? Hrál Ben Freidman na vlastním písečku, nebo za ním někdo stál? Jedno ale bylo jisté, věci se zhatily a bylo hůře než lépe. Rapp odjel do Itálie, aby získal odpovědi. Chtěl od Donatelly jediné jméno. Byl prostě pošetilý, když si myslel, že to s tím příjmením skončí.

Místo toho se najednou ocitl uprostřed mezinárodní krize. Donatella potřebovala ochranu a vyprávět celý příběh Kennedyové. Neměl žádnou další šanci, než ji dostat z Itálie a zpátky do USA. Freidman ji chtěl mrtvou a to znamenalo, že jeho aktivity neskončí, dokud se jeho přání nevyplní.

Přesně takový byl průběh posledních deseti hodin. Rapp se potácel mezi dvěma krizemi, Freidmanovou a svou, způsobenou rozchodem s Annou. Jeho minulost ho vrhla zase zpátky a budoucnost zmizela za neprůhlednou oponou.

S Riellyovou si už nedělal žádné naděje. Nemohl jí říct, co se děje. Nemohl ani líčit detaily jejich vztahu s Donatellou. Byli milenci, ale to už skončilo. On se také nestaral, s kým Anna spala před ním. Důvěřoval jí, bolelo to, ale nebylo to oboustranné. Daleko více bolelo, že nepochopila celistvost jeho života. Neodcházel z poklidného života posledních deseti let. V jeho případě se nedá podat výpověď podle zákoníku práce a zbytek dovolené si dočerpat lelkováním nad dobrou večeří. V jeho práci se nepila kávička, nebyly dlouhé obědy. Neměla ani stůl, který by musel vyčistit. Byla to špinavá profese bez jakéhokoli poděkování. Rapp ale věděl, že ji někdo dělat musí. Snažil se ze všech sil se dostat pryč a věnovat svou budoucnost Anně.

Měl na ni vztek, že nepřijala jeho oběti. Zabíjel pro vlast, krvácel pro ni. Teď jen trochu strčili do ní a ona už uhnula ze silnice. Jednou dokonce zabíjel i pro ni, ale nijak se s tím nevytahoval. Nikdy by tak hluboce neklesl. Buď ho milovala, nebo ne. Teď to vypadalo že ne. Rapp toho o lásce mnoho nevěděl, ale až do morku kostí cítil, co je loajalita a partnerství. Opustit druhého byl podle něj nejhorší zločin. Lidé, kteří se opravdu milují, jsou spolu a pracují spolu. Neutíkají pryč. Riellyová mu ale nedala ani šanci něco vysvětlit.

Rozhodl se, že bude Riellyovou hodnotit s odstupem času, až se vše zklidní. Čím více myslel na její útěk z hotelu, tím víc ho to hněvivě zraňovalo. Ptal se sám sebe, zda Anna je opravdu ženou, jakou si má vzít. Najednou pocítil strach, protože zase neznal přesnou odpověď. Miloval ji tak mnoho, že cítil opravdovou bolest. Byli jen kousek od společného života a pak se jejich naděje zhroutily uprostřed jednoho bizarního večera v Miláně.

Rapp neměl rád odstíny šedi. Líbila se mu černá a bílá. Šedá znamená nerozhodnost, ta zase v jeho případě zabíjela. Letoun už klesal na ranvej. Byl už doma. Kola se lehce dotkla dráhy. Rapp už měl jasno: Riellyová musí počkat. Chtěl od všeho pryč, ale Kennedyovou v tom přece nemohl nechat. Byla jeho přítelkyní a stejně tak jako Riellyová opustila jeho, on to Irene neudělá. Musel vyřídit celou záležitost a pak se pokusit zajít za Annou a všechno jí vysvětlit. Pokud ho opravdu miluje, pak přijme jeho omluvu a přidá tu svou. Pokud ne, pak ač to teď znělo divně, to bude jen lepší. Bude si muset dál žít svůj život.

DVACÁTÁ DEVÁTÁ

ZÁKLADNA ANDREWS, PÁTEK RÁNO

Irene Kennedyová se podívala na hodinky. Stála vedle plechových vrat velkého leteckého hangáru. Její pancéřovaná limuzína byla zaparkována asi padesát metrů dál. Její ochranka odpočívala a opírala se o černé vozidlo nenasytně žeroucí benzín. Usrkávala horkou černou kávu z cestovního šálku a dívala se směrem na asfalt. Navzdory tomu, že slunce nevyšlo, bylo docela příjemně a vlhko. Na konci ranveje se mezi stromy zvedaly poslední cáry mlhy. Základna Andrews je velmi živé místo, ale ne v místě, kde čekala Kennedyová. Hangár, který si CIA pronajala, byl až na samém konci základny.

V Pentagonu bude v sedm ráno schůzka. Kennedyová potřebovala chvilku, aby Rappa na setkání se zvláštními jednotkami připravila. Nemuseli tak moc mluvit o Iráku, ale Irene potřebovala informace o Donatelle a Freidmanovi. Rapp jí toho zatím moc neřekl. Pomyslela si, že Rapp zavolá v průběhu letu, ale nebylo tomu tak. Už nedůvěřoval ani zajištěným linkám letectva. Irene ho docela chápala. Podobné informace nepatří do nepovolaných uší cizinců a dokonce ani ne do uší určitých skupin v Americe. Když na něj Kennedyová naléhala, odpovídal pořád stejně jediným slovem: Pollard. Rozuměla mu. Jonathan Pollard byl izraelským špionem zadrženým v osmdesátých letech. Pollard prozrazoval všechny depeše námořnictva, vycházelo mu to skoro deset let. Izrael je mistrem na najímání agentů. Kennedyová si také byla jistá, že Pollardů je v americké administrativě víc než dost.

Lidskou přirozeností je si myslet, že pouze jiní lidé mají problémy. Jen málo rodičů si připouští, že jejich miláček způsobuje ve škole maléry. Spratky mají ti druzí. Ve výzvědných službách to chodí zrovna tak. Když byl zadržen agent v námořnictvu, letectvo, armáda, CIA, FBI a všichni další říkali: „To je teda malér!“ Kennedyová byla realistka. Každý špicloval každého. Vzpomínala na dny, kdy Aldrich Ames byl v Langley zadržen FBI. Tehdy morálka nepatřila k nejlepším, ale Kennedyová si velmi dobře pamatovala, co tehdy její šéf řekl. Thomas Stansfield působil jako zástupce ředitele. Jeho hlavní činností bylo najímat špiony po celém světě. Dělal to padesát let. Po ostudě jménem Ames pozval všechny operativce do velké konferenční místnosti a řekl, že Amesova zrada je daní za podobné aktivity. Do boxerského ringu se nedá vstoupit, aniž by vás nikdo nikdy nepraštil. Dělat špionáž bez toho, že by někdo špicloval vás, se prostě nedá.

Stansfield byl schopný chlap. Věděl dobře, jak to běžně ve Washingtonu chodí. Zvykl si na to, že devětadevadesát procent všech hovorů ve Washingtonu je zhola zbytečných. Jádrem úspěchu bylo nebrat nic osobně a naučit se využívat pravidla: co se mě netýká, nehasím. V Amesově případě to platilo dvojnásob. Všichni věděli, že CIA se s FBI moc nemilují. V padesátých, šedesátých, sedmdesátých a osmdesátých letech se tyto bitvy staly legendárními. Amesův případ jen prohloubil rozdíly. FBI začala tajně sledovat CIA. FBI na Amesovi dokazovala, že oni jsou ti schopní, zatímco v CIA jsou samí blbečkové. Stansfíelda to nechávalo klidným. Tehdy prorokoval: „Nemějte obavy. V FBI je několik Amesů. Jen je zatím nechytili.“

Stansfield měl pravdu. Uběhlo sedm let a CIA vrátila FBI vše i s úroky. Moskevský agent CIA informoval residenturu, že v FBI působí ruský agent Robert Hanssen. Pro změnu se ve vlastní šťávě začala škvařit FBI.

Zůstalo jediné – nutná opatrnost. Kennedyová se napila kávy a byla vlastně ráda, jak je Rapp paranoidní. Museli komunikovat na velkou vzdálenost. Jinak to nešlo. Museli být při výměně informací opravdu obezřetní. Rapp udělal dobře, že jí všechno řekne až osobně. Ben Freidman měl oči i uši otevřené po celém Washingtonu. Irene nepochybovala, že mu donáší i někdo z Langley.

Minulou noc se prakticky nevyspala. Kennedyová své obavy z Freidmana nikomu nesdělila, ani prezidentovi. Musela si zjistit podrobnosti dřív, než se nějak rozhodne. Nejdříve budou její nejdůvěryhodnější lidé analyzovat, jaké škody mohlo způsobit působení Petera Camerona jako dvojitého agenta. Skupina bude muset rozkrýt, jestli v Langley existují osoby, které mohly mít s Cameronem určité kontakty. Pak začne být celá věc zajímavá. Kennedyová si už začala vytvářet plán, v kterém si Freidman nakonec zhluboka lokne vlastní medicíny. Jádrem opravdové zpravodajské práce není někoho odhalit, ale využít ho ke prospěchu svému. Takový postup však vyžadoval opravdového mistra v řemesle.

Kennedyová zaslechla motor vozu a podívala se vlevo. Bílá dodávka přijížděla po asfaltu rovnou k hangáru CIA. Očekávala ji. Ukázala dovnitř. Nepopsaná dodávka vjela do hangáru. Uvnitř seděli tři muži, které Rapp nepochybně uzná jako vhodné do svého týmu. Byli to vysloužilí příslušníci zvláštních jednotek US Navy SEAL. Velitelem skupiny byl Scott Coleman, bývalý velitel 6. družstva Tuleňů. Vzal s sebou dva nejlepší zpravodajce a průzkumníky Kevina Hacketa a Dana Strobla. Rapp už s nimi pracoval. Když je sem prezident poslal tak rychle, znamenalo to jediné: Rapp opustí základnu prakticky okamžitě po příletu. Někdo se bude muset postarat o Donatellu, někdo, komu Rapp bezvýhradně důvěřuje. Muži z inspekce CIA naprosto nepřicházeli v úvahu.

Coleman došel ke Kennedyové a natáhl k ní ruku. Táhlo mu na čtyřicítku, měl stále štíhlou postavu a i náhodnému pozorovateli muselo dojít, že je to osobnost. Bývalý námořní důstojník měl pestrou minulost. Zabíjel jak doma, tak i venku. Americká vláda ho za to nikdy nepotrestala. Kennedyová mu sevřela dlaň. „Děkuju, že jste přijeli okamžitě.“

Coleman se na ni díval svýma modrýma očima. „Nechci urazit, Irene, ale nevypadáte zrovna nejlíp. Kdy jste se naposled vyspala?“

„Včera to opravdu nebylo, ale určitě se to zlepší.“

„Co se děje?“

„Mitch sem veze někoho z Itálie.“

„Kohopak?“

„Ženu, co zabila Petera Camerona.“

Coleman vypadal opravdu překvapeně. Byl s Rappem, když spolu objevili Cameronovo tělo v jeho kanceláři na washingtonské universitě.

„Ženská?“

„Ano.“

„Jede sem dobrovolně, nebo ji sem dovlekl?“

Kennedyová nejdříve neodpověděla. Musela se rozhodnout, co mu všechno řekne. Důvěřovala mu, ale události posledních hodin jasně vedly k tomu, že musela udržovat pravidla konspirace. Čím méně toho člověk věděl, tím méně byl ohrožen. „Ano, dobrovolně, i když ji k tomu donutily okolnosti, jak nám padla do rukou,“ řekla jako odpověď na Colemanovu otázku.

„Co to znamená?“

„Nechce se mi o tom teď mluvit. Až se tu objeví, budeme vědět víc.“

* * * * *

LETOUN DOROLOVAL do hangáru CIA, velká vrata se zavřela. Motory se zastavily. Kennedyová svým lidem nařídila, ať zůstanou venku. Nechtěla, aby Donatellu někdo zahlédl. Bylo nutné zajistit, aby se nikdo nedověděl, že je v USA. Donatella byla až příliš horký trumf. Bude ale užitečný jen tehdy, když se nikdo nedoví, že ho má někdo v rukávu.

Dveře se otevřely a Rapp vystrčil hlavu ven. Mávl na Kennedyovou a Colemana. Zalezl znovu dovnitř a po chvilce se objevil s bledou Donatellou, které se podlamovaly nohy. Pomohl jí se schodů. Ruku měla na závěsu.

„Nevypadá to zrovna na dobrovolný příchod,“ ušklíbl se Coleman na Kennedyovou.

Rapp seskočil na rovnou betonovou podlahu. Rozhlížel se po hangáru, kontroloval východy a vyhodnocoval, kdo ho přišel přivítat. Byl v operačním modu. Nic nemohlo jeho zbystřeným smyslům uniknout.

Zastavil se před Kennedyovou a Colemanem. „Tak tohle je Donny.“

„Jak vážně je zraněná?“ zeptala se Kennedyová.

„Jde to, doufám, ale někdo by se na tu ránu ještě měl znovu podívat.“

„Zařídím to,“ přikývla Kennedyová.

Rapp se otočil k Donatelle. „Tohle je Irene Kennedyová.“

Rahnová ostře kývla hlavou, aniž by zvedla oči. „To vím taky.“

„Tohle je Scott.“

Donatella jen lehce zvedla víčka, ale mlčela.

„Hrozně rád vás poznávám, slečno,“ uklonil se Coleman.

Rapp se usmál. „Donny je normálně sdílnější, ale poslední den pro ni nebyl nejveselejší.“

„Zavolala jsem sem Scotta a další chlapce, aby Donatellu ochránili až do okamžiku, kdy zjistíme, o co tu jde. Mezitím se budeme věnovat jiné záležitosti.“

Donatella ožila. „Já budu s tebou,“ řekla vzrušeně italsky.

„To nejde!“ Rapp ji pohladil po zdravém ramenu. „Scottymu a jeho lidem věřím. Jsou to zkušení a dobří kluci.“

„Jenže on má své lidi i v agentuře!“ Bylo jasné, že mluví o Freidmanovi.

„Scott a jeho lidi nemají s agenturou nic společného.“

Kennedyové se nelíbilo, že ničemu nerozumí. „Prosím, přeložit,“ vyslovila a znělo to jako rozkaz.

Rapp jí vylíčil Donatelliny obavy. Kennedyová málem vyskočila, když opakoval její slova, že má své lidi v agentuře. Zůstala ledově klidná. „Nejspíš ano, proto používám lidi mimo dosah agentury. Scottovi plně důvěřuju, ale mnohem důležitější je, že mu věří i Mitch.“

Rapp ale potvrdil, že to Donně nestačí.

„Donny, musíš nám věřit. Musím se sejít s několika osobami a postarat se, aby o tobě nikdo nevěděl. Musíme tě schovat až do doby, než přijde tvůj čas.“

Nakonec, byť neochotně, přikývla. Vešli do dodávky. Coleman představil Donatellu svým dvěma mužům. Odpověděli jen krátkým „ahoj.“ Rapp pak požádal ostatní, aby je chvilku nechali o samotě. Osaměli.

Rapp jemně odsunul kadeř kudrnatých vlasů padajících Donatelle do tváře. „Donny, neudělej žádnou hloupost.“ Zamračila se na něj. „Myslím to vážně,“ řekl. „Ti kluci tě dokáží ochránit. Jsou dobří.“

Podívala se ven z okna směrem k nim. „Vojáci?“

„Jo. Sloužili v NAVY Seal.“

Znovu si je přeměřovala.

„Vím, co ti běží hlavou a o čem přemýšlíš. Musím ti to vyhnat z hlavy. Jsou to mí přátelé. Nepokoušej se utéct. Pokud je budeš chtít zabít, zabiju já tebe.“ Donatella se mu ani nepodívala do očí. Rapp ji vzal za bradu a podíval se do nich sám. „Myslím to naprosto vážně. Slib mi, že se o nic nepokusíš. Slib mi, že neutečeš. Pomůžu ti, ale musíš mi důvěřovat.“ Podíval se znovu do jejích unavených očí. „Věříš mi?“

Neodpověděla rovnou. „Ano, věřím,“ přišlo po chvíli. Znělo to ale opravdu upřímně.

„Dobrá. Slib mi ještě, že se jim nepokusíš ublížit.“

„Slibuju.“ Donny sklopila oči.

„Podívej se mi do očí. Jedině tak tomu budu věřit.“

„Slibuju.“

„Dobrá.“ Rapp vytáhl svou pistoli s tlumičem ze saka a podal ji Donatelle. „Slíbila jsi mi něco.“

„Myslela jsem to vážně.“ Nebyla schopna ji ani odjistit.

„Je nabitá?“

„Samozřejmě.“

Podívala se na zbraň. „Dík.“

„Oukej. I ty bys udělala totéž.“

„Ty víš, že jo,“ řekla už méně naježeným tónem.

Rapp se dotkl její tváře. „Donny, neboť smutná. Pomůžu ti vrátit se zpět do života.“ Políbil ji na čelo. „Zkontroluju si tě později a buď na Scotta i ostatní hodná.“

Rapp vystoupil z dodávky a došel ke skupině. „Musím vám o Donny říct pár věcí, kluci. Je ozbrojená a pěkně nebezpečná.“

Nikdo z bývalý výsadkářů nepromluvil. „Proč jsi jí dal zbraň?“ zeptala se zamítavě Kennedyová.

„Určitě se ti to nelíbí, já vím. Kdybych byl na jejím místě, chtěl bych se o sebe postarat sám. Pokud by se něco semlelo, bude jen dobře, když bude mít svou zbraň.“

„Nelíbí se mi to,“ řekla Kennedyová rovnou.

„Tak to se s tím budeš muset srovnat, protože nejsem přesvědčen, že by mi ji dobrovolně vrátila,“ s klidem poznamenal Rapp. Stáli s Kennedyovou vedle sebe. Rapp teď mluvil s Irene, jako by byli sourozenci; ta si pro změnu myslela, že jsou něco víc. Během těch let se naučila nebrat jeho poznámky osobně. Mitch byl sólista a když šlo do tuhého, vždycky jí pomohl na bitevním poli a v přední linii. Tak už to šlo celá léta. Nebyl trpělivý, když mu někdo radil. Respekt k autoritám a nadřízeným pro něj nic neznamenal.

Rapp sevřel Colemanovi ruku. „Dík za pomoc. Scotte, postarej se mi o ni. Je vystrašená a ty dobře víš, co vystrašená a panikařící zvířata dokážou.“

Coleman přikývl. „Mám se něčeho obávat?“

Rapp se hluboce zamyslel. „Pokud se bude cítit v bezpečí, tak ne.“

„Pak se tedy postaráme, aby v něm byla.“

„Kam ji odvezete?“

„Na východní pobřeží zálivu. Irene ví kam.“

Byla to jak kdysi. Záliv Chesapeake.

Rapp zvedl telefon. „Moje číslo máš?“

„Jo.“

„Kdyby něco, zavolej.“

„Neboj, Mitchi. Nedovolím, aby se jí něco stalo.“

Rapp poplácal Colemana po paži. „Já vím že ne.“

Došel s Rappem a Kennedyovou k malým dveřím. Stiskl zelený knoflík a otevřela se velká hangárová vrata. Vlezl do dodávky. Kennedyová s Rappem usedli do limuzíny. Rapp zabručel, že se nají ve voze. „Jak se má Anna?“

„Jde to. Minulou noc strávila v hotelu Four Seasons.“

Rapp před odjezdem z Itálie požádal Irene, aby na Annu dohlédla. „Co dneska dělala?“

„Zašla do Duomo.“ Kennedyová se pootočila, aby na Mitche lépe viděla. „Můj člověk, říká, že s ní hrály všechny emoce. Třikrát se rozbrečela.“

Rapp sevřel ruce v pěst. Nelíbilo se mu, že Anna kvůli němu brečí, ale na druhou stranu to bylo pořád lepší, neboť na něj stále myslela.

„Chceš se vypovídat?“

Zavrtěl pomalu hlavou.

„Měl bys.“

„Proč?“

„Potřebuju vědět, co ví.“

„Irene, Anna nic neprozradí.“

„Nesouhlasím. Daleko horší ale bude, co Ben Freidman udělá, až zjistí, že jeho lidi jsou vyřízení.“

Rapp si najednou uvědomil tři mrtvá těla v Donatellině bytě. „Postarala jsi se o ně?“

„Bylo mi řečeno, že už to není problém.“ Kennedyová si Rappa pečlivě prohlížela. „Bude mi ale líp, až Anna už bude doma ve Státech.“

Rapp si to také uvědomil. Nechtěl ale na ni tlačit. Řekla mu hodně bolestivé věci. I když mluvili ve vypjaté situaci, přesto v těch slovech byla spousta pravdy. „Nemůžu ji požádat, aby se vrátila,“ řekl s lítostí v hlase.

„Proč ne?“

„Nechci to udělat.“

„Měla bych snad vědět ještě něco?“

Rapp zavrtěl hlavou.

„Co se mezi tebou a Annou stalo?“

„Nechci o tom mluvit.“

Kennedyová rozhodně chtěla vědět, jak to bylo, ale teď bylo lepší věci nechat tak, jak jsou. „Co sis myslel, když jsi ji bral s sebou.?“

Chtěl jsem ji tam požádat o ruku. Pak jsem se už konečně chtěl vykašlat na tuhle zasranou práci, protože mě úplně ničí. Myslet na úplně jiné věci.

Jenže to nemohl Kennedyové říci. Byl na to příliš pyšný. Musel už zase být tvrďák. Anna nechala projevit své skutečné emoce. Byl blázen, když si myslel, že si ho opravdu vezme. Ta krásná a inteligentní Anna Riellyová. Po celé Americe chodilo tolik chlapů, kteří by jen na kývnutí prstem přiskočili. Měli normální práci, dobrou práci. Byli by jí oporou. Chlapi, co by se klidně kvůli ní někam přestěhovali. Byl prostě blázen, když si tento sňatek vysnil. Láska zahalila jeho vnitřní úsudek. Rapp totiž přehlédl jeden prostinký fakt. Byl vrah, a zabijáci si neberou ženy jako je Anna Riellyová.

Zklamán vlastním osobním životem, který byl tolik ovlivňován jeho prací, byl odhodlán s touto diskusí skončit. „Nechci o Anně mluvit.“

„No, já jsem…“

Rapp ji přerušil. „Irene, já o ní mluvit nebudu! Udělal jsem chybu. Skončilo to! Jedeme!“

Kennedyovou jeho slova ještě více zatáhla do problému. „Když říkáš konec, nechceš říct, že mezi vámi dvěma…“

„Přesně tak jsem to myslel.“

Rapp odsekl způsobem, z kterého bylo zřejmé, že další slova nikam nepovedou. V Miláně se stalo mnohem více, než věděla. Kennedyová se rozhodla, že Anně zavolá, i kdyby to Mitch neudělal. Irene se obávala, že není dvakrát rozumné nechat Annu volně běhat po Itálii, když Ben Freidman zjistí, co se stalo. Postará se o Annin návrat. Pak si s ní promluví.

TŘICÁTÁ

PENTAGON, PÁTEK DOPOLEDNE

Kancelář generála Flooda se nacházela v prvním patře křídla E budovy Pentagonu. Normálně tu nebýval od rána, ale vývoj irácké krize ho k tomu přinutil. Prezident to řekl jasně, že chce důsledné a podrobné sledování vývoje ve vysokém utajení. Jakmile by Saddám zavětřil jen sebemenší podezření, bomby by zmizely a oni by je nikdy nenašli. Generál Flood se svým týmem stáli před neřešitelným problémem: Jak začít válku, aniž to řeknete vlastním lidem? Saddám vlastně skvěle americké armádě posloužil. Takové cvičení v mírové době ještě Amerika nezažila.

Od konce války v Zálivu si vojenské velitelství Jih udržovalo stálou přítomnost v oblasti. Zajišťovali severní a jižní bezletové zóny. Už méně smělo být vidět, že armáda a oddíly námořní pěchoty nacvičovali operace v pouštích Kuvajtu a Saudské Arábie.

Letectvo a námořnictvo prakticky neustále snímkovalo předmětnou oblast, běžel soustavný elektronický průzkum Saddámova království. Národní bezpečnostní agentura NSA a Národní úřad pro průzkum NRO pronikaly do srdce Iráku svými satelity za miliardy dolarů. Diktátor se stal veřejným nepřítelem číslo jedna a bylo tedy pochopitelné, že se těšil velké pozornosti všech.

Do oblasti již byl přesunut velký kontingent Delta Force a Zelených baretů. Cvičili společně se zvláštním komandem Britského královského letectva. Běžně ignorovali irácké hranice a v průběhu nácviku pronikali stovky mil do irácké pouště. Nevyhledávali irácké jednotky, ale občas se s nimi střetli. Válka se přelévala ze strany na stranu.

Byla to součást koordinované strategie udržovat americké jednotky ve stavu bojové pohotovosti. Muži na leteckých stanovištích nevypínali své radary v obavě, že hlídkující stíhačky amerického letectva by toho okamžitě využily k útoku. Nešťastní Iráčané až příliš často slyšeli příběhy nešťastných mužů poslaných hlídkovat do pouště, kteří se pak nikdy nevrátili. Těch pár přeživších pak přinášelo hrůzostrašné historky o tom, jak byli přepadeni uprostřed noci nepřítelem, kterého neviděli a ani neslyšeli. Morálka irácké armády byla napadrť.

Generál Flood však velel jednotkám bezproblémovým. Jeho muži neustále cvičili, byli skvěle vybavení a připraveni do akce. Na irácké frontě se neustále a všude cvičilo. Dril střídal dril. Informace plynoucí ze všech zdrojů dostávalo letectvo, námořnictvo, mariňáci i vojenští experti, kteří zpřesňovali analýzy cílů. Výsledkem byl plán operační mise, která měla být zahájena za necelých dvanáct hodin.

Flood ale nikdy jednotkám s půl milionem mužů neřekl to podstatné. Jeho jediným úkolem bylo prezidentovi říct, jaké mají možnosti. Saddám kdysi prezidenta Hayese převezl. Všechno vypadalo úplně normálně. Od války v Zálivu se nejméně jednou za rok Američané odhodlali k jedné vojenské akci proti zlosynovi z Bagdádu. Flood požádal velení Jih o přípravu kampaně masivního bombardování. Chtěl prvotní analýzy už za hodinu. Všechny jednotky musí být připraveny za méně než čtyřiadvacet hodin. Generál Flood měl v rukou mocné prostředky.

Nijak mu nevadilo, že jeho polní jednotky budou muset provést útok v tak krátkém čase. Měl alespoň prostor řešit mnohem ožehavější otázku: Jak se dají ukrást tři atomovky rovnou Saddámovi pod nosem.

Rozezněl se interkom. Jeden z jeho čtyř asistentů oznamoval, že právě přijela návštěva. Flood si ho hned pozval dál. Vstal a zapínal si své zelené sako a díval se dolů na řadu barevných stužek na náprsence. Pamatoval si všechny operace, za které je dostal. Mnoho z nich dostal za operace, které neměly z vojenského hlediska s armádou nic společného. Dvou si ale opravdu cenil.

Pak ho ale napadla podivná shoda okolností. Jak to, že Mitch Rapp nemá žádnou. Kolik by jich měl, kdyby pracoval pro armádu a ne pro CIA? Flood už viděl celou řadu skvělých vojáků a Mitch Rapp by určitě mezi ně patřil. Možná, že byl ze všech nejlepší. Flood silně toužil využít Rappových schopností. Na druhou stranu moderní operace přinášely noční můry. Přinášely vyhlídky na atomovou válku. On stával nad zničenými městy a spálenou krajinou. Dokonce i zlatý písek pouště byl sežehnut do černého uhle. Všude ležela těla, byly jich tisíce. Spálených na uhel po nukleárním výbuchu.

Generál Flood se nikdy se Saddámem nesetkal. Nikdy nemluvil s tímto mužem, o kterém ale prostudoval všechny materiály a o kterém si myslel, že ho zná skoro dokonale. Či spíš znal typy jako on. Historické monografie jsou plné megalomanů jemu podobných. Jen v minulém století se jich našlo půl tuctu.

Flood byl odhodlán riskovat celou svou kariéru, jen aby Saddámovi zabránil v možnosti zbraně využít. Bude to největší hra, kterou kdy začal. Poslat šest výsadkářů z Delta Force uprostřed leteckého útoku, aby ukradli tři atomové bomby, byl úkol opravdu poněkud bláznivý. Pokud se mise nepovede, budou ho všichni považovat za šílence a vrhnou se i na prezidenta. Proto chtěl jako naprosté minimum právě Rappa. Ten muž věděl o Blízkém východě skoro všechno. Uspěl tam, kde ostatní selhali.

První do místnosti vstoupila Irene. Její malá postava se k této profesi docela hodila. V davu byste ji přehlédli. Mitch Rapp však vypadal poněkud jinak. Ve svém černém koženém saku a s dvoudenním strništěm připomínal vztyčený palec. Členové Floodova štábu zachovávali diskrétnost ke svým návštěvníkům. Zvlášť když přišli ráno v sedm a ještě v doprovodu budoucí ředitelky CIA.

Flood je přivítal uprostřed své velké kanceláře. „Dobré ráno, Irene.“

„Dobré ráno, generále.“

Flood se chopil Rappovy ruky. „Děkuju, že jste přišel, Mitchi.“

„V pořádku, pane.“ Rapp měl Flooda rád, takže raději zalhal. Raději by řešil úplně jiné záležitosti, ale každopádně bylo nutno tohoto muže vyslechnout.

„Prosím, posaďte se.“ Flood ukázal na dvě pohovky a několik židlí po jeho pravici. Uprostřed stál konferenční stolek, na něm košík se sušenkami, konvice s kávou, cukr, smetana a několik šálků a talířků. „Mitchi, předpokládám, že jste nesnídal. Poslužte si.“ Flood se naklonil dopředu a nalil si hrnek kávy.

„Irene?“

„Prosím.“ Kennedyová si vzala šálek, ale sušenky odmítla. „Děkuju vám.“

Rapp si nalil kávu a vzal si sušenku. „Irene mi řekla, že máte nějaký vážný problém.“

„To bych řekl. Kolikrát jste byl v Bagdádu?“

„Před válkou jsem tam byl docela často, ale potom snad už jen třikrát.“

Generál se podíval na Kennedyovou. „Kolik toho ví?“

„Bohužel jsme neměli čas, generále. Museli jsme řešit jiné záležitosti.“

Flood se neptal o čem jednali, ale přesto ho mírně překvapilo, že operace prvořadé priority musela počkat. „Mitchi, byl jste vybrán jako člen opravdu elitní společnosti. Dokonce ani hlavní štáb neví o tom, o čem si teď budeme povídat. Prezident si přeje, abychom tuto operaci udrželi v naprosté tajnosti.“

„Chápu.“

„Asi před týdnem jsme od našich spřátelených zpravodajských zdrojů zjistili, že Saddám uvede do plné funkčnosti tři nukleární zbraně.“ Flood čekal, až tuto okolnost Rapp dostatečně vstřebá. Ale k jeho překvapení se jen usmíval.

„To jsem samozřejmě věděl.“

„Věděl… co?“ zeptal se Flood. „Jak jste to mohl vědět?“

„Ne, jen jsem si domyslel, že jednou k tomu stejně dojde. Dřív, nebo později. Proto jsem nesouhlasil, když jsme v roce 1991 všechny operace ukončili. Měli jsme dojít do Bagdádu a sesadit toho šílence od vesla.“

„To mi radši nepřipomínejte. Připravoval jsem tam s mými Rangery noční útok na mosty, když nám oznámili stažení. Byli bychom v Bagdádu během dvou dní, ale chlap, co seděl v téhle kanceláři, umluvil prezidenta, abychom toho nechali. Kvůli němu stojíme teď před mnohem horším problémem, než byla invaze a okupace Kuvajtu.“

„Kolik máme času?“ zeptal se Rapp uvolněně.

Flood se podíval na Kennedyovou. Otočila se k Rappovi. „Izraelci přinesli tu zprávu. Máme méně než týden na to, abychom ty bomby deaktivovali, nebo to udělají sami.“

Ve světle posledních událostí Izrael rozhodně nepatřil k jeho oblíbeným tématům. Rapp se ovládl, aby neřekl – nechte jim to – ale raději mlčel. Kdyby byl jen s Irene, okamžitě by namítal něco o nedůvěryhodnosti izraelských zdrojů. „Předpokládám, že víme, kde ty bomby jsou.“

„Ano.“ Flood vstal a obešel stůl. Vrátil se zpátky se složkou leteckých fotografií. „Nemáme nikoho uvnitř, ale tvrdí nám, že jsou tam.“ Flood ukázal na budovu označenou červeným kroužkem. „To je nemocnice Al Husajn.“

Rapp jen zamrkal. „Saddám předpokládal, že je tam nikdy nenajdeme, a pokud ano, nikdy neshodíme bomby na nemocnici.“

„Přesně tak,“ přikývla Kennedyová.

„Víte, kde je ta nemocnice?“ zeptal se Flood.

„Ano.“ Rapp rozložil fotografie po stole. Aby neztráceli příliš mnoho času, hned se zeptal: „Jak do toho zapadám já?“

Flood se znovu posadil. Povzdechl si. „Už jsme připravili plán na zničení bunkru penetračními bombami, které se osvědčily.“

Rappovi se představa pacientů roztrhaných na kousky pranic nelíbila. Lidé Iráku mu byli velmi blízcí. Trpěli vlastně dvojnásob mezi dvěma mlýnskými kameny – šíleným nelidským diktátorem a supermocností. „Jaké jsou analýzy úspěchu?“

„Velice dobré. Moji letci tvrdí, že mně virtuálně můžou garantovat komplet likvidaci jejich zařízení.“

„Tak proč jsem tady já?“ Rapp sice znal částečnou odpověď, ale chtěl ji slyšet od Flooda. Už kdysi se podílel na podobné akci. Proniknout na území cizího státu, laserem označit cíle ze střechy domu. Jenže letci nebyli tak skvělí, jak se praví v reklamách. Proto si radši na zem posadí někoho, kdo jejich dokonalost zajistí.

„Máme k tomu několik důvodů. První je osobní žádost plukovníka Graye o vaši maličkost. Prý jste pro tuhle práci jediný,“ usmíval se Flood. „Když pak pan prezident uslyšel vaše jméno, hned nás začal přesvědčovat, že to zvládnete málem celé sám.“

„Jak asi?“

„Proti shazování bomb máme spoustu výhrad.“

„Jako třeba likvidace nevinných pacientů?“

„Mitchi, my jsme ty bomby pod nemocnici nedali.“

„Já vím. Jenže takhle to bude vypadat ve skutečnosti!“

„Jako obvykle oceňujeme vaši otevřenost. A ani mě a ani prezidentovi se podobná akce nelíbí. Proto jsme připravili ještě jeden plán.“

Rapp zvedl obočí. „A právě v něm hraje určitou roli plukovník Gray?“

„Ano. Pan plukovník přišel s neuvěřitelným, ale vlastně geniálním nápadem.“ Flood začal vysvětlovat, jak bílé limuzíny proniknou s posádkou Delta Force do středu Bagdádu v celkovém zmatku leteckého bombardování. Také Rappovi sdělil, že prezident by velmi ocenil, kdyby výsadek jednu z bomb přivezl zpátky jako důkaz, že Saddám pracoval na zbraních hromadného ničení. „Ten plán je poněkud riskantní a méně efektní než bombardování, ale dává nám další možnosti,“ skončil Flood.

„Nemusíme zabíjet nevinné!“

„Přesně tak. Zároveň si ověříme, jestli jsou bomby zlikvidovány. Můžeme vybombardovat celé zařízení, ale stejně nebudeme vědět, jestli se zbraně třeba nepovedlo nějakým způsobem zachránit.“

Rapp se zhoupnul na židli a přemýšlel o té šílené operaci. Kalkuloval šance na úspěch, slabé body. Nebylo pochyb, že plukovník Gray vymyslel naprostou šílenost. Rapp se nadlouho odmlčel. „Takže se ptám ještě jednou,“ ozval se nakonec, „kam do toho plánu zapadám já?“

TŘICÁTÁ PRVNÍ

MILÁN, PÁTEK VEČER

Vrátila se do hotelu po půlnoci. Oddechla si, když Mitche s tou štětkou už v hotelu nenašla. Riellyová neměla na žádné dohady náladu. Jenže pocit uvolnění vydržel jen chvilku. Jakmile vešla dovnitř, ten pocit okamžitě zmizel. Mitchova zavazadla byla pryč a nenechal ani krátký dopis. Žádný omluvný dopis. Žádný dopis, kde by prostě řekl, že všechno zpackal a že ji miluje. Kdyby jen tak napsal, že udělá všechno pro to, aby se vše vrátilo do normálu!

Riellyová se zhroutila na postel. Po tvářích jí stékaly potoky slz. Nemohla pochopit, co se stalo. Jak se dva lidé, kteří se tak vroucně milují, mohou tak rychle rozejít. Slzy přešly v hněv. Veškerou vinu svalovala na Mitche. Přesto se ale obviňovala za jednu věc. Jak se jen mohla do takového chlapa zamilovat?! Byla to největší hloupost jejího života!

Riellyová si byla dobře vědoma toho, že mu řekla, aby vypadl z jejího života. Jenže kdyby ji opravdu miloval, prostě by podobnou žádost ignoroval a svou lásku by jí dokázal. Neudělal to. Nechal by tu italskou couru být! Jenže on jí nenechal ani zprávičku! Ani prosté slovo Promiň!

Když se Riellyová druhý den vzbudila, měla pořád na sobě šaty z večera. Seděla na ní kocovina, důsledek vodky s tonikem a tří sklenic vína, které si dala, když vyběhla z pokoje. Měla oteklé oči od pláče a cítila se úplně nanic, emočně i fyzicky. Když vcházela do sprchy, rozhodovala se, zda nemá odjet domů, prostě se sbalit a vypadnout z té odporné Itálie.

Nakonec se rozhodla zůstat. Nemohla prostě utéct domů. Nebyla to přece její chyba. Má přece před sebou šest dní dovolené, a tak si jich užije. Riellyová se oblékla co nejslušivěji s odhodláním si výlet opravdu užít. Prožít skvělý den v Miláně, slunit se v teplém počasí. Prostě si lebedit.

Jenže ten den byl jako na horské dráze, emoce s ní zmítaly sem a tam. Odhodlání se mísilo se slzami, vzdorovitost s lítostí, dohady s pravdou. Anna Riellyová byla na tom zle. Prošla nádhernou katedrálu Duomo. Stavěli ji čtyři sta let. Krása nádherné stavby by nalomila i mnohem odolnější osobu, než Anna právě byla. Slzy se už nedaly zastavit. Ptala se Boha Proč. Proč připustil, že se jejich láska zhroutila? Proč zrovna on? Proč ho ztratila?

Bůh ale nenabízel žádné odpovědi. Po dopoledni v katedrále šla nakupovat. Na chvilku to pomohlo, ale až příliš často se přistihla při myšlence, zda by se ty šaty Mitchovi líbily. Celý den byl jen připomínkou jediného. Milovala Mitche jako nikoho jiného na světě.

Její poslední akt odvahy představovala večeře. Anna byla dostatečně tvrdohlavá a do konce života by se proklínala, kdyby celý večer proseděla v hotelu a jen lkala. Zřízenec jí zamluvil stůl v Leu, nádherné restauraci kousek od hotelu. Podávali tam skvělé rybí speciality. Restaurant byl znám i svou neobvyklou atmosférou. Riellyová se oblékla velmi střídmě. Nechtěla se ve svém pokoji schovávat, ale rozhodně také nehodlala přitahovat pozornost jakéhokoli chlapa.

Posadili ji ke stolku pro dva u předního okna. Objednala si sklenici Foradori Pinot Noir a začala studovat menu. Netrvalo to ani pět minut a už se ke stolu přiblížil nějaký muž. Požádal Annu, zda si může přisednout, ale ona to zdvořile odmítla. K večeři si objednala ústřice a grilované mlže. Pak druhou sklenici vína. Bylo to skvělé jídlo. Někdy v polovině jídla se objevil druhý muž. Byl oblečen v tmavém obleku a vypadal dobře. Byl i v kondici. Riellyovou jeho přítomnost popouzela. Chtěla ho hněvivě odkázat do patřičných mezí. Pak se to ale stalo.

„Dobrý večer, slečno Riellyová. Omlouvám se, že vás takhle přepadám, ale osoba, kterou společně známe, mě požádala, abych vám předal vzkaz.“

Anně se rozbušilo srdce. „Mitch?“

„Ne.“ Muž se rozhlížel po restauraci. „Doktorka Kennedyová.“ Natáhl k Anně ruku. „Jmenuju se Tino Nanne. Pracuju na konzulátu v Miláně.“

„Americkém konzulátu?“

„Přesně tak.“

Riellyová snížila hlas. „Je Mitch v pořádku?“

„Nevím, slečno Riellyová. Mám vám jen předat vzkaz.“

Anna ho hned vyzvala: „Povídejte.“

„Doktorka Kennedyová je přesvědčena, že byste se měla vrátit do Států.“

Anně málem zaskočilo. „Cože? Co tím chcete říct?“

„Nevím nic. Mám jen vyřídit zprávu. Doktorka Kennedyová vás z důvodů, které neznám, žádá, abyste se neprodleně vrátila do USA.“

„Pracujete pro CIA?“

Muž se ošil. Rozhlížel se po místnosti. „Pracuju pro ministerstvo zahraničí. Buďte opatrná ve volbě slov.“

Riellyová neztratila svůj instinkt reportérky. Ptala se na věci, kdy chtěla, i když jí nechtěli odpovídat. „Nejspíš víte víc, než mi hodláte říct.“

„Mladá dámo, vím toho dost.“ Muž vstal. „Pokud ale jde o váš návrat do USA, nevím zhola nic.“ Sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl navštívenku. „Pokud budete cokoli potřebovat, zavolejte.“ Položil kartu na stůl a opustil restauraci.

TEL AVIV, PÁTEK VEČER

BEN FREIDMAN usilovně pracoval na počítači. Mladí tomu říkali surfování po síti, on sám nazýval tuto činnost výzkumem. Freidman před počítačem nevypadal zrovna přirozeně. Holá lebka, široká ramena a silná předloktí by spíše slušely muži pracujícímu manuálně.

Jeho tlustý ukazováček poletoval po klávesách. Šlo to pomalu. Cigareta mu visela na rtu. Z jejího konce už opadával šedý popel. Freidman nervózně vyškubl nedopalek z úst a zamáčkl ho v popelníku. Vzal svůj velký kancelářský hrnek do masitých rukou a vypil poslední doušek silné černé kávy.

„Adriano!“ Aniž zvedl oči od obrazovky, houkl na svou sekretářku. „Ještě kávu, prosím.“ Freidman začínal mít obavy. Už uběhlo čtyřiadvacet hodin od okamžiku, kdy měl být útok proveden. Rosenthal mu měl poslat e-mail. Nic ale nepřišlo. Procházel se teď po on-line verzi milánských novin a hledal zprávy. Podobný zločin by musel být sólokaprem. Zatím se ale v novinách neobjevilo vůbec nic.

Bylo ale možné, že ji Rosenthal zlikvidoval a pak se postaral o tělo, aby se nenašlo. Freidman to tak koneckonců požadoval. Třeba se Rosenthal jen někde zdržel a nedostal se včas do letadla z Itálie. Všechno přicházelo v úvahu. Po několika hodinách beze změny mu však začínalo být jasné, že se něco zhatilo. Freidman neměl jinou možnost než si udržet chladnou hlavu navzdory svírání žaludku, že z této bitvy Donatella vyšla se zvednutou hlavou.

Vždyť ji vycvičil. Měl být opatrnější. Jenže ta suma, kterou nabídl senátor Clark, nešla odmítnout. Měl mu prostě jen říct, aby se nestaral. Věděl, že Donatella by mlčela. Freidman měl být loajální ke své agentce. Nebyl. Jenže v tom bylo víc než jen peníze. Donatella byla osamělou lovkyní a dřív nebo později by ji stejně musel vyřídit. Znal její tajemství. S jejím temperamentem se nedalo odhadnout, kdy ho s sebou vezme ke dnu.

Freidman se rozhodl. Nebyla to chyba, že je poslal, aby ji zlikvidovali. Kdyby to neudělal, byl by to osudový omyl. Freidman musel vytvořit krytí. Rosenthal se nemohl ztratit na tolik dní. Budou se ho ptát, kam ho poslal. Proč poslal Rosenthala do Itálie? První překážka. Tento problém zvládne levou rukou, ale pokud Donatella je naživu a začne dělat vlny, bude v obrovském maléru. Freidman popadl telefon a vyťukal linku.

O chvilku později žena vzala telefon. „Potřebuju vás hned u sebe,“ řekl rezolutně. Zavěsil. Hledal vhodná slova, co jí má říct. Ne příliš moc. Pošle ji do Milána, aby se tam porozhlédla. Pořád ale doufal, že se s ním Rosenthal spojí, než se tam ona dostane. Freidman ale dobře věděl, že tato pravděpodobnost se rovná čisté nule.

TŘICÁTÁ DRUHÁ

CAPITOL HILL, PÁTEK ODPOLEDNE

Kolona dvou vládních sedanů a limuzíny zabočila na parkoviště před Hartovou budovou Senátu. Normálně by použili přední dveře, ale dnes tam všude postávali reportéři. Irene Kennedyová vystoupila z limuzíny. Ochranka ji ihned provedla do budovy do prvního patra. Čekal na ni jeden z asistentů senátního Výboru pro zpravodajské služby. Muž ukázal Kennedyové na místo pro svědky u místnosti číslo 216. Pak ji nechal samotnou. Ochranka zůstala venku. Kennedyová potřebovala pár minut pro sebe, než celý ten cirkus s jejím potvrzením začne.

Na toaletě si umyla ruce a zkontrolovala nalíčení. Nanesla si poměrně silnou vrstvu, neboť věděla, že bude v televizi. Dotkla se rtů a nanesla pudr na nos a čelo. Podívala se do zrcadla. Zůstaň klidná a neboj se říct Nevím.

Kennedyová vyšla z toalety a zaujala místo u malého konferenčního stolku. Znala je všechny, muže ve výboru. Seděla proti nim už nesčíslněkrát a odpovídala na jejich otázky. Dnes ale u toho budou média. Kennedyová se sotva usadila, vtom se ozvalo zaklepání.

Dovnitř vešel senátor Clark s milým úsměvem. „Irene, jak se máte?“ Zavřel za sebou dveře.

Kennedyová vstala. „Jde to, pane předsedo.“

„Irene, kolikrát jsem vám to už říkal. Pokud jsme o samotě, jsem pro vás vždycky jen Hank.“ Položil jí svou tlapu na rameno. „Nikdy jsem si s vaším šéfem netykal. Byl ale o dvacet let starší než já. Tak jsem se držel zpátky.“ Clark na Irene zamrkal. „Nemusíte se nijak bát. Když jsme o samotě, jsem prostě Hank a hotovo. Dobrá?“

Kennedyová přikývla. „Dobrá, Hanku.“

„Výborně. Jste nervózní? Můžu pro vás něco udělat, než se na vás vrhnou?“

„Ne, jde to. Děkuju vám.“

Clark se podíval na drobnou Kennedyovou ze své výšky a začal ji v duchu litovat. Líbila se mu. Byla to hrůza, že musí projít tím očistcem. „Nemyslím, že se bude něco dít. Většina z nás vám fandí. Já i prezident stojíme za vámi. Naše hlasy už máte. Schuman vám asi položí několik složitých otázek, ale zvládnete to. Je to jen vejtaha před kamerami.“

„Já vím. Už jsem tím slyšením prošla mockrát.“

„Jenže ne nikdy před kamerami a reportéry.“ Nesmál se. „Buďte opatrná, co řeknete. Jedna chybička a roznesou vás na kopytech.“ Kennedyová ale neprojevila žádný strach. „Já vím.“

„Dobrá. Jste jediná na programu. Pokud jste připravena, můžeme jít.“ Clark ukázal ukazováčkem na dveře. „Jsem připravena.“

Clark se na ni znovu teple usmál a pak ji naposledy poplácal. „Hodně štěstí.“ Pustil ji. „Pojďme spolu psát dějiny.“

Kennedyová za ním vstoupila na chodbu. Byla tam spousta lidí. Všichni přestali hovořit, když s Clarkem kráčela ke konferenčnímu sálu. Senátor pokynul skoro všem, dokonce i ochrance Kennedyové. Clark prošel do dalších dveří, Kennedyová mu po boku. Clark jí naznačoval, aby zamířila rovnou k místu pro svědky. On sám zamířil do středu velkého stolu ve tvaru U, kde seděl s ostatními senátory.

Galerie byly přeplněné reportéry a televizními týmy. Dnes nastal historický okamžik. Do funkce ředitele CIA byla poprvé jmenována žena a dnes proběhlo její konfirmační slyšení. Nešlo sice o přímý přenos vyjma C-SPAN, ale všechny televizní kanály chtěly získat alespoň nějaký ten šot do nočních zpráv.

Když Kennedyová zaujala místo na svědecké lavici, blesky kamer ji málem oslepily. Cítila za sebou podporu z Langley. Lidé z právního i z public relations chtěli jít s ní a posadit se alespoň do první řady. Chtěli jí pomoci, kdyby se vyskytl nějaký problém. Ona ale všechny odmítla. Byla to otázka osobní statečnosti a hrdosti zvládnout toto slyšení sama. Žádné našeptávání na fotografiích v médiích! Kennedyová se vlastně na tento den docela těšila. Nebyla si sice jista, co se stane, ale nijak jí to nebránilo ve snění. Jak se ve Washingtonu v posledních dvou desetiletích měnilo politické klima, najednou jí nepřipadalo ani divné, že v čele CIA by mohla stát žena. Taková změna byla nevyhnutelná. Staré garnituře chlapů se podobný vývoj rozhodně líbit nemohl. Padesát let agentuře vládli. Kennedyová byla chlapům typu Allena Dullese a Williama Caseyho dobrá k nošení kávy a psaní dopisů. Byli to prostě minulí chlapi z minulé generace.

Kennedyová se podívala na senátory a na jejich černé kožené sesle. Byli to její soudci. Šestnáct mužů, žádná žena, samí milionáři. Kennedyová si z toho žádnou hlavu nedělala. Měla se všemi dobré vztahy. Většina z nich tam nebyla proto, aby dělala problémy. Respektovali ji a ona respektovala je. Nebylo mezi nimi nic osobního. Aspoň si to myslela. Přesně tak to ve vládních službách chodí.

Fotografové sedící na podlaze mezi stupínkem a místem pro svědky cvakali jeden snímek za druhým. Když se Clark podíval ze své výšky dolů, usmíval se. Kennedyová mu úsměv oplatila a přikývla, že je připravena. Bylo příjemné mít na druhé straně spojence. Z nějakého neznámého důvodu v přesně neurčitelný okamžik pocítila opravdový strach. Do jejího jmenování ředitelky největší výzvědné agentury na světě zbývalo pomyslných pár dní, ale ona najednou pociťovala jakési chvění a předtuchu, že se jí kdosi tuto cestu nahoru snaží narušit. V současné době řešila dva složité úkoly, ale ani o jednom rozhodně nehodlala výboru vyprávět. O Iráku se stejně doví velmi záhy, ale prezident se postará, aby se všichni chovali tak jako vždycky. Kdyby ji nezdržovali tímto slyšením, zvládla by oba problémy vyřešit. Jenže teď tu bude sedět až do večera a odpovídat na neutuchající proud naprosto zbytečných otázek určených jen k tomu, aby mohly být položeny.

Senátor Clark vybídl všechny k pořádku a požádal Kennedyovou, aby si upravila mikrofon na odpovídající výšku. Po vyřízení čistě protokolárních záležitostí požádal relativně mladou ředitelku, aby povstala, zvedla ruku a opakovala po něm přísahu. Kennedyová to udělala. Když zvedla ruku, blesky se znovu rozžhnuly. Byli tu především sezónní fotografové a bylo zřejmé, proč takovou fotografii potřebují. Bylo to pro případ, že by ji výbor přistihl při lži. Pak by se její fotografie objevila pod titulkem Ředitelka CIA lhala Kongresu. Kennedyová odříkala přísahu, ale myslela na to, že musí být velmi opatrná. Její slova byla plná lží. Všude na ni číhalo až příliš mnoho pastí, do kterých se mohla chytit.

PARK WOLF TRAP, VIRGINIE, PÁTEK VEČER

STEVEKENOVI MRZL ZADEK. Kdyby ho to napadlo, vzal by si dlouhé spodky, ale bohužel nenapadlo. Byla to první opravdu chladná noc a on si ji musel takhle užít. Ruce bez rukavic z kapes svého trenčkotu nevytahoval. Alespoň že si připnul podšívku do kabátu. Teplota už klesla na nulu a očekávalo se, že bude mrznout. Steveken už byl v parku skoro třicet minut. Očekával soudcův příchod. Během dne se pustil do šťourání. Ne do života Irene, ale pana Browna.

Někteří z jeho přátel s velkou libostí promluvili. Steveken ani nemusel lhát. Prostě jim řekl, že se o Brownovi uvažuje jako o možném řediteli. Proto si jeho budoucí zaměstnavatel chce trochu prověřit jeho zázemí. Velmi záhy mu jeho telefonáty přinesly celkový obrázek. Nijak se nelišil od toho, co říkal Brown. V FBI ho neměli rádi. Byl považován za velmi liberálního soudce, který uzavíral případy velmi často jen pro formální nedostatky. Steveken se dokonce obrátil i na bývalého žalobce, který prohlásil, že soudce Brown byl ten nejvíce namyšlený a poučující soudce, proti kterému kdy stál. O Brownovi se neříkalo příliš pozitivního, ale Steveken musel připustit, že má hodnocení z právní sekce, kde je docela pochopitelné, že jim liberální soudce hýbe žlučí. Jedna osoba z devíti, s kterými mluvil, ho ale překvapila – soudce na penzi, který sloužil společně s Brownem u odvolacího soudu. Ten každým coulem liberál totiž prohlásil, že Brown klidně prodá svou duši jen proto, aby si upevnil svou kariéru.

Steveken už věděl, jak těchto informací využije. Senátoru Clarkovi by klidně tato fakta poskytl, ale nijak se mu nechtělo jít za Rudinem. Kongresman byl nejodpornější člověk, s jakým se kdy setkal.

Nepravidelně sledoval svědectví Kennedyové na televizním kanálu. Byl ohromen. Byla mu velmi příjemná a dokázala se ovládat. Bylo jasné, že ji nikdo neobalamutí. Steveken si uvědomil, že senátor Clark chce všechny ovládat a nedovolí příliš velké divadélko. Přísahal prezidentovi. Pokud nebudou důkazy, slyšení její jmenování potvrdí.

Steveken pořádně nevěděl, co si má myslet o Rudinově nadávání Stansfieldovi a Kennedyové. Ten stařec neměl jediný důkaz. Ale na druhou stranu nepochyboval, že CIA byla schopna podlostí, o kterých Rudin mluvil. Pravdou bylo, že se CIA musela vypořádat s hezkým počtem křiváků. S takovými lidmi, s kterými byste nikdy za normálních okolností ani nepromluvili. CIA ale tady nebyla od toho, aby řešila obyčejné události. Museli se starat o překupníky drog, zbraní, diktátory, despoty, teroristy a zloděje. Na některé jsme ale stejně zapomněli. Když se zaplétáš s takovými lidmi, ruce si musíš nutně zašpinit.

Kvůli odpornému chování pana Rudina Steveken najednou zjišťoval, že mu jsou Kennedyová a CIA sympatičtí. Vlastně doufal, že se Brown neobjeví. Pak se sejde na obědě s tím parchantem, řekne mu, že nic nemá, a klidně s ním povečeří. Steveken se v chladné noci málem rozesmál, když si představil Rudinův ksicht.

Potom zaznamenal pohyb. V dálce zahlédl červený kroužek, který vzápětí zmizel. Pak se objevil znovu, probleskoval ze tmy. Steveken uslyšel ťapkání psa po asfaltu a ucítil vůni tabáku. Byla to dýmka. Brown kouřil stejný.

Brown se objevil jen několik kroků od něho. Steveken viděl na jeho tváří náznak domýšlivého úšklebku.

„Dobrý večer, pane soudce.“

„Jak se máte, pane Stevekene?“

„Je mi zima. Zpozdil jste se.“

„Musel jsem si dát něco dohromady.“

Steveken si odpustil naléhání. „Co pro mě máte?“ se mu ale stejně vydralo ze rtů.

Brown na okamžik zaváhal. „Já vám něco poradím, ano?“ Sáhl do saka a vytáhl hnědou obálku. „Neotevírejte to. Jen to předejte kongresmanu Rudinovi. Nic víc.“ Brown mu podal obálku. „Za žádných okolností mu ale nesmíte říci, odkud to máte.“ Brown se na agenta podíval hodně ostře. „Muž, od kterého jsem tyto materiály získal, zmizel před dvěma týdny. Bude už to mít za sebou!“

Brown nenechal Stevekenovi čas, aby odpověděl. Otočil se a udělal první krok. „Zbavte se toho balíčku co nejdříve. Kongresman bude vědět, co s tím.“

Opět se ušklíbl. Normálně hovorný Steveken najednou neměl co říct. Stál tam s obálkou v ruce a díval se, jak Brown mizí ve tmě. Steveken po jeho odchodu jen zabručel: „docela s chutí.“ Najednou měl dojem, že je jen pěšákem. Clarkovi ale dlužil až příliš mnoho. A teď toho pro něj zas tak moc neudělal.

TŘICÁTÁ TŘETÍ

BÍLÝ DŮM, PÁTEK VEČER

Washingtonskou nocí se k Bílému domu blížila limuzína. Rapp sem nechodil rád, bylo tu moc kamer a reportérů a užvaněných lidiček. Ve svém stavu vypadal spíš jako ten, kdo chce na prezidenta zaútočit, než mu pomoci. Ještě nepřijal misi, ale věděl dobře, jak to dopadne. Bude to krátká operace. Musel ji ale provést okamžitě, a ze zřejmých důvodů se ani neoholil. Nevěděl ale, jaké bude mít krytí. Pokud bude muset přejít poušť jako nomád, pak se mu bradka bude hodit. Po několika dnech bez žiletky vždycky vypadal hrozně. Měl na sobě černou koženou bundu, a aby přece jen vypadal slušivěji, narazil si modrou čapku amerických baseballových zvláštních oddílů.

Když limuzína zajela do jihozápadní brány, Kennedyová se naklonila nad Rappa a řekla: „Všiml sis, jak prezident chodí, když má vztek?“

Rapp se musel zamyslet. Vzpomínal, jak tuhý je prezident na schůzích, ale nijak si nepamatoval jeho chůzi. „Myslím, že pořád stojí.“

„Stojí, protože má problémy se zády,“ řekla hlasem lékařky. „Takže aspoň není blázen. Kdyby začal chodit, byl by šílenec.“

Kennedyová chodila do Bílého domu velmi často. Limuzínu pouštěli do areálu bez inspekce pasažérů. Rapp se otočil k Irene. Vůz právě zastavoval. „Takže ty si myslíš, že teď začne chodit?“

Kennedyová chvilku koulela očima. „Mám dojem, že ho to rozčilí jak zatím nic jiného.“ Limuzína se zastavila před západním vjezdem. „Je dobře, že se sejdeme v Situační místnosti. Klidně se tam může vyřvat a stejně ho nikdo neuslyší.“

Rapp nechal Kennedyovou vystoupit. Postavil se těsně za ni. Čapku si stáhl do čela. Jack Warch, šéf prezidentovy ochranky, už na ně čekal. Pokynul jim zvednutým palcem. Rapp stáhl pouzdro s pistolí z ramene, zkontroloval ho a pak podal zbraň Warchovi. Agent poděkoval. Pak už šli dolů chodbou.

„Prima čepice,“ řekl Warch s úsměvem.

„Zasloužil jsem si ji.“ Rapp dal agentovi štulec do břicha. „Když jsem ti zachránil zadek.“

Warch se rozesmál. „Však se nehádám.“

„Hele,“ poznamenal Rapp, „proč si pak tu pistolku nemůžu vzít s sebou?“

„Takový je předpis, Mitchi. Víš to.“

„To sice jo, ale přece si pamatuješ, že jsem tu střílel víc než celá ta tvoje ochranka.“

Warch mlčel a vzpomínal na záchranu rukojmích před nějakou, nepříliš drahnou dobou. Rapp dostal všechny ven. „Řeknu to prezidentovi. Třeba udělá výjimku.“

Zahnuli do oblasti kanceláří označovaných jako Situační místnost. Zastavili se před zesílenými dveřmi a kamerou nad nimi. Warch vymačkal ciferný kód a dveře se otevřely. Vlevo se nacházela vzduchotěsná místnost. „Čeká na vás.“

Kennedyová s Rappem došli k prezidentovi. Byl v místnosti sám. Seděl u stolu zády ke dveřím. Vstal. Sevřel Rappovi pravici. „Mitchi, děkuju, že jste přišel. Oceňuju to. Irene mi říkala, že jste cestoval.“

„To jo,“ přitakal Rapp, aniž toužil se k italskému případu vracet, určitě nechtěl hovořit o osobních věcech. Posadil se v uctivé vzdálenosti od prezidenta. Kennedyová se posadila mezi ně. Hayes jim nabídl něco k pití. Oba odmítli.

Hayes se dál zabořil do kožené židle. Vypadal unaveně. Měl velké tmavé kruhy pod očima a mastné vlasy. Bílé rukávy košile měl vyhrnuté a horní knoflíček rozepnutý. Krize na něj plně dosedla.

Hayes si nasadil brýle. „Irene, slyšel jsem, že jste si vedla na Hillu skvěle.“

„Šlo to docela snadno.“

„Výborně.“ Prezident se otočil na Rappa. „Generál Flood mě informoval, že s vámi dnes dopoledne mluvil.“

„Přesně tak.“

„Co si o všem myslíte?“

„Že to je obrovský průšvih.“

„My taky,“ odvětil prezident. „Proto vás potřebuju.“ Nejvyšší velitel právě přecházel do své největší ofenzivy.

Rapp stejně věděl, co odpoví. Celý den se mu vracely stejné myšlenky, Anna, Donatella, Bagdád. Pořád dokola. Jakmile se objevila první vzpomínka, ihned naskočila druhá, pak třetí. Nevěděl o tom, ale už se v něm začínala rodit clona proti Anninu rozhodnutí. Měl zraněné emoce a jeho obranné mechanismy se daly do pohybu. Jeho nehynoucí láska skončila. Znovu se vracely myšlenky na Anninu loajalitu a odhodlání. Možná, že nebyla pro něj ta pravá. Každopádně ne, když tak v Miláně vybuchla. Mezi nimi najednou narostla určitá vzdálenost. Když nepochopila důležitost okamžiku, pak bude lepší být bez ní.

Každopádně si našel nějakou výmluvu, která překrývala jeho vzpomínky. Tahle to začalo před několika hodinami. Jakmile si jel domů pro věci, okamžitě ho zaplavily vzpomínky na Annu. Všude byly věci, které ji připomínaly. Tak ho to zraňovalo, že musel všechno vypudit z mysli. Rychle sebral potřebné věci a vypadl. Odmítal si připouštět prostou lidskou pravdu. Udělal by totiž cokoli, jen aby ji dostal zpátky. Rapp by prostě ty clony zase rozpustil. Teď se ale uzavřel, aby mohl řešit naléhavější problémy svého života.

„Mitchi, opravdu vás v této akci potřebujeme,“ naléhal prezident.

Rapp se už stejně rozmyslel. Z mnoha důvodů se mu nelíbila představa vybombardovaného špitálu. Kusy pacientů by se nacházely na velké ploše, stejně tak nebezpečný by byl i důsledek podobné akce. Všechny teroristické skupiny na Blízkém východě by okamžitě dostaly obrovské sumy podpory jako mstu za vojenskou akci proti civilistům. Proradní ďáblové z USA by byli obviněni ze všeho. Nikdo by si neodvážil připustit, že to byl vlastně Saddám, kdo umístil bomby pod nemocnici. Hněv proti Americe by zvedl stavidla. Likvidace nemocnice by byla jen začátkem. Už podobné důsledky jednou viděl.

Přesto ale hlavní důvod, proč se rozhodl s Kennedyovou a prezidentem souhlasit, byl úplně jiný. Nikdy by o něm nemluvil. Chápe ho totiž jen opravdový válečník. Plukovník Gray by mu rozuměl. Výzva, kterou tato mise přinášela, byla ohromující a vzrušující. Podobné operace vstupují do historie. Mnoho mužů něčím podobným neprošlo. Bude se o ní psát jako o nejdokonalejší operaci speciálních jednotek. Bude to zdolání Mount Everestu v oblasti diverzních akcí. Mitch Rapp přece nemohl při takové křižácké výpravě stát stranou.

Podíval se na prezidenta Hayese. „Pane, můžete se na mě spolehnout.“

Hayes si vydechl. „Ani nevíte, jak se mi ulevilo. Jste pro mě záruka.“

„Udělám, co budu moct.“

„Nepochybuju o tom. Máte už nějaký nápad, jak se tam dostanete?“

„Pár bych jich bylo. Nejdříve se ale musím poradit s plukovníkem Grayem.“

„Samozřejmě.“

„Pane,“ vložila se do hovoru Kennedyová. „Musíme si ale promluvit ještě o jedné věci.“

Hayes ihned rozpoznal, že tón jejího hlasu je velmi vážný. Opřel se o židli a sepjal ruce na prsou. „Povídejte.“

„Víme, kdo zavraždil Petera Camerona.“. Prezident se okamžitě naklonil vpřed. „Kdo?“

„Jmenuje se Donatella Rahnová. Pracovala pro Mossad a teď je na volné noze.“

Prezident sklonil hlavu do strany. „Pracovala pro Mossad?“

„Přesně tak, pane.“

„Proč potom k sakru vraždí zaměstnance CIA a americké občany?“

Rapp si vzal slovo. „Pane, ona nevěděla, kdo je oběť. Byla najata, poslali jí balík peněz a základní informace o cíli. Nikde se nepsalo, že Cameron patří k CIA.“

„Kdo ji najal, aby Camerona zlikvidovala?“

Rapp raději nechal tuto odpověď na svou šéfovou. Kennedyová se podrbala na špičce nosu. „Nevím, kdo opravdu stojí za vraždou Petera Camerona, ale víme, kdo atentát zprostředkoval.“ Kennedyová se rychle podívala na zem, aby nabrala sílu na očekávanou explozi.

„Kdo?“

„Tím prostředníkem byl Ben Freidman.“

„Cože?“ Tato otázka ulétla prezidentovi z úst jako odporná chuť na jazyku.

„Kdosi se spojil s Freidmanem a poštval ho na Camerona. Byla to rychlovka, skvěle zaplacená. Freidman tedy pověřil Donatellu.“

„A ona to dokázala.“ Prezident vstal a začal chodit po místnosti. „Jak jsme se k této informaci, ale vůbec mohli dostat?“

„Mitch s Donatellou kdysi spolupracovali.“

Prezident se zastavil a prudce otočil. Podíval se na Rappa. „Vy jste s ní dělal? Co to má, do hajzlu, znamenat?“

„Společně s Donatellou, v době její práce pro Mossad, jsme operovali proti Hizballáhu.“ Rapp se nenechal emocemi toho druhého vyvést z míry. „Důvěřuju jí a respektuju ji, pane prezidente.“

Rappova slova způsobila, že se prezident trochu stáhl. Znovu se otočil na Kennedyovou. „Jak se jen Ben Freidman mohl zaplést do něčeho takového?“

„Nevíme, pane.“

Hayes už kráčel dál. „Já jsem dokonce měl takový divný pocit, že se Izrael neustále vměšuje do našich věcí.“

„Ano, pane,“ neutrálně přitakala Kennedyová. „Vyslechli jsme Donatellu a ona prohlašuje, že…“

„Co chcete říct tím vyslechli? My ji máme?“

„Ano. Je v USA. Mitch ji přivezl z Itálie. Bydlela tam.“

„Cože?“ Prezidentem lomcoval vztek.

Rapp pochopil, že přišel jeho čas. „Pane, měli jsme podezření, že Donatella je do této operace zapletena. Odjel jsem do Itálie to ověřit. Přimotal jsem se do atentátu na její život. Řekl bych, že její užitečnost pro pana plukovníka Freidmana už došla svého vrcholu.“

Hayes se zastavil a zabodl ukazováček do desky stolu. „Irene, má atentát na Mitche v Německu a zavraždění Petera Camerona něco společného s tím zmatkem v Bagdádu?“

Kennedyová chvilku váhala. „Nemyslím si to, pane. Podíváme se na to.“

Hayesova tvář zrudla. „Co kdybych okamžitě zavolal premiéru Goldbergovi?“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Nemyslím, že je to dobrý nápad, pane prezidente.“

„Já si ale myslím, že je,“ tvrdě odsekl prezident. „Nesnáším, když naši spojenci vraždí naše občany.“ Hayes byl opravdu naštvaný. „A to k té vraždě došlo jen necelou míli od Bílého domu!“

Kennedyová pochopila, že musí být přesvědčivější. „Pane, já vím, že se mnou nebudete souhlasit. Ben Freidman se bude muset zodpovídat, ale v tento okamžik si myslím, že Bagdádská operace s tím nemá nic společného a má prioritu. Ze satelitních snímků je zřejmé, že pod nemocnicí stojí neobvyklý objekt. Vypadá to na zesílený bunkr. Ověřili jsme informace i v Severní Koreji a potvrdilo se, že se tam Saddám snaží už nějakou dobu. Co se týče Freidmana. Donatella tvrdí, že ji oslovil teprve, když už pro Mossad nepracovala. Freidman všechno zařizoval. Byl to třetí kontrakt. Honorář za Camerona byl půl milionu dolarů. Izrael by nikdy takovou sumu nezaplatil, aspoň to Rahnová tvrdí.“

„Kdo to pak, k sakru, byl?“

„Nevím, pane.“

Hayes rozhodil rukama v gestu bezmocnosti. „To je skvělé! Víme vůbec, jak to zjistíme?“

„Ano. Až přijde čas, zeptáme se rovnou Bena Freidmana.“

„A vy si myslíte, že vám to řekne?“

„Jednoznačně ano, pane prezidente. A bude toho víc, co nám pan plukovník poví.“

Hayes se na ni zpříma podíval. Nějak mu připomínala Thomase Stansfielda. „Dovolíte mi do vašich plánů nahlédnout?“ řekl skoro zvesela.

„Ne.“ Kennedyová zavrtěla hlavou. „Máte svých starostí s Bagdádem víc než dost. Až přijde čas, zahrajete si velmi důležitou roli, aby pan plukovník promluvil. Důvěřujte mi, pane prezidente.“

TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

FORT BRAGG, SEVERNÍ KAROLINA, SOBOTA RÁNO

Brzy ráno Rapp nastoupil do tryskáče CIA. Byl to jen krátký přelet z D.C. do Fayetteville v Severní Karolině. Měl s sebou dvě velké sportovní tašky a bágl s osobními věcmi. V taškách byly zbraně a munice, které by se mohly hodit, a pár dalších nezbytností. Rozhodně se už nehodlal do Washingtonu před skončením mise vrátit. V osobním báglu bylo překvapení. Cosi, co zdokonaloval celé roky.

Když letoun odstartoval, díval se z malého okna a naposledy si vzpomněl na Annu. Aspoň si namlouval, že je to naposledy. Bude se muset absolutně soustředit na likvidaci atomových bomb. Přemýšlet o Anně prostě rozptylovalo a bolelo. Přesto ho trápilo, kde je. Vrátila se do Ameriky, nebo se sluní na terase nádherné vily na pobřeží Amalfi, kterou pronajal? Představoval si, jak leží vedle ní s rukama pod její hlavou, s rukou na jejím zadku, jak mají propojené nohy, její nádherné zelené oči na něj hledí v hlubokém zasnění, její nádherné rty se smějí v otevřeném úsměvu. V jeho snech vypadala tak šťastná, jak ji vídával při tolika příležitostech. Proč jen to tak nemohlo zůstat?

Jeho naděje, sny o normálním životě, byly v troskách. Byl blázen, když si něco takového vybájil. Je zabiják. Muži jako on si neberou Anny Riellyové. Jsou mezi nimi dálavy oceánu. Starala se o to, s kým spal před ní, a on se jen snažil zjistit, kdo zabil Petera Camerona. Když se zastavíš a ohlédneš, najednou všechno vypadá trochu komicky. Najednou byla jeho Anna namyšlená a zahleděná do sebe. Nemohla pochopit jeho oběť, a pokud to opravdu nedokázala, pak by se ten problém stejně jednou objevil. Oceňovala sice, že ji zachránil před znásilněním a skoro jistou smrtí. Jeho tajná služba v CIA byla OK, pokud posloužila její záchraně, ale v jiné situaci to už byla hrůza a netolerovatelný prohřešek. Koneckonců její žárlivost na samém konci byla víc než patetická. Třeba opravdu pro něho nebyla ta pravá.

Přesto Rappa sny zcela zahltily. Anna mu vždycky vykládala, že to byl osud, když ji oné noci v Bílém domě zachránil. Možná, to byl osud a ten samý skřítek se postaral o jejich rozchod v Miláně, kde měl Annu požádat o ruku. V určitém smyslu slova věřil na osud, či spíše na to, že věci se v životě stávají z určitých důvodů. Kdyby měli spolu opravdu být, pak se vše napraví, až se vrátí.

* * * * *

PLUKOVNÍK GRAY na něj čekal na základně Pope, sousedící s Fort Braggem. Měl na sobě maskáče, baret a špičkově vypucované černé výsadkářské boty. Navzdory chladu podzimního dne měl rukávy košile vyhrnuté do poloviny svého opáleného a svalnatého předloktí. Od té doby, co už nechodil přímo do akcí, na rozdíl od svých mužů se nechal ostříhat nakrátko. Příslušníci Delta Force nemuseli podle řádů respektovat vojenského ježka, neboť součástí jejich úkolů velmi často bylo se co nejlépe vetřít mezi normální populaci v oblasti, kde byli rozmístěni.

Bylo mu přes pětačtyřicet, ale stále měl špičkovou fyzickou kondici. Běhal pět mil denně a stále dokázal předstihnout leckterého rekruta na překážkové dráze. Aby neztratil dovednost ve střelbě, střílel denně dvě stě ostrých na různé cíle. Gray byl přesvědčen, že nejlepší je velení příkladem. Nemá smysl cokoli předstírat.

Když Rapp vystoupil z letounu, Gray se k němu hned rozběhl, aby mu pomohl se zavazadly. Hodili bágly dozadu plukovníkova humvee. Nastoupili.

„Děkuju, že jsi tu, Mitchi. Oceňuju to. Když mi řekli, že jdeš do penze, docela mě to vzalo.“

Rapp jen pokrčil rameny. Rozhodně se nehodlal bavit o svém zpackaném milostném životě. „Stárnu, plukovníku.“

„Jdi k čertu, chlape. Starej budeš, až budeš mít tolik šedin jak já. Pořád jsi ještě štěňátko.“

Rapp se podíval na čtyřicátníka, který kvůli svému věku byl ve zvláštních jednotkách opravdu praotcem. „Kdy odlétáme?“

Gray zápasil s volantem džípu jako řidič městského autobusu. Zatočil za roh a sešlápl plyn. „Nejdřív ti ale chci něco ukázat.“

Po chvíli míjeli obrovský letecký hangár, kde se do transportního C 141 Starlifteru nakládala potřebná výstroj. Plukovník vystoupil ze svého vozu, Rapp za ním. Pod šedými plachtami za ocasem letounu čekaly tři limuzíny.

Gray došel k jedné z nich a nadzvedl plachtu. Objevil se bílý sedan Mercedes Benz E.

„Tak co tomu říkáš?“

Rapp se jen smál. „Armáda je všeobecně známá tím, že nemá na rozhazování. Kde jste na to vzali?“

Gray otevřel dveře u řidiče. „Už mockrát jsme pomohli protidrogovým DEA. Vycvičili jsme jejich jednotky rychlého nasazení a všeobecně řečeno stále vedeme jejich taktický trénink.“

„Což znamená, že…?“

„Požádal jsem je, aby mi dávali pozor na všechny, co si vozí zadky v mercedesech. Moc nás nestály.“

„Drogové razie?“

„Ano. A k tomu jsme měli i štěstí. Ty vozy jsou pancéřované. Pořídil si je nějakej kolumbijskej magor. Bílý, černý a stříbrný. Tak jsme je všechny přestříkali.“ Gray ukázal na druhou stranu vozu. „Nastup si. Chci ti ukázat pár věcí.“

Rapp si vlezl na místo spolujezdce a podíval se na palubní desku. Plukovník už ukazoval na počítačovou obrazovku pod rádiem. „Auto se normálně dodává se standardním systémem GPS. Přidali jsme tam pár technických vymožeností z Národního úřadu pro průzkum. Pak je tam mapa se všemi ulicemi Bagdádu, všechny hlavní i vedlejší silnice vedoucí ven z města.“

Rapp přikývl. „A to všechno máme třikrát?“

„Přesně tak.“

„Správné rozhodnutí. Aspoň z toho nebude druhé Mogadišu!“ Rapp se vracel k somálské operaci v roce 1993, kdy se úderná jednotka zvláštních sil USA dostala do šílené situace. Po zatčení několika vojenských hlavounů se pozemní oddíl dostal pod palbu a ztratil se v bludišti ulic pekla třetího světa. I když jim nad hlavou kroužila velitelská helikoptéra a radila jim, jak se vyhnout zátarasům a dostat se ven z města, přesto se konvoj zamotal. Celou noc musel odolávat těžké palbě. Na konci operace bylo zabito osmnáct vojáků a velké množství jich bylo vážně zraněno. Navzdory tomu, že zlikvidovali čtyři sta Somálců, považoval Washington celou operaci za naprostou katastrofu.

„Skla jsou neprůstřelná, pneumatiky se samy zacelují a vzadu jsou odklopné střely, z kterých je možno střílet za jízdy?“

Rapp se obdivně podíval na limuzíny. Zeptal se na jedno, i když znal odpověď. „Proč vlastně nepoužijeme limuzíny?“

„Uvažovali jsme o tom a dokonce nás ten nápad docela zaujal. Jenže celkový profil mise by byl ohrožen. Limuzíny by musely překročit hranice. Měli bychom problémy, kterým se musíme vyhnout. Nebo bychom je tam museli dostat na C 130 a shodit je na padácích. Případně by bylo nutné přistát v Iráku a vozy vyložit. Nijak se nám tyto možnosti nelíbily. Pak si navíc jeden z mých průzkumníků všiml, že ne všechny konvoje jsou limuzíny. Někdy používají sedany, velice často mercedesy třídy E.“

„Jsou to stejné vozy, které používá Saddámův syn Udaj,“ doplnil Rapp.

„Ten sadistický skřet?“

„Jo.“

„Odkud to víš?“

Rapp se jen zakřenil. „Mám své zdroje.“

„To vím taky.“ Gray hleděl na Mitche. Pak přimhouřil oči. „Je to dobře, nebo špatně, že ten parchant jezdí s těmito vozy?“

„Hm,“ odpověděl Rapp, „myslím, že spíš užitečné.“

„Co ještě nevím?“

„Povím vám to později, až po brífinku. Zatím bych rád věděl zbytek.“

„Sedany nám velmi ulehčí situaci. Vejdou se do chinooků, které využíváme pro operace hluboko v týlu nepřítele. Můžeme letět podle radaru a přistát přesně tam, kde chceme.“

„Prima. Jsem ohromen, plukovníku.“

„Doufám, že vám to vydrží taky po brífinku.“

* * * * *

VOJENSKÝ OBJEKT označovaný jako SOT se nachází pod vysokými borovicemi v uzavřené oblasti Severní Karoliny. SOT je zkratka pro Výcvikové středisko zvláštních jednotek. Prostor o průměru dvanácti kilometrů je obehnán dvěma ploty s ostnatým drátem. Země nikoho mezi nimi je přeplněna mikrovlnnými čidly a kamerami. Uvnitř pak vysoké zemní valy skrývají pohyb mužů ve výcviku v zařízení, které stálo stovky milionů. Mužům uvnitř se říká operátoři. V SOT sídlí Delta Force, zvláštní protiteroristická jednotka americké armády.

SOT vlastně patří k Fort Braggu, rozlehlé vojenské základně. Tam se také nachází středisko J. F. Kennedyho pro zvláštní výzbroj, velitelství zvláštních operací a hlavní základna Zelených baretů. Tady se prostě nacházejí nejlepší z nejlepších. Bezpečnostní opatření na základně jsou velmi přísná. Civilistům není dovoleno vstupovat vůbec, ale Mitch Rapp v doprovodu plukovníka Graye představoval světlou výjimku.

Stráže u brány zasalutovaly. Nekontrolovaly ani doklady muže na sedadle spolujezdce, když za volantem seděl sám Gray. O necelý kilometr dál vozidlo prudce zabrzdilo před hlavní budovou velení Delty. Rapp popadl svůj bágl. „Vám smrkáčům tuhle operaci docela závidím. Stanete se legendami,“ poznamenal plukovník cestou.

Rapp se usmál, ale mlčel. Nemusel nic říkat. Gray měl pravdu. „Jaký je časový rozpis?“

„Tým je už pohromadě. Probereme všechny detaily, díry, které jsi v plánu našel a pak zkoordinujeme naše činnosti. Odlétáme ve 14.00, takže nemáme moc času.“

Rapp šel za ním do konferenční místnosti. Hodil bágl přes židli a posadil se vedle Graye. Tomu chvilku trvalo, než Rappa představil veliteli týmu. „Mitchi, major Berg.“

Rapp k němu natáhl ruku. „Rád vás poznávám, majore.“ Muži bylo, přes třicet. Dost na to, aby měl za sebou bojovou zkušenost v Zálivu.

„Já taky. Plukovník nemluví o nikom jiném než o vás.“

Rapp přijal kompliment přikývnutím. Posadil se.

„Pan Kruse si přišel s vámi popovídat,“ začal plukovník předoperační přípravu. Všem bylo jasné, že pan Kruse není skutečné jméno, nikoho ale nenapadlo se ptát na to druhé. „Strávil na Blízkém východě spoustu času. Nejspíš dvakrát tolik, než vy všichni dohromady.“ Plukovník si ověřoval informace v pohledech dvanácti mužů. „Pracoval jsem s ním osobně a můžu potvrdit, že je to vynikající operativec. Celou dobu jsem trval na tom, aby se s námi na této operaci podílel.“

Muži byli ohromeni. CO si příliš na komplimenty nepotrpěl. Rapp také pozoroval dvanáctku mužů kolem stolu. Měli skvělý výcvik a byli pečlivě vybráni. Žádné modré oči, žádné oči v barvě lískového oříšku. Měli hnědé oči, ostře černé vlasy a hustý knír. Několik jich nosilo bradku. S tmavou pletí. S trochou vhodného tmavého pleťového mléka se tito muži dali snadno zaměnit za Araby.

Rapp se ani nemusel ptát na jejich jazykové schopnosti. Pochyboval, že by mluvili arabsky tak dobře jako on, ale přesto to byla plynulá řeč. Mnozí z nich hovořili i jazyky farsí a kurdštinou. Byli to muži určení pro nasazení na Blízkém východě. Rapp už pochopil i rozdělení úkolů. Dvanáct mužů, jeden velicí důstojník – major Berg, dozorčí důstojník a zbytek seržantů. Struktura oddílu odpovídala Operačnímu týmu Alfa. V terminologii Delty se jim říkalo prostě „tým“. Pracovali v armádě přes deset let. V týmu byli dva střelci schopní pálit ze všech známých i neznámých zbraní, dva pyrotechnici, dva saniťáci pro případ zranění, dva spojaři pro zajištění spojení přes satelit a zpravodajec. Nesměl chybět ani operativec s koordinační rolí. Posledním mužem byl velicí seržant.

Byli ve své specializaci nejlepšími. Pro Deltu force by však taková charakteristika nestačila. Všichni prošli špičkovým výcvikem i v dalších dovednostech, prakticky si všichni byli rovni. Pokud by někdo nemohl práci dokončit, okamžitě by ho nahradil druhý. Vojenské zkratky a terminologie však nijakým způsobem nevyjadřovaly podstatu jejich přidělení. Tito muži byli chodící vraždící stroje. Saniťáci nebyli jen saniťáci. Byli to kvalifikovaní snipeři, zbrojíři i spojaři. Tito muži se ale především učili střílet. Všichni včetně velitele stříleli přes dva tisíce ran každý týden, dvaapadesát týdnů v roce. Jejich dovednost byla dovedena k dokonalosti pro jediný účel – jednou budou nasazeni do akce.

Plukovník Gray představil jednotlivé operativce. „Generál Flood tě informoval o hlavních rysech operace,“ pokračoval. „Máš nějaké otázky, než přejdeme k detailům?“

„Předpokládám, že tým bude mít na sobě uniformu ZRG,“ poznamenal Rapp. ZRG byla zkratka pro zvláštní oddíl Republikánské gardy, elitní jednotky chránící Saddáma, jeho rodinu a paláce. Tvořili ji pouze muži z města Tikrit, Bádží a al Šarkát. Klany vládnoucí v těchto městech prokázaly odpovídající loajalitu k Saddámově moci.

„Ano. Budou mít na sobě ZRG a pod ní pak stejnokroj americké armády. To pro případ, že by jim padli do rukou.“

„Dobře. Generál Flood mě informoval o mých povinnostech.“ Rapp se odmlčel. „Vzhledem k časovému omezení bude velice obtížné, abych se do Bagdádu dostal bez toho, že vzbudím pozornost. Nemám tam žádný konspirační byt. Nemůžu ani použít pár svých kontaktů, které ještě v Bagdádu mám. Pro takovou operaci rozhodně nemůžu.“ Rapp se ušklíbl. „Při podobných operacích se velice často uklouzne. Kontakt se mezitím mohl stát nejlepším Saddámovým kámošem. Pak by se mohlo stát, že by vás při přistání čekala skupinka hezkých mužů s otevřenou náručí.“

Gray si byl vědom, co Rappova slova znamenají. Mírně vyděšen poznamenal: „Takže se domníváš, že průzkum před vysazením není možno provést?“

„To jsem neřekl. Existuje ale docela vysoké riziko, že mě dostanou. Došlo by pak k ohrožení celé mise. Nestojí za to riskovat. Myslím, že je lepší, když vaši lidi prostě vjedou do Bagdádu, jako by to město znali jako své boty.“

„Jenže my ani nevíme, jak vypadají dveře do toho bunkru,“ zaprotestoval jeden z pyrotechniků.

„V tom vám nepomůžu. Budou maskovány. Bude tam někde u hlavního vchodu ze stromořadí. Pak tam bude někde zadní vchod. Nemůžu se vydat do Bagdádu věci ověřit. Narušil bych vaši operaci mnohem víc.“

„Pak mi ale teda vysvětli,“ vybuchl Gray, „proč jsi sem vůbec letěl?“

„Protože mám pro vás jiné řešení,“ odpověděl se sebedůvěrou Mitch. Podíval se muže v týmu a usmál se. „Koho se v Iráku nejvíc bojí?“ Gray se na okamžik zamyslel. „Saddáma, přece.“

„Kdo je druhý nejobávanější muž?“ usmíval se Rapp.

Plukovník si vyměňoval se svými muži nechápavé pohledy. Všichni mlčeli. „Saddámův syn Udaj,“ řekl jeden z techniků po notné chvilce.

„Přesně tak.“ Rapp ukázal na seržanta. „Někteří si dokonce myslí, že hrůzu šíří vlastně on. Je to sadista a v roce 1996 byl na něj spáchán atentát. Byl zasažen desetkrát, ale přežil. Od té doby je to krutý a nemilosrdný vrah. Nikdo není před ním bezpečný. Mučí vlastní kamarády. Trhá jim zuby, vyškrabává oči, řeže nohy… zabil dokonce své švagry.“

„Saddám Kamál a Husajn Kamál,“ doplnil seržant.

„Přesně tak. Udaje se bojí všichni, i členové jeho vlastní rodiny.“

„Jak do toho celého zapadá?“ zeptal se netrpělivě Gray.

„Asi tak jako vy, plukovníku. Ve volném čase jsem experimentoval. Váš plán využít k transportu bílé vozy je vskutku geniální.“

„Děkuju vám, ale to není můj nápad. To seržant Abdo.“ Gray ukázal na muže, který zareagoval na Rappovu otázku.

Rapp na muže kývl. „Skvělý odhad, seržante.“

„Děkuju vám.“ Abdo se opřel předloktím o stůl. „Tak jakpak nám může Udaj pomoct?“

„Saddám není jediný člen královské rodiny, co cestuje po Iráku v bílých vozech. Jeho syn Udaj a Kusaj jezdí v podobných automobilech. Udaj má celý konvoj bílých sedanů Mercedes. Chce se lišit, a tak jeho kohorta používá novější vozy na rozdíl od staromódních limuzín rodiny. Když dojedeme k nemocnici, ještě to neznamená, že nám otevřou dveře.“

„Pokud ale bude s námi Udaj sám,“ vybuchl seržant Abdo, „otevřou a ukloní se!“

„Přesně tak,“ usmál se Rapp. Seržant Abdo se mu začal velmi zamlouvat. „Já sám jsem Udajem docela posedlý. Prostudoval jsem si videokazety z jeho vystupování na veřejnosti, prošel jsem si záznamy jeho satelitních hovorů. Všechno, co na něj máme. Vím, jak chodí, jak se vyrovnává se zraněním pravé nohy, jak kulhá. Vím, jak mluví, jak gestikuluje a jaké má kde jizvy. Prostě ho dokážu napodobit do nejmenších detailů.“

TŘICÁTÁ PÁTÁ

ARLINGTON, VIRGINIE, SOBOTA DOPOLEDNE

Steveken nespal příliš dobře. Jedno šlo s druhým pohromadě. Po schůzce s Brownem se vrátil do svého domu ve městě. Rudinovi hned nevolal. Položil hnědou obálku na konferenční stolek a odtrhl víčko láhve Anchor Steam. Žádná televize, hudba, jen on a tajemný balíček. Kdyby Brown nevyslovil tu radu, pak by nejspíš balíček opravdu rovnou kongresmanovi předal. Jenže ten arogantní chlap v něm vzbudil zvědavost. Kdyby nebyl tolik zaměřený na sebe, došlo by mu, že cílem právě bylo přilákat jeho pozornost k obsahu toho, co je uvnitř.

Teprve s třetí otevřenou láhví začalo Stevekenovi logicky docházet, že Brown s ním hrál nějakou psychologickou hru. Jak by koneckonců mohl někdo předpokládat, že se bývalý agent nepodívá na něco tajemného? Federál vždycky měl motivaci se dostávat věcem na kloub. Steveken se musel hodně přesvědčovat, že obsah obálky nestojí za to, aby ji otevřel. Podobné materiály přece snadno přerůstají přes hlavu. Pro budoucí kšefty by to mohlo znamenat vážné ohrožení. Věci se také mohly zamotat a špinavosti by ho mohly zahltit. Pokud nebude vědět, co je uvnitř, nebude aspoň nikomu na obtíž a vyhne se možná nápadům někoho jiného, že by bylo lepší, kdyby odešel na pravdu boží.

Na chvilku zvažoval otevření obálky, kontrolu obsahu a pak přelepení obálky. Klidně také mohl hodit obsah do nejbližší popelnice a s klidem Rudinovi říct, že byla prázdná. Nijak ho pánové Brown či Rudin nezajímali. Jenže jeho loajalita ke Clarkovi ho vedla k tomu, že balíček nevyhodil. Nakonec v půl dvanácté zavolal Rudina a řekl, že pro něj něco má. Kongresman požadoval, aby mu ten materiál přinesl okamžitě na Kapitol. Steveken si s ním domluvil schůzku na 07.00 v restauraci Silver Diner na Wilson Boulevard v Arlingtonu. Rudin se s ním chtěl sejít někde jinde, blíž jeho domu. Steveken posílen třemi pivy potvrdil původní návrh a s klidem zavěsil.

V půl sedmé následující den byl na místě s balíčkem a s výtiskem Postu. Čekal na kongresmana v postranní kóji zády ke dveřím. V kavárně bylo jen osm návštěvníků a nejmladšímu bylo kolem dvaceti. Objednal si u číšnice kávu, velkou sklenici pomerančového džusu a lívance s borůvkami a hnědou haši.

Steveken popíjel džus a pročítal noviny. Dole na přední straně našel titulek Historické slyšení začalo. Byla tam její fotografie se zvednutou rukou při přísaze. Byl to typický standardní článek. Líčil její kariéru. Kennedyová vstoupila do CIA po smrti svých rodičů. Tragicky zahynuli při bombovém útoku na americkou ambasádu v Bejrútu v roce 1983. Článek popisoval její práci v agentuře a úspěšný postup až k místu ředitelky Protiteroristického centra. Zmiňoval se o její podpoře na Kapitolu vyjma rovnou jmenovaného kongresmana Alberta Rudina z Connecticutu, předsedy výboru pro zpravodajské služby. Naštěstí pro Kennedyovou Rudin nemohl v případě jejího jmenování udělat proti němu nic.

Přinesli mu přílohy a lívance. Pustil se do jídla. Chtěl to stihnout, než se Rudin objeví. Steveken došel k závěru, že Kennedyová je velmi slušný člověk. Ztratit rodiče při bombovém útoku nemohlo být rozhodně něco příjemného. Díval se na obálku a stále ho trápilo, že neví co vlastně je uvnitř. Jeho zamyšlení přerušilo odkašlání.

Steveken se podíval nahoru a spatřil Rudina s bílým kapesníkem stát před pultem. Přiložil si ho k nosu a hlučně se vysmrkal. Všichni hosté se na něj podívali. Dělal opravdu nesnesitelný rámus. Steveken jen zavrtěl hlavou a do úst si strčil lívance se šťávou. Ten chlap přišel o deset minut dříve. Stevekenovi určitě jeho snídani zkazí.

Rudin ho mezi osmi hosty našel docela snadno. Posadil se k němu do kóje a stáhl si zip svého naducaného kabátu. Nenamáhal se ani říct dobré jitro. „Co pro mě máte?“

Steveken zcela ignoroval jeho žádost. „Proč Irene Kennedyovou tak nesnášíte?“

Rudin byl šokován. „O čem to mluvíte?“

„O paní doktorce… Irene… Irene Kennedyová, říká vám to něco?“ Zvedl noviny s fotografií a strčil ji Rudinovi pod nos. „Proč ji tak nesnášíte?“

Rudin s hněvem v očích se podíval na toho neomaleného mladíka. „Včera večer jste mi volal, že pro mě něco máte. Tak mi to dejte. Nemám čas na flákání.“

Číšnice už k nim mířila, ale Steveken ji mávnutím ruky zarazil. Ukázal na Rudina. „Co si dáte?“

„Nic.“

„Hloupost.“ Podíval se na číšnici. „Přineste mu totéž co mně.“

„Ale já…“

Steveken jen zavrtěl rukou a kongresmana umlčel. Opakoval objednávku a pak poslal číšnici, aby ji vyřídila. Znovu se na Rudina podíval se zvednutým obočím. „Neděláte tohle často, viďte?“

„A jako co?“ vyštěkl kongresman.

„Tajné schůzky. Vešel jste do dveří. Začal jste smrkat jako na lesy, aby každý viděl, že jste tady. Pak se posadíte ke stolku a číšnici naznačíte, že nic nechcete. Když si nic v hospodě nedáte, tak k sakru proč do ní vůbec lezete?“ Steveken počkal pár vteřin, než mohl Rudin tuto očividnou drzost vstřebat. „Jsme tu kvůli utajeným informacím, pane kongresmane.“ Zvedl obálku a všímal si, jak Rudin vyboulil oči jako oplzlý učitel na dekolt své studentky. „Laskavě se chovejte tak, jak takové situace vyžadují.“ Steveken navenek vypadal velmi vážně, ale uvnitř se neskutečně bavil.

Rudin při pohledu na ty poklady nemohl nabrat dech. Jen zabručel „promiňte“ a už se sápal po obálce.

Steveken se klidně opřel o lavici. „No tak, takové věci se přece předávají pod stolem. Lidi se dívají.“

„Aha.“ Rudinova ruka už šátrala pod deskou.

„Ještě ne,“ zarazil ho Steveken. „Musíme vyřídit ještě spoustu jiných věcí.“

„Jako co?“

Bylo jasné, že Rudin nebude chtít odpovědět, ale bylo také zřejmé, že bude muset reagovat, dokud nedostane to, co chce. „Ona lže. Nesnáším úředníky ve státních službách, kteří lžou kongresovým výborům. Demokracie tím strašně trpí.“

„Chcete říct republika?“

„Cože?“

„Ale nic.“ Steveken spolykal poslední dva kousky a utřel si pusu. Podíval se na Rudina. Už věděl, jak všechno završí. „Chci, abychom měli ve všem jasno. Nevím, co je uvnitř té obálky.“ Bleskl po Rudinovi očima. „Nedíval jsem se dovnitř, protože nechci být do toho zapleten. Tato schůzka je důkazem. Ať už máte na mysli cokoli, já v tom nejedu. Dal mi to Jonathan Brown. Pokud máte nějaké otázky, jděte rovnou za ním.“ Steveken posunul obálku pod stolem. Rudin se jí s nadšením chopil. Klidně pozoroval, jak kongresman odtrhl pásku a jukl na obsah. Co bylo vevnitř, vlastně ani nebylo teď důležité. Brown přestal hrát fair play. Když ale budou chtít Kennedyovou dostat, budou muset ukázat svou tvář.

Číšnice postavila před Rudina džus. „Jídlo tu bude co nevidět,“ řekla.

Když odešla, Steveken vstal a vzal své noviny. Rudin se na něj podíval. „Kam jdete?“

„Mám spoustu práce, Alberte,“ řekl mu žoviálně Steveken a podíval se zpříma do Rudinových očí, „ale hlídat si vás budu.“ Klidně kráčel pryč.

„Kdo zaplatí útratu?“ křikl za ním Rudin.

Steveken se s milým úsměvem otočil. Sám pro sebe zabručel: „Já teda tentokrát ne.“

TŘICÁTÁ ŠESTÁ

TEL AVIV, SOBOTA ODPOLEDNE

Náladu Bena Freidmana nejlépe vystihovalo slovo mrzutost. Odešla mu žena a sám jel do kanceláře. Katsa odjela do Milána, kde měla zjistit, jak se mají věci po zmizení Rosenthala a jeho týmu. Už byla zpátky, ale zdálo se, že nezjistila vůbec nic. Když pancéřovaný mercedes projížděl předměstím Ramat Aviv, Freidman se díval ven z okna na oceán. Jak se jen mohlo stát, že tři specializovaní a skvěle vycvičení agenti zmizeli? Problém ale byl, že oni nezmizeli jen tak. Existovalo jediné vysvětlení: Zabila je Donatella. Šéf Mossadu teď musel řešit složitou výzvu. Tři kidoni by se neskrývali tak dlouho. Brzo se ho budou ptát, kde jsou.

Mercedes sjel z promenády nad mořem a začal stoupat po ostrém svahu k pětipatrové budově s anténním systémem na střeše. Řidič se vysílačkou ohlásil už předem. Zátaras byl zvednutý. Vůz projel dovnitř. Na muže hlídající u brány se samopaly uzi se snášel oblak prachu.

Když došel do své kanceláře, zjistil, že katsa na něj čeká ve své přilehlé kanceláři. Freidman vrazil dovnitř jako tank bořící frontové linie. Beze slova jí rukou naznačil, aby ho následovala. Když vešli do jeho svatyně, obešel stůl a hned se za něj posadil. Katsa zůstala stát. Skoro v pozoru. Freidman ostře otevřel horní zásuvku a vytáhl si balíček cigaret a zapalovač.

Zabafal z cigarety a nabídl balíček ženě. Odmítla zavrtěním hlavou. „Tanyo, pověz mi, co jsi zjistila?“

Z ženina postoje i slov vyplynulo, že měla vojenský výcvik. Měla malou postavu, nenosila makeup a měla tmavou pleť. „V konspiračním bytě jsem něco našla, ale jinak se po nich slehla zem.“

„Co ta žena? Kde je?“ Freidman se drbal na svém velkém lysém temeni.

„Volala jsem do její kanceláře. Řekli mi, že je na dovolené. Zašla jsem tam osobně. Předstírala jsem, že jsem její přítelkyně a náhodou jsem se dostala do Milána. Sehrála jsem velké divadlo zklamané. Chtěla jsem jí nechat vzkaz. Ptala jsem se, kdy se vrátí. Prý v pátek volala, že musí jet něco neodkladně zařídit. Kdy se vrátí, nevěděli.“

Freidman bafal z cigarety a pokoušel se dát věci dohromady. Pátek – den po stanoveném termínu atentátu. Byla na útěku, Rosenthal, Yanta i Sunderg byli mrtví. Byla fakt dobrá. Freidman si nadával, že tam neposlal větší tým, nebo že to neudělal sám. Donatella mu důvěřovala. Nehlídala by ho. Dostal by ji bez problémů. Přecenil své lidi a ji podcenil. Teď se musel vyrovnat s důsledky svého rozhodnutí.

„Zakontrovala jsi její byt?“

„Jistě, bez poskvrnky. Nic neobvyklého.“

Freidman se hluboce zamyslel. „Tak dobře. Děkuju.“

„Ano, pane. Smím odejít?“

„Ano. Celou záležitost ale budeme držet v tajnosti.“

„Dobře, pane.“ Žena odešla do své kanceláře.

Freidman se otočil na židli a díval se na modré vody Středozemního moře. Dojde k vyšetřování. V každém případě. Rozhodně pro něj bude lepší, když ho začne sám. Bude muset Donatellu označit za zrádce. Rozhodla se pracovat na volné noze i proti Izraeli. Klidně se spojí i s CIA a omluví se za zavraždění Petera Camerona. Prohlásí, že od něj odešla a vše udělala na volné noze. Ano, takhle to půjde, rozhodl se. Když správně promícháš fakta s trochou fikce, většinou to ti druzí spolehlivě spolknou.

KONGRESOVÝ COUNTRY KLUB, D.C., SOBOTA DOPOLEDNE

KDYŽ CLARK ZŮSTÁVAL VE WASHINGTONU, dělal vždycky jedno nebo druhé: hrál golf, nebo chodil na masáže. Protože venku byla strašná zima, rozhodl se pro masáže. Když se svým jaguarem XK8 míjel klub krátce po deváté, spatřil opravdu statečné chlapce na první jamce. S kulichy přes uši byli typickým příkladem oddaných golfistů.

Hank Clark vyznával dva základní principy ve svém životě. Nikdo mě nikdy nesmí ovládat a musím dosáhnout úspěchu za každou cenu. Vzdát se života v alkoholovém opojení a odepřít si tyto požitky ale pro něj nebylo příliš složité. Alkohol zničil jeho matku. Věděl dobře, co šnaps dokáže udělat s člověkem, rodinou. Postavil se mu. Clarkova povaha nesnášela nudu, jednoduchost a střídmost. Život se musel žít a ne promrhat od narození k smrti.

Clark bral věci do svých rukou, i ty méně příznivé. Hrál dokonce nadhazovače pro universitní tým Sun Devils. Naučil se ovládat své emoce a převézt protivníka. Hráč fotbalu se musí naučit popadnout míč a hnát se vpřed. Clark se naučil jasně přemýšlet a dostat svého konkurenta v jednom jediném okamžiku. Byl mistrem v opíjení lidí rohlíkem, aniž by pak pochopili, že je obalamutil.

Teď ležel na břiše na masážním stole a přemýšlel o dalších krocích. Byl už tak blízko, jenže až teď to začalo být nebezpečné. Nejdůležitější teď bylo nechat věcem volný průběh. Nic nikam netlačit. Kola se dala do pohybu, hra se už hrála a trumfy měl v rukávu. Potřeboval jediné. Rudin se pustí do posledního pokusu zničit Kennedyovou. Teď se od něj doví, jaké důkazy mu vlastně zástupce ředitele Brown poskytl. Obálku dostal včera večer. Clark věděl, že ho Steveken nezklame. Rudin už dostal své informace a nejspíš stál na samé hraně infarktu. Clark spokojeně zavřel oči. V pozadí se linula příjemná hudba a masér Lou se věnoval jeho lýtkům. Život opravdu stál zato.

* * * * *

DVEŘE SE PRUDCE OTEVŘELY. Bouchly o zeď a pak zpátky. Albert Rudin stál v otvoru osvětlen světlem ze šatny. Sel do druhé masérské kóje. „Hanku, jsi tady?“

Clark zaskočený vyrušením a probuzený ze svého dřímání se nadzvedl na loktech. „Co chceš, sakra?“ zavrčel.

„Hanku, musím s tebou okamžitě mluvit!“ Vešel do místnosti.

Clarkovy rozostřené oči zamrkaly. „Alberte, k sakru, nech mě být!“

„Musím s tebou mluvit o samotě! Musím ti něco velice důležitého ukázat!“

„Beru právě masáž!“ zavrčel Clark, stále ještě obluzen.

„To je mi fuk!“ zařval Rudin. Udělal několik kroků a hodil obálku přímo před senátorův nos.

„Alberte, ať už je to cokoli, určitě to počká, až si aspoň natáhnu kalhoty. Ne, teď ne! Jdi s tím do hajzlu!“

Rudin ještě nikdy nezažil Clarka tak naštvaného. Nespokojeně a váhavě se stáhl z místnosti a zavřel dveře. Hrozně toužil obsah obálky někomu ukázat. Hank Clark byl tou nejlepší osobou. Hledal ho skoro dvě hodiny. Volal mu domů, do kanceláře i na mobil. Nikdo to doma nebral a ani v kanceláři nevěděli, kde je. Clark ani nebral mobil. Na klub si vzpomněl šťastnou shodou okolností. Rudin zahlédl senátorova jaguára na parkovišti a hned se hnal do budovy. Správce šatny mu řekl, že Clark je právě na masáži. Aniž by se dál rozmýšlel, Rudin vletěl do bludiště skříněk a jako krysa ženoucí se za sýrem hledal senátora.

Rudin stojící osamocený pod reflektory šaten si najednou uvědomil, jakou dělá chybu. Podíval se na hodinky. Bylo 21:55. Clark tu také už příliš dlouho nebude. Začal chodit po šatně. Když už čekal tak dlouho, než mohl Irene Kennedyovou zničit, těch posledních pár minut taky vydrží.

* * * * *

PŘED PÁNSKOU ŠATNOU byla malá odpočinková místnost se dvěma pohovkami, židlemi, televizorem a dvěma telefonními aparáty. Rudin čekal právě tam. Clark se objevil po třiceti minutách. Své stříbrošedé vlasy měl ulízané. Měl na sobě kordové kalhoty, košili s knoflíčky a kašmírový svetr. Rudin okamžitě vyskočil ze židle. Vypadal dost pomačkaně ve své khaki vybledlé flanelové košili a silném zimním plášti.

Clark se rozhodl hrát roli muže, kterého nijak vyrušení z hypnotické masáže nevyvedlo z konceptu. Nemělo žádný smysl se k tomu incidentu vracet. Rudin by se stejně po tolika letech nezměnil. Clark ho ani nepozdravil. „Dáme si kafe,“ řekl prostě.

Rudin zavrtěl rozhodně hlavou. „Pojďme si popovídat ven. Do tvého vozu.“ Podíval se po místnosti způsobem, jako by tu všude viděl uši a oči.

Clark ale dobře chápal Rudinovy paranoidní obavy. Vždyť je v něm silně, podporoval. „Tak dobře.“

Opustili klub a došli na parkoviště. Skoro beze slov. Rudin se pořád ohlížel, jako by se teď nacházeli v nepřátelském ležení. Clark ho nechal být a jen se snažil moc nesmát. Očekával podobné Rudinovo chování. Z deseti metrů stiskl dálkové ovládání vozu. Reflektory jednou zablikaly. Clark si vlezl za volant. Rudin na místo spolujezdce.

Rudin vytáhl obálku a ukázal ji Clarkovi. „Nebudeš věřit, co je uvnitř.“ Podal mu ji.

Clark si ji ale nevzal. „Co tam je?“ zeptal se s klidem.

„Informace, jakou jsem potřeboval,“ málem nedýchal Rudin.

Clark mu jakoby mimovolně pokynul hlavou.

„Už jsi někdy slyšel o týmu Orion?“

Clark zavrtěl hlavou.

„Je to tajná organizace, kterou založil ten hajzl Thomas Stansfield a kterou řídila a řídí Irene Kennedyová.“ Rudin vyslovoval jména s náležitým hnusem. „Provádějí utajené operace na Blízkém východě už deset let a nám neřekli ani hovno.“ Rudin zabodl ukazováček do vlastní hrudi. „Hanku, oni nám neskutečně lžou. Mám navíc důkaz! Podívej!“ Rudin vytáhl papíry z obálky. „Je tady seznam všech obětí. Jsou tam účty, na které byly převedeny peníze pro tyto operace. Jsou zde dokonce i zmínky o zvláštních jednotkách, které se podílely na této staromódní a odporné metodě!“

„To je opravdu šokující informace.“

„Říkal jsem ti to, je to nespolehlivá a zkažená ženská. Přesně taková jako její šéf, Stansfield.“

„Tomu se mi nechce věřit,“ bědoval Clark. „Jak ses k tomu dostal?“

„Od toho tvého chlapíka,“ odpověděl Rudin skoro nešťastně. „Od toho Stevekena.“

„Kde to sebral on?“

„To je na tom to nejlepší,“ ušklíbl se Rudin. „Dostal to od Jonathana Browna… soudce Browna. Věřil bys tomu?“

Nebyla to odpověď, kterou by Clark očekával. „Už jsi o tom s někým mluvil?“

„Ne, jsi první!“

„Dobře. Pomoz mu a sobě taky. Jeho jméno nezmiňuj.“ Clark se snažil pochopit, jak se jen Rudin mohl vůbec Brownovo jméno dovědět.

„Proč?“

„Protože bys mu zcela zničil reputaci.“ Clarkovi to myslelo rychle. Hledal logické vysvětlení. „Ten chlap je tvým trumfem. Schovej si ho opravdu až na poslední chvíli.“

„Nebo proto, aby sis ty mohl hrát ještě dýl!“ Rudin se pokusil Clarkovi obálku podstrčit.

„Ne, já ti věřím. Kdy mi můžeš udělat kopie a poslat mi je?“ Clark rozhodně nehodlal nechat své otisky na tajných dokumentech.

Rudin byl zklamán, ale na druhou stranu potěšen tím, že mu Clark důvěřuje. „Co tedy v pondělí uděláš?“

Senátor se podrbal na bradě a podíval se ven přes přední sklo. „Nejsem si jistý.“

Rudin si jistý byl. Celé tři hodiny nemyslel na nic jiného. Slyšení Kennedyové se změní v upalování čarodějnice. „Hanku, co to má znamenat? Nejsem si jistý. Vezmeš ji pod přísahu a pak z ní vymačkáš duši?“

„Neboj se. Pokud je ta informace ověřená, pak ji dostanu,“ řekl sebejistě. „Nejdřív si chci ale ověřit, jestli máme všechny naše zdroje dostatečně chráněné.“ Clark se podíval na Rudina. „Pořád platí ta zítřejší schůzka v Meet the Press?“

„Jo.“

Clark si oddechl. „Prima, uděláme to takhle.“

TŘICÁTÁ SEDMÁ

MARYLAND, SOBOTA VEČER

Z tmavé noční oblohy se k zemi snášelo drobné mrholení. Reflektory taxíku se prořezávaly oparem. Na zadním sedadle seděla Anna Riellyová. Její odhodlanost už dávno opadla. Nevěděla, co bude, ale rozhodně se s ním bude muset ještě jednou sejít tváří v tvář. Nemůže od něj takto utéci. Miluje ho; vložila až příliš mnoho do toho vztahu. Musí si říct tolik věcí. Z praktického hlediska si také od něj musí vzít svůj vůz.

Cesta z Milána byla dlouhá a otravná. Pracovnice American Airlines jí naštěstí odpustila příplatek za změnu data letu v první třídě. Nejspíš pomohlo, že v ní poznala korespondentku NBC pro Bílý dům. Otrávilo ji ale, že seděla vedle přestárlého čtyřicátníka z Baltimore, který se celou cestu pokoušel kolem ní motat. Podobné osudy zneuznaných mužů už slyšela nejméně jednou. Některé kapitoly, ty zvlášť dojemné, se neustále opakovaly. Ze zkušenosti už věděla svoje. Jako většina rozumných lidí příliš flirtování nemilovala. Pokud by šlo o ni, raději by několik nocí pročekala doma na Mitche. Nebyla to sice pravda, ale vedle toho otravného chlapa si to alespoň namlouvala.

V těch několika dnech si Anna uvědomila, jak to vlastně s Mitchem je. Znala ho vůbec? Neměla ráda esoteriku, a tak si odpouštěla nesmyslné otázky podobného typu. Znala svou rodinu, znala i Mitche, ale nikdy ji nenapadlo, že Mitch dokáže udělat takový podraz, ke kterému došlo v Miláně.

Riellyová věděla, proč jeli do Itálie. Měli se zasnoubit. Mitch chtěl vyřídit malý kšeftík a pak je už měla čekat jen společná budoucnost. Jenže součástí té práce bylo setkání s bývalou milenkou. Byla to hrozná zkušenost. Co by ale udělal on, kdyby se ona sešla se svým bývalým? Bylo to jasné. Utrhl by jí hlavu.

Proč by to tedy měla chápat ona? Pořád nacházela na opakovanou otázku stejnou odpověď. Mitch žil úplně jiný život. Tajemství patřilo neoddělitelně do jeho života. Anna navíc byla reportérka. Měla neuvěřitelný čich na odhalování malérů, hledala důkazy, stopy. Chtěla prostě vědět. Co vlastně Mitch v tom Miláně hledal? Jednou se ho ptala na jeho bývalé lásky, ale on to téma zamluvil. „Ty nechceš vědět nic o mých bývalých milencích?“ zeptala se s podivem. Rapp jen poznamenal, že ho to vůbec nezajímá. Její zvědavost to ale spíše probudilo. Tento muž prostě neměl žádnou minulost. Tato skutečnost ji přitahovala, ale na druhou stranu se v ní vařila krev. Chtěl mluvit jen o přítomnosti a budoucnosti.

Když se taxík blížil k jeho domu, najednou pocítila svírání v žaludku. Podobalo se tomu, když se poprvé odstěhovala. Doufala, že není doma, ale ve skutečnosti chtěla, aby tam byl. Zbabělec v ní jí radil – popadni své věci a vypadni. Nedej mu šanci, aby sis s ním mohla o všem promluvit! Najednou ale měla pocit, že svou reakci přehnala. Ona pořád Mitchovi důvěřovala a jaksi pořád hledala naději, že incident v milánském hotelu lze vysvětlit.

Když vůz zastavil před domem, všimla si svého vozu vedle garáže. Venku i v patře se svítilo. Zaplatila taxikáři. Stála v dešti a čekala, až jí řidič vyndá zavazadlo z kufru. Po krátké chvilce nerozhodnosti přendala své zavazadlo do kufru svého vozu. Postavila se pod malou stříšku garáže a malým okénkem se podívala dovnitř. Jeho auto tam nebylo. Pak už neodolala a rozhodla se jít dovnitř. Pořád od něj hledala nějakou zprávu.

Anna odemkla přední dveře. Vyťukala bezpečnostní kód. První, co spatřila, byl Mitchův velký cestovní kufr Travel Pro. Byl s ním v Miláně. Ležel na podlaze otevřený. Byl doma, nebo se tu aspoň stavil. Zavřela dveře a zašla do kuchyně. Opět se jí zmenšilo srdíčko. Rozhodně tu nesnídal. Na obvyklém místě, kde si nechávali vzkazy, nebylo nic. Zkontrolovala i záznamník. Kontrolka svítila rudě. Žádný vzkaz. Padla na ni opravdová panika.

Z telefonu se připojila na záznamník ve svém bytě a zkontrolovala zprávy. První byla od telefonní společnosti nabízející nový platební plán pro dálkové hovory. Všechno. Pak zavolala na svůj telefon v práci, zkontrolovala pět zpráv, ale žádná nebyla od Mitche. Uvízl jí balvan v krku. Zavěsila sluchátko. Vyběhla po schodech. Když se dostala do ložnice, jejich ložnice, slzy jí znovu vytryskly z očí.

Postel nebyla ustlaná. Snažila se vzpomenout, zda to udělala, když odjížděla do Itálie. Ano, určitě ano. Vzala jeden polštář a mrštila jím o zeď. Byl to znak čistého zoufalství. Nikde ani řádek. Nenechal jí nic v hotelu, ale že nenapsal nic ani tady, to už se nedalo omluvit. Přecenila ho. Pak se slzami v očích vešla do koupelny, aby si vzala své věci. Když je tak necitlivý chlap, však i ona to dokáže.

WASHINGTON, D.C., NEDĚLE RÁNO

SENÁTOR CLARK se právě nacházel v kuchyni svého sídla na Foxhall Road v blízkosti pahorkatiny Wesley Heights.

Rozlehlý dům ve stylu zámku byl senátorovým hradem. Po přední fasádě se pnul břečťan, který se tu podle vzhledu musel nacházet už před stoletím. Hlavní vchod do domu byl tak rozlehlý, že by jím projelo malé auto. Nad břidlicovou střechou se tyčily čtyři komíny, dva nad každým křídlem. Půdorys domu zabíral dobré tři tisíce čtverečních metrů na třech akrech půdy obehnaných dva a půl metru vysokým černým železným plotem.

V neděli tu neměl služebnictvo, musel se tedy o snídani postarat sám. Zasunul anglickou muffinu do toastovače, nalil si vysokou sklenici čerstvě vymačkaného džusu. Několikrát si lokl, než se znovu vrátil k papírům. V bačkorech a hedvábném županu. Navzdory chladu vyšel ven k železné bráně vzdálené asi padesát metrů od hlavních dveří. Caesar a Brutus, jeho dva věrní retrievři, se k němu s obrovskou radostí přidali.

Vypadalo to na příjemné dopoledne. New York Times a Washington Post, jeho výtisky nedělních novin, čekaly u brány zabalené v celofánu. Clark se vrátil zpátky do kuchyně, zrovna když pískavý tón topinkovače oznamoval, že snídaně je hotova. Nanesl si na první toast malinový džem a na druhý pak oříškové máslo. Každou neděli to bylo totéž. Pomerančový džus, toast, káva a noviny. Rituály jsou velmi příjemné.

Číslo tři se do podobných rituálů nezapojovalo, protože jeho žena nikdy nevstávala z postele před desátou. Clark si byl jist, že ji uvidí stejně až v poledne. Nedala si včera večer jen pár skleniček, spíš to byly lahvičky. Celé odpoledne bude o tom ve své kocovině vykládat. Kampaň na prezidenta bude za rok v plném proudu a na jejím tlachání bude pramálo záležet. Když si kousl do toastu s oříškovým máslem, najednou nevěděl, proč si ji vlastně vzal. Odpověď ale vlastně znal. Byla velmi atraktivní. V politice se vždycky vyplatí mít vedle sebe pěknou krasotinku. Pokud se ale už z té kocoviny nedostane, pak bude muset něco dělat. Pořád se mu vracela myšlenka na malou nehodu. Mohl by tak dokonce získat víc voličů. Ne, to nepůjde, Clark zavrtěl hlavou. Mrtvá manželka vždycky ukazuje na manžela.

Dosnídal a zamířil do studovny s hrnkem kávy a novinami. Nacházela se v jižním křídle, byla vyzdobena ve stylu jeho domovského státu. Všude se nacházely drahé starožitnosti Divokého západu. Na krbové římse na stojanu byla postavena winchestrovka .45-70 z roku 1866. Kdykoli se Clark podíval na zbraň, vzpomněl si na Petera Camerona, muže, který se pokoušel zabít Mitche Rappa. Kdykoli sem přišel na návštěvu, vždycky tuto zbraň obdivoval. Byl to vlastně svatební dar patřící prezidentovi Groveru Clevelandovi. Příliš mnoho zbraní tohoto typu se nevyrobilo. Puška byla v naprosto dokonalém stavu a měla opravdovou historickou hodnotu. Vedle na římse stály dvě sošky Frederica Remingtona Bronco Buster a Buffalo. Nad vším visely čarokrásné originály Alberta Bierstadta zobrazující skupinu indiánů řítících se na koních po prérii. V knihovně naproti místnosti se nacházela podepsaná první díla Ernesta Hemingwaye.

Clark pociťoval dnes ráno podivné vzrušení a určitě ne proto, že Redskini hráli proti Cowboyům. Albert Rudin dnes vystoupí v Meet the Press. Clark zkontroloval kazetu ve videorekordéru a pak se posadil do koženého křesla. Zapnul televizi a položil své Timesy na poličku. Projel očima úvodní stránku, zasmál se. Do začátku show zbývalo několik minut.

Když se ozvala znělka, Clark odložil noviny a stiskl nahrávání. Usadil se. Usmíval se, když Tim Russert oznamoval téma dnešní hodinové besedy. Hosty byli předseda Rudin a kongresman Zebarth z komise pro menšiny. Bylo jim oběma přes šedesát a strávili víc než třicet let ve státních službách ve Washingtonu.

Russert své hosty představil. „Pánové kongresmani, tento týden Washington prožívá vpravdě historický týden. Poprvé v padesátileté historii CIA se stalo, že je do funkce jejího ředitele jmenována žena. Co si o tom myslíte?“

Slovo si vzal kongresman Zebarth. „Doktorka Kennedyová je vhodná kandidátka. Byla velmi výkonná jako šéfka Protiteroristického. Zná, jak to v Langley chodí. Myslím, že prezident vybral dobře. Těším se na léta, kdy bude doktorka Kennedyová stát v čele úřadu.“

Russert se otočil na Rudina. Měl doširoka otevřené oči, ušklíbal se a hlavu držel lehce skloněnou na jednu stranu. Znal všechny politiky a v devíti z deseti případů by klidně mohl odpovědět sám. „Jak se na to dívají demokraté?“ Russert věděl, jak se ke všemu Rudin staví.

Rudin se tvářil jako by právě spolkl kyselý citron. „Nevadí mi, že CIA bude řídit žena. Jednou by k tomu tak jako tak došlo. Víme dobře, že ani muži nedokázali spolehlivě využít miliardy dolarů, které do této agentury zbytečně po celá desetiletí pumpujeme.“

„Takže vy nesouhlasíte s prezidentským jmenováním?“ popíchl ho moderátor.

„Ne, nesouhlasím. Varoval jsem Bílý dům už před měsíci, že Kennedyová není vhodnou osobou, kterou my demokraté v této funkci chceme.“ Rudin mluvil bez zaváhání.

Všude se šeptalo, že prezident odstavil Rudina právě pro jeho postoj ke Kennedyové. Russerta proto překvapilo, že kongresman z Connecticutu tak neochvějně oponuje prezidentovi na veřejnosti. „Proč si myslíte, že doktorka Kennedyová je špatnou volbou pro budoucí ředitelku CIA. Vypadá to tak, že vy jste jediný z celého Kongresu, kdo si to myslí.“

„Jediný, kdo to na veřejnosti přizná,“ dodal rychle Rudin. „Z důvodů, které jsou mi neznámé, si prezident se svou administrativou prosadil jmenování, aniž by si paní doktorku dostatečně prověřil!“

Russert se zvídavě podíval na Zebartha. Republikánský poslanec teď bude hájit demokratického prezidenta. Zvláštní vývoj politiky. „Kongresmane Zebarthe?“

„Jak už jsem řekl, doktorka Kennedyová je plně kvalifikovaná pro tuto práci a abych pravdu řekl, Time, už mi občas lezou krkem řeči mého kolegy. Už jednou jsem ho požádal, aby předložil nějaké důkazy o svých tvrzeních, nebo už nechal doktorku Kennedyovou na pokoji. Paní Irene udělala pro tuto zemi mnoho dobrého a zaslouží si trochu úcty.“ Tento proslov zněl tak rozumně, že Rudin začal vypadat jako naprostý ťulpas.

Hank Clark si poposedl na židli. Zebarth právě skvěle přihrál. Clark sepjal ruce a s úsměvem si začal s televizním Rudinem povídat. „No tak, Alberte, když s tím chceš ven, tak právě teď.“

Rudin sáhl pod stůl a vytáhl složku. Se zachmuřeným výrazem tváře zavrtěl hlavou. „Time, dnes si tak trochu připadám jako Winston Churchill.“

Clark se na přístroj zamračil. „Nenech se odbýt, Alberte.“

„Varoval jsem kolegy, že se v CIA dějí nepěkné věci. Měl jsem jistotu, že spoustu věcí přehlížíme. Byl jsem přesvědčen, že ředitel Stansfield nemluví pravdu, i když přísahal před naším výborem. S Kennedyovou je to totéž. Nikdo mě neposlouchal, dokonce i má vlastní partaj mě odstavila. Jsem rád, že díky mým důkazům budeme moct předejít další hrubé chybě.“

„O čem to mluvíte, senátore Rudine?“

„Ty důkazy jsou v tomto spisu.“ Rudin začal složkou mávat nad hlavou. „Mám důkazy, že Kennedyová lhala před mým výborem. Mám důkazy, že prováděla tajné operace bez souhlasu Kongresu a nežádala o náš souhlas. Mám důkaz, že křivě přísahala a bránila průchodu práva.“

Kongresman Zebarth už slyšel tyto nekonečné litanie nesčíslněkrát. Připadalo mu to jako poslední zoufalý pokus opuštěného muže. „Alberte, to už jste říkal mnohokrát a upřímně řečeno se domnívám, že jen očerňujete charakter čestné ženy.“

„Já povím, kdo je tady čestný,“ vypálil zpátky Rudin. „Kongres, který posílá lidi do Washingtonu a oni tam nechrání Ústavu, to jsou čestní lidi!“ křičel s nenávistí pln nadšení sám nad sebou.

Zebarth, zkušený politik z Virginie ve starém smyslu slova byl hluboce zaskočen Rudinovými obviněními. „Alberte, pokud máte proti doktorce Kennedyové důkazy, navrhuju, abyste je předložil rovnou tady. Pokud ne, pak v této diskusi zachovejte aspoň trochu úroveň a přestaňte snižovat její zásluhy.“

„Ubíjet lidi po celém světě, to vám připadá lepší?“ ušklíbl se Rudin.

Clark ve své studovně si najednou uvědomoval, jak špatně se Rudin na televizní show připravil. Jeho obvinění před velkou porotou televizních diváků budou až příliš patetická.

„Povězte mi, senátore Zebarthe, už jste někdy slyšel o organizaci Orion?“

Zebartha otázka zaskočila a rozhodně nehodlal odpovědět přímo. „Nic o tom nevím.“

„Je to tajná organizace, kterou založil Thomas Stansfield a kterou řídí nikdo jiný než naše Irene Kennedyová. Po deset let vede tajnou válku na Blízkém východě, bez toho, že by Kongres o tom cokoli věděl.“

Zebarth zvolil tón hlasu, který nedával Rudinovým slovům jakýkoli význam. „Jak jste ale dokázal tuto utajenou organizaci rozkrýt?“

Za svým klidným zjevem Zebarth ale skrýval velké tajemství. Věděl o týmu Orion víc než dost. Byl jedním z vybrané skupiny kongresmanů a senátorů, kteří o to Thomase Stansfielda naopak požádali.

„Když dokonce můj vlastní výbor odmítl vyšetřovat CIA a prezident Hayes se snažil umlčet každý můj pokus, musel jsem pokračovat na vlastní pěst. Díky vlastnímu vyšetřování a velkým osobním obětem jsem našel vyššího pracovníka CIA, který byl ochoten mluvit. Je zcela ohromen okolnostmi, jak to uvnitř agentury chodí. Thomas Stansfield porušoval zákon v mnoha paragrafech a nejinak je tomu i s doktorkou Kennedyovou.“

Jména pro něj nic neznamenala. Rudin prostě šel po krku všem. Zebarth se podíval na spis na stole. „Pokud se domníváte, že máte důkaz, Alberte, rád bych ho viděl.“ Ukázal na spis.

Rudin byl víc než ochotný. Otevřel desky. „Mám jména i údaje o obětech politických atentátů, které Orion zosnoval. Mám důkaz, že týmy zvláštních jednotek byly součástí operací a mám taky toto.“ Rudin zvedl černobílou fotografii. „Jmenuje se Mitch Rapp, je americký občan, vycvičila ho CIA. Je hlavním operativcem Orionu už přes deset let. Zabil přes dvacet civilistů v různých zemích Blízkého východu. Je to atentátník, zločinec a měl by být postaven před soud stejně tak jako Irene Kennedyová. Všichni, kteří s tím mají něco společného, musí skončit za mřížemi.“

Rudin ukazoval prstem na Zebartha. „V tomto městě je až moc politiků, kteří nekonají svou práci.“ Pak se ostře podíval na Russerta. „Teď aspoň pochopí, kam to vede.“

Russert byl konsternován a jen stěží zvládal jak zareagovat. „Pane kongresmane Rudine, to jsou ale velice vážná obvinění.“

„To tedy jsou.“

„Zahájíte slyšení, nebo všechno předáte Ministerstvu spravedlnosti?“

Rudin se podíval do strany na Zebartha a pak zpět na moderátora. „Když se můj vlastní výbor nehodlá tímto malérem zabývat a Irene Kennedyová právě vypovídá před senátním výborem pro zpravodajské služby, předám důkazy senátoru Clarkovi a konečně uvidíme, jestli ta dáma půjde s pravdou ven.“

Clark ve své studovně vstal. Byl nadšen. Albert Rudin právě splnil vše, co od něj senátor očekával. Zítra ve 13.00 se Clark pustí do jednoho z nejdramatičtějších a nejvíce očekávaných slyšení. Clark byl při založení Orionu, ale součástí dohody se Stansfieldem bylo, že se bude zcela držet stranou. Taktéž s Kennedyovou. Clark se bude držet státnicky a neutrálně, zatímco jeho kolegové Kennedyovou rozcupují.

Budou mít velkou sledovanost, a to je jen začátek. Story se dostane na přední stránky všech novin. Jeho tvář i jméno se vypálí do mysli všech voličů po celé zemi. Cesta senátora Hanka Clarka na prezidentský stolec započala.

TŘICÁTÁ OSMÁ

SAUDSKÁ ARÁBIE, NEDĚLE DOPOLEDNE

Rapp stál na kraji skalisek nad mírně zvlněnou krajinou. Díval se směrem k Bagdádu. Měl na sobě lehké pouštní maskáče. Tomuto místu se říkalo Oáza 1. O této základně vědělo jen málo vyvolených. Nacházela se přímo na saúdsko-iráckých hranicích, zhruba tři sta padesát kilometrů od Bagdádu. Skalní formace se tyčila nad oceánem rudého písku. Rapp byl jediným civilistou, který se sem dostal. Vojenská posádka vlastně ani této skále základna neříkala. Muži v černých baretech jí spíše říkali přípravna nebo nástupiště. Bylo to území speciálních jednotek a díky svým velmi roztodivným charakterům nikdy o tomto místě nemluvili oficiálně. Pouštní pěšáci jí spíše říkali Hadí díra. Nad jednou jeskyní dokonce někdo ručně napsal: Vítejte v Hadí díře. Pití dovoleno.

Operátoři zvláštních složek byli jiní. Připadali Rappovi normální, ale ve srovnání s ostatními složkami armády měli svou náturu. Byli pyšní na svá vlastní pravidla. Když se dostali sem do Oázy, hned si zřídili bar. Jinak všichni vojáci v Saudské Arábii měli alkohol přísně zakázán. To ale Zelené barety, Delta Force, Navy Seal a piloty vrtulníků nijak netrápilo.

Po nonstop letu ze Severní Karoliny se dostali na leteckou základnu Prince Sultan. Jen několikrát tankovali ve vzduchu. Na cestu se vydaly tři transportní C 141 Starlifter. Plukovník Gray vyslal také zvláštní podpůrné komando, které mělo zajišťovat výsadkovou skupinu pro Bagdád. Tým byl složen ze dvou oddílů. První bude tvořit zálohu, zatímco ten druhý měl úkol zcela speciální.

Vzhledem k charakteru mise letěli ve tmě a přistáli na základně Prince Sultan. Ta má sto dvacet čtverečních kilometrů a leží devadesát kilometrů jižně od Rijádu. Amerika si pronajala část základny. Platí tam velmi přísné předpisy i vzhledem k tomu, že bylo nutno předejít opakování tragického útoku z roku 1996, kdy v Dahránu ve službě zahynulo devatenáct Američanů. Na základně stále přistávaly a startovaly stroje zvláštních oddílů, ale ještě nikdy tu nebylo takové seskupení. Přitom se nemělo konat žádné cvičení. Bylo proto nutné, aby základnu opustili krátce po příletu. Ještě za tmy piloti vrtulníků z 160. leteckého pluku zvláštních operací s 1. letkou zvláštních operací začali výsadek přemisťovat na severní hranici. Část byla dopravena na Oázu 1, další jednotky rozmístěny podél hranic v předem určených oblastech, kde Zelené barety provedly průzkum.

Vojenské velení dostalo v době války v Zálivu nejednu lekci. Tou nejdůležitější bylo, že v těchto podmínkách je nutno rozmístit techniku dávno předtím, než konflikt začne. Byla to lekce, kterou se mohli naučit jak v první, tak ve druhé světové válce, kdy německé jednotky rozmisťovaly tisíce tun životně důležitého vybavení do Severního Atlantiku. Po druhé světové válce proto mnoho vojenské techniky zůstalo v Evropě. Z chyb je nutno se poučit.

Když Saddám Husajn přepadl Kuvajt na konci července 1990, USA nebyly připraveny. Musely reagovat velmi rychle, protože hrozilo reálné nebezpečí, že se diktátor nezastaví a obsadí i Saudskou Arábii. Prezident Bush nejdříve vyslal několik jednotek 82. letecké divize. Několik tisíc lehce ozbrojených mužů proti sto padesáti tisícům vojáků Saddámovy republikánské gardy. Límečky z Pentagonu dobře věděly, že elitní jednotky 82. divize mohou zastavit Saddámovy síly maximálně tak na dva dny.

Z logistického hlediska nebylo problém dostat do oblasti vojáky. Velké transportní letouny jako 747 či C 141 mohly transponovat přes deset tisíc mužů denně. Problém ale ležel v přesunu těžkých zbraňových systémů a především vynikajících tanků MlA1 Abrams. Každý z těchto obrů váží čtyřiapadesát tun a nelze ho poslat letecky. Musely být naloženy na lodi, nebo na vlak s plochými vagóny. Abramsy sice představovaly významnou součást operace, ale chyběly tu osobní vozidla, průzkumné obrněné transportéry, dělostřelectvo, raketomety, protiletadlové baterie, komunikační vozidla. Náhradní díly a montážní pomůcky představovaly také miliony tun zásob a vybavení. Podobný přesun by trval měsíce a vedl k mnoha bezesným nocím, než se podařilo vytvořit odpovídající síly schopné odolat nepříteli.

Po válce v Zálivu armáda přijala chytré rozhodnutí a se souhlasem několika arabských států zde vytvořila sklady pro těžkou techniku. Pak teprve oblast opustila. Zvláštní jednotky šly ale ještě dál. Nejenom že tu nechaly vrtulníky a rychlá výsadková vozidla pro boj v poušti, ale navíc je udržovaly v plné bojové pohotovosti. Veřejnost a ani většina armády v podstatě nevěděla, že zvláštní jednotky vlastně nikdy v severním a západním Iráku operovat nepřestaly. Vytvořily celou řadu hlásek podél severní hranice, a ty jim dovolovaly operovat nezávisle na nepřátelském území. Saudská Arábie o tom sice věděla, ale hrála si na slepce. Saddám, až příliš pyšný na to, aby připustil, že mu hrstka vojáků působí problémy, se neodvažoval vystoupit na mezinárodním fóru, kde měl beztak velmi špatnou pověst.

Tyto malé základny byly určeny k operacím rychlého nasazení. Ve vojenském žargonu se jim říkalo CSAR. Čím dál na sever CSAR ležela, tím rychleji se musely týmy dostat letecky z oblasti. V době války v Zálivu probíhalo mnoho operací tohoto typu z malého letiště v Ar Aru, vzdáleného šedesát kilometrů od hranic. Generál Cambell, velitel štábu náčelníků, chtěl, aby tyto základny ležely ještě více na severu. Oáza 1 seděla rovnou na hranici.

V poslední době Iráčané čím dál častěji stříleli po koaličních letounech zajišťujících bezletové zóny. Generál Flood však věřil v sílu zvláštních jednotek. Bývalý náčelník štábu váhal s využitím špičkově vycvičených mužů. Flood ale zastával názor, že když máš bourák, pak se s ním musí jezdit. Když Irák začal agresivně útočit na letouny koalice, převelel zvláštní oddíly na severní hranici. Začaly přepadat iráckou armádu ve vnitrozemí. Vzápětí se ztrácely v poušti. Ostřelovači ze Zelených baretů, Delta Force i od Navy Seals likvidovali irácké důstojníky na vzdálenost půldruhého kilometru. Podobné události významným způsobem narušovaly morálku mužů a zabraňovaly úsilí Iráčanů poslat své hlídky až na samotnou hranici. Zvláštní oddíly dostaly dostatek volného prostoru pro své operace.

Rapp sledoval ze svého stanoviště krajinu. Skály házely dlouhé stíny. Slunce už začalo sestupovat za západní horizont. Žár suché pouště začal polevovat. Teplota klesne za necelé dvě hodiny na třicet stupňů. Rapp sledoval cestičky stínů plazící se směrem k Bagdádu a k jeho možnému místu skonu. Neměl strach, bylo v něm jen očekávání a pár lítostivých vzpomínek. Přál si, aby se vrátilo vše mezi ním a Annou. Nebylo to ale možné. Pocházeli z odlišného světa a jeden nechápal svět toho druhého. Bude pro ně lepší, když budou od sebe. Obviňování se vrátilo. Boj v Miláně alespoň všechno vyjasnil. Snažil se vybočit, ale vlastně proč. V nemocnici Al Husajn teď trpěly stovky pacientů. Měl jejich osud ve svých rukou. Nikdy se nedoví, kdo jim zachránil životy. Nebo se o to alespoň pokusil.

Lehká pouštní bríza zvedla oblak písku a odnášela ho pryč. Rappa najednou napadlo, zda někde v jeho minulosti také není kdosi, kdo tam zabloudil jen náhodou. Byla třeba jen náhoda, že poušť a oceán jsou si tak podobné. Mocné ale zároveň křehké a jemné. Právě tato krása láká lidské oko vidící věci, které tam nejsou. Oceán i poušť umí ukázat svou nehostinnou tvář, když jim nevěnuješ odpovídající pozornost. Z jeho úvah ho vyrušily kroky. Otočil se. Blížil se k němu plukovník Gray.

„Krása, že?“ poznamenal šlachovitý velitel Delta Force.

„Nádhera.“

„Přirozená pevnost.“ Gray položil dlaň na skálu a podíval se dolů na prudké klesání na pouštní dno.

„Co jste dali beduínům, že vás sem pustili?“

„Nic. Právě odtud útočili na irácká území. Saddám už toho měl dost a v devětaosmdesátém místo přepadl a vyčistil krysí doupata. Otrávil studně. Beduíni odešli a už se nikdy nevrátili.“

Rapp přikývl. Voda byla hlavním životabudičem kdekoli v poušti. „Budeme provádět nějaké změny v plánu?“

„Ne, myslím, že máš pravdu. Muži jsou vyčerpaní. Nemá cenu dál cvičit a riskovat nehodu. Necháme je odpočinout a sebrat se před zítřejší nocí.“

„Mluvil jsi s Washingtonem?“ Rapp stále sledoval poušť.

„Jo.“

„Co se děje?“

Gray zavrtěl hlavou. „Víš to dobře. Nejraději by toho nechali. Jenže všechno se už dalo do pohybu.“

„Dobrá. Nemůžeme si dovolit, aby nás našli dřív. Čím déle budeme čekat, tím je větší riziko, že se tam někdo prokecne.“

„Mí lidi ne,“ prohlásil rozhodně Gray.

„Nemyslím tvé muže. Mám strach z těch washingtonských žvanilů,“ odpověděl tiše Rapp. „Naší nadějí je okamžik překvapení. Řekl jsem prezidentovi, že to tvoji lidi můžou dokázat. Týdenní výcvik nám dá sice velkou výhodu, ale pokud něco prosákne, tak jsme totálně v hajzlu.“ Rapp se díval do dáli na Bagdád. „Pokud budou vědět, že si tam pro ty bomby jdeme, nepomůže nám nic.“

TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

SOUTH LAWN, BÍLÝ DUM, NEDĚLE ODPOLEDNE

Pořád se ještě nesetmělo, když Marine 1 začal nebezpečně klesat z šedé oblohy. Kola zlehka dopadla na tři disky, které umožnily těžké helikoptéře nepropadnout se do vysoké trávy. Hasičský tým byl připraven jen pro případ, že by se něco stalo. Zvláštní oddíl se rozmístil už předem, aby předešel možným komplikacím. Ceremonie s přehlídkou byla zrušena. Přílet prezidenta na palubě Marine 1 sledovali jeho přátelé, kolegové i členové týmu z uctivé vzdálenosti. Podle toho, jak byl zaneprázdněn, volil přímý odchod do budovy nebo potřásání rukama. Setkání bylo plánováno na 19.00. Vzhledem ke kongresmanově vystoupení v Meet the Press se prezident z Camp Davidu vrátil dřív. Rozhodně neměl náladu na to, aby někomu mačkal ruku a ještě se na něj culil.

Zvedly se dveře. Prezident se objevil skoro okamžitě. Měl na sobě volné olivové kalhoty, bílou košili a modré sako. Zasalutoval námořníkovi na trávníku a okamžitě zamířil do své kanceláře. Když se hnal k budově, měl jeho tým co dělat, aby mu stačil. Pokoušeli se na něj mluvit, ale on jim nevěnoval pozornost. Myslel jen na jedinou věc a o ničem venku mluvit nehodlal.

Když se dostal do Oválné pracovny, práskl dveřmi a hněvivě se podíval po své hlavní asistentce Valerii Jonesové. „K čertu, kde jsou všichni?!“

„Doktorka Kennedyová je v Situační místnosti. Ostatní jsou na cestě.“ Prezident vypadal tak, že mu praskne hlava. „Víme, co má vlastně v ruce?“ Zavrtěla hlavou. „Podle toho, co jsem zaslechla, je to vážné.“ Prezident o tom nepochyboval. Vždyť tyto rozkazy potvrzoval. „Valerie,“ řekl přes sevřené rty, „chci, aby to bylo zřejmé. Alberta Rudina zničím. Zítra ráno bude zametat v suterénu Kapitolu. Zapomenu na veškerou podporu, co kdy měl. Ten blbec se musí cítit jako opravdový zrádce.“

Jonesová sepnula ruce jako při modlitbě, pak je oddělila a naznačila nebezpečnost podobných slov. „Nemyslím…“

„Žádné omluvy,“ vyštěkl prezident. „Já ho varoval, parchanta. Pamatujete se?“

Jonesová přikývla. Věděla, že role asistentky vlastně představuje i jeho důvěrnici. „Pamatuju se.“

„Když si ten skřet nedal říct a přes varování pokračoval, tak dobře. Nemá se co plést do výkonné moci.“

„Je předseda Výboru pro zpravodajské služby, pane.“

„Jo, a demokrat!“ vykřikl Hayes. „Má stát na mé straně. Copak si musím chránit záda i před členy své vlastní strany!“

„Pane, chápu, že jste rozčilen, ale musím vás uklidnit.“

Prezident zvedl ruku jako policista. „Já vím, že jste má asistentka a chcete zabránit tomu, abych neudělal nějakou hloupost. Tentokrát ale Valerie není cesty zpátky. Albert Rudin spáchal v politice ten nejhorší hřích. Vrazil dýku do zad vlastnímu prezidentovi. Všichni se dívají a jen jeden z nás tohle přežije.“

Jonesová jen několikrát zamžikala. Nakonec přikývla. Pokusí se na něj mluvit, dokud se neuklidní. „Co mám udělat?“

„Chci sem všechny z mého týmu!“ Prezident se pak ale rozhodl jinak. „Ne, jdu dolů. Až přijedou, tak mi dejte vědět.“

Jonesová šla za ním. „Pane, můžu?“ Bála se, že prezident řekne něco mimo Oválnou pracovnu.

„Ne!“ Hayes se nehodlal dohadovat. Opustil pracovnu a sešel dolů do zajištěné Situační místnosti. Když vstoupil, zaskočilo ho, že vedle Kennedyové, Flooda a Campbella jsou v místnosti i lidé z jejich štábů. Skláněli se nad mapami. Když spatřili prezidenta, okamžitě se narovnali.

„Pánové, nevěděl jsem, že jste tady. Omluvte mě, nejdřív si musím promluvit s doktorkou Kennedyovou o samotě.“

Vojáci si byli dobře vědomi toho, co se stalo v té tiskové besedě. Rudin tam také obvinil muže ze zvláštních jednotek. Bylo zřejmé, že během týdne budou muset na Kapitolu zodpovídat velmi ošemetné otázky. V této době se nic horšího stát asi nemohlo.

Když vojáci odešli z místnosti, prezident naznačil Kennedyové, aby se posadila. Hayes zůstal stát. Položil dlaně na stůl a s výrazem obrovské lítosti se podíval na Irene. „Promiňte. Promiňte, že jsem vás do toho zatáhl.“

Kennedyová se usmála. „Pane prezidente, vy omluvte mě, že jsem vás do toho dostala. Albert Rudin mě nesnáší už dlouho, to jste ještě ani prezidentem nebyl.“

„Ne, o to mi nejde. Hovořím o osmaosmdesátém. O založení týmu Orion.“ Zavrtěl hlavou. „Nikdy by nás nenapadlo, že jeden z nás poruší konspiraci.“

„Pane, byla jsem si tohoto rizika vědoma, když jsem práci přijímala. Kdybyste mi ji nabídl znovu, opět bych ji přijala.“

Hayes kývl hlavou. „Já vím,“ řekl tiše. „Právě proto si tohle všechno nezasloužíte.“

Kennedyová něco podobného očekávala. Šlo o politiku a ta byla mnohem horší než jedno slyšení. Celý den analyzovala svou možnou budoucnost, nijak dobře to nevypadalo. Zvláště ne v otázce první ženy na místě ředitelky CIA. Tlak na prezidenta, aby stáhl její jmenování, bude značný. Kennedyová mu nedovolí, aby to udělal. Pokud to v průběhu slyšení zazní, pak odstoupí sama. Z prezidentova postoje vycítila, že všechno skončilo. On ale nevěděl, co ona udělala. Patnáct let žila v myšlenkách, co bude příští tah. Stejně tak jako Thomas Stansfield. Zesnulý ředitel CIA byl připraven na okamžik, kdy se existence týmu Orion prozradí. Senátoři a kongresmani, kteří tenkrát Stansfielda o takový krok požádali, trvali na tom, že mezi nimi a CIA vznikne neprostupná ohnivá hradba. Když se Orion prozradí, pak bylo domluveno, že Stansfield vezme všechnu vinu na sebe. Nikdy se nezmíní o senátorské a kongresové podpoře. Přesně tak to stálo hned v první dohodě.

Stansfield ale šel mnohem dál. Aniž by to senátorům a kongresmanům řekl, vytvořil celou řadu dokumentů, které uchovával v ředitelské kanceláři. V nich byly dopisy datované do čtyřiadvaceti hodin od zahájení operace týmu Orion. Tak to bylo podle zákona, a přesně to kongresmana Rudina tak rozčilovalo. Navíc Stansfield do těchto spisů uložil množství informací o vlivných legislativcích na Kapitolu. Nikomu z nich by se nelíbilo, kdyby podobné informace unikly na veřejnost. Kennedyová najednou cítila šanci, i když před pár hodinami žádnou, ani tu nejmenší neočekávala. Hayes zvedl oči. „Jak to jen zítra zvládnete?“

„Nevím, pane, ale pokusím se.“

Prezidenta právě napadlo, zda její jméno nemá stáhnout. „Irene, hrozně bych si přál, abychom našli nějakou cestu, jak se jim postavit.“

„Ale takovou máme,“ odpověděla Kennedyová s poměrně vysokou sebedůvěrou.

„Jakže?“

„Chce to trochu rizika, ale bude to fungovat.“

Prezident si ji prohlížel. Hledal náznak toho, jak se chce dostat z Rudinových spárů. „Poslouchám.“

„To, co má kongresman Rudin ve spisu, jsou přece přísně tajné materiály.“

„A?“

„Je to přísně tajný materiál. Dostal ho od zaměstnance CIA. Pane prezidente, ten člověk spáchal zločin.“

„Jak to?“

„Při vstupu do CIA přece všichni zaměstnanci podepisují slib mlčenlivosti.“

Prezident vypadal skepticky. „Jenže tentokrát je to mnohem větší aféra, Irene. Je v tom namočen tisk.“

„Poslouchejte mě pozorně, pane prezidente. Většina operací týmu Orion přímo s CIA nesouvisela. V posledním roce ale ředitel Stansfield zlegalizoval činnost. Založil Mitchovi osobní spis. Založil kompletní kartotéku aktivit týmu. Je vedena pod přísným utajením. Máme k dispozici seznam senátorů a kongresmanů, kteří byli pokaždé přesně informováni o plánované akci.“

Prezident se zamračil. „Jak legitimní je celá ta záležitost?“

„Není to otázka legitimity, pane.“

„Ale ano. Co když popřou, že takový dokument podepsali?“

„Nepopřou.“ Kennedyová mluvila naprosto jistě.

Hayes jí začal rozumět. Strach, který se nesl Washingtonem z toho, že Stansfield si udržoval tajné spisy na mnoho osobností, byl tedy oprávněný. „Chcete říct, že by se jim nelíbilo zveřejnění určitých okolností, pokud by popřeli, že dokumenty podepsali?“

„Tak nějak.“ Kennedyová zůstávala ve své ulitě. Prezident ale pochopil, kam mířila.

Zbledl, když si uvědomil dosah akce.

„Pane, máte dostatečnou pravomoc, abyste požádal ředitele FBI Roache, ať se materiály a kopie, které má Rudin u sebe, zabaví pro jejich kriminální původ.“

Prezident zamrkal. „Chcete říct, že se FBI má vrhnout na dům amerického kongresmana?“

„Přesně tak.“

„To nemůžete myslet vážně… Tisk by…“

„Pane,“ přerušila ho Kennedyová. „Rudin taky s vámi nehrál fér. Někdo mu blízký porušil zákon. Za normálních okolností bychom takovou věc přehlédli, jenže tentokrát vystoupil před veřejností s přísně tajnými dokumenty.“

Prezident pochybovačně zkřížil ruce na prsou. „Kam to celé, k sakru, povede, Irene?“

„Když zítra půjdu na Kapitol ke slyšení, ukřižují mě. Když se vzdám jmenování, Rudin bude týden vykřikovat do světa, že měl pravdu. Ukřižují mě taky. Stane se to v každém případě. V obou případech Rudin obviní vaši administrativu z napomáhání.“

„Pak jsme v prdeli.“ Hayes vstal a zhluboka se nadechl. Položil si ruce na kyčle. „Když už se to muselo stát, tak proč zrovna v době, kdy začínáme operaci v Iráku?“

„Máme ještě třetí cestu, pane,“ navrhla.

„Jsem jedno velké ucho.“

Kennedyová začala krok po kroku líčit svůj plán. Budou muset použít FBI. Provedou prohlídku v Rudinově domě a kanceláři. Řev, který nastane, přijde ze všech stran od politiků i od novin. Dá se ale předvídat jeho obsah a bude poměrně krátkodobý. Kennedyová totiž předpokládala další kroky. Takové, které jednou provždy uzavřou jeho kariéru.

ČTYŘICÁTÁ

OVÁLNÁ PRACOVNA, NEDĚLE VEČER

Clark si na schůzku oblékl oblek. Chtěl zavolat prezidenta a promluvit si s ním o Rudinově případu. Pokud měl prezidenta udržet v nevědomosti o své roli, pak mu musel vyjádřit sympatie a nabídnout pomoc. Nic takového ale nehodlal udělat. Měl prezidenta a demokraty v koutě. Kennedyová se stane zářícím bleskem v jednom z nejslavnějších slyšení americké historie.

Prezident ho ale mírně překvapil, když zavolal sám. Požádal Clarka, aby za ním přijel do Bílého domu. Hayes mu dal jasně najevo, že si musí promluvit už dnes večer. Clarka telefonát rozrušil, neboť se jeho jméno nějakým způsobem přimotalo do celého toho zmatku. Dokáže to zvládnout, ale přece jen by bylo lepší, kdyby ho prezident z celé té šlamastyky vynechal.

Prezidentova asistentka odvedla senátora z Arizony do Oválné pracovny a odešla. Prezident zavřel tajné dokumenty a položil brýle nakrátko na stůl. Hayes měl také na sobě oblek. Vstal a šel přivítat muže, kterého považoval za svého spojence.

„Hanku, jsem rád, že jste přišel.“ Nabídl mu ruku.

„Bobe, to je v pořádku.“ Oba muži sloužili společně v Senátu a Hayes dával v soukromí přednost křestnímu jménu.

„Posaďte se.“ Hayes ukazoval na pohovky u krbu. „Co si dáte k pití?“

„Nic, děkuju.“ Clark si rozepnul knoflík u saka a posadil se.

Prezident se usadil na protější pohovku. „No, náš starý kamarád Al Rudin nás dostal do pořádného průšvihu.“

Clark si dával dobrý pozor na prezidentův tón. Měl strach, aby nevěděl víc, než dává najevo. Clark si jen povzdechl: „Zítra to bude pěkný cirkus.“

„O tom nepochybuju.“ Prezident se opřel a pravici položil na opěradlo pohovky. „Jak to zvládnete?“

„Dobrá otázka. Od rána mi neustále zvoní telefony. I ten poslední pisálek ve městě chce vědět, co se zítra stane. Volali mi všichni z mého výboru; většina z nich se může zbláznit. Je to pořád stejné. Pokud je něco pravdy na tom, co Rudin dnes vykládal v televizi, pak paní doktorka Kennedyová shořela na troud.“

Ta slova prezidenta rozhodně neuklidnila. Jeho vedoucí kanceláře už mluvila s demokratickými senátory z výboru. Začali zaujímat neutrální stanoviska a držet si odstup od prezidenta. Za normálních okolností by se prezident nikdy na něco podobného nezeptal. Ušklíbl se. „Co na to vedení strany?“

Clark s překvapením v očích hleděl na prezidenta. „Pane, chtějí vaši hlavu a já ji mám přinést na stříbrném podnose.“

Hayes uhnul očima. „Uděláte to?“

Clark zamrkal a i on uhnul očima. „Bobe, ani nevíte, jak tuhle situaci nesnáším.“

„Neodpověděl jste mi.“

Clark se začal tvářit zničeně. „Rozhodně vás do toho nehodlám zatahovat.“

„Někdo to ale udělá.“ Prezident se snažil natočit hlavu tak, aby se mu Clark musel podívat do očí. „Třeba senátor Jetland.“

„Bobe, tohle neovlivníme. Respektuju vás, ale víte, jak to chodí. Ve vodě je krev a žraloci začali kroužit.“

„O tom nepochybuju.“ V Hayesově hlase zazněl lehký nádech sarkasmu.

Chvilku mlčel, pak ale poznamenal: „Hanku, celé ty roky jste byl dobrý parťák. Chci vás varovat. Dejte si pohov a odložte slyšení o dva dny.“

„To nepřichází v úvahu.“ Clark rozhodně zavrtěl hlavou.

Prezident hledal slova, jak má v nátlaku pokračovat. Pak ale pochopil, že to stejně nikam nepovede. Bitevní pole již byla obsazena. Republikáni proti demokratům s Albertem Rudinem uprostřed. Bojová operace uvnitř Washingtonu byla víc než nebezpečná. „Ať už to je tak nebo tak, doktorka Kennedyová moc mluvit nebude. Netlačte na ni.“

„Ona nic neřekne?“

„Připomínám jen slib mlčenlivosti, který podepsala, když začala pracovat pro CIA. Odmítne odpovídat na otázky související s národní bezpečností na veřejnosti.“

„Mám k ní respekt, ale tohle nelze. Když zaujme tento postoj, nezbude nic jiného, než abych po ni šel.“

„Nedělejte to,“ varoval ho prezident.

Clark se zamračil. „Pamatujete si, co bylo v dohodě? Pokud bude tým Orion odhalen, Stansfield s ní vezmou všechno na sebe.“ Nechal svá slova dosednout. „Musí vystoupit před mým výborem a připustit chybu. Pak ji můžu chránit.“

„Dobrá, ale zítra to nebude, takže neudělejte chybu a nechte jí prostor.“ Prezident vstal. „Hanku, ať už jste na mé straně nebo ne, varuju vás. Nechte si zítra zadní vrátka.“

Clark se na něj podíval a zvažoval, co ten hajzl může mít v rukávu. Byl v koutě a ještě měl tu drzost mu tady v Oválné pracovně vyhrožovat. Clark se málem rozesmál, ale navenek se choval tak, že prezidentova slova zvažuje. Clark vstal. „Budu o tom uvažovat.“

SITUAČNÍ MÍSTNOST, NEDĚLE VEČER

PREZIDENT OPUSTIL MÍSTNOST společně s Clarkem a sešel do přízemí, kde už na něj čekali štáb náčelníků, poradce pro národní bezpečnost a Irene Kennedyová. Ministr obrany Rick Culbertson se dopoledne vrátil z Kolumbie a byl osobně prezidentem informován o irácké krizi. Bezpečnostní opatření byla natolik přísná, že se prezident rozhodl udržet kruh informovaných velmi úzký. Z generálního štábu o všem věděl jen generál Flood. Jednotliví velitelé armádních jednotek neměli o nemocnici Al Husajn ani ponětí.

Prezident vešel do místnosti a než mohli vstát, vybídl je, aby to nedělali. „Seďte.“ Vzal si židli a přitáhl ji k čelu stolu. Podíval se na generála Flooda. Krátce přikývl.

Předseda sboru náčelníků předával složky jednotlivým mužům. „Pánové.“ Flood mluvil především ke svému štábu. „Budete potěšeni, že prezident na základě agresivního chování Iráku dal zelenou leteckým silám, abychom je vymazali. Když otevřete své složky, máte tam přesný rozpis cílů.“ Tento seznam byl updatován podle leteckého a satelitního snímkování. Pomáhal i sběr dat běžnou špionáží. Muži ze štábu ještě nikdy neviděli takto pečlivě zpracovaný dokument od poslední války. Když listovali tucty stránek, jen kouleli očima a tiše něco šeptali. U každého cíle byly uvedeny označení, popis, poloha GPS, typ nálože a způsob útoku.

Generál pokračoval: „V 21 hodin saudského času bude zahájena operace proti Iráku. Útok bude proveden takto: v první vlně startují A 10, útočné vrtulníky Apache, neviditelné bombardéry F 117 a střely s plochou dráhou letu.“ Flood nemusel vysvětlovat detaily. Důstojníci podobné plány znali skoro zpaměti. První vlna vzlétne s výhodou okamžiku překvapení a zlikviduje protileteckou obranu, druhá vlna s bombardéry a útočnými stíhačkami zničí ostatní pozemní cíle. Muži se ani nehýbali a skoro nábožně poslouchali Flooda. Nikdo se na nic neptal či něco nedoplňoval. Vše bylo rozhodnuto. Muži a ženy v oblasti Zálivu na podobný okamžik cvičili tři sta pětašedesát dní v roce. Mašinérie se uvedla do chodu. Stačilo jen stisknout startér a stroj se dal do pohybu.

Flood skončil se zkrácenou verzí plánu. „Omlouvám se, že jsem vás na tuto operaci neupozornil dříve, ale kvůli okolnostem to opravdu možné nebylo. Buďte velice opatrní, rozhodně nechceme, abyste si tam spálili prsty. Máte nějaké otázky?“

Admirál a tři generálové zavrtěli hlavou. „Dobrá. Můžete jít a uvést své jednotky do pohybu,“ rozhodl Flood. Když muži vstali, dodal: „Jsem ve své kanceláři asi za hodinu. Když budete cokoli potřebovat, jsem vám k dispozici.“

Prezident se podíval na svou složku. „Generále, já tam ale nevidím onen bezpečnostní koridor. Jak to naše Delta Force dokáže? Jsou v bezpečí?“

„Piloti před vlastním startem dostanou upřesněné seznamy.“ Flood ukazoval mapu, kde byla příslušná oblast Bagdádu označena červeně. „Žádný z cílů se nenachází v červeném perimetru. Dostanou přesné instrukce, kam nesmí bomby dopadnout.“

„Nebude to trochu podivné?“

„Po zničení čínské ambasády ani ne. Pořád dostávají rozkazy, jakým oblastem se vyhnout.“ Flood ukazoval cesty vyznačené na mapě. „Přesto ale tento konvoj je velice neobvyklý.“

„Takže pochopí, že něco není v pořádku?“ zeptal se prezident.

„Někteří nejspíš ano,“ přitakal Flood, „ale budou mít svých problémů dost, než aby se tím nějak zabývali.“

„Pane,“ řekla tiše Irene. „Nemocnice stojí ve čtvrti Al Mansur. Je to oblast, kde je také několik ambasád, například ruská a jordánská. Jsou tam i Pákistánci. V této čtvrti je také hlavní sídlo republikánské gardy a irácké zpravodajské služby. Právě kvůli těmto cílům je docela pochopitelné, proč tam neudeříme.“

Prezident se uspokojil oficiálním vysvětlením Kennedyové, proč bude červená zóna ušetřena. Pořád ale myslel na koridor, který vedl na západ. „Generále. Když někdo z pilotů spatří karavanu bílých vozů unikajících na západ uprostřed útoku, jak zareaguje?“

„Spojí se s nejbližším AWACS a požádají o identifikaci.“ AWACS je systém prvního leteckého varování. Používá se pro koordinaci útoků na nepřátelské cíle.

„Nebude náhodou iniciativní a nevymaže ta auta ze silnice?“

Generál se na okamžik zamyslel. „To se klidně stát může.“

„Pak nám ale taky celá tato akce nemusí vyjít,“ zhrozil se prezident.

„Nemusí,“ připustil Flood zamyšleně. Po chvilce se podíval na prezidenta se šibalskou jiskrou v oku. „Pane, budeme muset našim okřídleným chlapcům říct, že máme taky kluky dole na zemi.“

Prezidenta tato myšlenka ohromila. „Teď?“

„Ne, počkáme až do posledního okamžiku. Za žádných okolností ale nebudeme mluvit o těch atomovkách.“

Prezident spokojeně přikývl. „Co ty mercedesy?“

Podíval se na Kennedyovou a žádal o nápovědu.

Nehnula ani brvou. Hluboce přemýšlela. „Musíme pilotům říct i o těch automobilech. Pokušení by mohlo být až příliš velké. Respektuju jejich výcvik i velení, dokonce chápu, že by to bylo porušení řádu, ale ti kluci ve stíhačkách jsou vlastně potrhlí kovbojové. Jsou cvičeni riskovat a mačkat spoušť. Bílé mercedesy představují pro naše lidi totéž jako pro irácké obyvatelstvo. Bílá to je Saddám, přinejmenším aspoň možnost, že je uvnitř.“ Odmlčela se, aby prezident měl čas si její slova přebrat. „Kdybych já seděla na místě těch kluků a najednou měla šanci dostat Saddáma, pak bych asi taky nečekala na AWACS a na zelenou.“

Prezident se opřel o sedačku a tvrdohlavě zkřížil ruce na prsou. Kennedyová dobře chápala, že se brání představě prozradit podstatu operace větší skupině lidí. Historie je plná příběhů, kdy se výhoda proměnila v nevýhodu jen proto, že se ti druzí o ní včas dověděli. Pracovala v CIA už patnáct let a věděla, že některé informace je nutno chránit. James Angleton málem celou CIA svou paranoidní představou zlikvidoval. Tisíce amerických námořníků a letců padlo v Pearl Harbouru jen proto, že Washington otálel s předáním obsahu japonských depeší, i když jejich obsah byl zřejmý. V určitém okamžiku se nedá dělat nic jiného, než jen důvěřovat svým lidem.

„Pane, pokud letci i operátoři AWACS dostanou odpovídající informace jen hodinu před útokem, jsem si jista, že misi neohrozíme. I kdyby irácká výzvědná služba zprávy dešifrovala, nedokážou tak rychle zareagovat. Kdyby zprávu zadrželi, pak projde jednotlivými články vedení, a než se najde někdo, kdo rozhodne, už nebude o čem, protože jim budou padat na hlavu bomby.“

Prezident si viditelně oddechl. „Dobrá. Hodinu před útokem. Ale rozhodně ne dříve.“

ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

CAPITOL HILL, PONDĚLÍ ODPOLEDNE

Hlavní město se otřásalo v základech. Washington ovládl skandál. Nebyl to ale vlastně jen skandál, šlo o víc. CIA lhala před Kongresem, zneužívala svěřené prostředky a vraždila cizince. Jedna věc by stačila, aby zvedla mediální smršť, ale teď tu byly všechny tři dohromady. To ale zdaleka nebylo všechno. Přišlo tornádo. Za úsvitu se skupina zvláštních agentů FBI s jakýmsi rozhodnutím v ruce vrhla na kancelář a dům kongresmana Rudina.

Kongresman strávil celé dopoledne před všemi možnými kamerami a mikrofony a nadával a nadával. Jako všichni politici v podobné situaci hovořil o jediném pořád dokola. „Jsme v ústavní krizi.“ V show Today si Rudin hořce stěžoval, že výkonná moc válcuje legislativní způsobem, jako to v roce 1930 udělal Hitler v Německu. Protestoval přede všemi, protože podle něj byla bezprecedentně porušena Ústava, bylo porušeno nezadatelné právo na oddělení výkonné moci od moci zákonodárné. Kongresman z Connecticutu si už ale nestěžoval sám.

V době, kdy se zprávy vysílají čtyřiadvacet hodin denně, skandál ovládl pondělní den. Nebyl čas zdroje ověřovat; nebyl čas dokonce ani myslet. Našlo se ale i pár zkušených a bystrých politiků, kteří raději stáli stranou a čekali, co se z toho vyvine. Jenže spousta těch s velkým Já si nemohla příležitost odpustit. Museli vystupovat, aby byli viděni a slyšeni. Skupina sta senátorů a čtyř set pětatřiceti kongresmanů je už pořádné množství lidí. Médiím rozhodně nechyběly proslovy a prohlášení. Většina z nich hájila kongresmana Rudina. Představa, jak federální agenti pronikají do jejich kanceláří či domů, zvedala hladinu adrenalinu všem zákonodárcům. Rudin navzdory své odporné povaze vítězil. Politologové a politici se přidávali, že prezident Hayes udělal chybu. Ať už chtěl prohlídkou získat cokoli, teď se to obracelo proti němu. Rudin se teď pohupoval na vlně přízně veřejného mínění.

Kennedyová se v motocyklovém konvoji blížila k Hartově budově Senátu. Bylo skoro 13:00. Její ochranka ji chtěla provést dovnitř zadními dveřmi, ale Kennedyová tuto myšlenku zavrhla. Navzdory jejich protestům je požádala, aby ji vysadili přímo před budovou, kde už parkovalo kolem deseti karavanů se satelitními anténami. Kolem stovky protestujících se zde dovolávalo dodržování Prvního dodatku Ústavy.

Kennedyová chápala, jak média pracují a rozhodně jim nechtěla podlehnout. Rozhodně se nebude do Senátu plížit zadními dveřmi, obklopena ozbrojenými gorilami. Projede rovnou masou řvoucích protestujících a kameramanů a bude se tvářit, že nemá co skrývat.

Před budovami bylo rušno. Tři vozy zajely za roh, aby si jich protestující a paňácové z médií nevšimli. Zastavily a dveře se na okamžik otevřely. Kennedyová se obklopila čtyřmi gorilami, než dav zjistil, že je už tady. Policie na Kapitolu naštěstí udržela průchod čistý. Byli u dveří dříve, než si jich někdo všiml a než vypukl frenetický řev. Prošli kontrolním stanovištěm, detektorem kovů a byli doprovázeni dalšími čtyřmi policisty rovnou do konferenční místnosti.

V široké chodbě před sálem 216 se cpali dopisovatelé a novináři snad ze všech kabelových médií. Jeden z nich pracující pro bulvár jim hned oznámil, že Kennedyová je už tady. Jen zlehka poznamenal, že přišla na vlastní pohřeb.

Začala kráčet po zvedající se rampě do místnosti. U dveří na sebe nahodila masu svalů a ocele a pokračovala do střední uličky. Senátoři už seděli na svých místech a dívali se dolů ze svého stolce tvaru U s červeným přehozem. Svědecký stolek Kennedyové byl pokryt jednoduchým zeleným ubrusem, její židle byla vyrobena z ohýbaného plastu s kovovými nohami. Nijak se nelišila od těch, na kterých seděli hosté na galerii.

Mramorová zeď za senátory nasvědčovala, že tady není nikdo s inteligencí a vkusem. Kennedyová se zahleděla na emblém uprostřed té kamenné monstróznosti. Působila naprosto klidně, navzdory blýskajícím fotoaparátům. Její síla vyvěrala ze sebevědomí. Jádrem práce pro zpravodajskou službu je oklamat nepřítele, přesvědčit ho, že věci jsou jinak, zatímco ve skutečnosti je to po vašem. Dnes měla přesně stejný úkol. Byla na posledním tahu.

Z horních galérií vyčuhovaly černé objektivy kamer a mikrofony. Místnost byla přecpaná. Národní televize vysílala slyšení v přímém přenosu. Senátoři se svými štáby postávajícími za nimi na ni hleděli jako na sériového vraha. Kennedyová byla zraněné zvíře, které je potřeba dorazit. Supové kroužili, hyeny se sbíhaly na umírající Irene Kennedyovou. Díky televiznímu přenosu šlo opravdu o hodně. Byl to den, kdy se dělá politická kariéra tím, že se zničí život státnímu zaměstnanci, který spolehlivě pracoval patnáct let v boji proti mezinárodnímu terorismu.

Senátor Clark odklepl jednání ťuknutím do dřevěného bloku. Vypadal opáleně a docela švihácky v tmavém vlněném obleku a kravatě v tmavém bordó. Osazenstvo sálu si ho nevšímalo, a tak se Clark snažil vynutit si pozornost mnohem silnějším bušením. Krátce se podíval na Kennedyovou. Hlavou mu problesky vzpomínky na večerní setkání s prezidentem. Nechápal, proč prezident blafoval. Třeba to ani nebylo zapotřebí. Clark proto volil opatrnou techniku. Jako král v šachu začal posunovat figurkami po šachovnici.

„Doktorko Kennedyová,“ začal Clark hlubokým hlasem. „Připomínám, že jste stále pod přísahou.“

„Jsem si toho vědoma, pane předsedo.“

„Od minulého pátku se mnoho věcí změnilo,“ podíval se Clark na svou oběť jako na cár bezcenného papíru. Bylo to předem naučené gesto, aby v televizi vypadal jako osobnost. „Předtím než vám dáme slovo, bych se rád ujistil, že se vyjádříte taky k obviněním, která vznesl kongresman Rudin.“

Kennedyová otevřela ústa, ale neřekla nic. Několik senátorů, snad proto, aby jí nedali šanci přejít do protiofenzívy, už na ni začal vykřikovat a žádal si Clarkovu pozornost.

„Promiňte mi, pane předsedo!“ zahučel senátor Jetland. Už to bylo počtvrté. Ostatní ztichli. Pak už se nijak nenamáhal čekat, až si ho všimne. „Myslím, že vzhledem k okolnostem bude daleko lepší, když paní doktorce položíme rovnou jasně formulované dotazy, na které bude muset odpovědět.“ Senátor z Nového Mexika se vítězoslavně podíval na kolegy. „Měli jsme začít v deset, a teď už je deset minut po desáté. Pokud má paní doktorka nějaké prohlášení, může ho později zanést do protokolu, nebo ho přečte na konci dne. Nesmíme ztrácet čas.“

Navzdory jeho touze po krvi, někteří chtěli slyšet proslov Kennedyové. Uvědomovali si o co Jetland usiluje a nehodlali vypadat jako tupci. Začali intervenovat v její prospěch. Byli ale přerušeni.

Překvapení přišlo rovnou od svědeckého stolku. „Návrh senátora Jetlanda mi skvěle vyhovuje.“ Kennedyová ho vyzvala na souboj. Jetland byl ve své době neocenitelným spojencem CIA. Sloužil i v legislativním výboru. Proseděl tam většinu svého mandátu. Přešel do výboru pro výzvědné služby jen proto, aby se dostal do titulků. Patřil k nejostřejším kritikům prezidenta.

Aniž by senátor Jetland čekal na vyzvání předsedy, chopil se mikrofonu. „Doktorko Kennedyová, to je od vás velmi laskavé. Nejdříve bych se vás rád zeptal, jaký byl dnes ráno za úsvitu rozsah útoku na kanceláře a dům kongresmana Rudina.“

„Můžete být přesnější?“

Na Jetlandově tváři se objevil úšklebek. „Poradila jste prezidentovi i řediteli FBI Roachovi či komukoli jinému, aby zorganizovali razii na kongresmana Rudina?“

Všechny oči se upřely na Kennedyovou. Naklonila se dopředu a s úsměvem odpověděla. „Ano, pane senátore, udělala jsem to.“

Po galérii se nesl překvapený šepot. Senátor Clark dvakrát bouchl kladívkem. Místnost znovu ztichla. „Ano, oběma jsem doporučila, aby panu kongresmanu Rudinovi předložili povolení k domovní prohlídce.“

Senátor Jetland se opřel předloktím o stůl. „Připadá mi velice znepokojivé, že jste služebně prosadila vendetu proti kongresmanu Rudinovi, členovi Kongresu, poté, co veřejně vyslovil obvinění, která ohrožují vaši kariéru.“ Hněvivě se díval na Kennedyovou.

Kennedyová ale zůstávala ledově klidná. „Položil jste otázku, pane senátore, nebo je to prohlášení pro tisk?“

Jetland se ale nebavil. „Berte to, jak chcete. Vyjádřete se. Popravdě.“

„Jediné, k čemu se vyjádřím, je slovo vendeta.“ Kennedyová mluvila jako zkušený chirurg při operaci. V jejím hlase zněla úcta, ale i rozhodnost. „Nemám důvod vést jakoukoli vendetu proti kongresmanu Rudinovi. Myslím, že velice snadno prokážu, že spíše pan kongresman vede vendetu proti CIA.“

„Proč jste tedy potom poštvala na kongresmana prezidenta, aby se k němu choval jako ke zločinci?“

„Pane senátore. Nikdo nemůže poštvat pana prezidenta. Jistě víte, že je nejvýše postavenou osobou výkonné moci. Zvlášť pak ne prezidenta Hayese.“

Jetland vybuchl. „Už se vám nějaký federální agent proboural s puškou v ruce do domu?“

„Nevěděla jsem, že vyrazili dveře.“ Kennedyová samozřejmě věděla, že k ničemu takovému nedošlo, ale nehodlala se přít o maličkosti.

„Neodpovídáte na otázku, paní doktorko. Položím ji tedy jinak. Už se vám stalo, že federální agenti zabavili vaše dokumenty, protože to chtěl kongresman Rudin?“

„Ne, pane senátore.“

Jetland považoval toto prohlášení za své vítězství a užíval si toho okamžiku pohledem po ostatních. „Bude asi náhoda, že kongresman Rudin vystoupil v televizi s vážnými obviněními vaší osoby a že vy na základě této události radíte prezidentovi a řediteli FBI, aby u něho udělali razii!“

Kennedyová se na něj zpříma podívala. „Pane, z hlediska své funkce jsem prezidentův poradce.“

„Děkuju vám, doktorko Kennedyová,“ řekl Jetland povýšeným tónem. „Děkuju vám za lekci z občanské výchovy. Přejděme k jádru věci. Proč jste prezidentovi radila, aby se ke kongresmanovi zachoval jako k nejhoršímu zločinci?“

Kennedyová notnou chvíli zvažovala rozsah své odpovědi. Bylo zřejmé, že se jí nechce odpovídat. „Je mi líto, ale na tuto otázku vám neodpovím, pane senátore Jetlande.“

Jetland se spokojeně mračil do kamer. „Nechcete, nebo nemůžete?“ zavrčel.

„Nechci.“ Kennedyová si stále držela stejný tón hlasu.

„Vyhrazujete si nějaká privilegia, nebo co, doktorko Kennedyová?“

„Ne, pane senátore. Z důvodů národní bezpečnosti nemůžu a nebudu na tuto otázku odpovídat.“

Odpověď jen nabudila senátorovu žluč. Přešel hned k další otázce. Mluvil velmi nahlas. „Kongresman Rudin se objevil v Meet the Press a přednesl velice vážná obvinění vůči vám. Budete jeho vystoupení komentovat?“

„Naprosto ne.“

„Proč ne?“

„Z důvodu ochrany národní bezpečnosti Spojených států amerických.“

„Velice pohodlná výmluva,“ štěkl senátor.

„Na národní bezpečnost se dá jen těžko vymlouvat, pane,“ odvětila Kennedyová klidně.

„Ale dá,“ ušklíbl se senátor z Nového Mexika. „Podle mého názoru nechcete připustit žádná pochybení a cokoli se vás bude dotýkat, schováte pod zástěrku národní bezpečnosti. Nijak nevadí, když jste porušila hezkou řádu federálních zákonů!“

Kennedyová pokračovala v předem připraveném tónu: „Pane senátore, je to opět prohlášení, nebo otázka?“

„Mám otázku,“ vyštěkl senátor. „Myslíte si, že tento výbor potvrdí vaše jmenování, pokud nebudete odpovídat na otázky?“

„Nemyslím.“ Kennedyová zavrtěla hlavou.

„Mám to tedy chápat, že již nestojíte o místo v Central Intelligence Agency?“

„Ne, chápete to naprosto špatně, pane senátore.“

„Takže pořád tuto práci chcete?“

„Jistě, pane.“

Jetland mával rukama nad hlavou v divadelně nacvičeném gestu frustrace. „Tedy, doktorko Kennedyová, nerad to říkám. Nemůžete sedět na dvou židlích. Když chcete být ředitelkou CIA, budete muset odpovědět na delikátní otázky. Takže se můžeme vrátit k tématu.“ Jetland otevřel složku. „Kongresman Rudin prohlašuje, že dostal tyto informace od jednoho vašeho spolupracovníka. Znám kongresmana Rudina a nemám důvod pochybovat o autenticitě jejich původu. V tomto okamžiku je beru jako fakt.“

Jetland si přesedl. „Vím dobře, jak snadno se dají tyto diskuse zavést do slepé uličky. Proto se vás zeptám naprosto jasně!“ Jetland zvedl fotografii a ukázal ji Kennedyové. „Mám tady snímek jednoho muže. Je vždycky dobře, když se problémy dají zosobnit. Má i jméno, pracuje pro CIA už deset let a není to úředník. Jmenuje se Mitch Rapp.“ Senátor zvedl obočí a pokračoval: „Je přímo zodpovědný za smrt víc než dvaceti lidí. Dvacet vražd!“ Jetland se odmlčel. Bylo nutné, aby si to všichni uvědomili. „Můžete potvrdit nebo popřít, že tento muž pracoval nebo snad dokonce pracuje pro CIA?“

Kennedyová se podívala na fotografii a uvědomila si, že je vlastně dobře, když je Mitch právě uprostřed pouště. S velkým zachmuřením se podívala po senátorovi. „Pane Jetlande, z hlediska ochrany národní bezpečnosti nemůžu na vaši otázku odpovědět.“ Jetland zuřivě zavrtěl hlavou. „To je zcela nepřijatelné.“ Kennedyová přikývla. Podívala se na hodinky. Pak šokovala celý sál. Podívala se na senátora Clarka. „Pane předsedo, v tomto okamžiku si nemůžu dovolit v diskusi pokračovat. Máme před sebou velice důležitou akci. Omlouvám se, že dnes neodpovím výboru na všechny otázky. Právě teď je ohrožena národní bezpečnost země. Nechápejte mou neochotu jako pohrdání zákony nebo Senátem. Prezident se s vámi zítra spojí a zaujme stanovisko k mému jmenování. Děkuju, že jste mi věnoval čas, a taky za přívětivé přijetí.“ Kennedyová se prudce otočila a s široce otevřenýma očima v pískotu opustila sál.

ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

SAUDSKÁ ARÁBIE, PONDĚLÍ, UPROSTŘED NOCI

Oáza 1 překypovala horečnatou aktivitou. Helikoptérám už běžely motory. Probíhala důsledná předstartovní příprava. Operační plány již byly stanoveny a tým byl připraven k nasazení. Rapp vyšel ven z velitelského trajleru ve zvláštní uniformě republikánské gardy a rozhlížel se. Uvnitř modulu se nedalo v cigaretovém dýmu dýchat. Plukovník Gray a členové jeho štábu vyhodnocovali podle hlášení status jednotlivých elementů operace. MH 53J Pave Low z 20. letky zvláštních oddílů už mířila k hranicím a ke Štíru 1. Na palubě bylo dvanáct mužů majících za úkol řídit operace a připravit vyzvednutí. Tým byl specializován na zajištění přistávacích ploch a evakuaci zraněných a mrtvých. Aby stoupla jejich účinnost, Gray k nim přidal čtyři nejlepší snipery Delta Force.

Nad pouští svítily hvězdy. Rapp hledal měsíc, ale spatřil jen šedobílý opar. Pro tuto operaci by bylo lepší, kdyby bylo zataženo, ale chápal, proč letci mají radši jasno, když ze tří tisíc metrů shazují naváděné bomby. Rapp se podrbal po silném strništi. Jen mírně je sestřihl na šíji a tvářích. Vypadal podobně jako Udaj Husajn. Rudé a zlaté epolety na zelené uniformě vyjadřovaly jeho generálskou hodnost. Rappovi připadalo docela komické, že už v sedmatřiceti má jako Udaj takovou šarži. Vítejte v šíleném světě diktátorů. Na černém pásu visela dvě pouzdra. Udaj si rád hrál na kovboje a nosil dvě poniklované pětačtyřicítky Colt. Na hlavu si nasadil černý baret s insigniemi ZRG. Vzal si také červený nákrčník, na kterém spočíval jeho mikrofon. Rapp odmítl vzít si dospodu americkou uniformu ze dvou důvodů. Byl o deset kilo těžší než Udaj a s další vrstvou by tento rozdíl byl ještě patrnější. Druhý byl mnohem realističtější a fatálnější. Když je chytnou, budou je stejně mučit a nakonec je popraví. Na uniformě bude pramálo záležet. Měl také na sobě kevlarovou vestu a kryptovací vysílačku s hrdelním mikrofonem a sluchátky. Tímto komunikačním systémem byli vybaveni všichni. Budou neustále ve spojení.

Rapp vyhodnocoval situaci. Oáza 1 byla skvělá základna. Vojáci se opravdu snažili. Nebyl na něco podobného zvyklý. Skály se tyčily asi třicet metrů nad terén a měly tvar misky s otevřeným výhledem na jihozápad. Průměr „misky“ dosahoval skoro sto padesáti metrů. Vnitřek byl kryt kamuflážními sítěmi. Sto metrů plochy bylo prakticky utěsněno. Pod touto plachtou byly připraveny čtyři vrtulníky MH 47E Chinook. Posádky a týmy mechaniků právě kontrolovaly složité přístroje těchto nejmodernějších helikoptér. Vše muselo být v perfektním stavu. Dvourotorové stvůry byly novou technologií pro výsadkové operace.

160. letka vrtulníků SOAR se základnou na kentucké Fort Campbell je považována za nejlepší na světě. Jediní, kdo jim mohou konkurovat, jsou piloti z 1. letky Zvláštních operací. I ti budou nasazeni v této noci. Obě jednotky vděčí za svou výkonnost tragédii, která se stala před dvaceti lety.

Dne 24. dubna utrpěly zvláštní jednotky Spojených států amerických největší blamáž v operaci pojmenované Orlí spár.

Orlí spár plně odhalil neadekvátnost, nepochopení, soupeření mezi rivaly a neochotu části vojenských velitelů odpovídajícím způsobem zásobovat zvláštní jednotky. Mise měla zachránit třiapadesát rukojmích na americké ambasádě v Teheránu. Ajatolláh Chomejní a jeho revoluční garda obsadili ambasádu a zajali personál o šest měsíců dříve. Prezident Carter ztrácel čas. Pokud chtěl zůstat na Pennsylvania Avenue 1600, musel rukojmí přivézt zpátky.

Bylo to poprvé, co byla do akce nasazena protiteroristická jednotka Delta Force. Za mrazivé dubnové noci pět transportních a palivových C 130 se setkalo s vrtulníky RH 53D Sea Stallion na stanovišti označovaném jako Poušť 1. Vrtulníky natankovaly a pak s operativci Delta Force zamířily do hor nad Teheránem. Jeden vrtulník měl mechanickou poruchu a dva ztratily cestu. Na stanovišti Poušť 1 nebyl dostatek vrtulníků pro provedení operace. Jenže situace se v té době navíc významně zhoršila.

Když jeden z Mořských hřebců nalétával na tankování, jeho hlavní rotor zasáhl EC 130E. Letoun i helikoptéra se ocitly v plamenech. Oheň na stanovišti znamenal jediné – evakuaci stanoviště a ponechání veškeré techniky na místě.

V důsledku této katastrofy vojsko sestavilo vyšetřovací skupinu, která měla umlčet pacifisty a kritiky na Kapitolu. Vedl ji admirál James Holloway a naštěstí pro speciální jednotky admirál nehodlal odhalit vše. Připustil neadekvátnost přípravy operace Orlí spár. Na samém vrcholu seznamu byly samotné vrtulníky. Ve zprávě stálo, že pokud chce vojsko provádět tajné mise, musí jednoznačně vylepšit taktiku nasazení vrtulníkových letek.

Výsledkem bylo sestavení zvláštní tajné jednotky – označované jako Task Force 160. Čtyřicet špičkově vycvičených kandidátů tvořilo tuto letku. Víc než půltuctu z nich zahynulo při výcviku, když se snažili ze strojů dostat co nejvíce v neuvěřitelných klimatických podmínkách. V té době se jim začalo říkat „noční stopaři“. Na počátku devadesátých let letka už měla čtyři sta pilotů. V té době také dostal svůj vlastní název 160. letecký pluk Speciálních operací SOAR. Letci i posádky procházeli neustálým výcvikem v těch nejhorších podmínkách a křižovali nad zemí v rychlostech kolem sto osmdesáti kilometrů za hodinu. Proto jsou to nejlepší piloti na světě.

Rapp jim svěřoval svůj život velmi často. Navzdory tomu, že kvůli nim už třikrát zvracel, žádné jiné jednotce tolik nedůvěřoval. Pozoroval týmy mechaniků pracující na strojích pod červenými bojovými světly. Vše mu najednou připadalo jako ve futuristickém filmu. Piloti už seděli v kokpitu velkých vrtulníků MH 47E nesoucích jméno vánku ze Skalistých hor. I oni pracovali v mdlém rudém světle. Protože poletí podle nočních přístrojů, nebylo možné, aby se nechali v tomto okamžiku oslnit jasným světlem. Alespoň ne hodinu před startem. Katastrofa z Pouště 1 se nesměla opakovat.

Rapp věděl, že probíhá důsledná předstartovní kontrola všeho. Na chinooky by se při prodeji mohla pověsit cenovka s pětatřiceti miliony dolarů. Každý stroj mohl nést třicet mužů a různorodou výzbroj. Používali ENS, zesílený navigační systém. Patřilo do něj přes dvacet různých přístrojů jako Dopplerův navigátor, automatický vyhledávač směru, indikátory směru, GPS a různorodé kompasy a gyroskopy. ENS umožňoval naprosto přesně stanovit polohu. V kokpitu byly také radarové přístroje pro sledování terénu a dálkové infraskenery FLIR. Tento integrovaný systém umožňoval pronikat hluboko do vnitrozemí nepřítele těsně nad povrchem v těch nejhorších klimatických podmínkách a přistání na určeném cíli v přesné sekundě. Bylo tedy možno plánovat vysazení i vyzvednutí výsadků.

Tři ze čtyř chinooků byly naloženy. Mercedesy už byly uvnitř. V každém vrtulníku budou čtyři operátoři, Rapp poletí v prostředním. Čtvrtý stroj představoval zálohu, kdyby se něco zhatilo.

Jeho rozjímání přerušily ostré Grayovy rozkazy. Major Berg, velitel výsadku, se objevil vedle Rappa.

„Pane Udaji Husajne, jste připraven na cestu?“ zeptal se arabsky. Velmi zdvořile.

Rapp se jen pousmál. Podíval se na vrtulníky. „Na’am. Ať nám Alláh pomáhá,“ odvětil i on plynnou arabštinou.

Major Berg se usmál a vycenil na něj bílé zuby pod silným černým knírem. „Výsadek je už na polovině cesty. Nemáme zatím žádné problémy.“

„Takže nasedáme?“

„Jo. Za pět minut jsme už v prachu!“ Berg chvilku zůstal stát a zdálo se, že se soustředí. „Poslední šance, abyste z toho vycouval.“

„Copak si vážně myslíte, že bych si něco podobného nechal ujít?“

Dveře od velitelského karavanu se rozletěly. Plukovník Gray stál na rampě. „Majore Bergu, připravte své muže k nasedání. Začínáme!“

Plukovník došel k Rappovi a natáhl k němu ruku. „Hodně štěstí, Mitchi. Raději bych jel s vámi.“

Rapp dobře věděl, že to nejsou planá slova. Sevřel Grayovu dlaň. Motory chinooků se rozeřvaly. Chvilku zvažoval, že nechá Anně u plukovníka nějaký vzkaz, kdyby se něco stalo. Po chvilce váhání se rozhodl opačně. Poděkoval plukovníkovi a odběhl do své ubikace pro svou výbavu.

SITUAČNÍ MÍSTNOST, PONDĚLÍ ODPOLEDNE

KENNEDYOVÁ ZAMÍŘILA Z KAPITOLU rovnou do Bílého domu. Její svědectví skončilo tak náhle, že dokonce ani média nestačila na její odchod zareagovat. Média se připravovala na celodenní palbu otázek a opatrné svědectví. Leč svědkyně opustila Hartovu senátní budovu jen půl hodiny poté, co přišla. Většina kamer neměla ani kameramana. Zůstalo tam jen pár fotografů, kteří se snažili získat exkluzivní fotografie. Předskočili před eskortu, která naopak vedla Irene k vozu. Gorily odtlačily vlezlouny stranou. Kennedyová bezpečně prošla k limuzíně za pouhých dvacet sekund, co opustila sál.

Když se dostala do Bílého domu, čumilové stáli venku mezi vstupem z West Executive Avenue. Prakticky vrazila rovnou do Michelle Bernardové, prezidentovy tiskové mluvčí. Bohužel.

„Irene, byla byste tak laskava a řekla mi, co to k sakra bylo?“ Bernardová měla jednu z nejsložitějších funkcí v Hayesově administrativě.

Kennedyová ustoupila a naznačila Michelle, aby pokračovala. Měla ji ráda a rozhodně jí její pozici nezáviděla. „Co vám řekl prezident?“

„Právě že nic!“ vyštěkla. „V tom je ten problém.“ Bernardová se podívala přes rameno a ověřila si, že nikdo z tisku není v doslechu. „Všude jsou tu samí šakalové a já vypadám jako idiot. Nemůžu nic potvrdit, ani dementovat. Mluvím, jako bych úplně ztratila rozum.“

„Není to až tak hrozné, Michelle.“

Bernardová poznámku ignorovala. „Jak hrozné to tedy je?“

Když zatočily za roh, Kennedyová počkala, až je předejdou dva úředníci. „Bude to dlouhá noc.“

„Jak hrozné to tedy je?“

„Já jen říkám, že to bude dlouhá noc.“

Bernardová se na ni zachmuřeně podívala. „Jak jen můžete být tak klidná? Proboha, Irene, vždyť se vás chystají zaživa usmažit.“

Zastavily se u vnějších dveří do Situační místnosti. Kennedyová vyťukala ciferný kód. „Nebojte se, nikdo se smažit nebude.“ Kennedyová odsunula těžké dveře. „Slibuju, že večer se všechno dovíte. Věřte mi, že teď je pro vás lepší, že nevíte vůbec nic.“ Kennedyová otevřela hlavní dveře a pak vešla do prvních vlevo.

Zajištěná místnost byla přecpána. Generál Flood tu měl čtyři své pobočníky, ministr obrany Culbertson také nechyběl, zástupce státního tajemníka Casey Byrne rovněž. Nechyběl ani poradce pro národní bezpečnost Michael Haik. Prezident seděl za čelem stolu. Ohlédl se, když vešla do místnosti. Jakmile ji zaregistroval, hned vstal.

„Irene, to byla skvělá práce. Vyřídila jste Jetlanda jako skutečný profesionál.“

„Děkuju, pane. Jen nemáme na diskuse moc času. Jaký je status operace?“

„Posaďte se.“ Prezident si přitáhl židli ke stolu. Oba se posadili. Flood telefonoval ze dvou aparátů najednou. Jeden měl u ucha, druhý v pravici.

Prezident ukazoval na jednu ze tří obrazovek na zdi. „Máme tady záběry z AWACSu nad severní Saudskou Arábií.“ Záběr ukazoval většinu Iráku, Kuvajt a severní část Perského zálivu, stejně tak jako severní a jižní část Saudské Arábie. Záběry přenášel satelit z E3 – Hlídkového varovného a kontrolního systému. Na trupu velkých boeingů byly namontovány velké rotodomy. „Jsou dole,“ ukazoval Hayes na obrazovce. „Vidíte ten modrý trojúhelník jižně od Bagdádu?“

Kennedyová nasávala smysl jednotlivých elektronických značek na obrazovce. Po chvilce si už všimla značky západně od řeky Tigris. „Jasně.“

„Tamhle je náš výsadkový tým, že?“ Kennedyová ukazovala na modré trojúhelníky mezi Bagdádem a saudskými hranicemi.

„Správně.“

„Ptal se někdo z našich spojenců co se děje?“

„Právě jsem domluvil s britským premiérem. Volal jsem mu. Neřekl jsem mu o bombách, ale probral jsem s ním důležité okolnosti. Zavolám i krále Fahda, jakmile začneme, pak i ruského prezidenta. Mám docela dlouhý seznam těch, které musím informovat.“

„Takže zatím žádný únik?“

„Ne.“ Prezident ťukl klouby dvakrát o desku stolu.

Utajení operace bylo úspěšné ze dvou důvodů. Nejdříve to byla krátká doba od uvolnění informace do zahájení operace. Celá operace byla naplánována před šesti dny. Byl to skutečný příklad připravenosti vojenských sil na bojovou pohotovost. Druhý důvod byl nevědomý. Díky Rudinově prohlášení v Meet the Press se všichni orientovali na tento skandál. Prezident změnil plán a celý den strávil v Situační místnosti. Za normálních okolností by již tato skutečnost probudila všechny zvony ve městě. Zahraniční zpravodajové obvykle podobné situace sledovali, ale právě zmatkům kolem Kennedyové přikládali prezidentovu přítomnost v Bílém domě.

Oči Kennedyové cestovaly po mapě vzdušného prostoru nad Bagdádem a zaznamenaly masivní letecké seskupení nad severní Saudskou Arábií a Perským zálivem. Kennedyová znala bojový plán zpaměti. Od rána ho už několikrát prošla od A do Z. Na irácké hranici se hromadily modré trojúhelníky. Byly to americké stíhací letouny nasávající palivo do nádrží z obrovitých tankerů KC 135. Těsně v blízkosti hranic čekaly útočné vrtulníky AH 64 Apache, které půjdou do bitvy společně s MH 53J Pave Lows. Letouny letectva JSTAR jim předávaly radarem ověřené pozice obranných stanic nepřítele, které Iráčané poschovávali v opuštěném terénu jižně a západně od Bagdádu.

Čtyřicet kilometrů od kuvajtského pobřeží, v severní oblasti Perského zálivu, čekala nezávislá bojová skupina. Dva transportní letouny doprovázely dvě letky leteckého námořnictva se stroji F/A 18 Hornet operující z Kuvajtu. Při začátku operace tyto letouny odpálí úvodní salvu více než sta raket s plochou dráhou letu. Navíc B 52 odstartovaly z Diego Garcia v Indickém oceánu a byly čtyřicet minut od pozice, odkud odpálí dalších čtyřiaosmdesát těchto střel.

Vzhledem k tomu, že šlo opravdu o značné bojové síly ve vzduchu, vojenští přidělenci na amerických ambasádách kolem Perského zálivu informovali své hostitelské země, že USA provádí nácvik bojové připravenosti v 19.00 místního času. Pentagon už cvičil podobným systémem několikrát v roce. Saddám pak měl dost příležitostí se domýšlet.

Generál Flood zavěsil obě linky. „Pane prezidente, F 111 jsou ve vzduchu, mají natankováno a jsou nad cílem dvacet minut po vašem rozkazu.“

Vojenští plánovači rozhodli, že stroje F 111 přinesou další zmatky, aby se šance na destrukci bomb ještě zvýšila. K zničení cíle by stačily dva, ale těch šest se mělo vrhnout na další pečlivě vybrané cíle. Osm F 111 neslo po jedné penetrační bombě Hrdlička. Pokud Rapp s týmem Delta selže, nemocnice bude srovnána se zemí.

Prezident ale nechtěl o této možnosti zatím uvažovat. „Jaký je status pozemní jednotky?“

„Zatím v pořádku. Pokračují bez incidentu. Předsunutý oddíl hlásí, že je perimetr zajištěn.“

Prezident se zahleděl na centrální obrazovku. „Ještě jednou časový rozpis.“

„Měli by přistát za přibližně sedm minut.“ Flood pozoroval obrazovku. „Během dvou minut budou vyloženy vozy. K hlavní bráně je to kolem míle. Po dalších třech mílích se dostanou na silnici 144 vedoucí z Karbaly do Bagdádu. Přímou linií to mají k nemocnici třicet dvě míle. Pokud se nedostanou do maléru, pak by tam měli být za šestadvacet minut od okamžiku, kdy vjedou na silnici 144.“

„Takže zhruba tak za čtyřicet minut budou u nemocnice,“ shrnovala Kennedyová.

„Bombardování začne okamžitě, jakmile vstoupí do nemocnice,“ dodal skepticky prezident.

„Mitch si to tak přál.“

„Proč?“

„Nevím, ale řekl, že to takhle bude lepší, když bomby začnou padat poté, co budou uvnitř.“

Prezident najednou nechápal Rappovo racionální rozhodnutí. Najednou mu celá ta operace připadala až příliš komplikovaná. Riskoval mnohem víc než kdykoli předtím. Pokud Rapp a Delta Force selže, je to jeho konec. Spojení skandálu kolem Kennedyové a mrtvých amerických vojáků bude jeho rozsudkem.

Kennedyová mu v hloubi duše rozuměla. „Pane, nemějte obavy, Mitch neprohrává,“ řekla s vysokou sebedůvěrou.

Prezident pomalu přikývl. „Doufám, že máte pravdu.“

ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

IRÁK, PONDĚLÍ V NOCI

Čtyři vrtulníky držely kurs v chladnoucím pouštním vzduchu. Plazily se těsně nad povrchem jako hadi pískem. Neletěli ke Štírovi přímo. Tímto kódem byla označena opuštěná továrna na chemikálie nedaleko Bagdádu. Hlavním cílem bylo vyhnout se všem vesnicím, cestám i iráckým radarovým stanicím. Pokročilý navigační systém chinooků to dovoloval. Letěly jen třicet metrů na povrchem pouště, sto metrů mezi jednotlivými stroji, rychlostí kolem sto osmdesáti kilometrů za hodinu. Možnost, že by je detekovali, prakticky neexistovala.

Rapp sedící v nákladové části druhého vrtulníku na nic takového nemyslel. Ve vzduchu se už nedalo nic změnit. Díval se dolů na dva střelce u dveří. Oba dva používali rychlopalné zbraně ráže 7.62, schopné rozporcovat automobil. V noci vypadali jako dva objekty dštící oheň. Vzduch pronikající otevřenými poklopy a podél trupu vytvářel hukot přehlušující i řev motorů a rotorů. Třetí střelec na zadní rampě blokoval výhled na sedan. Byl ale bezpečně zajištěn popruhy. I v něm byl usazen kulomet M60, aby se palebná síla oddílu zvýšila. Vůz byl upevněn v podlaze stroje čtyřmi zvláštními úvazy. Jeden z operativců Delty seděl za volantem, připraven okamžitě nastartovat, jakmile se dotknou země. Tři střelci měli letecké helmy, noktovizory a komunikační soupravy pro spojení s piloty. Střelci vlastně letěli s hlavou vystrčenou mimo stroj.

Velký vrtulník sebou trhl, cukal se a spouštěl a stoupal podle terénních zlomů. Byla to jízda na horské dráze, nic příjemného a pro slečinky. Jenže na dráze v zábavním parku to trvá chvilku, zatímco tento let dobrou hodinku. Zvracení či přinejmenším zvedání žaludku by nutně podobný výlet doprovázelo. Rapp byl ale zvyklý, operátoři jakbysmet.

Jeden ze střelců u dveří najednou opustil svou pozici a obcházel ostatní muže. Sevřel každému z nich rameno. Už byli skoro na místě. Při vykládání měl Rapp jediný úkol. Držet se stranou, aby příliš nepřekážel. Rapp si procházel v duchu své úkoly. Vizualizoval si, co se stane, až budou v nemocnici. Věděl naprosto přesně, co má dělat, a nemělo to nic společného s nějakým střílením.

Po několika minutách vrtulník začal zpomalovat. Byli blízko. Najednou sebou velký pták trhl doleva a začal klesat k zemi. Rappovi drsný způsob letu příliš nevadil. Neviděl z okna nic, ale chápal co se děje. Vše mu objasnili při brífinku. Zvláštní tým STS připravil přistávací plochu na parkovišti opuštěné továrny a rozmístil čtyři stroboskopické majáky, které nejsou vidět prostým okem, ale pouze přes infračervené vizory. Všechny stroje přistály přesně na vyznačených stroboskopických světlech.

Prudké trhnutí a kluci z Delty už vyskakovali z vrtulníků. Motor mercedesu se probudil, byly odpojeny úvazy. Už pět sekund po přistání automobil sjížděl z rampy. Rapp vyskočil ze stroje a hned se usadil na místo spolujezdce.

Tři vozy se okamžitě rozjely do lůna noci. Rapp si okamžitě zapnul pás. Automatické reflektory byly odpojeny, takže se světla rozsvítí až na hlavní silnici. Rapp prakticky nic neviděl. Řidič za volantem v hodnosti seržanta ale samozřejmě měl brýle pro noční vidění.

Za pětačtyřicet sekund už vozy projížděly bránou. Rapp si všiml muže přidržujícího vlastní vrata. Byl to jeden z leteckých specialistů zajišťujících perimetr. Po pěti stech metrech se na zajištěné lince ozval hlas majora Berga.

„Na mé znamení rozsvítit reflektory. Tři… dva… jedna… svítíme.“

Tři řidiči si strhli noktovizory z očí a nahodili reflektory. Bylo podstatné, aby vše bylo naprosto přesně načasováno. Pokud by se to stalo s brýlemi na očích, oslepilo by je to na určitý okamžik. Tým si nyní mohl trochu vydechnout. Majorův hlas už vydával další pokyny. „Výborně, chlapci. Máme dvacet minut do Bagdádu. Pak začne ta pravá legrace.“

CAPITOL HILL, PONDĚLÍ ODPOLEDNE

HANK CLARK měl vyhrnuté rukávy košile. S lokty na stole si prsty protíral spánky. Nejraději by se skryl ve své kanceláři na Kapitolu, ale s tiskem za zády to prostě nešlo. V jeho přijímací kanceláři vládl naprostý cirkus. Když nic, alespoň ho otravovali tři televizní reportéři a dožadovali se interview.

Pak se tu motalo dalších pět pisálků, dychtivých mu vrazit diktafon rovnou před nos.

Ve své podstatě to takhle chtěl, mohl tedy být spokojen, ale přesto se mu cosi nelíbilo. Clarkovi pořád nedocházelo, co to vlastně je. Svědectví Kennedyové a jeho vyústění bylo sice překvapením, ale ne takovým jako razie v Rudinově domu. Clark doufal, že se Steveken někam ztratil. Rudin by s FBI nespolupracoval, příliš je nenáviděl, ale kdyby šlo skutečně o obvinění, Rudin by určitě Browna i Stevekena prozradil. Navíc prezident mu naznačoval, aby nechal Kennedyovou a neobtěžoval ji přespříliš. Kennedyová se pak klidně objeví a vymlouvá se na národní bezpečnost. Něco se dělo a on zaboha nevěděl co.

V přijímací kanceláři nastal podivný lomoz. Už se chystal zjistit, co se děje, když se dveře rozletěly a dovnitř vletěl Rudin. Kostnatý kongresman praštil za sebou dveřmi a hnal se ke Clarkovi. Zuřivě gestikuloval rukama. „Já věděl, že nebudeš brát telefony, tak mě tu máš naživo! K čertu, co se to děje?“

Clark se zhluboka nadechl a jen stěží se udržel, aby Rudinovi rovnou neřekl, ať drží hubu. „Co ode mě chceš, Alberte?“

„Já myslel, že jí urveš hlavu.“

„Nemyslím, že by se to dobře vyjímalo v televizi.“

Rudin stál před Clarkovým stolem. „Je mi úplně jedno, jak by to vypadalo, Hanku. Ta svině poradila prezidentovi, aby mi zvizitírovali dům. Můj dům, doprdele!“

„Jetland jí ale dával do těla.“

„Ty ses asi zbláznil! Vždyť se jen vytahoval jako ponožky, idiot!“

Clark zvažoval, zda se má Alberta zeptat, zda vůbec viděl záznam z jednání. „Co jsem podle tebe měl dělat já, kdybych jí šel po krku podle tvého?“

Rudin kroutil tváří a byl brunátný hněvem. „Neměl jsi jí dovolit, aby mluvila vůbec. To neberu!“ Mával rukama nad hlavou. „Včera jsem splnil svou roli, tys jen seděl na zadku a díval se.“

„Klídek, Alberte, ano?“ Clark ukázal na židli. „Sedni si. Jsi přepracovaný. Kennedyová je hotová tak jako tak.“ Senátor si sice nebyl jist, ale musel něco říct, aby toho blázna zpacifikoval.

„O tom nepochybuju. Prezident by si měl vyhlídnout někoho dalšího.“ Rudin se posadil. „Dřív by mi stačilo, kdyby vypadla a už se nemohla do ničeho plést. Teď už ale ne!“ Vaky svraskalé kůže na krku mu poskakovaly, jak zuřivě gestikuloval. „Dostanu ji do basy.“

„Chápu tě,“ lhal Clark. „Kdyby poradila prezidentovi, aby mi vybral barák, to bych se asi zbláznil.“

„Má to snad znamenat, že si ji můžu předvolat?“

Clark se stydlivě usmál. „Mám dojem, že toho bude víc, než vůbec oba naše výbory zvládnou.“

Oba muži se chvilku vzájemně pozorovali. Přerušil je až ostrý hlas Clarkovy sekretářky z interkomu.

„Pane senátore, máte na lince pana prezidenta Hayese.“

Clarkovi se roztáhly panenky. Bylo to naprosté překvapení.

„Děkuju, Debbie. Hned si to vezmu.“ Podíval se na Rudina. „Co si o tom myslíš?“

Rudin spráskl rukama a nadšeně vyblekotal: „Chce ti oznámit, že stahuje její jmenování. Co jiného?“

Clark si pomyslel, že tomu tak opravdu může být. Když bude Kennedyová z cesty, bude moci navrhnout Browna. Klidně povede dál slyšení. Vysvětlí prezidentovi, že to bude nutné kvůli tomu, aby se prokázaly či vyloučily Rudinovy narážky na ni.

Nakonec vzal sluchátko. „Ano, pane prezidente.“

„Hanku, nemám moc času. Vezmeme to zkrátka. Za deset minut začínáme bombardovat Irák. Už jsem informoval obě sněmovny. Podepsal jsem i rozkaz pro letectvo USA a speciální jednotky v oblasti. Nemůžu všechno specifikovat. Večer bude tiskovka. Prosím tě, nech si to zatím pro sebe. Brzo to už bude ve všech novinách a v televizi.“

„Samozřejmě, pane prezidente.“

„Děkuju, Hanku. Ozvu se.“

Telefon oněměl. Clark pomalu zavěsil.

Rudin se dál vařil ve vlastní šťávě. „Co říkal? Stáhl ji??“

Clark neodpovídal. „Ne. Informoval mě, že za deset minut shazujeme bomby na Bagdád.“

„Cože?“ zařval Rudin. Začal poskakovat jako pružina. „To nejde. To nemůže… Nemůžu uvěřit, že…“

„On může, a taky to udělá,“ řekl Clark rovnou.

„To je přesně jako v tom filmu Vrtěti psem. Je to jen návnada, aby tisk nechal Kennedyovou na pokoji.“

Kongresmanova slova Clarka zarazila. Rudin poletoval po místnosti a dštil obscénní výrazy na všechny. Clark znal Roberta Hayese velmi dobře. Nebyl to politik, který by posílal vojáky a letce na smrt jen proto, aby řešil nějakou politickou krizi. Prezidentská funkce ho ale mohla změnit. Podíval se na brunátného Rudina. „Opravdu si myslíš, že by něco takového udělal?“ přiléval ještě olej do ohně.

„To si piš! Pošle klidně naše lodi ke dnu, jen aby si zachránil prdel!“ Rudin se zastavil a zabodl prst do vlastní hrudi. „Nemohl bych se ani na sebe podívat, kdybych mu v tom nezabránil. Povím to všem reportérům, na které narazím. Všem řeknu, že je to jen balamucení!“

„Udělej, co považuješ za rozumné, Alberte, ale teď, když ty bomby začnou padat na Bagdád, budeš držet hubu!“

ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

BAGDÁD, PONDĚLÍ V NOCI

Rapp potřeboval operativcům Delty předat jednu důležitou radu. Byli to ale profesionálové a neradi přijímali poučování. Byl tedy velmi stručný. „Chovejte se nadřazeně, arogantně, a pokud vám někdo vstoupí do cesty, rovnou mu pohrozte, že ho zabijete.“ Takhle se chovali všichni členové Udajovy kohorty. Udaj se to naučil od svého otce a záhy ho překonal. Saddám neměl žádné srdce, ale alespoň dělal dojem, že své moči využívá cíleně. Vládl silou a udržoval své poddané krutými prostředky. Udaj zase měl perverzní choutky a liboval si v mučení a zabíjení nevinných lidí zcela náhodně.

Saddám toleroval Udajovy výstřednosti ze tří důvodů. Saddám sám nebyl svatoušek, Udaj byl jeho syn a za třetí Udajovo chování mělo i cíl. Šířilo strach mezi Saddámovými vysokými představiteli. Poselství bylo zřejmé. Neprotiv se mi, nebo na tebe jednoho dne pošlu Udaje, aby se pobavil.

Po celém Iráku i ve svodkách zpravodajských služeb se o něm vyprávěly legendy. V roce 1995 jeho zeťové Husajn Kamal a Saddám Kamal utekli s jeho dcerami do Jordánska. Po krátké době je Saddám ale přesvědčil, aby se do Bagdádu vrátili. Namluvil jim, že jim odpustil, vždyť patří do jeho rodiny. Po návratu ho ale Udaj přesvědčil, že z nich je nutno udělat exemplární příklad. Saddám souhlasil. Udaj je po dlouhé hodiny mučil a pak je popravil a na výstrahu ostatním spálil jejich sídla. Vše vykonal přímo před očima svých sester, kterým dovolil přežít.

Pak se vypráví o jednom jeho osobním příteli, který si dovolil ho kritizovat. Udaj uvázal kolem jeho penisu strunu a pak ho donutil vypít tři láhve ginu. Muž zemřel velmi krutou smrtí. Asi před rokem Saddám vyslal své poradce, aby s Udajem probrali některé státní záležitosti. Udajovi se zdálo, že jeden z mužů ho dostatečně neposlouchá, a tak mu dal uříznout pohlavní orgány a předhodil je psům. Nechal ho žít, aby byl živou připomínkou Udajovy šlechetnosti a příkladem pro ostatní oddané vyznavače Husajna. Rapp jim vyprávěl o všech těchto zvěrstvech, aby pochopili, proč se Udaje všichni v Iráku bojí. Právě na tomto strachu závisel úspěch celé této mise.

Automobily se bez problémů hnaly po silnici číslo 144. Šestiproudá dálnice byla velmi moderní. Ve 23.00 na ní nebyl skoro žádný provoz. Když se konvoj tří bílých mercedesů dostal do blízkosti několika ojedinělých náklaďáků, vždycky je nechaly projet a uhýbaly na stranu. Sto deset kilometrů za hodinu nebyla zrovna malá rychlost. Když se přiblížily k městu, sjeli na rychlostní silnici Abú Churajb. I ona měla šest pruhů a vedla je rovnou do středu města do rozevřených čelistí nepřítele. Vlevo od silnice se nacházely muniční závody a vpravo pak kasárna Republikánské gardy. Deset tisíc mužů tam bylo kdykoli připraveno potlačit jakýkoli odpor proti Saddámovi.

Rapp pocítil, jak auto zpomaluje. Podíval se před sebe a uprostřed pruhu spatřil policejní vůz. Okamžitě se ozval do komunikační linky. „Plný plyn vpřed! Nezpomalovat. Žádný policajt si jeho konvoj nedovolí zastavit. Projet na plný plyn kolem něho!“

Všechny mercedesy měly tmavá skla, takže nebylo vidět dovnitř. Když míjeli policejní vůz, Rapp se podíval na policistu uvnitř. Neodvážil se ani pohlédnout na rychle jedoucí luxusní sedany.

Využívat počítačové mapy ve voze se osvědčilo. Systém byl přímo propojen na GPS a ukazoval jejich přesnou polohu v městské změti uliček. Jejich cíl nemocnice byl označen zeleně. Všichni ale stejně uměli mapy zpaměti jako jedno z předběžných opatření.

První vůz prudce zabočil doprava. Začali se přibližovat k nemocnici. Když vjížděli na rampu a hodlali zatočit na šárí Arba, Rapp spatřil záblesk. Po něm přišly tři další. Nejdříve si pomyslel, že je to blesk, ale protože ty záblesky vycházely od země, došlo mu, že jsou to střely s plochou dráhou letu. Byl to ohromující pohled připomínající meteorickou bouři nízko nad Bagdádem. Jasné blesky poskakovaly na jižním obzoru. Pak už zaslechli i exploze. Řidiči se dál hnali k nemocnici. Když se dostali na šárí Al Mansur, zatočili doleva a zpomalili. Minuli ruskou ambasádu a museli se vyhnout vozům stojícím uprostřed silnice.

Ani ne blok před nimi se přehnaly střely s plochou dráhou letu necelých tři sta metrů nad povrchem terénu. Rachot rozkymácel vozy, ale ty nijak nesnižovaly rychlost, spíše ji znovu po zatáčce nabíraly. Nemocnice už byla jen pár bloků před nimi. „Majore, všiml jste si davu lidí před ruskou ambasádou?“ zeptal se Rapp přes komunikační linku.

„Potvrzuju.“

„Místní vědí, že tam jsou v bezpečí. Ulice budou nejspíš zacpané. Budeme mít problémy.“

„Potvrzuju. Využijeme druhou únikovou cestu. Všichni slyšeli? Unik druhou ústupovou cestou.“

Řidiči potvrdili změnu plánu. Exploze už přicházely z bezprostřední blízkosti. Rappa napadlo, že všichni musí být blázni, když se na tuhle lopotu dali dobrovolně. Žádal o to, aby útok přišel, až budou uvnitř, ne dříve. Rapp měl největší obavy z toho, že na ulicích už budou postaveny zátarasy a jednotlivé zóny uzavřeny.

Naposledy zatočili a tři vozidla vletěla za roh. Boční vchod do nemocnice byl přímo před nimi. Ulice byla prázdná. Rapp nedokázal vyhodnotit, zda je to dobré nebo špatné znamení. Vozy prudce zastavily. Najednou se otevřelo dvanáct dveří. Každý muž znal svůj úkol. Ze střešních okének prvního a třetího vozu se vynořili operativci s kulomety Heckler a Koch ráže 7.62 mm na trojnožce. Těžké kulomety by zlikvidovaly jakékoli pancéřované vozidlo. Pro případ, kdyby se tu objevily tanky, nechyběly jim ani tři LAW 80 protitankové řízené střely. Řidiči postávali vedle vozidel, motory neustále hučely. Měli připravené granátomety M203 o ráži 40 mm pod hlavní karabiny MA41. Zbraně měly zesílené optické hledí. Řidič středního vozu bude krýt dveře, až budou muži uvnitř.

Sedm operativců Delty s Rappem přebíhalo ke dveřím. Jedině Mitch neměl poloautomatickou MP10 Heckler a Koch. Byly to devítimilimetrové vraždící stroje. Tyto zbraně jsou rozhodně nejlepší volbou pro podobné operace. Tým původně uvažoval o standardních zbraních Republikánské gardy AKSU a ručnicích AK 74, ale Rapp jim vysvětlil, že Udaj je do zbraní blázen, a tak jeho osobní ochranka bude mít nejlepší zbraně na trhu.

Operativci Delty s Rappem se dostali k masivním kovovým dveřím. Nemohli vědět, co je za nimi čeká. Otevřel je právě v okamžiku, kdy se země roztřásla po ohlušujícím výbuchu v těsném sousedství.

Irácký voják hlídající v malé místnosti za dveřmi měl telefon u ucha a samopal přehozený přes rameno. Užasle zíral na běžící příslušníky republikánské gardy.

Rapp na nic nečekal. Sám si dobře pamatoval svou radu. Postavil se před vojáky kulhaje jako Udaj Husajn a arabsky zařval: „Zavěs ten telefon!“

Muž něco rychle zablekotal a rychle pověsil telefon do vidlice. Zasalutoval Rappovi. „Generále Husajne, napadli nás Američané. Musíte okamžitě do krytu.“

„Idiote, já vím, že nás napadli! Proto jsem tady! Okamžitě dolů k bombám!“

Muž bez jakéhokoli zaváhání se otočil a vložil klíč do zámku ocelových dveří. Otevřel je a mužovi, který se tak podobal Udajovi, naznačil, aby šel dál. Rapp to udělal a vešel do mírně většího prostoru. Stráž nervózně vložila další klíč do skříňky na zdi. Ocelové dveře se otevřely a objevil se velký nákladní výtah. Všichni se nacpali dovnitř. Strážný stiskl knoflík.

„Je tu doktor Lee?“ křikl Rapp.

Strážný si ani nedovolil podívat se Rappovi do očí. „Lituju, generále Husajne…?“

„Ten Korejec, tupče!“ zařval domnělý Udaj.

„Myslím že ano,“ vyblekotal mladík.

„S kým jsi to mluvil, otrhanče, když jsem přijel?“

„S velitelstvím, generále.“

„Proč?“

„Posílají sem posily.“

Operativci Delty nemohli slyšet, co irácký voják vykládá. „Jo, velitelství sem posílá další lidi! Jsou to idioti! Přivábí sem jen pozornost těch amerických neznabohů.“

Výtah se zastavil a dveře se otevřely. Čekali tam dva vojáci. Stáli vedle protipožárních dveří s puškou opřenou o levou nohu. „Můžu tam znovu zavolat, generále, a říct jim, aby nikoho neposílali.“

„Konečně dobrý nápad!“ zařval Rapp. „Udělej to!“ Šel dál dopadaje na zraněnou nohu. Vešel do jeskyně mající skoro třicet metrů na šířku a devadesát metrů na délku. Výška dosahovala k šesti metrům.

Vedle Rappa se objevil major Berg. „Kamery,“ zašeptal arabsky.

Rapp se podíval nahoru a zaregistroval čtyři. Přistoupil k majorovi. „Rozdělíme se. Dva budou hlídat ty strážné.“ Rapp zaslechl hučení výtahu. Dveře se znovu začaly zavírat.

„Stát!“ zařval. „Nerozkazoval jsem zavřít dveře.“

Strážný stiskl červený knoflík dlaní ruky. Postavil se do pozoru. Rapp už zase štěkal: „Zavolej velitelství a řekni tomu idiotovi, který sem chce poslat další posily, že mu ty koule uříznu osobně.“

Strážný doběhl k nejbližšímu telefonu a strhl sluchátko z vidlice. Rapp odhadoval délku místnosti. Na jejím konci se nacházela prosklená stěna. Za ní v hygienicky zcela čistém provozu spatřil několik mužů v bílých pláštích a s pokrývkou hlavy. Rapp zamířil k této místnosti společně s majorem Bergem. Čtyři operativci šli za nimi. Rapp vletěl do místnosti a podíval se na pět Korejců od hlavy až k patě oblečenými do chirurgické kombinézy. „Doktore Lee!“

Jeden muž se odpojil od skupiny a mával rukama. Rapp si domyslel, že je to doktor Lee. Angličtinou se silným akcentem začal bědovat: „To ne, sem nesmíte v takovém oblečení!“

Rapp vytáhl poniklovaný revolver .45 mm Colt a namířil jej doktorovi na hlavu. Začal křičet: „Nikdo mi nebude říkat, co smím a co nesmím!“

Vědec se okamžitě zarazil a sklonil hlavu. „Promiňte!“

„Kde jsou zbraně?“ vykřikl. Rapp nevěděl, zda se Lee někdy s Udajem setkal, ale převlek i jeho role zatím fungovaly docela dobře.

„Zbraně?“ vyjekl Lee.

„Bomby, ty idiote! Američané o nich vědí. Právě probíhá letecký útok. Chtějí shodit jejich speciální hlubinnou bombu na nemocnici!“

„Nejsou ale připravené.“

„To je mi jedno, idiote!“ Rapp ukázal na vozík. „Naložit na vozík nejpodstatnější části. Okamžitě! Musíme je odsud okamžitě odvézt.“

Doktor Lee si jen povzdechl a začal korejsky vydávat pokyny. Rapp se ohlédl a podíval se na dva operativce specializované na výbušniny. Kývnutím hlavy vyzval oba muže, aby na Leeho dávali dobrý pozor. Rapp chytil majora Berga za paži a vešli do větší místnosti. „Ať sem položí nálože!“ Každý z mužů měl u pasu připnutý sáček s C4 o takové síle, že by srovnala se zemí velký dům.

Major přikývl. „Dobře. Já dám ten svůj pod ty válce s tekutým dusíkem.“

„Jeden ale potřebujeme pro výtah.“

Strážný, kterého Rapp poslal volat na velitelství, nervózně k němu přistoupil. „Generále Husajne.“ Zastavil se v uctivé vzdálenosti od něho. „Promiňte, pane, ale velení hlásí, že váš bratr Kusaj vydal rozkaz, abychom místo zajistili více muži. Nařídil mi, abych okamžitě uzavřel protipožární dveře.“

Byli v obrovském maléru. Kusaj byl Udajův starší bratr a následník trůnu po Saddámovi. „Ty jsi nekompetentní idiot!“ hulákal Rapp. Dal muži políček. Stráž sklouzla na kolena, aby doložila své podřízení. Rapp se podíval na Berga. Dělejte! Rapp strážnému naznačil, aby vstal. „Dělej! Jdeš se mnou!“

Rapp společně s mužem kráčel přes místnosti k čekajícímu výtahu. Nahoru jeli v naprostém tichu. Když se dveře otevřely, Rapp vytáhl pistoli a namířil ji na mužovu hlavu. „Sjedeš dolů a pomůžeš mým lidem. Jestli se pokusíš ty dveře zavřít, vydlabu ti oči!“

Rapp vyšel ven z výtahu a ven na ulici. Právě v tento okamžik se za rohem objevily dva pancéřované vozy. Rapp jen zachytil slova jednoho operativce. „Doprdele, to jsou ruské BTR 80. Připravte LAWy.“

Rapp dokulhal k místu, odkud se blížila ocelová monstra. Přes komunikační linku zašeptal: „Kluci, dejte mi chvilku. Uvidíme.“ Postavil se vozům do cesty a rukou jim naznačoval, aby zastavila. Poslechli ho. Dveře se otevřely. Plukovník v poklopu měl na sobě uniformu republikánské gardy. Rapp okamžitě pochopil, že je v maléru. Klidně se mohlo stát, že plukovník se znal s Udajem osobně.

Rapp se ale držel své role. „Plukovníku, okamžitě stáhněte své muže. Poslal mě sem otec se zvláštním posláním. Jestli zjistí, že se mi někdo protiví, přijdete o hlavu.“

Plukovník stál jen dva a půl metru od Rappa a díval se na něj divně. „To jste vy, Udaji?“ zeptal se zachmuřeně.

Rapp si najednou pomyslel, že podle výrazu na mužově tváři už pokoušel své štěstí až příliš. S rychlostí blesku vytasil pistoli a přesnou střelou zasáhl čelo vojáka ve voze. Pětačtyřicítka srazila muže na zem. Sklouzl na ulici. Rapp udělal krok a začal řvát zplna hrdla. „Jak sis jen mohl dovolit takto o mém otci pochybovat?“ Vystřelil další tři kulky do mrtvého těla a plival na něj. Pak se podíval na pancéřovaného obrněnce a zuřivě mával zbraní. „Vypadněte odsud! Jinak vás dá otec všechny popravit!“

Rapp se otočil a vykročil k sedanům. Přes komunikační kanál sděloval: „Doufám, že máte rakety připravené.“

„Jasně, pane,“ odpověděl mu kdosi.

„Tak je teď použijte, než začnou telefonovat a vykládat, co jsem zrovna udělal.“ Rapp se jen díval, jak jeden z operativců vytáhl raketomet LAW 80. Zaujal palebnou pozici, odstoupil od vozu a křikl: „K zemi!“

Rapp se vrhl na chodník. Raketa ráže .94 mm opustila hlaveň se svištivým zvukem. Po setině sekundy se ozvala ohlušující exploze a pancéřovaný vůz se škvařil v plamenech. Kusy plechu dopadaly na ulici. Druhý operativec přebíhal ulici s dalším raketometem. Zaklekl, zamířil na druhý vůz a vypálil.

Rapp si přikryl uši. Exploze byla tak silná, že vzduchová vlna ho nadzvedla od chodníku. Po krátkém omámení vstal. To už se rozduněla kulometná palba. „Majore Bergu, jsme prozrazeni, okamžitě ven!“

Rapp vběhl do budovy a hnal se k výtahu. „Majore, co se tam dole děje?“

„Máme bomby, aspoň hlavní součásti.“

„Zlikvidovat stráže a pryč!“ řekl naléhavě Rapp.

„Co ti vědci?“

„Doprdele!“ Na ně úplně zapomněl. Zamyslel se. „Sbalte je na cestu. Rychle!“

„Potvrzuji!“

Rapp se vrátil na ulici. Střelba alespoň v tomto okamžiku ustala. Nervózně se podíval na hodinky a tiše nadával. Zbytek týmu už tu měl být. Operativci se rozvinuli do rojnice a teď hlídali širší prostor. Rapp se vrátil k výtahu a poletoval sem a tam. Dveře se najednou otevřely. Dva operativci tlačili vozík. Vedle poskakoval doktor Lee a nahlas protestoval, že ty křehké komponenty se nemohou za takových podmínek transportovat.

Rapp mu přesným úderem do čelisti sebral lamenty z úst. Podepřel ho, když se svážel k zemi. Hodil si Leea přes rameno. Rozběhl se k výtahu, kde se motali další vědci. Stáli vedle výtahu s děsem v očích. Berg už házel svůj pytlík s výbušninou do výtahu. Pak ho poslal dolů.

„Když opustíte tuto místnost, zastřelíme vás!“

Zabouchl vnější dveře a vyběhl na ulici. Rapp hodil nehybné doktorovo tělo do kufru a nasadil mu želízka.

Berg už stál vedle něho. „K čertu, co to děláte?“

„Pan doktor Lee nám bude hezkých pár týdnů vykládat, jak daleko se dostal Saddámův atomový program.“

Berg se ušklíbl. „Nápad to není špatný. Když se odsud vůbec dostaneme.“

„Jo. Položte sem další nálože a nastavte je na třicet sekund. Zabráníme jim v okamžitém přístupu.“

Berg vydával rozkazy v arabštině. Muži se dali do práce. Postupně naskakovali do připravených limuzín. Muži ze střech hlídali jejich ústup až do posledního okamžiku. Spočítali se a Berg vydal rozkaz k ústupu.

Automobily se vydaly na cestu v dozvucích výbuchů bomb a pískání protileteckých sirén. Ulice byly prázdné, k nebi se zvedaly dráhy svítivých střel. Lidé se skryli před bombardováním. Po chvilce zabočili na šárí Al Urdun. Na této další hlavní magistrále ustal pohyb docela. Po půldruhém kilometru zatočili na silnici číslo 10, opět prázdnou šestiproudou dálnici. Major Berg se spojil s plukovníkem Grayem a oznamoval mu stav operace. Sto sedmdesátkou se hnali vzhůru k čekajícím vrtulníkům, bezpečí a neskutečnému úspěchu.

ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

SITUAČNÍ MÍSTNOST, PONDĚLÍ ODPOLEDNE

Plukovník Gray informoval generála Flooda přes satelitní linku, že primární cíl byl splněn. Tým se již blížil ke Štírovi 1 k vyzvednutí. V sále vybuchlo nadšení, které ale prezident hned zchladil poznámkou o tom, že myši ještě nejsou v díře.

Hayes měl pocit, že má uštípnutý žaludek. Byl tak napjatý, že chodil kolem stolu sem a tam. Vrchní velitel si sice ulevil, ale o to více přitížil těm ostatním. Prezident cítil, jak na něj všechno padá. Bylo to jeho nejsložitější politické rozhodnutí. Nepochyboval o jeho správnosti, ale to ještě neznamenalo, že se mu líbilo. Věděl totiž dobře, že ho Izrael využil. Poslali Bena Freidmana do Washingtonu s návnadou, kterou musel Hayes spolknout. Kdyby Irák bombardoval Izrael, zlikvidovalo by to celou koalici proti Saddámovi. Izrael si byl jist, že Hayes bude konat.

Všechno ostatní teď ztratilo na důležitosti. Robert Hayes byl ješitný chlap, chtěl dělat dobré věci ze zřejmých důvodů. Nesnášel, když s ním někdo manipuloval. Nesnášel, když byl pěšákem na něčí šachovnici. Proto ho najednou napadlo řešení. Mnoho věcí se po ukončení mise změní. Pokud se mise nepovede, skončil. Totálně a úplně. Stane se jen polínkem v táboráku, který zapálil kongresman Rudin. Jeho protivníci ho rozcupují. Pokud se Rappovi a Deltě nepovede přivézt ty bomby, bude ukřižován.

Pořád se díval na velkou obrazovku a sledoval tři modré trojúhelníky západně od Bagdádu. Kdyby se už odlepily od země. Zároveň na televizní obrazovce sledoval CNN. Jeho oči drtily nenáviděného muže, který se na celosvětovém kanálu rozplýval. Bědoval a kritizoval prezidentovo rozhodnutí bombardovat Irák. Jeho výlevy vysílali už před dvaceti minutami na MSNBC. Byl si jist, že Rudin se do něj pustí na všech kanálech a bude vykládat, že bombardování je jen falešnou záminkou před vnitřní politickou krizí, jak tomu bylo ve Vrtěti psem. Ten kretén už teď žádal veřejné slyšení v této otázce.

Právě v tomto okamžiku se prezident rozhodl, že Alberta Rudina naprosto odrovná. Bylo to poprvé v jeho politické kariéře dlouhé přes pětadvacet let. Tentokrát ale věděl, že musí jednou provždy zničit kariéru toho dědka. Rudina varoval nejen on, ale i představitelé jeho vlastní strany. Měl držet hubu a krok. Navzdory jasnému poselství, ale Rudin pokračoval. Za takovou indolenci a tvrdohlavost Albert zaplatí. Pokud se Rapp s týmem vrátí, bude mít v ruce meč, který s velkou radostí zabodne tomu zaprodanci do hrudi. Pokud ale selžou, ten samý meč skončí v jeho srdci. Prostě a jednoduše, z tohoto duelu mohl vzejít jediný vítěz.

Když Hayes dokončil další kolečko, strčili mu pod nos několik lejster. Stála tam Valerie Jonesová. „Koukněte se na to, pane prezidente.“

Prezident vzal dokumenty bez poznámky a začal je studovat. Byl rád, že má něco na práci. Musel myslet na slova, ne na toho hajzla. V polovině první stránky ze čtyř se zarazil. Pak opřel lejstra o zeď a přepsal jedno slovo. Jonesová společně s tiskovou mluvčí Michelle Bernardovou připravily tiskovou zprávu. Tiskový salónek byl přeplněn reportéry a fotografy, kteří čekali na Bernardovou. Hayes udělal v textu jen pár změn.

Podal dokument Valerii. „Výborné. Jen jednu věc na závěr.“ Než mohl říci co, místností se nesl generálův baryton.

„Pane prezidente, extrakce skončila naprostým úspěchem. Tým je na cestě do Saudské Arábie.“

Hayes se podíval na Flooda a pak na velkou obrazovku. Pět modrých trojúhelníků se spojilo. S úsměvem na rtech se otočil ke generálovi. „Jsou na palubě všichni?“

Flood se jen křenil. „Jistě, pane.“

Hayesovi se chtělo výskat jak malému klukovi po vstřeleném gólu, ale zachoval důstojnost. Extrakce představovala jednoduchou úlohu. Baterie protiletadlového dělostřelectva v západní oblasti Iráku sice byly pod neustálými nálety, ale jist si být nemohl. AWACS hlásil, že hrozby jsou minimalizovány. Jenže muži na stanovišti s raketami SAM by k sobě při aktivaci přilákali pozornost a ta by je stála život. Jeho tým byl na cestě domů.

Prezident se otočil k oběma ženám. „Jděte nahoru a na tiskovce jim řekněte, že promluvím v devět večer k celému národu.“

Jonesová vstala. „Pane, zpomalte prosím. Musíme si o tom promluvit.“

Prezident se jen usmíval. Už kráčel se svou poradkyní ke dveřím. „Nebojte se, Valerie. Já vím, co mám dělat.“

Když se vrátil ke konferenčnímu stolu, generál Flood mu naznačil, aby se posadil vedle Kennedyové. „Pane prezidente, stále máme nahoře stojedenáctky. Co s nimi, pane?“

Hayes se podíval na obrazovku. Znal druhotné cíle zpaměti. Vybrali čtyři velitelské bunkry a čtyři paláce Saddáma Husajna. Kluci z průzkumu vybírali z dvaceti jeho rozsáhlých sídel. Prostudovali tisíce fotografií. Vybrané objekty mohly pravděpodobně sloužit jako maskovaná výroba zbraní hromadného ničení. Prezident věděl, že nadešel čas k útoku. Přesto ale zvažoval, zda lidské ztráty ospravedlňují použití penetračních bomb. Na druhou stranu mohl tento úder způsobit dlouhodobé škody v Saddámově snaze se dostat ke zbraním hromadného ničení. Podíval se na generála Flooda. „Potvrzuju vaše rozkazy.“

Flood si oddechl. Vzal sluchátko. „Máte zelenou.“

Kennedyová položila ruku na prezidentovo rameno. „Pane, musíme telefonovat.“

Hayes si povzdechl. Ten seznam měl spoustu položek a představoval spoustu vysvětlování. Kennedyová navrhla, aby nejdříve zavolali premiéra Goldberga. Prezident souhlasil. Po chvilce už spolu mluvili na zajištěné lince.

„Pane premiére Goldbergu,“ vzal si slovo Hayes.

„Čekal jsem, že zavoláte, pane prezidente,“ řekl zdvořile izraelský premiér, byť zaskočený tímto hovorem.

„Je mi líto, že jsem vás neinformoval o průběhu akcí, ale z bezpečnostních důvodů to nebylo možné.“

Goldberg nezareagoval a změnil téma. „Máte pro mě nějaké zprávy?“

„Jistě,“ přitakal Hayes. „Asi před hodinou zvláštní komando americké armády proniklo do nemocnice Al Husajn v Bagdádu a splnilo primární cíl. Zbraně jsou v našem vlastnictví a laboratoř byla zničena tak, že na nemocnici nedošlo k žádným škodám.“

To ticho najednou prezidentovi připadalo neuvěřitelné. „Pane prezidente, stát Izrael je vám neskonale zavázán.“

Prezident se na Kennedyovou usmál. Poslouchala na podvojné lince. „To je od vás velmi laskavé. Je mi líto, že si s vámi nemůžu déle povídat, a těším se na vaši návštěvu příští týden.“ Izraelský premiér měl naplánována mírová jednání s Palestinci.

„Jste přesvědčený, že se náš arabský soused po tomto vývoji situace vůbec jednání zúčastní?“

„Jsem si jistý, že Jásir přijede. Nebudu vás ale napínat. Dnes večer budu informovat celý svět o tom, co nám Saddám chystal.“

Goldberg zvažoval jeho slova. „Doufám, že roli státu Izrael v této záležitosti opomenete.“

„Davide, to je přece samozřejmé.“

„Pane prezidente, jste opravdový spojenec mé vlasti. Děkuju vám.“

„Izrael je přece i pro nás největším spojencem,“ kroutil Hayes slova s mnohem menším nadšením než Goldberg. Prezident se podíval na Kennedyovou, která mu šeptala jedno jméno. Hayes přikývl. „Davide, udělejte mi laskavost a předejte panu Freidmanovi mou omluvu, že jsem se k němu naposledy choval tak nepřívětivě.“

„Jistě, ale naprosto nechápu, proč se zrovna vy mu máte omlouvat.“

„Přijal jsem ho opravdu velice chladně, když byl minulý týden v D.C.“

„S tím bych si nedělal starosti,“ rozesmál se Goldberg. „Nepředpokládám, že čekal nějaké nadšení nad zprávami, které jste mu přivezl.“

„To ale nic nemění na tom, že bych měl být pohostinnější. Neměl jsem právo se k němu tak chovat. Vezměte ho s sebou příští týden, prosím vás. Amerika je mu zavázána a já mu chci poděkovat osobně.“

„Pane prezidente, jsem přesvědčen, že plukovník Freidman bude vaší šlechetností nadšen.“

„Výborně… řekněte mu, že se mu příští týden osobně omluvím. Davide, už ale musím.“ Prezident si už jen poslechl poděkování. Zavěsil.

Irene Kennedyová se s přesně dávkovanou radostí usmála. Pak souhlasně přikývla nad rolí, kterou teď prezident hrál podle jejího scénáře. „Pane, byla to skvělá role, děkuju vám.“

ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

BÍLÝ DŮM, PONDĚLÍ VEČER

Prezident musel celé odpoledne přesvědčovat svou asistentku, že ví přesně, co chce večer před celým národem říct z tiskového centra Bílého domu. Jonesová chtěla, aby promluvil z Oválné pracovny, kde měla větší kontrolu. Chtěla, aby přečetl projev z čtecího zařízení, takže by se nemohl splést. Nemohl by ho žádný vlezlý reportér poplést. Žádné vedlejší otázky, nic. Situace byla nadále velmi složitá. Chyba by stále měla fatální důsledky.

Prezident ale v tomto případě hluboce nesouhlasil. Věděl, že opravdoví řečníci, kteří se zapisují do lidských srdcí, mluví vždy spatra. Ne z nějaké čtečky. Možná že historikové oceňují dlouhé stati, ale lidé mají rádi krátké a jasné proslovy. Chtějí člověka, ne robota. Přesně takový bude dnes večer. Byl na tom nejlépe za svou kariéru a musel toho využít.

Prezident osaměl v Oválné pracovně a srovnával si myšlenky. Do vystoupení zbývalo pár minut. Do notesu si napsal hlavní hesla. Jen si nastínil úvod, vlastní obsah projevu a závěr. Vítězství bylo na dosah. Rapp s Deltou se bezpečně s atomovými bombami dostali do Saudské Arábie. Žádné ztráty. Jeho kritici ho stále napadali, proč vlastně Irák bombardoval. Všichni mleli totéž: Bombardoval jste Saddáma z politických důvodů jen jako krycí manévr. Za pár minut se bude ale smát on.

Zaklepání na dveře vyrušilo jeho soustředění. Zapomněl totiž, že si musí promluvit ještě před projevem s jednou osobou. „Pojďte dál.“ Prezident vstal a obešel stůl.

Kennedyová vešla do místnosti s nervózní Annou Riellyovou. Prezident k nim došel a ukázal na pohovky u krbu. Hayes chápal, že NBC je opravdu zvědavé, proč prezident požádal korespondentku této stanice o soukromé interview ještě před projevem. Bylo to značně neobvyklé.

„Dámy, posaďte se.“ Hayes si sedl na gauč, Kennedyová s Riellyovou na druhou pohovku. „Anno, Irene mě informovala o vašich smutných záležitostech z minulého týdne.“

Riellyová rozhodně nehodlala o svém osobním životě diskutovat s prezidentem. Jen krátce přikývla. Pravda ji stále ničila. Jako by to v Miláně nestačilo. Celý týden jí volali přátelé, rodina, spolupracovníci. Mitchova fotografie v Rudinových rukou se objevila v televizi. Byla to učiněná hrůza. Všichni ho považovali za odporného zabijáka.

„Tedy,“ vzal si slovo prezident. „Po tom, co jste si prožila, si zasloužíte některé podrobnosti navíc ještě předtím, než vystoupím před kamery.“ Prezident se nadechl a začal vysvětlovat události, které tak Annu Riellyovou šokovaly.

TISKOVÝ SALÓN BÍLÉHO DOMU, PONDĚLÍ VEČER

PREZIDENT HAYES vyšel na stupínek před nacpanou místností jako mladík, kterým kdysi byl. Irene Kennedyová, generál Flood, ministr obrany Culbertson i poradce pro národní bezpečnost Haik stáli za ním u modrého závěsu na pozadí. U dveří stály vedoucí kanceláře a tisková mluvčí. Hayes vypadal velmi dobře naladěný a s naprostou sebedůvěrou.

Prezident přivítal hosty oběma rukama a našel si chvilku, aby se podíval i na galerie, kde se cpali další novináři, kteří se nevešli do malé místnosti.

„Dnes odpoledne jsem vydal rozkaz našim silám v oblasti Perského zálivu, aby zaútočili na Irák. Neinformoval jsem naše spojence vzhledem k nutnosti vojenského utajení operace. O útoku byli zpraveni jen někteří členové mé vlády a několik senátorů a kongresmanů. Rozhodl jsem tak po zralé úvaze, kterou se vám nyní pokusím vysvětlit. Bylo opravdu bezpodmínečně nutné udržet tento útok v naprostém utajení až do poslední chvíle.“

Prezident se trochu napil z připravené sklenice vody. Chtěl, aby napětí v místnosti ještě vzrostlo. „Nebylo pro nás žádným překvapením, že se Saddám pokouší vyvinout zbraně hromadného ničení. Leč minulý týden jsem byl konfrontován s hrůznou informací, kterou jsme si záhy ověřili, že Saddámovi nechybí více než měsíc do dokončení plně funkčních atomových bomb.“ Prezident se odmlčel a podíval se do oněmělého sálu. „Zdá se, že v posledních několika letech Saddám Husajn vyvíjel atomovou bombu s podporou severokorejského atomového fyzika Parka Čchou-Leeho.“

Prezident kývl na Kennedyovou, která stála v uličce. Připevnila jeho fotografii na pěnovou nástěnku.

„Doktor Lee sloužil jako protislužba severokorejské vlády,“ pokračoval prezident. „V Iráku působili i další korejští vědci. Saddám za to zdarma dodával do Severní Koreje ropu za víc než čtyřicet milionů dolarů. Doktorka Kennedyová vám poskytne dostatek důkazů, které jednoznačně osvětlí mé prohlášení.“ Podíval se znovu na Kennedyovou. „Další foto, prosím.“

Kennedyová sundala fotografii Leeho a nahradila ji leteckým záběrem města. Jedna budova byla označena červeným kroužkem. „Saddámovi se podařilo nadlouho skrýt, kde měl svou výrobní laboratoř. Skryl ji totiž přímo pod nemocnici Al Husajn v Bagdádu.“ Prezident se nadechl. „Nemusím vám vysvětlovat jeho motivy, jsou nabíledni. Nebyly příliš šlechetné. Nikoho z nás to ale jistě nijak nešokuje.“ Prezident smutně zavrtěl hlavou. „Musel jsem přijmout určitá rozhodnutí, ale rozhodně nebyla lehká. Bylo nutné mu bomby zničit. Muž jako Saddám Husajn, který klidně použil otravný plyn na své lidi, nesměl dostat příležitost využít destruktivní síly atomových hlavic. Ve dvacet jedna hodin Bagdádského času jsme provedli tajnou operaci, kdy jsme mu zbraně uzmuli a zničili jeho výrobní prostory. Zvláštní komando Delta Force provedlo odvážnou operaci a proniklo do oblasti právě v okamžiku, kdy začal letecký útok. Mám upřímnou radost, že můžu oznámit naprostý úspěch operace. Továrna byla zničena, nedošlo k žádným obětem na civilistech. Opakuju, žádný civilista nebyl zraněn ani zabit. Navíc náš tým dokázal nemožné a zmocnil se všech tří bojových hlavic. Zbraně jsou nyní mimo území Iráku. Právě teď probíhají jednání s OSN o důkladné inspekci na území Iráku. Pokud má někdo z amerických senátorů či kongresmanů pochybnosti o mém rozhodnutí, prosím, aby s nimi neprodleně vystoupil.“

Poznámka byla naprosto přesně mířena. Prezident ale sotva začal.

„Jsem taky šťastný, že můžu oznámit návrat všech mužů z tohoto výsadku na americké základny a lodi. Omlouvám se našim spojencům a politikům na Kapitolu, že jsem je neinformoval o operaci s předstihem, ale nemohl jsem to riskovat až do okamžiku, než byly bomby zajištěny. Otázka národní bezpečnosti v jednotlivých fázích operace dostala naprostou přednost. Dnes večer jsem se však rozhodl vás informovat ještě o dalších závažných skutečnostech. Včera večer došlo k neomluvitelnému ohrožení celé této operace. Kongresman Rudin vystoupil v televizi a předložil zde přísně tajné dokumenty.“ Prezident zhnuseně zavrtěl hlavou. „Kongresman Rudin, oslepen svým nepochopitelným hněvem k CIA a posedlostí zničit doktorku Kennedyovou, se rozhodl prozradit všem jméno a předložit dokonce fotografii muže, který celá léta působí v protiteroristické sekci agentury. Jde o špičkového operativce, který měl zůstat v utajení. Mnoho z vás od tisku jste v minulých dnech zjišťovali, o koho se vlastně jedná. Z důvodů národní bezpečnosti vám o něm mnoho neřeknu, ale právě tento muž vedl noční výsadek do srdce Bagdádu. Nebýt jeho statečnosti a obětavosti, mise by skončila naprostým krachem. Jmenuje se Mitch Rapp a právě teď se díky kongresmanu Rudinovi podílel na poslední operaci. Pan kongresman prostě přehlédl otázky národní bezpečnosti a hnal se někam jen za osobní vendetou.

Mnoho z vás šokovalo, když dnes ráno FBI provedla razii v kongresmanově domě a kanceláři. Vysvětlím vám naše důvody. Doktorka Kennedyová i já jsme jednali s ředitelem FBI Roachem a ukázali mu tajné spisy Mitche Rappa, které jsou vedeny ve svazcích CIA. Můžu vás ujistit, že ctím zákony stejně tak jako mí předchůdci. V jeho složce jsou uložena i prezidentova pověření k použití síly. Ve všech případech, kdy byla z jeho strany použita síla, byly Kongres i Sněmovna řádným způsobem informovány přesně podle Ústavy Spojených států amerických. Technicky řečeno připouštím, kongresman Rudin jako předseda výboru pro zpravodajské služby měl být informován o průběhu těchto tajných operací. Já i můj předchůdce, společně s představiteli zákonodárných sborů, demokraty a republikány, jsme ale došli k závěru, že kongresmanu Rudinovi se nedá v této oblasti důvěřovat. Dohodli jsme se a pan Rudin byl prostě vynechán. Byla to velmi složitá situace. Museli jsme udržovat rovnováhu mezi souhlasem Kongresu a národní bezpečností. Byli jsme přesvědčeni společně s vedením Kongresu i Sněmovny, že to tímto způsobem děláme.

Vzhledem k závažnosti této operace jsme federální soud požádali, aby vydal příkaz k domovní prohlídce. Museli jsme jednat velmi rychle, aby tajné dokumenty, které Rudin získal nezákonně, dále tuto misi neohrožovaly. Chování kongresmana Rudina považuju za neomalené a lehkomyslné z hlediska národní bezpečnosti Spojených států amerických.“

Prezident se odmlčel a díval se na novináře, jako by nechápal stupiditu Rudinova chování. „Je mi taky velice líto, že musím oznámit konec pana Rappa jako specialisty na protiteroristické operace. Jeho utajení bylo prakticky odkryto, a i tímto způsobem byla ohrožena národní bezpečnost. Pan Rapp již dále nebude v této oblasti působit. FBI zahájí vyšetřování kongresmana Rudina. Nedá se pochybovat, že proti němu bude vzneseno obvinění z několika trestných činů.“

Prezident se ohlédl. „Ze stejného důvodu nemohla doktorka Kennedyová odpovídat na otázky senátorů v dnešním slyšení. Probíhala irácká mise a ona nechtěla výboru lhát či nějakým způsobem ohrozit misi. Ještě mi dovolte, abych poděkoval právě doktorce Kennedyové a generálu Floodovi a všem spojencům za jejich trpělivost a loajalitu. Musím především vyzdvihnout odvahu, statečnost a nesobeckost našich vojáků, námořníků a námořní pěchoty. Nemůžu ale taky osobně nezmínit právě Mitchella Rappa za opětovné nasazení svého života v první linii. Svět je dnes večer o něco bezpečnější právě díky jemu!“ Prezident se upřímně usmál. „Dobrou noc a Bůh vás všechny opatruj.“ Prezident Hayes se otočil a opustil místnost.

ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

KAPITOL, PONDĚLÍ VEČER

Tak skvělý den – a skončil naprostou katastrofou. Hank seděl v nerozsvícené kanceláři ve třetím patře Kapitolu. Měl před sebou velkou sklenku koňaku a doutník v druhé. Díval se do otevřeného okna s nohama na parapetu. Chladný vzduch vanoucí dovnitř zápasil se starým radiátorem. Další důkaz neschopnosti vlády, za sto let ani nevyměnili topení. Kouřit se sice na Kapitolu nesmělo, ale lidé, co píšou zákony, na ně také dost často zapomínají. Clark mohutně nasál z doutníku Diamond Crown Figurado a vydechl kouř do okna.

Kombinace nikotinu a vysokooktanového koňaku ho obluzovala. On ale zoufale toužil po tom, aby mu to myslelo. Potácel se na hraně opilosti a bdělosti. Bylo tak snadné na všechno zapomenout.

Senátorovy velké plány skončily v cárech. Jak se jen mohlo stát, že s ním takhle vyběhli? Byl připraven na útok, a najednou bude muset bojovat, aby aspoň něco zachránil. Prezidentův tah byl brilantní. Jeho popularita rázem stoupne do pátku aspoň na osmdesát procent. Mitch sice ještě nebyl národním hrdinou, ale až s tím vyrukuje tisk, hned se jím stane. Akcie Kennedyové prudce vylétly nahoru. Hleděli na ni jako na chladnou profesionálku schopnou skvěle zvládnout krizi. Takový člověk by měl CIA řídit. Nikdo na Kapitolu by v tomto okamžiku neriskoval svou kariéru, aby se postavil proti ní.

Albert Rudin se stal příkladem. Pokud nějaký politik někdy skončil, tak to byl teď Rudin. Prezident vyskočil z ulity a rozšlápl ho jako malinu. Ten chlap byl teď radioaktivní. Zítra ráno si už nebude moci ani koupit hamburger. Ve Washingtonu už nenajde žádného spojence.

Clark ale věděl, že ten starý parchant se rozhodně jen tak do Connecticutu nestáhne. Washington, to bylo jeho hřiště a demokratická partaj jeho život. Teď se z něj stal zoufalec, a ti se nikdy nechovají rozumně. Rudin byl teď velkým rizikem.

Clark si dal další lok koňaku a pokoušel se odhadnout místa, kde by mu ten potrhlý dědek mohl způsobit nejvíce škody. Moc dobře to nevypadalo. Clark sice mohl hrát vysokou hru a klidně opovrhovat Rudinovými lamenty jako se stížnostmi odepsaného chlapa, nicméně prezidenta by z nich něco mohlo zajímat. Pak tu ale byli Steveken a Brown. Pokud FBI, jak řekl prezident, připravuje obvinění z trestných činů, dostanou se do vyšetřování. Pak se dostane do popředí zájmu FBI i on. Bude muset Rudina přesvědčit, aby držel hubu, nebo i Clarkovi vyrazí vesla z rukou. Peníze většinou podobné průšvihy řeší. Pokusí se Rudina ukecat řečmi o principech, a když to nepůjde, uplatí ho.

Clark se díval z okna na National Mall a bafal z doutníku. Zkoušel analyzovat svou naději. Rudin byl levný úplatkář. Peníze by mohly zabrat.

Najednou uslyšel křik za kancelářskými dveřmi. Clark sedící ve tmě byl ohromen. Položil si ruku na bušící srdce a pokoušel se uklidnit.

„Otevři, doprdele, ty dveře! Hanku! Jsi tam! Vím to!“

Rudin. Clark s ním zrovna moc mluvit nechtěl. Stál u okna a nechtělo se mu ani pohnout.

„Doprdele, cítím ty tvý smradlavý doutníky! Otevři!“ řval Rudin. „FBI mě chce zítra k výslechu. Mám si prý vzít advokáta. Musím s tebou mluvit!“

Clark s velkou neochotou odložil svou sklenku na desku vedle lampy. Došel ke dveřím, odemkl a pustil ho dovnitř. Rudin kolem něj proletěl jako vítr a sprostě nadával. Clark za ním zavřel. „Alberte, je mi hrozně po tom, co se dneska stalo. Chápu prezidentovu zlobu, ale přesto si myslím, že to trochu přehnal,“ začal opatrně.

„Chápeš jeho vztek?“ vyštěkl Rudin. Sliny mu stékaly po bradě. „Poslal mě do prdele před celým národem, hovno, před celým světem. A ty tu klidně kecáš něco o jeho vzteku! Jak asi jsem nasraný já?“

Clark mu rukou naznačil, aby se zklidnil. „Pomůžu ti, Alberte. Řvaním ale nic nespravíš.“

„Jo, ty mi pomůžeš?“ hulákal Al dále. „Vždyť ses schoval jako krysa! Hovno mi pomůžeš, parchante.“

Senátor si jen povzdechl a řekl si, že to zkusí s chladnou hlavou. „Máš pravdu, Alberte. Promiň.“

„Promiň je mi k hovnu. Budeš to muset dát do pořádku.“

„Alberte, já ti chci pomoct, ale i ty musíš připustit, že máš na tom svou vinu.“

„Jo, vinu?“ řval Rudin s pokroucenou tváří. „Jediná má vina je, že jsem tě poslouchal. Tys za mnou poslal toho Stevekena. To ty! Tys mě poslal do Meet the Press, abych vykládal o tom Rappovi! To ty! Kdybych ti nelezl do zadku, tak jsem teď nebyl v prdeli.“

Clarkovo uhlazené chování dostávalo trhliny. „Ale, Alberte. Ve své pozici přece musíš trochu té ostudy taky nechat na sobě.“

„Hovno. Mám pravdu a ty to víš.“

„Všechno, co prezident dnes řekl, je vlastně pravda. Vždyť ty jsi opravdu vedl vendetu proti CIA.“

„Jdi do prdele, Hanku.“ Rudin zvedl prostředníček a jal se jím kynout.

Clark se nad něj naklonil. „Nech toho, Alberte. Nejspíš jsem ten poslední kámoš, který tady ve Washingtonu s tebou ještě mluví.“

Senátorova rozložitá postava způsobila, že Al ustoupil o krok. „Jsem jen zoufalý! Jsem na dně! Musíš mi pomoct.“

Clark si vzpomněl na své myšlenky. Zoufalci dělají zoufalé věci. Mlha se rozplynula. Bylo to jasné. Clark už věděl, že má jedinou možnost. Položil ruku na Rudinova kostnatá ramena. „Pojď sem. Chci ti něco ukázat. Pomůže ti to.“

Rudin chvilku váhal, ale Clark ho postrkoval svou velkou dlaní. Došli k otevřenému oknu. Clark ukazoval na něco u Washingtonova památníku. Byl osvícen ze všech čtyř stran. Připomínal startující raketu.

Clark se nahnul z okna. „Vedl sis dobře, Alberte. Stejně tak jako Washington, ale dějiny stály proti tobě.“

Rudin jen hořce zavrtěl hlavou. „Historie mě poslala do prdele.“

„Já ty věci urovnám. Zajdeme spolu za prezidentem hned zítra ráno a postarám se o to, aby odvolal to vyšetřování FBI.“ Clark poplácal Rudina po zádech. „Neboj se. O to se postarám.“

Rudin se ulehčené prohnul. „Dík, Hanku. Dík… dík… dík.“

„Neboj.“ Clark ho znovu poplácal po zádech. „Od toho jsme přece přátelé.“ Rudin se konečně uklidnil. Clark se postavil za něj a položil obě ruce na jeho kostnaté lopatky. Jedním prudkým pohybem postrčil kongresmana přes okenní parapet. Ozval se srdcervoucí sten a o chvilku později duté žuchnuti. Clark vystrčil hlavu z okna a podíval se dolů. Na terase leželo nehybné tělo Alberta Rudina.

Došel ke stolu a dal si dalšího panáka. Vypil ho jedním lokem. Pak vytáhl z kapsy saka mobil a vytočil číslo. Když se ozvala nějaká žena, řekl: „Senátor Clark. Musím mluvit s panem prezidentem. Je to opravdu naléhavé. Stala se příšerná nehoda!“

ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

MARYLAND, STŘEDA VEČER

Rapp se vrátil zpátky s podivnou směsicí emocí. Pořád se opájel úspěchem operace a věděl, že mu dá spoustu práce přestat být namyšlený. Dostal se na samý vrchol své kariéry. Lepší konec si ani nemohl vysnít. Ať chtěl nebo ne, kongresman Rudin rozkryl jeho krytí. Na frontové linii skončil. Naštěstí pan kongresman zbaběle vyskočil z okna. Rapp tak měl mnohem snazší úlohu. Nemělo smyslu obviňovat mrtvého.

Když letoun přistával na základně Andrews, čekali tam na něj borci z CIA i Pentagonu. Chtěli ho hned vyslechnout. Rapp jim jasně řekl, že budou muset počkat, jenže oni se nedali. Mitch je tedy poslal k čertu. Strávil jen několik minut s Kennedyovou. Pokoušela se mluvit o Anně, ale on nechtěl slyšet. Chybu, kdy promíchal profesionální a osobní život, už udělal jednou a už ji nikdy nezopakuje. Irene mu vylíčila, co se stalo po prezidentově večerním projevu. Všechny časopisy, noviny, televizní kanály začaly CIA vynášet do nebes a žádaly rozhovor s novým americkým hrdinou.

„Cos jim řekla?“ podrbal se Mitch na bradě.

„Že se ještě nenašel nikdo, kdo by tě k něčemu takovému donutil.“

„Přesně. Znáš mě víc než dobře.“

„Až moc.“

Znovu se pokoušela zmínit o Riellyové, ale přerušil ji. Zaleze do své díry a až se mu bude chtít ven, zavolá Irene, aby na něj dávala pozor. Navzdory hrubému výrazu i chování Irene dobře cítila, jak trpí. Chápala ho a jen se bála, aby se opravdu nezhroutil. Moc tomu nechybělo.

Rapp se vydal domů, do svého domu v zemědělské oblasti Marylandu. Přesto ale nahrál na záznamník jeden vzkaz. „Doma budu ve středu večer.

Chybíš mi. Budu opravdu moc šťasten, když tam budeš.“ Byl přesvědčen, že vzkaz je zcela bezpečný. Udělal první krok, vše teď záleželo na ní.

Když se vrátil do Ameriky, začal si uvědomovat krutou ironii svého osudu. Toužil po normálním životě, rodině, ženě, opravdové lásce. Teď už konečně po tolika letech byl blízko. Anna byla tou ženou. Navzdory nešťastné shodě okolností v Miláně, nikdy nepochyboval, že s ní chce žít až do smrti, ale také věděl, že Annu nemůže k ničemu nutit. Nesnášela dolejzavce. Musela dojít k nějakému závěru zcela svobodně.

Rapp se příliš v srdečních záležitostech nevyznal a také neprohrával příliš často. Měl neomezenou sebedůvěru ve své schopnosti zvládnout každou situaci, ale teď na konci listopadu jeho brnění prasklo. Přímo pod vrstvou plechu se začala probouzet jeho duše. Pro něj to byl zvláštní pocit prázdnoty. Nemohl si pomoci, myšlenka na ni se neustále vracela. Po Anně toužil z hloubi svého srdce.

Když vjel na cestu, už své vzrušení nedokázal skrývat. Zašel příliš daleko. Byl si jist, že Anna ho miluje. Každá mince má rub a líc. Už chápal, proč se na něj tak zlobila. Do tohoto svazku vložil až příliš mnoho. Ona byla jeho osudem, byl si prostě jist.

Když zajel na zápraží, reflektory ozářily dům a pak garáž. Když brzdil, jeho srdce plakalo. Bylo jedenáct minut po dvacáté. Ona tam nebyla! Pomalu vjel na vjezd. Zastavil před garáží a vystoupil. Neměl náladu brát si zavazadla, šel prostě rovnou dovnitř.

Odemkl dveře a vyťukal bezpečnostní kód. Zamířil do kuchyně, aby zkontroloval záznamník. Byl plný. Jakmile uslyšel jiný hlas než Anny, zprávy okamžitě přeskočil. Postupně na něj padal čím dál tím větší zmar. Na záznamníku už zbývala jen poslední zpráva. I poslední naděje ho opustila.

Došel k ledničce a vzal si pivo. Byl na dně. Najednou věděl, že se musí podívat na vodní plochu. Když hleděl na tmavou hladinu, hledal za ní výmluvy. Proč mu nezavolala, proč tu není? Cítil se pateticky, jeho naděje se rozplynuly. Byl sám. Potřeboval něco dělat. Popadl pár polen a začal rozdělávat oheň v krbu.

Když se plameny prořezávaly chladnou nocí, mírně se mu ulevilo. Polena praskala a jiskry odlétávaly v ohništi. Ze zálivu vál silný vítr a bral dým. Lokl si piva a díval se do plamenů. Vzpomínal na Annu, jak při jeho narozeninách dávala konvici na oheň. Byl zaplaven pocitem naprosté osamělosti. Celé roky skrýval své pocity. Emoce byly luxusem, které ho mohly zahubit. Anna všechno změnila. Jemně strhla brnění a odkryla svět, který nikdy předtím nepoznal. Teď se tyto pocity obrátily proti němu. Bolest byla zničující.

Když hleděl do ohně, najednou mu ukápla slza. Zhoupl se v křesle a snažil se hledat cestu, jak žít bez ní. Vůně jejích vlasů, smích, krása – vše bylo pryč. Připadal si podveden. Jeho oběti byly velké a teď chtěl svou odměnu. Trochu štěstí. Společníka na zbytek života.

Navzdory slzám už jeho analytická mysl viděla budoucnost. Přežije. Vše odvrhne a bude žít. Jizva se zacelí, ale žal nikdy docela nezmizí. Žádné další ženy, určitě ne v nejbližší době. Nikdy tu novou nebude poměřovat s Annou. Ona byla jeho jedinou láskou a on ji ztratil. Najde se vůbec nějaká, která dokáže zmenšit jeho smutek?

Riellyová stála ve stínu domu a pozorovala okolí. Po vystoupení z auta cítila kouř z krbu. Obešla dům. Nechtěla být uvnitř, když tam byl i on. Chtěla, aby si prožil to, co ona. Viděla ho. On opravdu trpěl. To už se vydržet nedalo.

Vyšla ze stínu rovnou k němu. Zíral na ni jako malé děcko, které se právě probudilo. Podívala se mu do očí zalitých slzami. Měla jen jediné přání zahnat všechnu tu jeho skličující bolest.

Vzala jeho tvář do dlaní. „Miláčku, promiň.“ Nic neříkal. Objal ji a přitáhl k sobě, zabořil svou tvář do její hrudi a přivinul se k ní. Riellyová ho líbala na temeno a hladila jeho krátký sestřih.

„Jak ses cítil, když jsi přišel domů a já tam nebyla?“

„Šíleně.“

Vážně se na něj podívala. „Chtěla jsem jen, abys taky poznal, jaké to je, na někoho čekat a nevědět, jestli tě znovu uvidím. Přesně něco takového jsi mi provedl v Miláně.“ Jeho hlava stále spočívala na Annině hrudi. „To nebyla žádná legrace.“

„Ne, já taky teď nežertuju.“ Vzala ho za silnou bradu a zvedla ji. „Aspoň teď víš, jaké by to bylo, kdybys mě ztratil. Slib mi, že už nikdy nic podobného neuděláš.“

Rapp bez zaváhání přitakal. „Slibuju.“ Jejich ústa splynula v dlouhém polibku. Tiskli se k sobě, jako by se neviděli celé měsíce.

Po několika minutách ticha jí Rapp řekl, aby šli dovnitř. Vběhl dovnitř a do patra. Pak se vrátil dolů a vyběhl na terasu. Chytil Riellyovou za ramena a donutil ji posadit se do houpacího křesla. Poklekl před ni a políbil ji na rty. „Pamatuješ se, kde jsme se potkali?“

Riellyová se na něj podívala pohledem říkajícím, aby si ji už konečně přestal dobírat. Nemohla přece zapomenout, jak k tomu došlo. Zachránil jí život. „Samozřejmě že ano.“

„Pamatuješ se, cos mi řekla, když už rukojmí byla volná? Že je to osud?“

Riellyová se usmívala. „Samozřejmě.“

„Pořád v to věříš?“ zeptal se upřímně.

„Ano,“ odvětila velmi měkce.

„Já taky.“ Hladil ji po tváři. „Osud mě tam poslal, abych tě zachránil jen proto, abys pak ty spasila mě.“

Usmívala se a nastavovala mu tvář. „A jak?“

„Tím, že se mnou strávíš zbytek života.“ Vytáhl z kapsy nádherný prsten s diamantem. Podíval se jí do očí. „Anno, vezmeš si mě?“

Její oči se naplnily radostí a její spodní ret se rozechvěl. Navlékla si prsten na prst. Nebyla schopna mluvit. Jen lehce kývla hlavou a políbila ho na rty.

ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

BÍLÝ DŮM, O TÝDEN POZDĚJI

Prezident stál před krbem v Oválné pracovně. Místnost prosvětlily blesky a cvakaly závěrky. Po jeho levici stál Jásir Arafat a po jeho pravici premiér Izraele Goldberg. Pro Hayese to byl vynikající týden. Jeho popularita už prorazila pověstnou střechu. Dostal mandát dělat svou politiku na domácím i na mezinárodním poli. Dokonce i tisk ho opěvoval. Dokonce i Irán ocenil skutečnost, že USA otupily Saddámovy tesáky. Saddám zato řval něco o krvavém masakru, ale nikdo ho neposlouchal. Hayes si užíval svých dní.

Vedoucí kanceláře vystoupila z ústraní. „Oukej, děkujeme vám. Pro dnes to stačí.“ Jonesová jasně rukama naznačovala, kudy se mají novináři ztratit. Zaháněla dobytek do ohrady.

Když tisk zmizel, prezident se obrátil ke svým hostům. „Musím něco zařídit. Dlouho to trvat nebude. Paní Valerie vás odvede do Rooseveltova salónku. Hned jsem u vás.“

Hayes se usmál na oba muže a opustil Oválnou pracovnu. Na chodbě se však úsměv rozplynul. Mířil do podzemí. Když se dostal do Situační místnosti, zavřel za sebou dveře. Irene seděla za stolem a její izraelský kolega proti ní.

Ben Freidman vstal. „Pane prezidente, děkuju vám za pozvání do Bílého domu.“

Hayes se postavil za jeho koženou židli a položil ruce na opěradlo. Kennedyová připravila tyto hrátky a Hayes rád přijal hlavní roli. „Omluvte mě, ale musel jsem zvolit velmi příjemné téma, abych vás sem dostal. Chci s vámi mluvit o něčem velice důležitém, a rozhodně nejde o zdvořilostní návštěvu.“

Z Freidmanovy tváře zmizel plytký úsměv. Varování znělo až příliš hrozivě.

„Posaďte se!“ Hayes ukázal na židli. Ben to váhavě udělal. „Nemáte snad něco na srdci, co byste rád a bez okolků před námi vyklopil?“

Freidman naprosto nechápal, odkud se bere ten prezidentův hněv. Strávil celé dopoledne s Kennedyovou. Byla samý úsměv. Žádné podezření, že by snad hrozilo něco nepěkného. Podíval se na ni a hledal pomoc v jejích očích. Nic tam ale nenacházel. „Promiňte, pane prezidente, ale nejsem si jistý, jestli vám přesně rozumím.“

„Ale ano! Rozumíte!“ Hayesův hlas nabíral na síle. Věděl, jak se bude Freidman vykrucovat. Nikdo na něco podobného nebyl zvědav. Vždyť až do nedávna byli spojenci. „Říká vám něco jméno Peter Cameron?“

Freidman byl rozený a profesionální lhář. Zavrtěl hlavou s naprostou jistotou. „Nevím o tom.“

Prezident přimhouřil oči. „Dobrá, a co Donatella Rahnová?“

Freidman už pochopil. Její zmizení nebylo jen tak samo sebou. „Ano, pane prezidente, znám ji. Bohužel.“

„Copak, copak?“ žertoval sarkasticky prezident.

„Osobně jsem ji najal, aby pracovala pro Mossad. Byla velice dobrá, ale pak jsem na ni přestal mít vliv.“

„Přestal mít vliv?“ ušklíbal se Hayes.

„Občas se to stává, pane prezidente.“ Freidman se podíval na Kennedyovou. „Naše penzijní připojištění není nejdokonalejší, a tak se občas stane, že naše lidi přeplatí soukromníci.“

Hayes se podíval na hodinky a pak na Kennedyovou. „Nemám čas na bláboly.“

„Bene, povíte nám, proč Donatella pro vás nepracovala v posledních dvou letech?“

„Ale samozřejmě, pane prezidente.“

„Jste lhář a moc vám to nejde.“ Prezident zvedl telefon. „Pošlete ji sem.“ Zavěsil a pozoroval, jak se Freidman kroutí.

Dveře se otevřely. Donatella v doprovodu Mitche Rappa vešla do místnosti. Obešla stůl a sedla si vedle Irene. Rapp se postavil vedle prezidenta a s přivřenýma očima pozoroval Freidmana.

„Plukovníku, jistě svou historku rád doplníte!“

„Nevím, co vám tahle žena napovídala, ale nedá se jí věřit.“ Na Freidmanově čele se perlil pot.

Prezident se už nepokrytě smál. „Pane Freidmane, když já mám takový dojem, že se nedá věřit vám.“

„Pane prezidente, prosím. Neposlouchejte tuto ženu. Zradila mou vlast. Hledáme ji už přes rok.“

„Protože nemám čas, opomenu vaši poznámku o zradě slečny Rahnové. Rád bych se zaměřil na něco jiného. Proč jste slečně Rahnové zaplatil velkou sumu peněz, když jste ji pronásledoval v zájmu své vlasti?“

Freidman hrál zmateného. „Nemám ani tu nejmenší představu, o čem to mluvíte.“

„Irene.“ Prezident se podíval na Kennedyovou.

Irene otevřela spis a položila ho na stůl. Byly tam výpisy ze švýcarského účtu, kde Freidman skrýval své osobní finance před izraelskou vládou. Marcus Dumond, špičkový hacker CIA, za spolupráce Donatelly získal detailní výpisy. „Znáte tyto účty?“

Freidman lhal dál. „Naprosto ne.“

„Pak vám asi nebude vadit, když jejich obsah převedeme na naše konta.“

Navzdory snaze zůstat klidný jevil Freidman známky nepokoje. Rozhodl se nereagovat.

Podíval na Rappa a kývl. „Slečno Rahnová, pojďte,“ vybídl Donatellu k odchodu.

Rapp vytáhl berettu a metodicky začal na hlaveň šroubovat tlustý černý tlumič. Donatella se zavěsila do prezidenta. Freidmanův smích teď zněl mnohem nervózněji.

„Pane prezidente, copak si myslíte, že jsem naivní? Takhle mě nemůžete obviňovat.“ Freidman nevěřícně zavrtěl hlavou. „Nikdy mě nemůžete dát zavraždit. Zvlášť ne v Bílém domě.“

„Ale, pane Freidmane. Myslím, že podceňujete mé znechucení vaší osobou a zároveň přeceňujete svůj význam pro izraelskou vládu. Stačí, když premiéra Goldbergovi ukážu tyto výpisy, a pan premiér mi poděkuje, že jsem se postaral o něco, co by stejně udělal on.“ Hayes otevřel dveře. Vystrčil Donatellu ven.

„Počkejte,“ řekl nervózní Freidman.

Prezident naznačil Donatelle, aby pokračovala. Nasadil milý úsměv a dál se s Freidmanem nebavil. „Plukovníku, neztrácejte čas.“ Zavřel za Donatellou dveře.

„Co chcete vědět?“

Rapp si vzal slovo. „Kdo vás najal, abyste zabil Petera Camerona?“

Freidman se ošíval. „To je dost komplikovaná otázka.“

Rapp zvedl zbraň a namířil na plukovníkovu čéšku. „Ne, není.“

Plukovník se podíval na zbraň i na Rappa. Ten chlap použije pistoli bez zaváhání. „Byl to Hank Clark,“ řekl vzápětí.

„Cože?“ zeptal se šokovaný prezident.

„Hank Clark.“ Freidman se podíval na Kennedyovou. „Vraťte mi ty peníze a já vám řeknu všechno.“

Rapp se otočil k prezidentovi. „Pane, prosím vás, odejděte.“ Hayes stále nechápající ono jméno, které zaznělo, váhal. „Ale…“ Rapp chytil prezidenta za rameno. „Prosím vás, jděte!“ Hayes se podíval na Kennedyovou, aby ho doprovodila. Přikývla a podívala se na dveře. Po chvilce váhání prezident opustil místnost. Freidman si vzápětí vydechl. Otočil se ke Kennedyové. „Teď se můžeme spolu domluvit jako lidi.“

„Žádné handrkování,“ zavrtěl hlavou Rapp. Namířil zbraň na Freidmanovu nohu a stiskl spoušť. Kulka opustila ústí tlumiče a proletěla Izraelcovým tlustým stehnem. Freidman sebou trhl a chytil se za krvácející ránu.

Rapp namířil znovu, tentokrát na plukovníkovo koleno. Přes sevřené rty sykl: „Hledám i ten nejmenší důvod, abych vás mohl zabít, plukovníku. Kšeftovat s vámi nebudu. Pokud chcete odsud vyjít živý, pusťte si tu svou pusu na špacír.“

Rostoucí bolest ve stehně a bezvýchodnost situace donutily plukovníka Bena Freidmana, aby to udělal.

EPILOG

Senátor Clark s oblibou navštěvoval klub Cosmos, zvláště před Vánoci. Sídlo na Massachusetts Avenue 2121 bylo směsicí luxusu a snobismu a místem intelektuálních diskusí, vybraného jídla, doutníků a likérů. Dovnitř by nikdy kongresmana Rudina nepustili. Sto let starý klub měla svá pravidla. Tím hlavním bylo dekorum. Dalo se tu diskutovat, ale hlučná zábava byla striktně zakázána.

Senátorova limuzína popojížděla na Mass Avenue společně s vozy washingtonské smetánky. Všude kolem něho projížděly podobné a ještě lepší automobily. Na party Sally Bradleyové v klubu Cosmos se hnali prostě všichni. Tedy ne jeho třetí manželka. Odjela domů do Phoenixu. Šedá atmosféra Washingtonu na konci prosince jí neseděla k pleti.

Clarka těšilo a děsilo zároveň, že necítí žádnou vinu kvůli tomu, že Rudina zabil. Byl vlastně jediný, kdo zná pravdu. Po třech týdnech vyšetřování se případ uzavřel jako sebevražda. Policie se nijak nesnažila, Clark se o to postaral. Rudin byl zoufalý, v depresi po setkání s prezidentem a předsedou své strany. Hrozili mu, že ho odvolají a nedají mu šanci, aby byl znovu zvolen. Byl to zničený člověk. Oslepl svou záští a pokoušel se torpédovat jmenování doktorky Kennedyové. Clark ho opakovaně varoval, ale Rudin našel dokumenty, které mohly Irene zničit. Pak vystoupil v tom zatraceném televizním pořadu a vznesl svá obvinění. Druhý den večer se mu zhroutil svět. Prezident vystoupil s provoláním k národu. Clark líčil, jak hovořil se zpanikařeným Rudinem. Žádal senátora o rozhovor s prezidentem. Přesvědčoval Clarka, aby se postaral o zastavení vyšetřování FBI.

Clark vykládal, jak jeho přání odmítl. Prý mu řekl, že si za všechno může sám. „Nikdy mě nenapadlo, že by mohl skočit. Uznávám, že jsem neodhadl situaci. Nedokázal jsem ho od jeho úmyslu odradit. Bohužel!“ Clark se choval velmi stísněně. Policie mu věřila. Dokonce i Rudinova žena potvrdila, že Albert byl v posledních měsících na dně. Clarka nikdo nepovažoval za podezřelého. Po krátkém vyšetřování byl případ uzavřen jako sebevražda.

Ovládl ho slastný pocit, že se mu podařilo odvrátit katastrofu. Najednou si připadal všemocný. Jeho plány na Bílý dům budou muset počkat. No a? Ellis a jeho kolegové sice budou bručet, že je Kennedyová jmenována, ale s tím se nedalo nic dělat. Alespoň ne teď. S Ellisem se dohodli, že koupí dalšího krtka uvnitř CIA. Zajímavé také bylo, že se nikde neobjevilo Brownovo ani Stevekenovo jméno. Po Rudinově smrti FBI vše rychle uzavřela.

Prezident byl v tomto okamžiku nedotknutelný. Jeho popularita dostoupila vrcholu. Postavit se mu nyní by mohl jen naprostý blázen. Jenže teď není potom. Nikdo nemůže vědět, jaké politické klima bude za rok. Clark se rozhodl čekat. Bude bojovat, ale ne teď. Jeho sen o Oválné pracovně mu ještě nevyvanul z duše.

Clarkova limuzína nakonec zajela do malého vjezdu. Dveřník v livreji a cylindru mu otevřel dveře. Senátor vystoupil v dvouřadovém fraku a vešel do klubu. Po odpočinku na Bahamách vypadal odpočatě. Byl opálený a v náladě se bavit. Vešel do sálu Warne, kde hrála kapela. Scházela se tu celá společnost. Až příliš mnoho lidí. Bar byl přecpaný. Proto se senátor rozhodl, že si zajde do baru Cherrywood. Pár lidiček si s ním chtělo povykládat, ale Clark jim zdvořile řekl, že bude zpátky co nevidět. U baru se naštěstí netlačilo tolik lidí, aby ho nějak rozčilovali.

Poručil si sklenku merlotu. Usadil se ke stolku. Vypil první, pak druhou. Poté se vrátil do hlavního sálu. Chtěl si popovídat se servírkou, vtom ale jeho pohled spočinul na okouzlující blondýně v překrásných šatech posetých bílými korálky. Zamířila k baru, posadila se hned vedle Clarka a objednala si sklenku chardonnay.

Clark se na ni podíval a široce se usmál. „Jak se dnes večer bavíte, madam?“

„Prima, děkuju,“ Znovu si začala povídat s barmankou.

Ta žena měla nějaký podivný akcent, ale Clark ho neuměl identifikovat. Byla to nádherná klisna s vystouplými lícními kostmi, plnými rty, zaoblenou figurou a útlým pasem. Clarka teď trápily představy, jak vypadá pod šaty. „Jak se vám líbí ten večírek?“

„Jde to!“ Dáma si podruhé Clarka prohlédla. „Jste mi nějak povědomý. Neviděli jsme se už někde?“

Usmál se a zhluboka se napil vína. „Určitě ne. To bych si pamatoval.“ Vstal a natáhl k ní ruku. „Jsem senátor Hank Clark.“

„Aha!“ Stiskla mu ruku. „Viděla jsem vás v televizi.“ Lehce, koketně se usmála. „Naživo vám to sluší víc.“

„Děkuju. Vám taky.“

Žena se rozesmála a přejela mu prsty po ruce. „Jak se jmenujete?“

„Mary Johnsonová.“

„Vy nejste z Washingtonu, že? Jinak bychom se, Mary, už určitě setkali.“

„Máte pravdu, senátore. Jsem z Richmondu.“ Přinesli jí chardonnay. „Patřím ke kolejní partě Salliny dcery.“

„Aha. Posaďte se.“ Clark jí obřadně nabídl židličku. „Děkuju vám.“ Posadila se. Zkřížila nohy tak, aby odhalila skoro celé opálené stehno.

Clark jen zamrkal. Rychle se napil. Už se zase usmíval. „Líbí se mi vaše šaty. Jsou nádherné.“ Podíval se na svatební prsten na ruce, pak zpět na její nohy. „Kde máte muže?“

Zaváhala. „Je v Richmondu,“ dodala neochotně. „Večírky nesnáší. Je to strašně nudný workoholik.“

Clark si přitáhl sedačku blíže. „Kdybych já byl vaším manželem, myslel bych na úplně jinačí věci.“

„A na copak, pane senátore?“

„Na vás.“ Clark dopil sklenku a objednal si další.

Žena se zarděla. Vzala si kabelku a otevřela ji. Vytáhla zrcátko a zkontrolovala si makeup. Nanesla na nosík trochu pudru. „Pane senátore, a kde máte manželku vy?“

„Naštěstí jela dnes dolů do Arizony.“

Přinesli mu druhou sklenku vína. Číšnice se začala věnovat dalším hostům. Žena vytáhla rtěnku. „Jste to vy na té fotografii?“ Ukázala za Clarka na zeď, kde visely černobílé snímky. Clark se otočil. V tom okamžiku žena zlehka natočila rtěnku nad sklenku a stiskla knoflík. Do sklenky dopadlo několik kapek kapaliny bez barvy a vůně. Žena uložila rtěnku do kabelky a napila se svého vína.

Clark se otočil zpět. „Ano. Myslím, že jsem to já a mí kolegové z Kapitolu.“ Zvedl sklenku na její počest a napil se.

Žena jen přikývla a pak k němu natáhla ruce. „Pane senátore, co si tak trochu zatančit? Co myslíte?“

„S radostí.“ Clark se napil znovu. Vstal. Nabídl dámě rámě a s pocitem, že má před sebou skvělý večer, ji odváděl na parket. Když se zahleděl na její plná ňadra, znovu ho omámila představa, co ta Johnsonovic Mary má pod těmi korálky.

* * * * *

RAPP BYL VE FRAKU a stál u baru v tančírně. Své černé vlasy si nabarvil našedo a přilepil si šedobílou bradku. Nasadil si rohovinové brýle a hledal Donatellu. Poslal ji za Clarkem a čekal, až se s ním vrátí.

Rapp se v posledních třech týdnech snažil Kennedyovou ze všeho vynechat. Věděla, co chystá, ale nijak neprahla po detailech. Prezident se také rozhodl, že se nebude do ničeho vměšovat. Freidman jim poskytl dobrý odrazový můstek. Rapp se postará o doskok. Kennedyová i prezident se také rozhodli pomlčet o roli Mossadu v této aféře. Freidmanovy peníze ale poslouží jiným účelům; Kennedyová dobře věděla, kam s nimi.

Freidmanovy informace otevřely cestu k poznatkům o Clarkově životě. Rapp se na vyšetřování podílel většinou sám a s pomocí Donatelly a několika specialistů opravdu vyhrabali pěkné poklady. Pronikl do všech tří Clarkových domů a prošel jeho finanční a lékařské záznamy. Neopomněl také trousit dílčí informace, které vysvětlí neočekávaný senátorův skon.

Zabít Clarka jen tak nemělo žádnou cenu. Bylo to příliš snadné, ale jeho sebevražda těsně po Rudinově konci by jen vzbuzovala dohady. Rapp se rozhodl vše skončit dnes večer. Čím více svědků, tím lépe.

Uprostřed oslav Rapp sledoval Donatellu s blond hřívou, jak kráčí ke Clarkovi. Několik lidí se pokoušelo senátora zastavit, ale on byl až příliš ohromen svou novou sexy přítelkyní.

Donatella se dostala až k Rappovi. „Vyřízeno,“ špitla. Otočila se ke Clarkovi. „Ráda bych vám představila svého přítele.“ Ustoupila a nechala oba muže o samotě.

Rapp se podíval do Clarkovy tváře. Droga mu už vstoupila do krevního řečiště. Na rtech se mu perlil pot a rozšířily se mu zornice.

Clark natáhl k Rappovi ruku. „Senátor Hank Clark. Rád vás poznávám.“ Najednou se zdálo, že na okamžik ztratil rovnováhu.

Rapp se chopil jeho dlaně. „Jmenuju se Mitch Kruse, pane senátore. Už nějakou dobu jsem nezřízeně toužil vás poznat.“

„Jakže se jmenujete?“

„Mitch Kruse.“

Clark přes břitké tóny kapely poznamenal: „To jméno jsem už někde slyšel.“

Rapp pokrčil rameny. „Pane senátore, smím se vás na něco zeptat? Vyskočil kongresman Rudin z okna, nebo jste ho ven vystrčil?“ Rapp stále držel Clarkovu dlaň a nehodlal ji pustit.

Clark se pokoušel vytrhnout, ale Rapp byl příliš silný. „Nejste zrovna dvakrát vtipný.“

„Ani se nesnažím. Pane senátore, vy jste totiž Ala Rudina zabil.“

Clark sebou trhl. „Nevím, o čem to mluvíte.“

Rapp si už všiml, jak má Hank Clark ztěžklý jazyk. „Pane senátore, vám asi není dobře, viďte?“ Stále držel Clarkovu paži. Ustoupil stranou. Objevilo se křeslo. „Posaďte se.“ Rapp senátora usadil, zvedl svou číši a podal ji Donatelle. Ta ji otřela kapesníkem a postavila na bar.

Clark si rozvázal motýlek. „Něco není v pořádku. Těžko se mi dýchá,“ sípal.

„Máte infarkt, pane senátore. Jen klid, buďte v klidu, za chvilku to skončí.“

Na Clarkově tváři se objevila hrůza. Pokoušel se mluvit, ale žádná slova už ze sebe nedostal.

Rapp se nad něj sklonil. „Mimochodem, pane senátore, nejsem Mitch Kruse, jsem Mitch Rapp.“

V Clarkových očích blesklo poznání, ale jeho duše už byla příliš daleko na to, aby mohl zareagovat.

„Jen jsem se vám chtěl ještě podívat do očí, než zemřete.“ Rapp ustoupil, aby si vychutnal opravdový konec a to, jak se vědomí toho konce zobrazí v Clarkově tváři. Pak se senátorovy oči propadly do prázdnoty.

Clark seděl v křesle, zíral do prázdna a už jen dokresloval scénu. Rapp se otočil k Donatelle a nabídl jí rámě. Zavěsila se do něj a společně vpluli do víru vášně, hudby, konverzace a veselého smíchu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai