Na počest padlým

Vince Flynn

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

5. díl série Mitch Rapp. Pouhý týden zbývá do Dne obětí války a hlavní město žije posledními přípravami na odhalení nového památníku na počest mužů a žen, kteří bojovali ve druhé světové válce. Navzdory nadšené energii města Mitch Rapp ruší potíže. Podle zprávy ze sítě CIA je na Spojené státy naplánován velký teroristický útok. Teď je na Rappovi, aby tomu zabránil. Okamžitě odlétá do Afghánistánu, kde vede jednotku zvláštních sil na odvážné cestě za hranice do odlehlé pákistánské vesnice. Jejich terčem je bašta al-Káidy. V podzemní místnosti Rapp a jeho tým odhalí poklad v podobě map, počítačů, souborů a nákladních listů z mnoha nákladních lodí mířících do amerických přístavů – vše nasvědčuje katastrofickému jadernému útoku na Washington, D.C. Informace je rychle předána na ústředí CIA a na scénu nastupuje Podpůrný tým pro případ jaderného ohrožení. Za pár hodin jsou zjištěny a zajištěny lodě a nebezpečí je odvráceno. Nebo ne? Navzdory všem pochvalám a gratulacím nedokáže Mitch Rapp setřást pocit, že ta operace proběhla až příliš snadno. Rapp následuje své instinkty ve snaze odhalit celou pravdu. To, co nalezne, je skutečně strašné, a s blížícím se Dnem obětí války musí Rapp nalézt nějaký způsob, jak předejít katastrofě nepředstavitelných rozměrů.

Na počest padlým

Flynn Vince

PŘEDEHRA

Mitch Rapp se díval tím jednosměrným zrcadlem do tmavé podzemní místnosti z betonu. Na až směšně nepohodlné židli seděl připoutaný muž a na sobě měl jenom spodky. Asi třicet centimetrů od stropu visela holá žárovka. Vlivem prudkého světla žárovky a stavu naprosté vyčerpanosti mužovi padala hlava a bradou se opíral o prsa. Byl nebezpečně blízko stavu, kdy by ztratil rovnováhu a převalil se dopředu, což bylo přesně to, co potřebovali.

Rapp se podíval na hodinky. Pomalu ztrácel čas i trpělivost. Byl by klidně tenhle lidský odpad odstřelil a měl ho z krku, ale současná situace byla složitější. Potřebovali, aby ten člověk promluvil, to byl hlavní účel celého snažení. Nakonec promluvili všichni, o to samozřejmě nešlo. Podstatné bylo přimět je, aby vám řekli pravdu. Tenhle nebyl výjimkou. Zatím se držel své báchorky, o níž Rapp věděl, že je to bohapustá lež.

Rapp, pracovník CIA pro oblast boje proti terorismu, sem nerad chodil. Běhal mu z toho prostředí mráz po zádech. Bylo tu útulno jako v blázinci, chyběla jen zamřížovaná okna a otylí zřízenci nasoukaní do bílých stejnokrojů. Šlo o místo, které mělo úmyslně zbavit lidskou mysl jakýchkoli stimulů. Bylo tak tajné, že ani jméno nemělo. Ta hrstka lidí, jež věděla o jeho existenci, se o něm vyjadřovala jen jako o Ústavu.

Nikde se o tom nepsalo, ani v tajné části rozpočtu předávaného potají každoročně Kongresu. Ústav byl pozůstatkem studené války.

Nacházel se v Leesburgu ve Virginii a vypadal jako všechny ostatní koňské farmy v okolí. Pozemek o rozloze dvaašedesáti akrů zvlněné krajiny zakoupila CIA počátkem padesátých let, v době, kdy se těšila mnohem větší volnosti a klidu k práci než dnes.

Šlo o jedno z několika míst, kde CIA vyslýchala přeběhlíky z východního bloku i několik svých vlastních lidí, kteří uvízli v síti Jamese Angletona, paranoidního génia CIA, který se proslavil vyhledáváním špionů v době vrcholící studené války. V téhle kryptě se lidem děly velmi ošklivé věci. Právě sem by CIA nejspíš zavezla Aldricha Amese, kdyby ho dopadla dřív než FBI. Muži a ženy, kteří měli za úkol chránit tajemství Langley, by dali skoro všechno za to, aby mohli zmáčknout toho hnusného zrádce, ale bohužel tuhle příležitost nedostali.

Ústav nebyl nijak sympatickým místem, ale bylo to nutné zlo ve světě přeplněném sadistickými činy a zmatenými brutálními lidmi. Právě tohohle si byl Rapp víc než dobře vědom, ale neznamenalo to, že se mu to musí líbit. Nepatřil mezi citlivé a háklivé lidi. Zabil za svůj život víc lidí, než by chtěl počítat, a své umění využil v mnoha imaginárních způsobech, které hovořily o čisté hloubce jeho umění.

Byl zabijákem moderní doby, který žil v civilizované zemi, kde by se o takovém termínu nikdy nemohlo otevřeně debatovat. Jeho země se ráda odlišovala od jiných, méně dokonalých národů světa. Demokracie, jež oslavovala práva a svobody jednotlivce. Stát, který by nikdy netoleroval otevřený nábor, výcvik a využití jednoho ze svých občanů za účelem tajného zabíjení občanů jiných zemí. Ale to přesně Rapp byl. Byl to moderní zabiják, jemuž se říkalo pracovník jen proto, aby nebyly dotčeny city kulturních lidí v mocenských centrech Washingtonu.

Kdyby tihle lidé věděli o existenci Ústavu, nejspíš by se rozlítili, což by mělo za následek částečné či úplné zrušení CIA. Tihle odpůrci kapitalistické síly Ameriky chtěli rozebrat, co jsme udělali, že jsme si zasloužili nenávist ze strany teroristů, ale přitom jim unikalo, že používají logiku mizerného advokáta, který hájí podezřelého ze znásilnění. Ta žena měla na sobě krátkou sukni, vyzývavé tílko a vysoké podpatky – třeba si o to sama říkala, ne? Amerika byla hrubá a arogantní země řízená sobeckými kolonialisty, kteří využívali zdroje jiných menších zemí – třeba jsme si o to sami říkali, ne?

Washingtonská elita by tohle místo označila za mučicí komoru. Rapp ovšem věděl, co to je opravdové mučení, a tohle to nebylo. Tady šlo o nátlak, zbavení smyslů, výslech, ale rozhodně ne o opravdové mučení. Skutečné mučení působilo tolik nepředstavitelné bolesti, až člověk žadonil, aby ho zabili. Mužům se na varlata připínaly svorky a do těla se jim vysílaly elektrické výboje, ženy podstupovaly hromadné znásilňování den za dnem, dokud neupadly do komatu, muž musel sledovat, jak jeho ženu a děti znásilňuje banda chuligánů, lidé museli jíst vlastní výkaly. Bylo to obrovské, barbarské a taky to mohlo být příšerně neúčinné. Čas od času tyhle metody prokazovaly, že většina vězňů řekne nebo udělá skoro cokoli, co je zbaví bolesti, podepíší jakékoli přiznání, vymyslí si teroristická spiknutí, jež nikdy neexistovala, a udají dokonce i vlastní rodiče.

Rapp byl nicméně muž praxe, a vězeň sedící na židli na druhé straně zrcadla věděl jednoznačně, co to je opravdové mučení. Organizace, pro niž pracoval, se proslavila svým zacházením s politickými vězni. Jestli si někdo zasluhoval solidní nakládačku, pak to byl tenhle odporný hajzl, ale i přesto bylo nutno uvážit i další věci.

Rapp neměl mučení v oblibě nejen kvůli jeho vlivu na mučenou osobu, ale také pro to, co mučení dělalo s tím, kdo je vykonával. Neměl žádnou chuť propadnout se do těchhle hlubin, pokud by měl na vybranou, ale k takovému bodu se bohužel velice rychle blížili. V sázce byly lidské životy. Dva pracovníci CIA už zemřeli díky tomu obojakému gaunerovi ve vedlejší místnosti, mnohem víc dalších životů bylo ohroženo. Něco se chystalo, a pokud Rapp nezjistí, o co jde, zemřou stovky, možná tisíce nevinných lidí.

Dveře do sledovací místnosti se otevřely a jimi vstoupil muž přibližně v Rappově věku. Došel k oknu a svýma hluboce zasazenýma hnědýma očima se díval na připoutaného muže. V tom, jak se tento muž choval, byla jistá klinická odtažitost. Vlasy měl elegantně ostříhané, bradku dokonale zastřiženou. Na sobě měl kvalitní tmavý oblek, bílou košili s manžetami a drahou červenou kravatu. Měl dva stejné obleky a ve snaze udržet subjekt v nejistotě na sobě neměl nic jiného od doby, kdy sem před třemi dny přijeli. Oblek byl schválně zvolen s cílem vyvolat dojem nadřazenosti a důležitosti.

Bobby Akram patřil k nejlepším vyšetřovatelům v CIA. Byl to imigrant z Pákistánu, muslim, hovořil plynně urdsky, paštúnsky, arabsky, farsí a samozřejmě anglicky. Dohlížel na každý detail každé vteřiny věznění jeho zajatce. Každý hluk, změna teploty, sousto či tekutina tvořily součást pečlivé choreografie.

Cílem u tohoto subjektu, stejně jako u kteréhokoli dalšího, bylo přimět ho mluvit. Prvním krokem bylo izolovat ho a zbavit ho pojmu o čase a prostoru tím, že ho ponoří do světa bez podnětů, až bude lačnit po stimulech. Akram pak muži hodí záchranné lano; začne s ním mluvit. Přiměje muže k hovoru, zpočátku nemusí ani jít o vyzrazení tajemství. Ta přijdou později. Pořádný a pečlivý výkon téhle práce vyžadoval spoustu času a trpělivosti, ale takový luxus neměli. Informace byly časově omezené, což znamenalo, že je třeba události popostrčit kupředu.

Otočil se na Rappa a řekl: „Už by to nemělo moc dlouho trvat.“

„To doufám, člověče,“ zavrčel Rapp. Mitch Rapp měl hodně vlastností, ale trpělivost ne.

Akram se usmál. Toho legendárního pracovníka CIA si hodně vážil. Oba se pohybovali na frontové linii války proti terorismu, byli to spojenci a měli jediného nepřítele. Rapp vnímal svůj úkol jako ochranu nevinných lidí před agresí rostoucí hrozby. Akram zase chtěl zachránit náboženství, které miloval, před skupinou fanatiků, kteří převrátili slova velkého proroka tak, aby mohli rozsévat nenávist a strach.

Akram se podíval na hodinky a zeptal se: „Jsi připraven?“

Rapp přikývl a znovu se podíval na toho vyčerpaného připoutaného muže. V duchu zaklel. Kdyby se o tomhle někdo dozvěděl, všechny jeho dosavadní úspěchy a konexe by mu nebyly nic platné. V tomhle konkrétním případě se dostal daleko mimo svoje pravomoci, ale potřeboval znát odpovědi a postupem přes zaběhané procesy by utonul v močálu politiky a diplomacie.

Do hry se zapojovala spousta různých zájmů, nemluvě o úniku informací. Muž svázaný a nadopovaný ve vedlejší místnosti byl plukovník Masúd Haq z nechvalně známé pákistánské Mezisložkové zpravodajské služby neboli ISI. Aniž by to kdokoli věděl, Rapp najal skupinu lidí, kteří muže zajali a přivezli ho sem. Brutální vraždy dvou pracovníků CIA a rostoucí obavy, že al-Ká’ida se znovu postavila na nohy, přiměly Rappa jednat bez svolení.

Akram ukázal na jejich vězně a začal pokyvovat hlavou. „Každou vteřinou se složí. Víš určitě, že chceš ten svůj plán urychlit už teď?“ Akram si založil ruce na prsou. „Když počkáme ještě tak den až dva, jsem si jist, že začne mluvit.“

Rapp zavrtěl hlavou a pevně odpověděl. „Už mi došla trpělivost. Jestli ho nerozmluvíš ty, tak tam půjdu já.“

Akram zamyšleně přikývl. Proti vyslýchací technice zlý polda/hodný polda neměl žádné námitky. U správných osob mohly být její výsledky poměrně uspokojivé. Akram sám se však nikdy násilí neúčastnil, vždycky to nechával jiným.

„Dobře. Až vstanu a odejdu, je řada na tobě.“

Rapp s tím plánem souhlasil a nespouštěl oči z připoutaného muže, zatímco Akram odešel z místnosti. Vězeň netušil, jak dlouho tu je, jak dlouho ho drží jeho věznitelé, či kdo jeho věznitelé vůbec jsou. Neměl ponětí, kde je, ve které zemi, dokonce na kterém kontinentě. Slyšel mluvit jen jednoho muže, a tím byl Akram, původně též z Pákistánu.

Samozřejmě nejspíš předpokládal, že ho drží v jeho vlastní zemi, že ho zajal hlavní konkurent ISI, a sice IB, a z tohoto důvodu jistě vydrží co nejdéle v přesvědčení, že ISI ho přijde zachránit. Byl nadopován a zbaven veškerého pocitu o čase a zvyklostech. Byl to vyčerpaný muž hozený do moře bez jakýchkoli podnětů. Ocitl se na pokraji zhroucení, a jakmile uvidí do místnosti vstupovat Rappa, jeho naděje se rozplynou.

Jak Akram předvídal, muž konečně usnul na tak dlouho, až ztratil rovnováhu a svalil se. Tvrdě dopadl na zem, ale ani se nesnažil vstát. Jelikož byl v téhle beznadějné pozici během svého věznění už bezpočtukrát, věděl, že to stejně nejde.

Akram vstoupil do místnosti se dvěma asistenty. Zatímco zvedali vězně, Akram si přitáhl židli a řekl svým asistentům, aby muži sundali pouta. Když měl vězeň volné ruce a nohy, Akram mu podal sklenku vody. Oba asistenti odešli a postavili se u dveří pro případ, že by je bylo potřeba.

„Tak, Masúde,“ řekl Akram mateřským jazykem toho muže, „nechtěl byste začít mluvit pravdu?“

Muž se podíval na vyšetřovatele krví podlitýma očima. „Říkám vám pravdu od začátku. Nepodporuju Tálibán ani al-Ká’idu. Jednám s nimi, protože mám za úkol je sledovat.“

„Víte, že generál Mušaráf velmi jasně prohlásil, že musíme přestat s podporou Tálibánu i al-Ká’idy.“ Akram vytrvale udržoval zdání, že je taky Pákistánec, od první chvíle, co se s Haqem setkal.

„Pořád vám říkám,“ odpověděl muž pevně, „že jediný důvod, proč se se svými kontakty stále scházím, je ten, abych je sledoval.“

„A stále sympatizujete s jejich věcí, že?“

„Ano, jistě… tedy ne! S jejich věcí rozhodně nesympatizuju.“

Akram se usmál. „Já jsem oddaný muslim a jejich věc ve mně probouzí sympatie.“ Naklonil hlavu do strany. „Copak vy nejste oddaný muslim?“

Ta otázka byla jako políček do plukovníkovy tváře. „Samozřejmě jsem oddaný muslim,“ zadrmolil uraženě, „ale jsem… jsem důstojníkem ISI. Vím, vůči komu mám být loajální.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Akram skepticky. „Potíž je v tom, že já nevím, ke komu máte být loajální, a už mi dochází trpělivost.“ V jeho hlasu nebyla ani stopa po zlomyslnosti, spíš lítost.

Muž složil hlavu do dlaní a zavrtěl hlavou. „Nevím, co vám mám říct. Nejsem tím, co o mně tvrdíte.“ Zvedl hlavu a podíval se na vyšetřovatele mimo žárovku. Oči měl skleněné a žadonící. „Zeptejte se mých nadřízených. Zeptejte se generála Sharifa. Řekne vám, že jsem jen plnil rozkazy.“

Akram zavrtěl hlavou. „Vaši nadřízení vás odepsali. Jste pro ně jen přítěž. Tvrdí, že ani věděli, čím jste se zabýval.“

„Lžete,“ štěkl Haq.

Přesně toho chtěl Akram dosáhnout. Nekontrolovatelné výkyvy nálad. Zoufalství a žadonění jednu vteřinu a rozzlobenost a soupeření v další. Akram zvedl ruce a jeho výraz svědčil o smutné jistotě, že už nic víc nedokáže. „Byl jsem s vámi velmi trpělivý, a vy mě odměňujete jen lžemi a urážkami.“

„Říkám vám pravdu!“ pronesl Haq až příliš rychle.

Akram se na něj zadíval skoro otcovsky. „Dalo by se říct, že jsem na vás hodný?“

Nedostatek spánku a prášky přinutily Haqa k přeřeknutí. Rozhodil paže a podíval se po místnosti. „Vaše pohostinnost má ještě své rezervy.“ Vzdorovitě pak řekl: „Chci okamžitě mluvit s generálem Sharifem!“

„Povězte mi, Masúde, jak zacházíte se svými vězni?“

Důstojník pákistánské zpravodajské služby sklopil oči k zemi a rozhodl se, že udělá líp, když bude otázku ignorovat.

„Dotkl jsem se vás nějak za dobu, co jste tady?“

Haq neochotně zavrtěl hlavou.

„No… a tohle všechno se brzy změní.“ Akram poprvé pohrozil násilím, ať už otevřeně, nebo skrytě. Jejich rozhovory až do téhle chvíle sestávaly z toho, jak Haq hovořil o svých kontaktech a stále dokola opakoval naučený příběh. Tu a tam sice omylem prozradil i nějaké detaily, ale převážně se držel svého.

Akram pozorně svůj subjekt sledoval a řekl: „Je tu někdo, kdo by se s vámi rád sešel.“

Haq zvedl oči, výraz plný naděje.

„Ale kdeže.“ Akram zavrtěl hlavou a zlověstně se zasmál. „Tohohle člověka asi neuvidíte rád. Vlastně,“ Akram vstal, „je to nejspíš poslední člověk na zemi, kterého byste teď asi chtěl vidět. Je to někdo, koho nemůžu ovládat, a kdo velmi jistě ví, že lžete.“

„Říkám vám ale pravdu,“ vykřikl Haq a natáhl se po paži svého vyšetřovatele.

Akram ho chytil za zápěstí a stočil mu je s takovým tlakem, aby muž jasně pochopil, že už ho víckrát chytat za ruku nemá. Podíval se na ty široké, žadonící oči a řekl: „Měl jste víc než dostatek příležitostí říct mi pravdu, ale rozhodl jste se pro opak. Teď už je to mimo mou pravomoc.“ Pak mužovo zápěstí pustil a odešel z místnosti.

RAPP NEVSTOUPIL do místnosti hned. Akram mu řekl, že bude lepší vyčkat, až vzroste napětí. Dívali se tím jednosměrným zrcadlem, jak Haq nervózně přechází podél protější stěny. Každou minutou jeho nervozita rostla, pak se konečně rozsvítilo u stropu jasné světlo a Rapp vešel do místnosti.

Výraz v Haqově tváři přešel z nevěřícího do čirého zděšení. Příchod tohoto nechvalně známého amerického zpravodajského důstojníka všechno změnil. Všechno do sebe začalo zapadat a Haq okamžitě pochopil, že je v mnohem větší bryndě, než si dosud dokázal představit.

Rapp ukázal na tu nepohodlnou židli a štěkl: „Sednout!“

Haq bez zaváhání poslechl. Rapp uchopil malý čtvercový stůl u stěny a přetáhl ho před Pákistánce. Pak se podíval na dvojici strážců a anglicky řekl: „Zvládnu ho sám.“

Když strážci odešli, Rapp položil na stolek obálku a pomalu si sundal sako, pod nímž byla vidět jeho pistole FNP-9 ráže 9 mm. Přehodil si sako přes opěradlo židle a začal si rozvazovat kravatu.

„Víte, kdo jsem?“ Rapp si pověsil kravatu přes sako.

Haq přikývl a nervózně polkl.

Rapp vytáhl z obálky dvě fotografie a položil je na stůl. „Znáte tyhle lidi?“ Začal si vyhrnovat rukávy.

Pákistánský zpravodajský důstojník se neochotně podíval na snímky. Okamžitě pochopil, kdo jsou ti dva lidé, ale taky věděl, že je extrémně nebezpečné něco takového přiznat. Haq sám už vedl dost výslechů, aby věděl, že musí udržet kurz a neopustit svůj příběh. Pomalu zavrtěl hlavou. „Ne.“

Třebaže Rapp jeho odpověď očekával, přece jen ho naštvala. Položil pravou dlaň na stůl a levou rukou se rychle rozmáchl a udeřil Haqa takovou silou, že ho srazil ze židle na podlahu.

„Špatná odpověď!“ zakřičel Rapp, obešel stůl, zaťatou pěst zvednutou a připravenou udeřit Haqa jako palicí.

Haq ležel v šoku na zemi. Bylo to poprvé, co se ho jeho věznitelé dotkli. Zmocnila se ho panika a on zvedl ruce, aby Rappův úder odrazil. „Tak dobře! Dobře! Vím, kdo to je, ale s jejich smrtí nemám nic společného!“

Rapp ho chytil za krk, a i když Haq vážil o dobrých deset kilo víc, zvedl ho ze země a mrštil jím o stěnu jako hadrovou panenkou. „Chcete žít, nebo umřít?“

Haq se na něj zadíval s nepředstíraným zmatkem ve tváři, takže Rapp otázku zopakoval, tentokrát mu ji zakřičel přímo do ucha. „Chcete umřít, nebo žít?“

Haq zasténal odpověď: „Žíííít.“

„Tak byste měl hodně rychle vzít rozum do hrsti.“ Rapp s ním smýkl zpět ke stolu a zakřičel: „Sedněte si na prdel a podívejte se na ty fotky!“

Rapp se postavil za něj, pěsti zaťaté a v obličeji byl celý rudý vzteky. „Tak, Masúde!“ křikl na muže křestním jménem. „Zeptám se tě na tohle jenom jednou. Vím o tobě víc, než si umíš představit.“ Rapp ukázal na ty dvě černobílé fotografie. „Měl jsi nějaký podíl, přímý nebo nepřímý, na vraždě těchhle dvou pracovníků CIA?“

Haq tentokrát zvedl ruce v obraně ještě dřív, než promluvil. „Ne.“ Oči měl vytřeštěné hrůzou, zatímco se snažil poskytnout nějakou odpověď, jakoukoli, jíž by si udržel tohle zvíře od těla. „Myslím, že ne.“

Myslím, že ne bylo lepší než jednoznačné zamítnutí. „Ty myslíš, že ne,“ opakoval Rapp posměšně. „Masúde, já myslím, že máš mnohem na víc než na tohle.“

„Já nevím…,“ řekl nervózně. „Je to nebezpečný kus světa. Lidi se tam ztrácejí neustále.“

„Jo… jako ty. Ty jeden ubožáku pitomej.“ Rapp zvedl hlavu ke stropu a zakřičel: „Pusťte číslo jedna.“ O chvíli později se z reproduktoru ozval Haqův hlas. Ačkoli Rapp hovořil plynně arabsky i fársí, nerozuměl urdštině natolik, aby chápal, co se tam povídá. Četl však překlad tolikrát, že to znal nazpaměť. Na pásce byl záznam telefonátu, v němž Haq žádal o schůzku neznámou osobu. Když krátká nahrávka skončila, Rapp požádal o druhý záznam. Právě ten a odkazy na nějakou velkou událost v blízké budoucnosti vyvolaly v Rappovi značné obavy.

Rapp vytáhl z obálky další fotografii a nechal ji klesnout Haqovi do klína. „Poznáváš to?“

Haq se podíval na snímek, na němž popíjel kávu s Akhtarem Jilanim, vysoce postaveným členem Tálibánu. Moc dobře si na tu schůzku vzpomínal, a když poslouchal záznam jejich rozhovoru, udělalo se mu slabo.

Do hlasů z reproduktorů mu Rapp oznámil: „Nic dvakrát promyšleného na někoho, kdo se věnuje špionáži.“ Rapp položil velmi klidně na stolek tři snímky. Na jednom byl kojenec, na dalších dvou batolata. „Tušíš, kdo to je?“

Haq nervózně zavrtěl hlavou.

„Jsou to děti těch dvou mužů, cos nechal zabít.“ Rapp nechal ta slova viset ve vzduchu, aby rozsah toho, co Haq provedl, mohl pořádně vyznít. A pak, naprosto stejně klidně jako předtím, položil na stolek dalších pět snímků. Byly to černobílé špionážní záběry, na nich pohledné tváře Haqových pěti dětí. Rapp se výhružně díval na muže a tiše sledoval, jak Haq začíná plakat.

Mezi vzlyky Haq žadonil: „Prosím… prosím vás, nedělejte nic mým dětem. Je to moje vina… ne jejich.“

Rappův výraz se změnil ve znechucení. „Já děti nezabíjím, ty nulo.“ Poklepal na snímky tří amerických dětí a řekl: „Už nikdy neuvidí své táty.“ Rapp zamířil kolem stolu. „Podívej se na jejich tváře!“ zvolal. „Řekni mi, proč by tvoje děti měly ještě někdy vidět tebe?“

Haq vzal do rukou fotky svých dětí a začal nekontrolovatelně vzlykat. Zatímco nepřestával, Rapp vytáhl svou pistoli a začal na ni našroubovávat silný černý tlumič. Když ho upevnil, natáhl zbraň a chytil promazaný závěr, natáhl ho dozadu a pak ho pustil. Ozvalo se hlasité cvaknutí kovu o kov.

Nabitou pistolí pak Rapp namířil na pákistánského zpravodajce a řekl: „Já svoje slovo dodržím, Masúde. Jestli ještě někdy chceš vidět svoje děti, tak bys mi měl dát hodně dobrý důvod, proč bych tě měl nechat naživu. Chci vědět všechno, co víš o Tálibánu a al-Ká’idě. Chci vědět, co je to ten obrovský plán, co se o něm zmiňuješ s Jilanim, a pokud budu mít kdykoli během toho pocit, že mi lžeš, ruším dohodu a rozstřílím ti mozek na kaši.“

Rapp odjistil zbraň a natáhl kohoutek. „Tak jak ses rozhodl, Masúde? Chceš se mnou spolupracovat a vidět svoje děti vyrůstat, nebo bys radši umřel?“

JEDNA

FLORIDSKÁ ÚŽINA, MEZINÁRODNÍ VODY

Ta třináctimetrová italská jachta Riva Rivarama si razila cestu klidnou ranní hladinou rychlostí pětadvaceti uzlů. Loď odrazila při východu slunce z Havany a mířila na ostrov Grand Bahama. Díky severovýchodnímu kurzu se po většinu plavby vyhne americkým vodám. Thomas Scott byl kapitánem lodi a stejně jako v dobách své služby v britském královském námořnictvu měl na sobě naškrobené bílé šortky a stejně barevnou košili. Scott bral své povinnosti velmi vážně, zejména při řízení tak drahé lodi, jakou měl pod nohama tentokrát. Stál za kormidlem a díval se z okna na otevřenou plochu modrého oceánu.

Scott včera opustil domovský přístav v Georgetownu na ostrově Grand Cayman. Téhle konkrétní lodi velel teprve podruhé – když ho o to požádali, okamžitě se té příležitosti chopil. Ta italská loď byla skutečným příkladem dokonalé práce. Její tvar a materiály odkazovaly na dobu, kdy se lodě vyráběly ručně, ne strojově. Díky tvaru a dvojitému naftovému motoru o výkonu 700 koní vypadala a chovala se spíš jako větší člun než luxusní jachta. Při maximální rychlosti čtyřicet uzlů byla loď velice rychlá.

Cestou z ostrova Grand Cayman na Kubu bylo moře poněkud divoké na to, aby mohl Scott využít plný výkon motorů celou cestu, a i když dnes ráno byla hladina pěkně klidná, nechtěl motory trápit, dokud to nejprve neprobere se svým pasažérem. I na klidné hladině může být čtyřicet uzlů pořádně burcujících a nepříjemných pro někoho, kdo není zvyklý pohybovat se na moři. Menší vlnka, na niž by najeli špatným směrem, by mohla nováčka poslat přes palubu, aniž by si stihl zavolat pomoc.

Scott vodu velice respektoval. Nehody byly ve své podstatě velice nečekané. V autě, když jste měli zapnutý pás a byl tam airbag, byly vaše šance na přežití nehody hodně vysoké. Na lodi, když došlo k nehodě a vy jste na sobě neměli záchrannou vestu, byly šance na přežití velmi malé. Bylo jedno, jak dobře umíte plavat, když jste ztratili vědomí, šli jste ke dnu.

Právě proto měl kolem krku a na hrudi menší postroj. Ten malý osobní přístroj nebyl silnější než duše kola. Scott dokonce často zapomínal, že ho má na sobě. Ale kdyby spadl přes palubu, zařízení by se za necelou vteřinu nafouklo a změnilo by se v plnohodnotnou záchrannou vestu. V postroji byl zabudován i malý bezpečnostní paprsek, který byl v určitém ohledu stejně důležitý jako schopnost přístroje udržet se na vodě. Pro nezasvěceného přístroj ani vzdáleně nepřipomínal záchrannou vestu.

Scott si vždycky dával záležet, aby pasažérům ukázal, kde jsou uloženy regulérní záchranné vesty, ale oni si je oblékali jen málokdy. Člověk, jehož převážel dnes, byl tak obhroublý, že ho ani nestihl poučit o bezpečnosti. Ten tmavovlasý muž se objevil při rozbřesku s jedinou taškou a lámanou angličtinou řekl kapitánovi, ať vyrazí. Žádný pozdrav, žádné představování, dokonce odmítl i Scottovu nabídku, že mu vezme tašku.

Muž zamířil rovnou dolů do své kajuty a zavřel dveře. Teď, po hodině a půl plavby, už Scott začal přemýšlet, jestli se chystá zůstat dole celou cestu. Pasažér byl buď neskutečný snob, což by ve světě luxusních jachet nebylo nic nemožného, nebo měl takovou kocovinu, že se nedokázal přimět ani k základům slušného chování.

Scott se podíval na jasný horizont. Bylo až příliš hezky a on řídil až příliš krásnou loď, než aby si to nechal zkazit nerudností pasažéra. Brit natáhl pravou ruku a položil dlaň na dvojitou chromovanou páku motoru. Klidným a postupným pohybem posunul páky dopředu, motory burácely na plný výkon a vítr povíval Scottovými od slunce vybělenými vlasy. Usmál se, když tam stál a svíral kormidlo, a pak ho napadlo, že kdyby pasažér chtěl zůstat dole, mohl by to být celkem příjemný výlet.

MUSTAFA AL-YAMANI ležel čelem k zemi, paže roztažené před sebou ve stavu blízkém transu a modlil se ke svému Stvořiteli, žádal o pomoc a odvahu. Naposledy se modlil před více než týdnem, a pro al-Yamaniho, který se po celý svůj život modlil ke svému Bohu nejméně pětkrát denně, bylo tohle odloučení od Alláha tím nejnáročnějším rysem celé pouti. Při burácejících motorech lodi a za zavřenými dveřmi do soukromé kajuty měl nejspíš poslední příležitost na řádnou modlitbu předtím, než se stane shaheedem, mučedníkem, jenž položí život za svůj lid.

Al-Yamani pracoval velmi tvrdě, aby se vyhnul protiteroristické síti zpravodajských služeb Spojených států a jejich spojenců. Nejprve letěl do Johannesburgu v Jižní Africe, odtud do Buenos Aires v Argentině. Tam setrval jeden den, změnil totožnost a ujistil se, že ho nikdo nesleduje, pak zamířil do Caracasu, a pak už jen kousek do Havany. Tam na něj čekala loď, zásoby a kapitán, jenž dostal jediný úkol, a sice odvézt svého pasažéra na ostrov Grand Bahama. Pronájem lodi mu zajistil bohatý sponzor. Majitel netušil nic o celkovém úmyslu skupiny, jíž loď půjčil, ale určitě celkem správně odhadoval, že nepůjde o obyčejnou výletní plavbu. Nakonec by bylo poměrně dobré, kdyby do toho byl ten člověk zapojen.

Skutečná cesta do téhle části světa trvala jen pět dní, ale v přeneseném smyslu trvala celý život. Ten jednačtyřicetiletý občan Saúdské Arábie se na tenhle úkol připravoval od devíti let, kdy ho poslali do medresy v Mekce studovat korán. V patnácti letech bojoval v Afghánistánu proti bezbožným Sovětům, piloval své dovednosti mudžahedína, válečníka bojujícího za islám. Každá věc potřebuje své bojovníky, mudžahedíny, a al-Yamani neznal vznešenější věc než islám.

Al-Yamani dokončil svou modlitbu a přesunul se do sedu, dlaně si položil na stehna. Hlasem, který nebyl hlasitější než šeptání, řekl: „Alláhu Akbar.“ Bůh je veliký. Al-Yamani to zopakoval ještě dvakrát, pak vstal. Byl nejvyšší čas. Přešel k posteli vsazené do přídi lodi a z boční kapsy své tašky něco vytáhl. Zvedl si cípy své hedvábné košile a zasunul si předmět za opasek. Vypadal jako bohatý výletník, počínaje květovanou košilí přes khaki kalhoty až po sandále. Dokonce si nasadil snubní prsten a falešné rolexky a nejnáročnější bylo… poprvé od puberty si oholil bradku.

Al-Yamani se na sebe naposledy podíval do zrcadla, jestli kapitána nemůže ničím vyplašit. Zhluboka se nadechl, narovnal ramena a zamířil ke dveřím kajuty. Provede to rychle. Žádné hry. Kapitán byl bezvěrec. Nic neznamenal. Al-Yamani odemkl dvířka a odsunul je. Okamžitě ho přivítalo oslepující denní světlo Karibiku.

Na vteřinku se zarazil, levou rukou si chránil oči před sluncem, přemýšlel, jestli má počkat, až si jeho oči zvyknou na jas. Rozhodl se na to nedbat a rychle vystoupal po třech schodech. Přes stínící levou ruku rozeznal siluetu kapitána, který stál u kormidla.

Al-Yamani slyšel, jak mu ten muž něco říká, ale nerozuměl tomu. Jeli mnohem rychleji, než si uvědomoval, nad palubou se proháněl vítr. Al-Yamani se vůbec nesnažil tomu muži porozumět. Měl na své straně moment překvapení, všechno to skončí za pár vteřin. Prošel kolem kormidla, zasunul pravou ruku pod košili, levou položil kapitánovi na rameno. Naklonil se, jako by se ho chtěl na něco zeptat, a když otevíral ústa, levou rukou pevně sevřel kapitánovo rameno. Pravicí trhl vzhůru a zarazil šestipalcovou nerezovou čepel kapitánovi do zad.

Thomas Scott prohnul záda bolestí, rukama okamžitě sevřel kormidlo, snažil se pochopit, co se mu právě přihodilo. Najednou ho někdo odtrhl od kormidla a smýkl jím po palubě. Zoufale se snažil něčím zachytit to, co mu působilo takovou bolest. Než se mu to mohlo podařit, ocitl se na okraji lodi a ztratil rovnováhu. Cítil, že padá přes palubu. Viděl jen modré nebe, pak ztěžka dopadl do vody.

Al-Yamani sledoval, jak Brit mizí pod zpěněnou vodou za lodí, a pak přešel ke kormidlu. Podíval se na moderní palubní desku a přečetl si číselníky a digitální ukazatele. Naklonil se, přečetl údaj o rychlosti, kurzu a GPS souřadnicích. Celý týden studoval obslužný manuál a znal ovládací přístroje tak dobře, že svedl provést vše potřebné. Rychle se zadíval na horizont a pak začal pomalu otáčet kormidlo, stáčel loď na nový severní kurz.

Když loď mířila správným směrem, al-Yamani se trošku uklidnil. Otočil se a podíval se na dlouhou zpěněnou brázdu za lodí. Zvedl dlaň, aby si zastínil oči před sluncem, a snažil se zahlédnout nějakou stopu po muži, jehož právě připravil o život. Chvilku měl pocit, že něco vidí, ale hned to zmizelo. Al-Yamani neměl strach. Nacházeli se třicet mil od nejbližší pevniny a svou oběť bodl do srdce. Pokud muž ještě nebyl po smrti, tak jistě brzy bude.

Al-Yamani zaměřil svou pozornost na to, co bylo před ním, v obličeji sebevědomý výraz očekávání. Celý svůj život čekal na tuhle příležitost. Byl to jeho osud, přijet do Ameriky, bylo jeho posláním udeřit jménem Alláha. Al-Yamani nebyl sám. Bylo jich víc, právě v téhle chvíli se už spojují v Americe, přijíždějí ze všech světových stran. Do konce týdne dostanou ti arogantní a hédonističtí Američané zdrcující úder.

DVA

Washington, D.C.

Nové Spojené protiteroristické středisko neboli JCTC leželo nedaleko od Tyson’s Corner západně od centra D.C. Sídlilo tu Protiteroristické středisko CIA, Protiteroristická divize FBI a nově zřízené Středisko pro integraci teroristických hrozeb neboli TTIC. Důvod pro seskupení všech tří složek pod jednou střechou spočíval v tom, že informace o teroristech byly takto lépe analyzovány. Mnoho lidí ve Washingtonu si myslelo, že na papíře je to báječný nápad, ale skutečnost se ukazovala o něco složitější, aspoň z Rappova pohledu.

Rapp vklouzl do moderní konferenční místnosti a snažil se nijak nevyčnívat, což vzhledem k jeho reputaci nebylo snadné. Neplánoval tu zůstat. Za dlouhým stolem seděla spousta ředitelů, zástupců ředitelů a náměstků z nejrůznějších klíčových úřadů a ministerstev. Každý z nich do té či oné míry věděl o Rappově minulosti, mnohé znervózňoval jen svou přítomností.

Konferenční místnost byla otevřena teprve minulý týden a Rapp tu byl poprvé. První, čeho si všiml, byly fotografie zdobící stěnu přímo proti němu. Shlíželo na něj dvaadvacet tváří. Znal jejich jména zpaměti, věděl, kde vyrostli a kde získali výcvik. Bylo to dvaadvacet teroristů, které by ministerstvo spravedlnosti a FBI nejraději zatkly, postavily před soud a vsadily do vězení. Rapp je chtěl jen vypátrat a každému prohnat kulku hlavou.

A to byl v zásadě hlavní problém, který měl Rapp se Spojeným protiteroristickým střediskem. Panovalo tu příliš mnoho pravidel, a přitom se ocitli ve válce proti nepříteli, který žádná pravidla neuznával. Chápal, proč museli pracovat v mezích zákona a soudních dvorů. Prvních deset doplňků ústavy nešlo brát na lehkou váhu, ale byly případy, kdy rychlé jednání zachraňovalo životy.

Rappa jen nepatrně překvapilo, když zjistil, že právě o tomhle tématu se tu jedná. Nějaká žena z ministerstva spravedlnosti horlila proti vlasteneckému zákonu a varovala všechny ostatní, že v dlouhodobém horizontu jim přinese jenom problémy. Zachytil pohled své šéfky a pokynul jí, aby s ním vyšla na chodbu.

Když za ním ředitelka Kennedyová vyšla z místnosti, zeptala se: „Co se děje?“

Rapp se podezřívavě rozhlédl. „Nechce se mi o tom tady mluvit.“

„Chápu.“ Kennedyová ho zavedla k výtahu a pak vyjeli několik pater výš do části budovy, jež patřila CIA. Když prošli několika zamčenými dveřmi, vstoupili do prázdné konferenční místnosti a zavřeli dveře.

Rapp podal Kennedyové složku. „Myslím, že tě to bude hodně zajímat.“

Kennedyová si složku beze slova vzala a posadila se. Rozvázala červenou stuhu a otevřela přísně tajné desky, jako to dělala už tisíckrát předtím.

Přelétla první stránku, a když přeměřila tloušťku spisu, řekla: „Nechceš se posadit?“

„Nemám náladu.“ Rapp spojil ruce za zády a protáhl si kolena. Neměl náladu na sezení. „Čeká na mě letadlo a odveze mě do Kandaháru.“

Ředitelka CIA četla dál a řekla: „Neukvapuješ se takhle náhodou?“

„Jsem za to placený.“

Podívala se na něj přes obroučky brýlí a zavrtěla hlavou. Rappa vnímala jako svého vlastního bratra, což bylo mnohdy spíš na překážku.

Rapp ji netrpělivě sledoval, jak čte ten spěšně vypracovaný materiál. Jeho mozek už probíral všechno, co bude potřebovat k zahájení takhle rozsáhlé operace.

Plukovník Haq poskytl Rappovi informaci, kterou hledal, a ještě nějakou navíc. Ten člověk se ukázal jako virtuální studnice informací a jen z tohoto důvodu ještě zůstával naživu. Když bude pokračovat ve spolupráci, Rapp splní svůj slib a Pákistánec se znovu setká se svými dětmi. Haq je informoval o svých spolučlenech ISI, kteří sympatizovali s Tálibánem, poskytl jim zásadní informace o al-Ká’idě a jejím znovuobnoveném vedení, ale především jim prozradil, kde sídlí základna operací al-Ká’idy.

Z jistého pohledu chápal Rapp plánování a provedení dalších kroků jako snadný úkol. Jenže získat povolení pro ten další krok ve městě, jako je Washington, se všemi jeho protichůdnými zájmy, bylo poměrně obtížné. Obvykle se snažil omezovat zapojení CIA a pár vysoce vycvičených složek zvláštních sil na minimum, ale tahle akce musela dostat zelenou i z nejvyšších míst. Operace byla příliš složitá. V jejím rámci měli ignorovat velmi důležitého spojence, nešlo o akci „černou“, z čehož vyplývalo, že mezinárodní společenství a média se o ní dozvědí pět minut poté, co bude konec.

Rapp a CIA budou potřebovat podporu Oválné pracovny, ať mise skončí úspěšně nebo ne, a to znamenalo, že do toho budou muset zapojit prezidenta. Rapp nezvládal sledovat neustále se měnící politický horizont Washingtonu, ale Kennedyová vynikala v interpretacích žádostí a tužeb těch nejlačnějších duší celé Ameriky.

Kennedyová stále četla. Rapp sledoval, jak otáčí stránkami dvakrát tak rychle, jak to stihl on, a to většinu zprávy sám psal. Takřka fotografická paměť patřila k jejím mnoha vlohám. Když dočetla poslední stránku, zavřela spis.

Se zamyšleným výrazem ve tváři se zaklonila a sundala si brýle na čtení. Podívala se na svého pracovníka, kterého si velice vážila, přemýšlivě se zamračila a chystala se něco říct, ale pak to zamítla.

Rapp, jemuž chyběla trpělivost, jež proslavila jeho šéfku, řekl: „Vůbec o tom nepřemýšlej.“

Neodpověděla hned. Jak již poznamenala, Rapp se ukvapoval. Kennedyová byla obeznámena s nejcitlivějšími informacemi, jaké si člověk mohl představit, a přece se v Rappově zprávě objevily podrobnosti, které dosud nikde neviděla, přičemž žádná z nich neodkazovala na zdroj. Ve světě špionů se tradovalo, že informace je jen tak dobrá, jak dobrý je její zdroj.

„Odkud to máš?“

„Radši se neptej,“ odpověděl Rapp suše.

Kennedyová zvedla tázavě obočí. „Opravdu?“

Rapp nezaváhal. Věděl, že na něj bude v téhle otázce tlačit, ale musel ji udržet v nevědomosti už pro její vlastní dobro. „Irene, věř mi, až ti tohle řeknu… prostě nechtěj vědět, jak jsem se dostal k těmhle informacím.“

Kennedyová se na něj dívala, snažila se odhadnout, kde mohl přijít k tak zásadní zprávě. Existovalo několik možností – všechny ukazovaly směrem ne zrovna bezpečným. Podívala se na zprávu a řekla: „Víš určitě, že je to pravdivé?“

„Ano. Dalo by se říct, že to mám z první ruky.“

Věřila mu, ale chtěla mít jistotu, že to promyslel až do konce. „Když to nevyjde, všichni budou požadovat odpovědi… a ne jenom novináři. Půjde o slyšení v Kongresu, kamery, velkohubé politiky, konec kariér… sám už jsi to přece zažil.“

„Jo, a nemám strach. Právě proto ti neřeknu, odkud nebo jak jsem tuhle informaci získal. Jestli mě předvolají k výslechu, tak padnu na svůj meč jako správný voják.“

Kennedyová věděla, že Rapp by ji nebo prezidenta nikdy nepodrazil, ale taky věděla, že by neodešel potichoučku. Byl by skvělým protivníkem jakéhokoli kongresmana nebo senátora, který by se s ním rozhodl pustit do křížku. „No… načasoval sis to zajímavě.“

„Jak to?“

„Právě probíhá pár věcí…“ Na chvilku se odmlčela. „Některé mě celkem zaujaly.“

„Vztahuje se nějaká z nich k tomuhle?“

Kennedyová pokrčila rameny. „To nevím jistě.“

„No,“ spustil Rapp sarkasticky, „když tady budeme jenom sedět, tak to nezjistíme.“ Ukázal na složku a řekl: „Tohle je teprve začátek. Dej mi svolení a já ti do dvaasedmdesáti hodin řeknu přesně, co chystají.“

Šlo o známý refrén hlavního protiteroristického poradce ředitelky CIA. Akce! Rapp strávil dvanáct drsných let v terénu, kdy se pohyboval bez oficiálních krytí v některých z nejvíce nehostinných míst na Blízkém východě a v jihozápadní Asii. Navzdory svému relativnímu mládí byl ve čtyřiatřiceti jako vzpomínka na minulost, věřil, že je třeba obout si těžké boty a zariskovat. Právě k tomuhle její práce nakonec dospěla taky – zvažovala rizika a možný přínos.

„Irene,“ naléhal Rapp, „takováhle šance se neobjevuje moc často.“

„Já vím.“

„Tak se do toho pusťme,“ prosil.“

„A tvoje role bude jaká?“

Věděl, kam míří, tak trošku ustoupil. „Je to tam v té zprávě.“

„To už jsem slyšela,“ pronesla Kennedyová cynicky.

„Budu to celé monitorovat z letadla. Všechnu zábavu přenechám hochům z bojové jednotky. Já tam budu jen dohlížet na to, aby to nikdo nepodělal, a až bude konec, položím pár cílených otázek.“

Kennedyová přikývla. Rappovým zapojením by se podařilo uklidnit mnoho prezidentových obav. „A tvoje žena?“

Rapp už se chystal Kennedyové říct, že jí do toho nic není, ale rozmyslel si to. „Včera odjela do srubu svých rodičů ve Wisconsinu.“

„To vím, a taky vím o tom, cos jí slíbil… i o tom, cos slíbil mně.“ Kennedyová se mu zadívala do očí, aby měla jistotu, že nedojde k nedorozumění. „Takže tentokrát žádné hraní si na kovboje. Jasné?“

„Rozkaz, madam,“ odpověděl Rapp s nemalou dávkou mrzutosti v hlase.

Kennedyová jeho tón i to, že použil oslovení madam, ignorovala. Bylo jí dvaačtyřicet, tedy jen o osm let víc než Rappovi.

Bylo na čase přistoupit k jistým rizikům. Ředitelka CIA se zvedla a vzala složku. „Máš moje svolení. Můžeš odjet, ale hlavně se vrať v pořádku.“

„A co prezident?“

„O něj se postarám já. Ty hlavně získej to, co hledáme, a pak okamžitě zmiz.“

TŘI

Rohová kancelář, kam měla namířeno, patřila snad k nejúchvatnějším ve Washingtonu, byla působivější i než ta oválná o kousek dál po ulici. Ta vysoká plavovláska prošla kolem dvou sekretářek a ochranky a vstoupila dovnitř, aniž by žádala o svolení. Když byla uvnitř, zavřela těžké dřevěné dveře a přiblížila se k rozměrnému stolu svého šéfa. Z té ženy vyzařovalo sebevědomí, v každém kroku pocit cílevědomostí. Uvědomovala si své okolí stejně jako sebe sama.

Pro Peggy Stealeyovou neexistovaly kompromisy. Před třinácti lety absolvovala právnickou fakultu Washingtonské univerzity a od té doby zápasila. Případ za případem, kauza za kauzou. Některé z nich prožívala méně vášnivě než jiné, ale do všech dala všechno. Peggy Stealeyová nenáviděla prohry víc, než milovala vítězství, a to bylo pro pochopení jejích kroků asi nejdůležitější.

Zatímco někteří muži ji považovali za neodolatelnou, možná stejný počet z nich ji chápal jako hrubou a trošku znervózňující. Měřila metr osmdesát, měla nohy jako překážkářka a lícní kosti nordické bohyně. Ráda se oblékala konzervativně; kalhotové kostýmy a sukně, které končily těsně nad kolenem, a plavé vlasy skoro vždy stažené dozadu do ohonu, ale když chtěla, když měla pocit, že by jí to mohlo pomoct, neváhala svůj vzhled upravit do podoby více sexy. Ale to bylo maximum, kam byla ochotná zajít.

Od absolutoria spala jen s jediným spolupracovníkem, a to bylo v Seattlu před skoro dvanácti lety. Nerada to přiznávala, ale byla tehdy naivní. Pouhých pár měsíců po škole byla přepracovaná, sama, nevyspalá. Její obezřetnost opadla a ona se vyspala s vycházející hvězdou jejich firmy, společníkem o šestnáct let starším než ona. Ten vztah byl divoký, patřilo to k nejlepšímu v sexu, co kdy zažila, a zcela jistě to bylo to nejlepší, co kdy zažil on.

Skončilo to velmi rychle, když ho několik obchodních představitelů Seattlu a nejvlivnější člověk ve straně vybrali na místo dalšího amerického senátora za stát Washington. Celý její náhled na jeho osobu se změnil takřka přes noc, když ten slaboch neměl na to, aby to ukončil sám.

Domluvil si s ní oběd, a na ten přišla ze všech lidí zrovna jeho matka. Byl samozřejmě ženatý a měl dvě děti. Významní lidé už získali spousty peněz, média už o všem věděla, závod pomalu začínal a strana potřebovala vyhrát. Ta stará dračice jí řekla, že není první a zřejmě ani poslední ženou, s níž se její syn zapletl. Zdálo se, že její syn, stejně jako jeho děda, od něhož pocházely všechny ty peníze, má problémy s tím, udržet pohlavní úd v kalhotách. Žena, která rodině vládla, naznačila jisté finanční odškodnění, zatímco si nabírala salát. Peggy tu nabídku bez váhání odmítla. Možná byla naivní, ale přesto měla svou hrdost.

Než jim přinesli hlavní chod, Peggy se vzchopila natolik, aby nezlomně prohlásila, že nemá touhu nechat se vláčet skandálem, který by ji připravil o kariéru. Nikdo, snad s výjimkou protivníka jejího syna, by na zveřejnění té informace nevydělal, takže došlo k uzavření jiné dohody, jež měla zaručit Peggy Stealeyové, že její hvězda bude nadále stoupat.

A stalo se. Ačkoli jí ještě nebylo čtyřicet, stala se zástupkyní asistenta ministra spravedlnosti pro oblast boje proti terorismu, stála před mužem, jehož místo se v budoucnu chystala převzít. Poslouchala rozhovor ministra spravedlnosti v telefonu dost dlouho, aby pochopila, že nemluví s prezidentem ani se svou ženou, a udělala tedy velmi rázné gesto, aby telefon zavěsil.

Ministr spravedlnosti Martin Stokes se na svou podřízenou zamračil, ale poslechl a přerušil ředitele FBI vprostřed věty. Stokes znal Stealeyovou dost dobře na to, aby pochopil, že by bez problémů přešla stůl, natáhla se a zavěsila sama. Někdy přemýšlel, proč ji vlastně snáší, ale odpověď znal velmi dobře. Stealeyová byla chytrá a motivovaná, navíc odváděla dobrou práci. Za ta léta mu mnohokrát dobře poradila, ať to chtěl slyšet nebo ne, a právě proto byla neocenitelná.

Patolízalové byli v politice stejnou častí jako právníci a přímý postoj Peggy Stealeyové byl v tomhle ohledu velmi povzbudivý. Působila jako prudká jarní bouře: viděli jste, že se blíží, vaše vzrušení a obavy rostly v předzvěsti toho hrozného představení, které brzy vypukne. Pokud se bouře přehnala rychle, šlo o poměrně příjemný zážitek. Krátká přeprška všechno vyčistila a tráva měla po dešti sytý zelený odstín. Jenže když to trvalo déle, výsledkem byly zatopené sklepy, poražené stromy a škody na osobním majetku.

To byla Peggy Stealeyová. Když své přínosné náměty sdělovala stručně, šlo o celkem příjemné chvilky, ale když se rozhodla pro delší výlevy, působila jako ničivá bouře; v určitém bodě bylo lepší přestat se dívat a jít se schovat do sklepa.

Stokes zavěsil sluchátko a doufal, že to bude krátké. Než se stihl zeptat, co ji přivádí, už promluvila.

„Ten vlastenecký zákon je kravina na entou!“ Máchla rukou, jako by se chystala rozbít mu stůl vejpůl. „A jestli se pořád ještě držíš té své představy, že se jednoho dne zabydlíš v Bílým domě, tak by ses měl spíš dát dohromady a uvědomit si, že z toho vycházíš jako obyčejnej fašista. A pokud sis ještě nevšiml, tak Američani fašisty nevolej…, aspoň ne demokratický fašisty.“

A bylo to. Sdělila mu to jedním dechem. V zásadě souhlasil s většinou toho, co řekla, snad až na poslední část. S výjimkou nacionalistické složky měli demokrati poměrně solidní zásobu fašistických tendencí, ale to právě teď nebylo podstatné. Tropická bouře Peggy se usídlila v jeho kanceláři a vypadala, že každou vteřinou přeroste v hurikán, pokud proti ní nezakročí.

Přikývl a řekl: „Líp sis to načasovat nemohla. Právě přemýšlím o tom, co se stane, až se jeden z těch případů ocitne před Nejvyšším soudem.“

„Co se stane?“ Ušklíbla se. „Stáhnou ti kalhoty a nasekají ti na zadek, až budeš mít obě půlky rudý jako hasičáky, celá právnická komunita povstane a začne tleskat, a pak se s Bílým domem můžeš rozloučit nadobro.“

Ráda se do něj opírala s pomocí jeho představ o Bílém domě. Věděla, že tím upoutá jeho pozornost. Stokes jí ani neřekl, aby si sedla. Klidným, ale pevným hlasem se zeptal: „Co myslíš, že bychom měli udělat?“

Okamžitě zase vybuchla, ta metr osmdesát vysoká blonďatá nordická bohyně s modrýma očima, sekala vzduch jednou rukou, pak i druhou, mluvila jasně, rázně a střídmě. Právě v těchhle chvílích ho rozpalovala, jeho myšlenky se stáčely na představu sexu s ní, ale k tomu nedojde. Učinil jeden bláhový pokus o obnovení jejich vztahu chvíli poté, co ho zvolili senátorem. Její odpověď byla jasná a konečná. Dala mu takovou ránu na solar plexus, že se schoulil na podlaze jako nemluvně.

ČTYŘI

Doktorka Irene Kennedyová stála stranou a dívala se, jak fotografové mačkají spouště. V hlavním městě byl krásný jarní den. Obvykle by ji těšila jízda z McLeanu, ale dnes ráno ne. Její schůzka s Rappem a k tomu ještě pár věcí, které věděla, jí nedopřávaly klidu. Líně čekala, až prezident skončí s focením, což jí taky zrovna nepomáhalo, ale nemohla s tím moc dělat. Nervózní, vystresovaná ředitelka CIA nebyla zrovna tím, co by měli vidět zástupci tisku pracující v Bílém domě.

Oficiální začátek léta měl přijít až za týden a prezident byl v navýsost dobré náladě. Pózoval před fotografy s veterány z druhé světové války, členy vedení Kongresu a dvěma nejvlivnějšími hvězdami Hollywoodu. Všichni se sešli v Růžové zahradě a měli odstartovat týden oslav směřujících k sobotnímu odhalení nového památníku druhé světové války na National Mall.

Skupiny veteránů se již desetiletí snažily zajistit vybudování památníku a nezaznamenaly prakticky žádný úspěch, dokud se do akce nevložily hvězdy z Hollywoodu. Když se k celé věci připojila síla hvězd, politici v D.C. se seřadili a teď pochodovali velice vlasteneckým krokem vstříc slavnostnímu odhalení.

Příjemné počasí a slavnostní nálada ještě více násobily předtuchy, které se Kennedyové honily hlavou. Jako ředitelka Ústřední zpravodajské služby byla Kennedyová odjakživa zasvěcená do informací, které jí bránily dívat se na svět veselýma očima. A teď se k něčemu schylovalo a ona a její lidi neměli ponětí, o co jde. Minulý pátek se rozezněly první varovné zvony. Zprvu šlo o náznak v odposlechnutých telefonátech a zadržených e-mailech, jež naznačovaly, že se připravuje něco velkého, pak zaznamenali jisté zvláštní trendy na finančních a měnových trzích, a poté se v její kanceláři objevil Rapp a potvrdil její nejhorší obavy – že al-Ká’ida něco chystá. Něco, v čem se objevuje bomba. Jak velká bomba, to nevěděli, ale museli to hodně rychle zjistit.

Kennedyová pronásledovala teroristy už více než dvacet let. Vybudovala si smysl pro to, kdy se něco chystá, a tohle byl právě ten případ: Poslední půlrok bylo až podezřelé ticho. Zbytky al-Ká’idy se znovu seskupovaly a byly na pochodu. Kennedyová nevěděla, co konkrétně mají za lubem, ale obávala se nejhoršího. Její tým potřeboval vyrazit do terénu, museli to provést rychle, jinak se to ona a zbytek země dozví až příliš nepříjemným způsobem.

Ředitelka CIA si zkontrolovala hodinky a zachovala klid. Fotografování už o čtvrt hodiny přetáhlo plánovanou dobu, a ačkoli to Kennedyová na sobě nedala znát, měla trošku pocuchané nervy. Kdyby se její nejhorší obavy potvrdily, bylo by zapotřebí postupovat hodně rychle. Jenže především potřebovali další informace a trochu štěstí, a ani jedno nezískají, když budou sedět ve Washingtonu a sbírat satelitní obrázky. Potřebovala si s prezidentem promluvit o samotě, aby mohl schválit Rappův plán a zapojit do toho Pentagon.

Kennedyová se trošku uklidnila, když se objevila prezidentova tisková sekretářka a sdělila fotografům, že akce už musí skončit. Trpělivě čekala, zatímco prezident si ještě s pár lidmi třásl rukou a děkoval všem, že přišli. Prezident Hayes dokázal jako skoro všichni politici na téhle úrovni dát lidem pocit ocenění. Smál se, pár lidí poplácal po ramenou, pak zamával na rozloučenou a kráčel po trávníku k Oválné pracovně.

Když se přiblížil ke Kennedyové, jeho výraz poněkud zvážněl. Jelikož nechtěl venku o ničem diskutovat, řekl jen: „Nejste tu dnes nějak moc brzy, Irene?“

„Ano, pane.“

Hayes se zamračil. Pochyboval, že by mu přišla oznámit dobré zprávy. Pokračoval vzhůru po mírném svahu a mávl na ni, aby se k němu připojila.

Kennedyová na vteřinu zaváhala a podívala se za prezidenta, hledala vedoucí jeho kanceláře. Potěšilo ji, když viděla, že postává vzadu a ještě si užívá společnosti dvou hollywoodských hvězd. Valerie Jonesová a Rapp se nesnášeli. Kennedyová nezapochybovala ani na minutu, že vzhledem k příležitosti by Jonesová využila všechen svůj vliv na to, aby svého šéfa odlákala od schválení agresivního plánu, který tenhle pracovník vytvořil.

Kennedyová šla za prezidentem do kanceláře kolem agenta Tajné služby, který hlídal u dveří. Hayes zamířil přímo ke svému stolu a podíval se na svůj program. Po chvíli se zeptal: „Kolik potřebujete času?“

„Patnáct minut… bez přerušení.“

Hayes zamyšleně přikývl. Kennedyová nepatřila k lidem, kteří by marnili jeho čas. Stiskl knoflík na interkomu a řekl: „Betty, potřebuju patnáct minut.“

„Ano, pane prezidente.“

Hayes vstal od svého stolu a přešel přes kancelář. Rozepnul si sako a posadil se na jednu z pohovek u krbu. Podíval se na ředitelku Ústřední zpravodajské služby a řekl: „Čekám na špatné zprávy.“

Kennedyová se posadila vedle něj a zasunula si pramínek hnědých vlasů za ucho. „Jak víte, po 11. září jsme vyvinuli několik poměrně kvalitních statistických modelů pro sledování jistých ekonomických ukazatelů. Identifikovali jsme klíčové banky, burzovní domy a finanční instituce, jež manipulují s penězi, které podle všeho mají spojení s terorismem. Kromě toho náš systém Echelon sleduje denně miliony e-mailů a telefonátů. S ohledem na samotný objem dat, o němž hovoříme, a kvůli skutečnosti, že jejich velká část je šifrovaná, nemáme šanci tyhle trendy sledovat v reálném čase.“

„Co to brzdí?“ zeptal se prezident.

„Finanční trendy se nám poměrně dobře snaží kontrolovat koncem pracovního dne, ale informace, co zachytí Echelon, se dešifrují někdy i týden a pak se měsíc překládají. Ačkoli pokud se zaměřujeme na konkrétní e-mailový účet nebo telefonní číslo, informace může být dešifrována a přeložena prakticky v reálném čase.“

„Takže co jste zaznamenali, že vás to tak trápí?“

„Začalo to koncem pátku s financemi. První trend, který jsme zachytili, byla cena zlata, která uzavřela obchodování na hodnotě čtyř dolarů a šestadvaceti centů. To samo o sobě není nic alarmujícího, ale další trend, kterého jsme si všimli, byla cena dolaru, který skončil o osm centů níž. Dow index se vychýlil o šestapadesát, Nasdaq spadl o šestnáct. Ani jedno z toho není na zběžný pohled nic neobvyklého na finančních trzích, ale když jsme se zaměřili na konkrétní instituce, které podle nás mají napojení na terorismus… zaznamenali jsme jisté nepříjemné trendy.“

Kennedyová vytáhla ze spisu papír a podala ho prezidentovi. Ukázala perem na první řádek. „Skok ve zlatě začala banka v Kuvajtu, která prodala dvě stě osmdesát milionů dolarů v amerických akciích a všechno to přeměnila ve švýcarské zlato. Během víkendu jsme objevili další čtyři účty u různých institucí, které se zbavily svých amerických investic a koupily zlato. Tyhle účty představovaly skoro dvě stě milionů dolarů.“

Prezident studoval papír. „Jsou nějaké šance, že všech těch pět účtů využívá stejnou finanční radu?“

„Vzdáleně možné to je, ale za předpokladu, že existuje respektovaný finanční poradce, který navrhl masivní konverzi aktiv v době, kdy neexistují žádné ekonomické ukazatele, které by podobně drastický postup ospravedlňovaly. Mí lidé tvrdí, že šance, že tomu tak je, jsou značně nepravděpodobné.“

Hayes se zamračil na dokument. „Takže jsme zpátky u skutečnosti, že všech pět označených účtů v pátek provedlo operace, z nichž plyne, že převládá dojem, že americká ekonomika utrží ránu.“

„Správně,“ přikývla Kennedyová. „Kromě toho jsme objevili dalších několik menších označených účtů, na nichž došlo k podobným, i když méně drastickým pohybům.“

Hayes se díval na papír, četl jednotlivá jména a země. „A ještě něco?“

„Ano.“ Odkašlala si. „Mitch objevil několik velmi cenných informací.“ Kennedyová vytáhla z tašky složku, kterou jí Rapp dal před pouhými pár hodinami. Položila ji na skleněný konferenční stolek mezi oběma pohovkami a otevřela ji tak, že byly vidět tváře pěti vousatých mužů. „Vím, že jste už tyhle snímky viděl, ale abych vám osvěžila paměť, všichni jsou na seznamu FBI nejhledanějších zločinců. Představují to, co podle nás je obnoveným vedením al-Ká’idy.“

Kennedyová otočila stránku a ukázala mu mapu afghánsko-pákistánské hranice. „Za posledních šest měsíců jsme sledovali několik z těchto lidí, když cestovali hornatou oblastí Pákistánu. Před pár týdny se dva z nich sešli v Gulistanu.“ Kennedyová ukázala na město na mapě. „Odtud jsme je sledovali až do malé vesnice pětadvacet kilometrů na západ.“

Znovu otočila list, kde byl družicový snímek zobrazující vesnici s přibližně stovkou budov a hospodářských stavení. Obec se táhla na úpatí hory s jednou hlavní silnicí a několika menšími, které do ní ústily. „Obec sledujeme posledních pět dní ve dne v noci. Včera do ní přijel tenhle konvoj.“

Objevil se další snímek, na kterém bylo osm pick-upů a několik dodávek. Čtyři pick-upy měly na korbách velké protiletadlové zbraně, na všech seděla spousta po zuby ozbrojených mužů. „Před čtyřmi hodinami nad oblastí přeletěl nepilotovaný letoun ve výšce dvanácti tisíc metrů, měli jsme štěstí a získali jsme následující snímky. Tihle tři lidé vystupující z vozů jsou podle nás Hassan Izz-al-Din, Abdullah Ahmed Abdullah a Ali Saed al-Houri.“

Prezident vzal tu černobílou fotografii a díval se na tři tváře zakroužkované červenou barvou. Tyhle špionážní snímky vnímal jen málokdy naprosto jasně, ale věděl, že je sleduje menší armáda analytiků a superpočítač.

„Všichni měli podíl na událostech 11. září,“ dodala Kennedyová.

Prezident se na fotografii zadíval ještě upřeněji. „Víte jistě, že to jsou ti samí?“

„Mitch má v oblasti kontakt, který mu sdělil, že k téhle schůzce dojde.“

Hayes odložil fotku a sundal si brýle na čtení. ‚A právě teď jsou v té vesnici?“

„Ano, pane.“

Prezident se usmál. „Takže předpokládám, že chcete, abych zavolal generálu Mušaráfovi a řekl mu, ať to hnízdo krys zničí.“

Kennedyová důrazně zavrtěla hlavou. „To rozhodně ne, pane. Generál Mušaráf je dobrý člověk, ale má ve své vládě příliš mnoho radikálních fundamentalistů… zejména v kmenových oblastech, takže mu nelze svěřit něco takhle zásadního. Mitch se domnívá, že v okamžiku, kdy do toho zapojíme Pákistán, budou tihle muži varováni a rozprchnou se v horách.“

Prezident okamžitě pochopil, kam tím míří, a jeho obezřetnost vzrostla. „Naznačujete tím, abychom se o to postarali bez toho, že bychom informovali Pákistánce?“

„Přesně tak, pane.“

„A co mám říct generálu Mušaráfovi, až mi zavolá, proč americké jednotky provádějí operace v jeho zemi bez jeho vědomí?“

„Doufám, že k tomu nedojde, pane,“ odpověděla Kennedyová s větší dávkou optimismu, než jaký upřímně pociťovala. „Mitch se domnívá, že velkou část operace zvládneme bez povšimnutí, ale v určitém okamžiku se to Pákistánci jistě dozvědí. A až generál zavolá, pakliže mu vysvětlíte okolnosti a možná mu nabídnete menší zvýšení hospodářské pomoci, tak to pochopí.“

Hayes se usmál a zavrtěl hlavou. „Víte, možná máte pravdu, ale na ministerstvu zahraničí je pár tisíc lidí, kteří by s vámi více než vehementně nesouhlasili.“

„Ministerstvo zahraničí má jiné, ne tak naléhavé úkoly.“

Prezident se zaměřil na snímek a tři červené kroužky. Kdyby se situace zhoršila, jistě by Mušaráfa zvládl. Generál by mu možná ještě poděkoval, že ho do toho nezapojil. „Irene, existuje nějaké přímé spojení mezi těmito muži a finančními záležitostmi, o nichž jste mluvila předtím?“

„Ne… tedy, žádné přímé spojení, pane, ale domníváme se, že ty účty ovládají buď příznivci, nebo sponzoři al-Ká’idy.“

„Saúdové?“

„Většinou.“

Prezident nasadil hořký výraz. Saúdové byli na hony vzdáleni tomu, co si člověk přestavoval pod pojmem dobrý spojenec. Hayes však nic nemohl prohlásit veřejně a jen velmi málo v soukromí, aby je přiměl k tvrdému postupu proti těm členům královské rodiny, kteří podporovali terorismus.

„Takže tam chcete vyrazit a tyhle lidi sebrat?“ zeptal se Hayes.

„Přesně tak, pane.“

‚A jak to vidíte časově?“

„Mitch už je na cestě a je v kontaktu s velitelem úderné síly na zemi. Plán zní zaútočit na vesnici za šestatřicet hodin.“

Prezident zůstával zamyšlený. „Já nevím, Irene. Je to hrozné riziko. Spousta lidí v tomhle městě se naštve, že jsme je vynechali z rozhodovacího procesu.“

Kennedyová úmyslně schovávala ještě jednu kartu. „Měl byste vědět ještě něco, pane. Mitch má kontakt, který říká, že tihle muži se mají sejít k debatě nad tím, co udělat poté, co ta bomba vybuchne.“

Hayes zprvu mlčel. Slovo bomba mohlo znamenat spoustu věcí. „Jaká bomba?“

Zavrtěla hlavou. „To nevíme. Právě proto tam chce Mitch vyrazit s údernou jednotkou a zjistit, co se dá.“

Hayes se zhluboka nadechl a pak pomalu vydechoval. „Počítám, že chcete moje svolení okamžitě.“

„Pomohlo by to, pane,“ odpověděla Kennedyová.

„Není to poprvé, co slyším, že nám možná hrozí neodvratný útok.“

„Já vím,“ přikývla Kennedyová, „ale mám pocit, že se skutečně schyluje k něčemu velmi vážnému, pane, a myslím, že ať jde o cokoli, bude to tak zničující úder, aby naši ekonomiku poslal do hluboké recese.“ Úmyslně se rozhodla zdůraznit ekonomický dopad situace. „Myslím, že bychom měli provést něco rozhodného. Musíme si vytvořit vlastní výhodu, a to hodně rychle.“

Hayes, jehož kampaň měla začít za pár týdnů, neměl radost z ničeho, co mu říkala. Menší rozmíška s Pákistánci kvůli překročení hranic, to by přežil. Zásadní teroristický útok a ekonomika na kolenou, to těžko. Za poslední tři roky, co prezident Hayes znal Kennedyovou, nikdy neslyšel, že by takhle mluvila.

Zhluboka se nadechl a pak řekl: „Máte mé svolení, ale řekněte Mitchovi, ať tam pronikne a zmizí co nejrychleji. Rád bych to považoval spíše za šarvátku na hranicích než za plnohodnotnou operaci.“

PĚT

Los Angeles

Letoun Qantas 747-400 plachtil dolů, klapky roztažené, čtveřici silných motorů General Electric staženu na minimum. Asfaltový povrch letiště se tetelil v květnovém horku, letouny se přesouvaly k jednotlivým východům a nabíraly a vykládaly cestující. Ze vzduchu to Imtazu Zubairovi připadalo jako totální chaos. V horní kabině pro business class zavřel oči a tiše opakoval slovo Alhumdulillah pořád do kolečka. Znamenalo to Chvála Bohu a šlo o součást tasbih, muslimského růžence. Korálky mu sebrali, takže si třel palec o ukazováček, jako by v nich svíral ten odřený modlitební nástroj z tmavého dřeva. Řekli mu, ať na veřejnosti nijak neprojevuje svou víru, dokud nedokončí misi, ale nedokázal si pomoct.

Zubair byl zubožený, klubíčko pocuchaných nervů se žaludkem plným bublající kyseliny, z čehož se vyvinula silně pálící žáha. Ačkoli byl vědec, nenáviděl létání. Jeho vzdělání vycházelo z klidné, řádem se řídící logiky matematiky a fyziky, ale tady mu to k ničemu nebylo. Hmota křídel vytvářela zdvih, motory zajišťovaly tah a letadla létala. Potvrzovala to teorie a na celém světě se to v praxi prokazovalo tisíckrát denně, ale ten vědec stále váhal. Nedokázal to přijmout, takže to zasunul daleko dolů se všemi svými ostatními fobiemi.

Když mu jednou jeden z jeho šéfu řekl, že by měl zajít za terapeutem, Zubaira se tím hluboce dotkl. Byl génius; věděl spoustu věcí, tušil věci, které dokázalo pochopit jen velmi málo lidí. Kdo mohl říct, jestli jeho fobie nejsou zapříčiněny jen zvýšeným pocitem ostražitosti a hlubokého pochopení vesmíru a jeho vztahu s Alláhem? Zubair měl podezření vůči mnoha věcem. Hovořil s Bohem a díval se do budoucnosti. Jeho role v boji za jeho víru měla značný význam. Nikdy se o tom nebavil se svými kolegy vědci, protože ti byli příliš omezení. Náboženství pro ně představovalo bajku, způsob, jímž se jednodušší lidé vyrovnávají se svými pozemskými životy. Ne tak pro Zubaira; věda pro něj byla důkazem, že Bůh existuje. Takovou nádheru totiž mohl stvořit jedině Bůh.

Přistání proběhlo tak jemně, že Zubair si ani nevšiml, že jsou na zemi, dokud přední přistávací podvozek nejel po asfaltu a to velké letadlo nezačalo zpomalovat. Otevřel oči a podíval se z okna, uklidnilo ho, že už nejsou na nebi. S úsměvem na tváři v duchu pronesl rychlou děkovnou modlitbu. Bohužel jeho klid netrval moc dlouho. Když se letoun blížil k východu, Zubairův úsměv zmizel a jeho myšlenky se upřely na příští překážku.

Imtaze Zubaira jeho rodná vlast opustila, takže on tu laskavost vrátil. Jelikož vynikal v matematice, studoval na nejlepších pákistánských školách, a pak ho vyslali na postgraduální práci do Kanady a do Číny. Kráčel po cestě k velikosti. Dokonce i doktor A. Q. Khan, jenž vyvinul a vyzkoušel první pákistánskou jadernou bombu, mu řekl, že je největší hvězdou pákistánských vědců své generace. Zubair se domníval, že jeho talent samotný ho dovede na zvolené pole, ale nestalo se tak.

Pochopil, že politika a rodinné konexe jsou důležitější, že jeho hluboká oddanost víře je zdrojem žárlivosti ze strany jeho vrstevníků. Nepopíral skutečnost, že nemá ani nejzákladnější společenské vlohy, ale domníval se, že hlavní je jeho geniální mozek, ne obratnost v politice. I přesto se všichni obrátili proti němu a společně mu upírali jeho sen společné práce s doktorem Khanem.

Ještě stále choval naději, že jeho osobní vztah s Khanem všechno napraví, ale tyhle naděje vzaly za své, když generál Mušaráf a jeho banda vojenských důstojníků uchopili moc během nekrvavého převratu. Mušaráf byl světské prase a poskok Američanů. Skláněl se před nátlakem ze strany svých chlebodárců, takže se snažil vyčistit pákistánskou komunitu jaderných vědců od opravdových věřících.

Zubair musel odejít mezi prvními, vyslali ho do příšerné jaderné elektrárny Chasnupp ve středním Pákistánu, kde pracoval jako mezek sedmdesát, někdy i osmdesát hodin týdně. Jelikož mu vzali jeho sny, jeho zahořknutí stále vzrůstalo. Ocitl se kousek od kritického bodu, když zasáhla prozřetelnost. Do té odlehlé oblasti za ním přijel posel od Alláha, jen aby se s ním spojil. Jednou v pátek odpoledne odcházel z polorozpadlé mešity, když k němu přistoupil návštěvník v róbě, který působil jako archanděl Gabriel. Alláh měl pro Zubaira veledůležité poslání, kvůli němuž měl s cizincem okamžitě odcestovat.

Šlo o začátek poutě, která ho zavedla do Íránu a ke Kaspickému moři, do Kazachstánu a otrávené pouště, pak do jihovýchodní Asie a Austrálie a teď do Ameriky. Nebyl žádný světák, ale jako v případě všech těžkostí jeho života ho stres z cestování přimkl k Alláhovi. Poznal z první ruky úpadek pozemského světa a uklidňovalo ho, že jeho věc je oprávněná.

Letoun doroloval a zastavil se, a Zubair takřka okamžitě pocítil pokračování vulkanické činnosti svého žaludku. Na čele a horním rtu mu vyrašil pot. Vědec si otřel obočí a horní ret kapesníkem. Bez kníru si připadal jako nahý, ale donutili ho oholit si i ten. Chtěli, aby splynul, aby zapadl co možná nejvíce. Vlasy měl ostříhané nakrátko a poprvé v životě upravené kadeřníkem. Brýle mu vyměnili za kontaktní čočky, v Austrálii mu koupili nové oblečení a drahá zavazadla Tumi.

Cestující začali vstávat, otevírali přihrádky a sbírali si věci. Zubair se bál pohnout a prozradit svou nervozitu, takže nespěchal. Jakmile odešla většina cestujících, vzal si tašku s počítačem a po úzkých schůdcích zamířil do hlavní části letounu. Zpola čekal, že na něj bude čekat skupina mužů v oblecích, ale naštěstí tu žádní nebyli. Varovali ho, že Američané se výrazně zlepšili při zachycování lidí, kteří se snaží ilegálně vstoupit do země.

U dveří stály dvě letušky s oplzlými make-upy a až příliš krátkými sukněmi. Poděkovaly mu, že letěl s Qantas. Navzdory tomu, co mu jeho instruktoři řekli, Zubair ty ženy ignoroval, odmítal se jim podívat do očí. Díky své menší postavě naštěstí vypadal spíš stydlivě než nepřátelsky. Zubair měřil jen metr pětašedesát a vážil chabých sedmdesát kilogramů. S oholeným knírem snadno vypadal o pět až deset let mladší než na devětadvacet.

Vstoupil do průchodu, připojil se k pochodu pro zavazadla a k celní proceduře, vmáčkl se mezi cestující z obou tříd. Stres ze situace a horko uzavřeného průchodu zvedly stavidla jeho potních žláz, takže fungovaly na maximum. V průběhu několika vteřin mu slaný pot pokryl každý centimetr kůže.

Zubair si připadal jako v pasti, jako by stál na dopravním pásu a mířil na vlastní popravu. Nebylo cesty zpět. Cestující se valili z letadla, tlačili se kupředu, procházeli úzkým tunelem k úředníkům americké celní správy, kteří jim kladli dotěrné otázky. Zubair najednou zalitoval, že si nevzal sedativa, která mu dali na uklidnění. Zahodil je na letišti v Sydney. Alláh by nikdy nesouhlasil s tím, aby si vzal prášky otupující mysl. Teď si zoufale přál mít ty prášky u sebe, jen aby přečkal tuhle část.

Vyšli z tunelu a situace se aspoň na chvíli zlepšila. Větší prostor a chladnější vzduch terminálu nepůsobily tak stísněně. Zástup lidí kráčel dál po schodech do rozparcelovaného prostoru, kde se cestující začali řadit do několika front a předkládat pasy a vstupní prohlášení celníkům. Zubair se postavil do jedné z front, které měl na starosti muž. Pokud si mohl vybrat, rozhodl se nejednat se ženou.

Když na něj přišla řada, přistoupil k pultu, kufr na kolečkách táhl za sebou a podal agentovi pas a formulář. Muž se nejprve podíval na pas, otočil několik stran, aby zjistil, které země navštívil v posledních letech.

„Jste v Americe poprvé?“

„Ano,“ odpověděl Zubair se silným přízvukem.

„Jak dlouho jste občanem Austrálie?“

„Tři roky.“

„A vaše zaměstnání?“ Agent listoval formulářem, aby to ověřil.

„Jsem počítačový programátor.“

„Účel vaší návštěvy?“ zeptal se muž nesmlouvavě.

Zubair nevěřil svému štěstí. Ten muž se na něj zatím ani nepodíval. „Jsem tu pracovně.“

„Cestujete sám?“

„Ano.“

Agent mu orazítkoval pas a podal mu ho zpátky, pak si ho poprvé prohlédl a všiml si kapiček potu nad rtem a na čele. „Jste v pořádku?“

„Ah… ano,“ odpověděl Zubair a otřel si čelo kapesníkem. „Jen nemám rád letadla.“

Celník si ho prohlížel o něco déle. Pravou rukou pak podal Zubairovi pas a formuláře a levou stiskl knoflík, jímž upozorňoval své kolegy z hlídky, že tu má někoho, koho by měli prověřit systémem rozeznávání tváří. Nešlo o nic alarmujícího. Obyčejná standardní procedura.

Zubair si vzal dokumenty a pokračoval k pásu se zavazadly, kde už na něj čekal jeho kufr s jasně oranžovou visačkou z business class. Vzal kufr a šel k dalšímu kontrolnímu bodu, kde se setkal se ženou o několik centimetrů vyšší než on.

Ukázala doprava a řekla: „Položte prosím svá zavazadla na stůl a odemkněte je.“

Zubair poslechl a zmocnil se ho příšerný pocit, že bude odhalen. Slyšel, že je značná šance, že ho požádají, ať otevře zavazadla, ale některým z cestujících dovolovali projít tímhle kontrolním bodem bez jakékoli inspekce. Proč nemohl být mezi nimi i on?

Nervózně tam postával, zatímco se žena začala dívat do všech přihrádek jeho dvou kufrů. Pořád si opakoval, že nemůže nic najít. Jediné, co by ho mohlo prozradit, bylo několik šifrovaných souborů na laptopu, ale na jejich rozluštění by potřebovali někoho ze slavné Agentury národní bezpečnosti. Po několika minutách žena kufry zavřela a řekla Zubairovi, že může jít.

Zubair užasle vzal zavazadla a podal své papíry dalšímu úředníkovi. Muž mu pak pokynul, aby opustil zajištěnou oblast. Zubair si strčil pas do kapsy a podíval se do dlouhé haly před sebou. V dálce viděl denní světlo. Když vezl kufry chodbou, nedokázal uvěřit, že prošel přes celníky. Celý bez sebe rozrušením zrychlil krok. Porazil výkvět americké bezpečnosti, teď už nemohli učinit nic, aby ho zastavili. Mohl se procházet po Americe a udělat svou práci. Youmud Deen, soudný den, se rychle blížil a Zubair byl připraven přispět významnou měrou k úspěchu islámu.

ŠEST

Pákistán

Čtyři mimořádně tiché helikoptéry MH-6 Little Bird se proplétaly rozeklaným kaňonem rychlostí sto kilometrů v hodině v takřka naprosté tmě. Po stranách těch malých rychlých helikoptér sedělo šestnáct nejlépe vycvičených a ostřílených vojáků, jaké svět kdy viděl, zavázané a ošoupané boty jim visely do chladného horského vzduchu, oči si chránili brýlemi s čirým sklem. Jejich uniformy se nepatrně lišily; někteří měli letecké obleky, jiní se rozhodli pro pouštní maskovanou verzi standardního bojového obleku americké armády. Všichni měli pancéřované vesty, vycpávky kolen a loktů a specializované seříznuté helmy s brýlemi pro noční vidění s možností sklopit je dolů nebo vysunout nahoru.

Měli s sebou celý arzenál zbraní, od pistolí přes samopaly a ostřelovačské pušky až po lehké a těžké kulomety. Nikdo z nich se neobtěžoval brát si tlumič. Jejich přítomnost bude zjevná po pár vteřinách od jejich příletu, a jakmile se dotknou země, dá se očekávat, že budou potřebovat každou kulku a granát navíc, který unesou. Mířili přímo do jámy lvové.

Ty hbité helikoptéry klesaly a stoupaly v chladném vzduchu jako při nějaké sadistické zábavní atrakci, ale muži sedící na speciálně navržených plošinách na to byli zvyklí. Nacházeli se kilometry daleko od civilizace v cizí zemi, která patřila k nejopuštěnějším a nejnehostinnějším místům na světě, a každý z nich už očekával bitvu, která se před nimi odvíjela.

Ve sluchátkách se jim ozval hlas oznamující, že jsou už minutu od cíle. V následné horečné činnosti si všichni upravovali optická mířidla pušek a červená laserová mířidla, zapínali si brýle pro noční vidění, přesouvali vybavení a ti, kdo ještě neměli nabito a odjištěno, tak činili.

Během brífinku před odletem piloti všechny muže varovali před tím, co bude následovat. Helikoptéry se prudce otočily horským průsmykem, zrychlily do rychlého klesání a tiskly se k povrchu hory, která se rozšiřovala do údolí asi o kilometr níž.

Ta izolovaná vesnice se k nim rychle blížila. Takhle časně ráno tu nebyly žádné stopy života. Pilot v první helikoptéře označil cíl a začal se zvedat, zatímco ostatní tři helikoptéry pokračovaly v letu těsně nad zemí v závodě s časem, aby stihly vysadit své vražedné bojovníky, než nepřítel stihne odpovědět a zahájit boj.

GENERÁL KEVIN HARLEY se upřeně zadíval na zrnitou obrazovku před sebou. Měl na výběr tři, ale pro tentokrát se rozhodl pro tu prostřední. Na ostatních dvou nebude ještě asi tak minutu nic zvláštního k vidění. Čtveřice helikoptér se objevila přesně v plánovanou chvíli. Harley se díval, jak stroje snížily rychlost a zrušily formaci. Tři z nich se tiskly k zemi, zatímco čtvrtý získával výšku. Při pohledu na obrazovku to bylo těžké odhadovat, protože šlo o záběry z malého špionážního nepilotovaného letounu, jenž kroužil asi tři kilometry nad vesnicí, ale šlo o Harleyho bojový plán a on znal všechny jeho detaily. Generál Harley měl na uších objemná sluchátka, aby mohl komunikovat se svými lidmi i přes hluk motorů General Electric, které burácely pár metrů nad ním. V tom slabém horském vzduchu musely být motory zapnuty na vyšší výkon, aby ten velící a řídící letoun nespadl jako šestitunový balvan. Letoun UH-60 Blackhawk nesl na palubě nejmodernější obvody a ploché monitory. Podlaha byla pokrytá neprůstřelnými panely z kevlaru a každý z mužů měl na sobě ochrannou vestu proti střepinám, ačkoli jejich plán zněl držet se od akce co nejdál a řídit ten moderní vojenský balet z výšky. Tenhle moderní vzdušný řídící velící letoun se stal druhým domovem pro pět ze šesti mužů připoutaných v oddělení pro mužstvo.

Někteří z nich pobývali v Afghánistánu už skoro dva roky a měli za sebou bezpočet hodin strávených za přístroji letounu. Proháněli členy al-Ká’idy a Tálibánu, drogové dealery, bandity – všechny, kteří se snažili podkopat autoritu nové vlády podporované z USA –, ale především pátrali po al-Ká’idě.

Její členové byli na prvních místech seznamů těchto vojáků, šlo o oprávněné terče spravedlivé pomsty a nenávisti. Jejich důvody byly osobní a vlastenecké. Zatímco jejich spoluobčané žili své životy, tihle pracovníci zvláštních sil na druhé straně planety stoicky vyrovnávali skóre. Mluvit o nich jen jako o členech výboru bdělosti by bylo urážkou jejich vzdělání a výcviku, ale i oni by připustili, že jsou tu kvůli pomstě. Přijeli sem vyslat velmi jasnou zprávu o tom, že Amerika nebude tolerovat povraždění tří tisíc svých občanů.

Šestý cestující v tomhle oddělení byl zvenčí, ale vítali ho a uznávali. Mitch Rapp už o téhle jednotce slyšel v minulosti. Muži a ženy z DO – správy operací CIA – se vraceli z Afghánistánu a vyprávěli příběhy o úderné jednotce 11, výkvětu ostrých příslušníků zvláštních jednotek z nejrůznějších částí americké armády. Měli dobré zdroje, slušné vybavení, vynikající výcvik a značnou motivaci a obávali se jich všichni, kdo dokázali pochopit, že jde nejspíš o nejostřílenější, nejmocnější a nejpohyblivější bojovou jednotku, která je momentálně na světě k vidění.

Zaměstnanci DO, což taky nebyli zrovna třasořitkové, se hrozili odvahy a umění, které tahle jednotka používala proti nepříteli. Jejich bojový duch ještě víc posilovalo vědomí, že jejich schopnosti jako jednotky jsou ojedinělé, nikoho se nebáli, nic neskrývali, jejich nepřítel totiž chápal jen jediné – brutální sílu. Jejich počty zabitých se nikde neuváděly. Třebaže od začátku své akce ztratili jen hrstku mužů, nepříteli zasadili velmi vážné rány, počty jejich obětí šly do tisíců.

Ta úderná jednotka operovala v relativní anonymitě, dokud se někdo ve Washingtonu nerozhodl, že styk s veřejností je nade vše. Došlo ke zveřejnění jejích výsledků, a poté se jejich práce poněkud ztížila. Reportéři začali čenichat kolem, chtěli vědět, jak skupina pracuje. Politici a pracovníci Pentagonu chtěli hlášení a pár z nich se dokonce vydalo na cestu do Afghánistánu.

To všechno představovalo vyrušení od mise úderné jednotky 11. Naštěstí pro skupinu se všichni zaměřili na Irák. Krátce po začátku války vydal Pentagon neškodné prohlášení, že úderná jednotka 11 byla demobilizována. Několik z jejích položek bylo skutečně přesunuto do nového válečného prostoru v počtu dost velkém na to, aby prohlášení získalo na důvěryhodnosti, ale ne tolik, aby došlo k ohrožení účinnosti jednotky. Když se pozornost světa zaměřila jinam, Afghánistán se změnil v dokonalé místo pro to, aby tu zvláštní síly vylepšovaly své umění – a generál Harley se svými muži dělal přesně to.

Rapp se s generálem nikdy předtím nesetkal, ale porozuměli si prakticky okamžitě. Jakmile dostal od Kennedyové svolení, zavolal na společné velitelství zvláštních operací a sdělil jim, co potřebuje. Když přistál v Afghánistánu, Harley a jeho muži byli připraveni vyrazit. Harley zprvu hleděl skepticky na Rappovy plány. V jihozápadní Asii už byl skoro celé dva roky a už mockrát zažil neúspěch při přechodu hranic do Pákistánu, až mu jeho nadřízení na MacDillově letecké základně řekli, ať toho nechá, jinak ho převelí jinam.

Rapp se domníval, že někdy mezi tím, co odletěl z Washingtonu a přistál v Kandaháru, Harley pochopil, že tohle je možná jeho jediná šance dostat se do Pákistánu. Operace, kterou mu Harley nastínil, byla mnohem víc než jen obyčejná snaha o zajetí lidí – šlo o otevřený útok. Rapp se už zúčastnil dostatečného množství těchto operací, aby pochopil, že není nikdy na škodu zkusit pochopit, co je podle vojenského velitele nejlepší způsob na rozlousknutí oříšku, ale sám měl na mysli něco menšího, méně složitého. Harleyho plán nebyl ani jedno. Počítal se zapojením jednotky v počtu pětinásobně vyšším, než si představoval Rapp, bylo to neskutečně odvážné.

Skupina zvláštních jednotek musela víc než kterákoli jiná složka americké armády neustále vylepšovat své schopnosti a strategie. Její členové se snažili najít způsoby, jak se buď vyhnout opakování chyb, nebo minimalizovat dopad věcí, jež nemohli kontrolovat. Tohle úsilí vyhnout se opakování chyb lidí, kteří se účastnili bitvy před nimi, znamenalo, že žádná moderní činnost nebyla rozebrána podrobněji než incident v Somálsku z roku 1993, kde došlo k zabití devatenácti rangerů a pracovníků Delta Force při útoku provedeném za denního světla, jenž se katastrofálně vymkl kontrole. Každý velitel zvláštních sil v činné službě studoval operaci v Mogadišu do posledních podrobností a všichni dospěli ke stejnému závěru: nikdy neoperuj ve dne, když nemusíš, a pokud si nejsi stoprocentně jist, co proti tobě stojí, nepouštěj se do akce bez letecké podpory, dělostřelectva či obojího.

Z politických důvodů nepřicházela letecká podpora, kterou chtěl Harley využít, v úvahu. Měli se tam dostat a zase zmizet, aniž by se o tom dozvěděla pákistánská strana, a kdyby tam Harley poslal vrtulník AC-130U Spooky s plnou výzbrojí, okamžitě by ho zachytily radary. Hornatý terén a krátkost celé mise nařizovaly, že se musí obejít i bez dělostřelectva. Generál Harley se tak ocitl v těžké situaci, kdy se snažil vyslat útok helikoptér do nepřátelské obce s přibližně 1000 obyvateli bez dělostřelectva a těsné letecké podpory. A tohle nebyla ledajaká obec. Soudě dle zpravodajských hlášení od CIA a Armádní zpravodajské služby šlo o baštu al-Ká’idy. Tihle lidé se určitě nebudou choulit v chýších a čekat, až Američané odejdou. Budou velmi urputně bojovat.

Řešení generála Harleyho se Rappovi zprvu jevilo jako přehnané, ale když ho generál seznamoval s každým prvkem svého plánu, Rapp začal chápat skutečnou taktickou genialitu v pozadí. Kennedyová zašla za prezidentem a získala svolení k zahájení tajného úderu za pákistánskými hranicemi. Generál Harley se rozhodl použít nejširší definici výrazu úder, jelikož chápal tuhle operaci jako svou jedinou šanci zlikvidovat to klubko zmijí, a Rapp mu v žádném případě nechtěl stát v cestě.

SEDM

Ali Saed al-Houri spal mimořádně klidně. Bylo mu teprve kolem pětapadesáti, ale měl za sebou neuvěřitelně tvrdý život. Kvůli jeho schoulené postavě, kulhání a prošedivělému vousu ho často považovali za někoho mnohem staršího. Narodil se v Egyptě, ale tuhle část své minulosti už si nenárokoval. Al-Houri byl muslim, a Alláh nezná hranic. Národnosti jsou pro pohany, a al-Houri byl skutečným božím člověkem.

Jako jeden z prvních členů Muslimského bratrstva v Egyptě byl al-Houri dvakrát zatčen svou vládou, brutálně ho mučila Mukhbarat, tajná egyptská policie. Kvůli tomu kulhal a trpěl nočními můrami. Al-Houriho jméno se objevilo v souvislosti s atentátem na egyptského prezidenta Anwara Sadata a v následné čistce ho zajali spolu se stovkou dalších členů Muslimského bratrstva a nemilosrdně ho mučili.

Všichni nakonec podlehli. Někteří řekli pravdu, jiní cokoli, aby ukončili bolest, pár šťastlivců dokonce zemřelo na chyby, které udělali příliš horliví a nezkušení mučitelé. Několik z jeho spoluvězňů přišlo o rozum, pár slabochů se od jejich věci odklonilo, ale mnohem víc bylo těch, kteří se jako al-Houri přimkli k Alláhovi ještě těsněji.

Když seděl v té špinavé cele bez postele, přikrývky či polštáře, potil se ve dne, byl příliš unavený, aby odháněl mouchy, které sužovaly jeho potlučené tělo, a chvěl se v mrazivých nocích. V tom příšerném stavu tělesné a duševní zoufalosti pochopil al-Houri svého Boha na opravdu mystické rovině. Alláh k němu promluvil a řekl mu, co je třeba udělat.

Islám se znovu ocitl pod útokem. A tentokrát nikoli konvenčními armádami. Západ se uchyloval ke zbabělé válce s využitím technologie a obchodu, aby islámské víře sebral její strukturu. Otravovali mysli muslimských dětí, vedli je na scestí. Arabský lid se ocitl uprostřed další svaté války, a ani o tom nevěděl. Al-Houri cítil poslání to rozhlásit, zvednout meč na obranu svého lidu, své víry a svého způsobu života, hodlal to všechno bránit před bezvěrci.

Mučení, příkoří, vyhnání z místa narození, poslední dva roky na útěku, to všechno za to stálo. Al-Houri a jeho lidé se chystali zaznamenat ve jménu islámu výrazný úder. Tahle myšlenka ho uklidňovala ve spánku. Alláh mu dal skvělý dar. Amerika velmi brzy zaplatí za svůj kolonialismus a zkažení Alláhových dětí.

Al-Houri obyčejně nespal moc dobře, ale odlehlost a čerstvý vzduch téhle horské vesnice mu připadaly osvěžující. Poslední půlrok sem jezdil velmi často, tohle tiché místo se změnilo v jeho operační základnu ve snažení, které se mělo stát největším útokem, jaký kdy byl proti Americe zahájen. Al-Houri dělil svůj čas mezi vesnici a špinavé a přelidněné město Quetta, hlavní město provincie Balúčistán na jihozápadě Pákistánu. Vždy, když přijel do vesnice, zdálo se mu o hluku města. Z dálky k němu doléhalo slabé dunění. Al-Houri je ve snu nedokázal přesně určit. Že by vlak? Hluk dál rostl, nakonec ho protrhlo několik hlasitých třesknutí.

Al-Houri prudce otevřel oči a snažil se zaostřit. Začal se zvedat, tělo měl ztuhlé spánkem. Venku fičel vítr, proháněl se domem, vířil prach a kamínky, které narážely do malého okna ložnice. Schyluje se snad k bouři? Ozval se další hluk, vzdáleně povědomý, ale ne tak hlasitý, aby šlo o potvrzení jeho nejhorších obav.

Pak se ozval zvuk, který znal až příliš dobře, nezaměnitelný zvuk samopalu AK-47 na plně automatický chod. Dávku vystřídalo několik rychlejších ran. Jak plynulo pár dalších cenných vteřin, al-Houri setřásl spánek z mozku a uvědomil si, k čemu došlo. Podíval se na dveře ložnice, doufal, že se prudce rozevřou. Zavřel oči a zašeptal jméno svého bodyguarda Ahmeda. Ten Afghánec mu byl věrným služebníkem už sedm let. Měl konkrétní úkoly. Al-Houri toho věděl až příliš. Nemohli si dovolit, aby ho nepřítel zajal živého.

Ozval se tlumený výbuch a po něm hlasitý třesk z vedlejší místnosti. Škvírou pod dveřmi problesklo světlo a do bitvy se zapojily další zbraně. Al-Houri si nadával, že se nechal falešně ukolébat bezpečím téhle odlehlé obce. Jak k tomuhle mohlo dojít? V pákistánské armádě i vládě bylo mnoho věřících. Riskovali by své životy, jen aby ho před takovou zradou varovali. Pořád se díval na dveře a doufal, že jeho bodyguard sem každou chvíli vrazí. Kde je Ahmed?

Konečně se dveře ložnice prudce otevřely. Jako by Alláh vyslyšel jeho modlitby, stál v nich Ahmed, ne nějaký americký žoldák. Ahmed měl v ruce otlučeného kalašnikova a zvedal hlaveň, ve tváři ztrápený výraz a oči plné zármutku z toho, že musí vykonat svou povinnost stvrzenou slibem.

Al-Houri se úlevně usmál na muže, který se stal jeho synem. Zavřel oči a vítal svou smrt a osud s vědomím, že Američané sami brzy dostanou smrtelnou ránu.

OSM

Čtveřice helikoptér se hnala k ospalé vesnici jako draví jestřábi, dělala při tom hluk jen o něco větší než poryv větru. Dvaatřicet ošlapaných bot viselo ve vzduchu a čekalo, až se dotknou země. Když přelétali nad plochými střechami tmavé vesnice, každý muž se díval přes své brýle pro noční vidění, hledali potenciální cíle. Vzhledem k nečinnosti na zemi se zdálo, že nepřítele svým příletem překvapili.

Přibližně sto metrů od cíle se ocitli pod palbou. Jeden člen jednotek Delta v první helikoptéře zlikvidoval strážce dvěma rychlými výstřely ze své karabiny M4A1. O pár vteřin později přistály před terčem dvě helikoptéry, jejich ohebné přistávací lyžiny vyryly do prašné cesty čerstvé rýhy. Třetí přistála za terčem a čtvrtá, poslední helikoptéra přilétla pomaleji a vyložila své vojáky na střeše.

Seržant Todd Corrigan velel šestnáctičlenné útočné četě. Čtyřiatřicetiletý podsaditý Corrigan byl v Deltě už osm let. Než do ní nastoupil, absolvoval dvě služby u slavné 101. letadlové divize. Byl jedním z nejuznávanějších a nejvíce vyznamenaných poddůstojníků v celé armádě. Dnes se na Corrigana a jeho muže hodně spoléhal generál Harley. Těch šestnáct vojáků bylo vysazeno uprostřed nepřátelského prostředí, kde měli záruku, že se stanou terčem silné nepřátelské palby.

Jakmile jeho stroj dosedl, Corrigan si odepnul pás, zvedl zbraň a zaměřil se na svou část oblasti. Jeho muži se beze slova rozmístili každý na předem naplánovanou pozici. Všech šestnáct vojáků mohlo spolu rozmlouvat pomocí zajištěného vnitřního spojení sestávajícího ze sluchátka a mikrofonu, ale jakákoli komunikace měla zůstat omezená na minimum.

Helikoptéry nečekaly. Byly na zemi příliš zranitelné, takže jakmile je střelci opustili, každý stroj zvýšil výkon a vrátil se zpátky do temné noci. Po sobě zanechaly jen vír prachu a kamení.

Odborník na demolice spěchal před označený dům a přilepil na vchodové dveře dvě slabé lepicí nálože. Pečlivě je propojil smyčkou oranžového drátu a ustoupil dozadu, tiskl se ke stěně. „Prolamovací nálože připravené.“

Corrigan poslouchal, jak se ozývají další dvě části jeho týmu, pak dal souhlasný signál muži u vchodových dveří. „Palte do otvoru!“

Každý z mužů zavřel oči v očekávání oslepujícího bílého světla granátu. Při ohlušující explozi tým vyrazil vpřed, vtrhl do domu jako bouře v secvičeném manévru. Přední muž vstoupil jako první a okamžitě prověřil místnost vpravo, zatímco muž za ním kontroloval levou stranu. Oba muži našli terče a vypálili po jedné ráně, zasáhli protivníky do čela. Třetí muž se protlačil do dveří s Corriganem v těsném závěsu. Směřovali přímo do zadní části domu, neznali sice přesný půdorys, ale předpokládali, že ložnice budou právě tam.

Z místnosti vlevo od nich vyšel muž s puškou v ruce a vypálil špatně zamířenou dávku. Muž před Corriganem zasáhl muže dvěma ranami do obličeje a kráčeli dál. Když se voják oddělil do otevřených dveří, z nichž vyšel střelec, Corrigan rychle pokračoval dozadu, věděl, že těsně za ním jsou další čtyři jeho vojáci a že ostatní dvě části kryjí zadní část domu a ulici. Měli-li mít naději, že s sebou odvezou živé vězně, museli získat kontrolu nad domem hodně rychle.

Na konci chodby někdo přešel z jedné místnosti do druhé. Corrigan vypálil dávku a šel dál. Nebyl si jistý, jestli terč zasáhl, nebo ne. S jistotou, že má krytá záda, běžel chodbou a zamířil do místnosti, kam před chvílí zašel ten muž. Díval se úzkým tunelem svých brýlí pro noční vidění a překvapilo ho, když našel muže stát zády k němu a jen pár desítek centimetrů od něj. Pušku měl zvednutou v pozici pro odpal. Seržant bez váhání vyslal kulku do týla mužovy hlavy, čímž ho okamžitě zabil.

Corrigan hlavní své pušky rychle prohlédl místnost a zarazil se u starce v rohu. I navzdory relativně zrnitému obrazu v brýlích měl Corrigan značnou jistotu, že tohle je jeden z mužů, s nimiž si chtěli promluvit.

Stařec se najednou vrhl z postele a vydal pronikavý křik.

Corrigan už málem vystřelil, ale v poslední vteřině rychle ustoupil stranou a srazil muže úderem pažby do spánku. Do místnosti vešel další z členů týmu.

Corrigan se otočil na muže a řekl: „Nasaď mu pružný náramky.“

„A co ten druhej?“ zeptal se voják a ukázal na druhého muže ležícího na podlaze čelem k zemi.

„Mrtev. Zajisti jeho zbraň a zaujmi pozici u okna.“ Když se Corrigan otočil k odchodu z ložnice, zapnul vysílací knoflík své vysílačky a požádal o situační hlášení. Oba týmy venku hlásily, že okolí je zajištěné, tým uvnitř uváděl další dva vězně kromě toho, kterého Corrigan právě zbavil vědomí.

Už si všiml absence výstřelů, ale to nebude dlouho trvat. Všichni jeho muži věděli, co mají dělat. To jednodušší měli za sebou. Teď se museli zakopat a čekat na obrněnou jednotku.

„Pamatujte, co říkal generál,“ řekl Corrigan do mikrofonu. „Kdo se ve tři ráno prochází po ulicích, nás nejspíš nechce přivítat. Střílejte po terčích a nestyďte se.“

DEVĚT

Washington, D.C.

Černá limuzína zastavila u chodníku a vystoupil z ní hnědovlasý muž. Bylo jedno, jestli je pondělí večer nebo pátek večer, restaurace Smith & Wollensky na 19. ulici byla vždycky přeplněná, a to ne jen tak ledajakou klientelou. Sem chodili jíst steaky ti, co něco znamenali v D.C., mnozí byli milionáři, nebo se jimi stanou, jen co odejdou z vládních služeb, a Pat Holmes byl přinejmenším hodně blízko absolutního vrcholku totemu. Vydělal kupu peněz, když stál v čele hypotečního oddělení firmy Merrill Lynch v době jejího rozmachu v devadesátých letech. Jeho čisté jmění se zdrženlivě odhadovalo na miliardu dolarů.

Holmes platil menší armádu účetních a právníků, aby svůj celistvý finanční obraz zachovával skrytý před vládou a dotěrnými novináři. Jeho skutečné čisté jmění bylo ve skutečnosti přes dvě miliardy, velká část z toho byla v nemovitostech na čtyřech ze sedmi kontinentů a ve velkých holdinzích, v bankách a pojišťovacích společnostech. Holmes zastával názor, že informace rovná se moc, a právě proto si dával tak záležet, aby ukryl detaily svého značného majetku.

Když vstoupil do restaurace, způsobil značný rozruch. Holmes byl vysoký, měřil ke dvěma metrům, byl v poměrně dobré kondici, když se uváží, jak miloval jídlo a piti. Bylo mu lehce přes padesát, měl nepatrnou dvojitou bradu a trošku břicho, které ale dobře maskovaly zakázkové košile a ručně šité obleky.

Patolízalství propuklo prakticky okamžitě. U dveří už stál generální ředitel stejně jako vrchní číšník, vinný stevard a prsatá blondýna, která byla Holmesovou oblíbenkyní. Holmes velmi snadno utratil za večer pět či deset tisíc dolarů. Měl rád své víno a rád za ně zaplatil.

„Patricku,“ natáhl k němu ruku generální ředitel, „děkujeme, že jste nás poctil svou přítomností.“

„S radostí, Davide.“ Holmes měl nadání pamatovat si jména lidí. Pozdravil další dva muže, pak objal hostesku a políbil ji na tvář.

„Pořád dnes večer jen vy dva?“ zeptal se generální ředitel.

„Ano, vlastně, tady je moje partnerka pro dnešní večeři.“

Peggy Stealeyová kráčela přes bar na vysokých podpatcích, v moderních černých kalhotách a safírové halence. V jedné ruce držela sklenku chardonnay, ve druhé kabelku. Plavé vlasy měla stažené do ohonu, který přitahoval pozornost na její vysoké lícní kosti a modré oči. Prakticky všichni muži v podniku přestali dělat, co právě dělali, a dívali se, jak kráčí místností.

Holmes natáhl ruce a přiložil jí dlaně ke tvářím, Stealeyová sešpulila rty a nabídla je předsedovi Národního demokratického výboru. Holmes ji krátce políbil na rty, pak se otočil a dal si záležet, jestli se jeho host seznámil se všemi ostatními. Už se tak stalo nejméně třikrát, ale Stealeyové nevadilo, že si to Holmes nepamatuje. Bylo to v jeho povaze, dávat lidi dohromady, šlo o životní festival Pata Holmese. Přátelil se se všemi od poslíčků po prezidenta. Holmes lidi miloval a oni milovali jeho.

Hosteska je zavedla k Holmesově obvyklému stolu. Poskytoval dostatek soukromí, a přece měl odsud předseda dobrý výhled na restauraci. Cestou Holmes plácal po zádech, třásl si rukama, zdravil ještě pár členů obsluhy, seznámil Stealeyovou s několika lobbisty.

Ten člověk neuměl zažívat trable. Lidé jako by k němu byli přitahováni. Samozřejmě existovali i tací, kteří nesouhlasili s jeho stranou a měli ho za trošku nenasytného, ale jeho příznivci jeho protivníky výrazně převyšovali. Holmes byl pro stranu, která zoufale potřebovala nové názory a vedení, jako závan čerstvého vzduchu. Naneštěstí tohle nebyl ten důvod, proč ho zvolili, aby dohlédl na nadcházející celostátní volby. Vedení DNC znamenalo především a hlavně shánění peněz, a Holmes měl pod palcem New York i L.A. Zadruhé měl za úkol řešit rozmíšky a řádně lichotit, a nikde nebylo potřeba lichotit domýšlivcům víc než v Kongresu. Konečně bylo v povaze práce i pár odmítnutí, a ačkoli byl Holmes poměrně rozumný, záleželo mu na výsledcích, a když jste mu nedodali to, co chtěl, ukázal vám dveře.

Holmes se posadil a díval se na poloprázdnou sklenku v ruce Stealeyové. „Jdu pozdě?“

„Ne. Měla jsem dlouhý den a potřebovala jsem se napít, takže jsem přišla o trošku dřív.“

„Na tom není nic špatného.“ Holmes pil rád. U stolku se objevil číšník s Holmesovým obvyklým nápojem; nízkou sklenkou plnou ledu, vodky Belvedere a se třemi olivami. Holmes muži vděčně poděkoval a pak zvedl sklenku. Stealeyová ho následovala. „Na tebe a na tvůj nekonečný úspěch.“

„A na úspěšnou letošní kampaň,“ dodala Stealeyová.

Holmes zvedl oči vzhůru a pořádně se napil jemné vodky. Letos je čekaly prezidentské volby. Kromě toho se konaly doplňovací volby do Senátu a do Sněmovny reprezentantů, a také se volilo několik klíčových demokratických guvernérů. Naštěstí už splnil všechny finanční cíle. Bohužel republikáni získali víc peněz, než plánovali, takže on teď musel začít znovu a jít žádat odbory a velké sponzory o další dary.

„Věci nejdou tak, jak bys chtěl?“ zeptala se Stealeyová.

Holmes se znovu napil a snažil se najít nejlepší způsob, jímž by to obalil. „Naši protivníci pořád zvedají laťku v otázce fondů, ale… to není hlavní problém.“

„A co je?“

Holmes se rozhlédl, jestli někdo neposlouchá. „Lidi ve straně mě přivedou do blázince. Radši by jenom seděli a brečeli a stěžovali si, než aby vyrazili ven a něco s tím udělali.“

Stealeyová uznale přikývla a řekla: „Nikdy nepracovali v soukromém sektoru.“

Holmes na ni ukázal a řekl: „Bingo. Mají mentalitu zákopové války a jsou k smrti vyděšení ze změn nebo nových názorů. Jediné, co chtějí, je lízt odborům do zadku a žadonit o víc peněz.“

„No, jestli tě to potěší, na druhé straně je to stejné. Obě strany hrají podle stejných pravidel už sto let.“

„Ale my jsme zábavnější, co?“ odrecitoval Holmes stranické heslo a zvedl drink.

Stealeyová se zasmála. „Přesně tak.“

Ke stolu přistoupil vinný stevard s rozsáhlou nabídkou, ale než stihl vinný lístek otevřít, Holmes ho zastavil. Podíval se na Peggy a zeptal se: „Chceš zůstat u bílého, nebo si dáš červené?“

„K jídlu bych si dala červené.“

„Dobře. Georgi,“ řekl stevardovi, „víte, co mám rád. Tak tedy jděte a vyberte něco lehčího.“ Muž se uklonil a odešel.

Když byli zase sami, Holmes se předklonil a zeptal se: „Nechme práci stranou. Proč ses chtěla dnes večer sejít?“

Stealeyová se rezervovaně usmála. „Musím snad mít důvod chtít se sejít na večeři s pohledným, příšerně bohatým a mocným mužem?“

Holmes odpověděl směsicí zabručení a smíchu. „Peggy, víš, že bych tě přefiknul, než bys řekla švec, ale oba víme, že je s tebou v tomhle ohledu potíž. Takže pokud ses nerozhodla, že dneska je ta pravá chvíle, abychom naše malé přátelství naplnili, tak bychom měli upřít pozornost na věci nad stolem.“

„To ale žádná legrace nebude.“ Našpulila rty.

„Vážně, nechci, aby mě zas z těch tvých her bolely koule. Zítra mám moc práce.“

Natáhla se po jeho ruce. „Jednám s tebou velmi otevřeně. Spát v tomhle městě s muži může být hodně nebezpečné. Ženská kariéra má tendenci se takříkajíc vypařit těsně poté, co u chlapa dozní poslední orgasmus.“

Holmes sevřel její ruku, a pak ji rychle pustil. „To je v pohodě. Nejsem v takové nouzi, abych začal žadonit. Buď se spolu vyspíme, nebo ne, ale už konec masírování.“

Stealeyová hovořila, jako by to myslela upřímně, a přitom lhala. Využila tutéž výmluvu stokrát, aby si udržela muže od těla, ale aby zároveň neutuchl jejich zájem. „Moc mě to k tobě táhne, ale momentálně je tu někdo jiný, a je to trošku složitější.“

„Někdo, koho znám?“

„Ne. V tvých kruzích se neobjevuje.“

Holmes se usmál. „Jeden z těch pistolníků, s nimiž pracuješ?“

„Radši bych o tom nemluvila.“

„To je v pohodě.“ Holmes ve skutečnosti považoval Stealeyovou trošku za hloupoučkou osobu, ale byl v té hře až příliš zapojený, aby ztratil zájem, i když se snažil působit, jako by mu to bylo jedno. Když se zvedl a odešel od stolu, tak tím uzavřel víc obchodních dohod než jakoukoli jinou taktikou. Stealeyová k němu dříve či později stejně přijde sama, a do té doby mu aspoň poskytovala dokonalý náhled na to, jak Washington funguje a co se děje na ministerstvu spravedlnosti.

„Takže zpět k mé otázce. Co máš na mysli?“ Zamračila se a zavrtěla hlavou. „Ten zatracený vlastenecký zákon.“

„A co s ním?“ zeptal se Holmes.

„Já vím, že rád žertuješ, že jediný důvod, proč ses stal demokratem, je ten, že jsou zábavnější, ale musíš si víc uvědomovat témata, která se dotýkají základny.“

„A ty myslíš, že vlastenecký zákon mezi ně patří?“

„Ano,“ odpověděla Stealeyová důrazně. Holmes zvedl nepřesvědčeně oči vzhůru.

„Pate, myslím to vážně. Celá ta válka proti terorismu se vymkla kontrole. Hrstka otrhaných radikálů měla štěstí a my jsme teď zabředli do boje s polovičkou světa, jen abychom dokázali, že si to nenecháme líbit, a mezitím se nám daří jen pošlapávat první dodatky k ústavě. Je už jedno, jestli si to vysnili republikáni, my to totiž obhajujeme.“

Napil se vodky. „Řekl bych, že to trošku zjednodušuješ.“

„Opravdu?“ zeptala se ironicky. „Ty se pohybuješ tady nahoře, Pate.“ Stealeyová zvedla ruku nad hlavu. ‚Já chodím dole v zákopech. Slyším, co říkají pěšáci na ministerstvu spravedlnosti. Vidím zprávy, které se každý den objevují a ohrožují ústavnost téhle hluboce poničené části legislativy. Vidím obavy v očích lidí, kteří musejí chodit k Nejvyššímu soudu a obhajovat to.“

„A jak,“ zeptal se Holmes mírně nezaujatě, „to může ovlivnit volby?“

„Čtyři měsíce před volbami nemůžeš chtít špatné zprávy v tisku, a přesto právě v tu dobu všechny ty problémy dojdou k soudu.“

„Peggy, já vím, že to bereš hrozně vášnivě, ale většina voličské veřejnosti totálně kašle na to, jestli se nějakému podezřelému teroristovi nepřečtou jeho základní práva a neposkytne se mu právník.“

„Ale základna to vnímá.“

Holmes se už naučil, že základna jeho strany znamená deset procent voličů, kteří jsou tak daleko nalevo, až jsou skoro mimo kontakt s hodnotami převážné většiny příslušníků americké střední třídy. Kdyby bylo po jejich, zavedli by stranu ze skály do obrovské propasti fanatického liberalismu.

„A co udělají…, budou volit kohokoli, koho jim předhodí republikáni?“

„Ne, nebudou volit vůbec, a víš, co se stane, když základna nepřijde k volbám.“

Musel neochotně přiznat, že má pravdu. Šlo o nepříjemnou stránku jeho práce. Holmes byl obchodně orientovaným demokratem, a kdyby bylo po jeho, odehnal by ty potrhlé levičáky a poslal je k zeleným, ale to bylo nepřijatelné řešení.

Zavrtěl hlavou. „Ničíš naprosto dokonalý večer, a to jsme z něj ukrojili teprve pět minut.“

Stealeyová zachovávala neměnný výraz. „Já ti říkám, že aktivisti, kteří plánují tyhle útoky kvůli ústavnosti toho pitomého kousku legislativy, to rozhodně načasují tak, aby si zajistili maximální pozornost. Budou do toho bubnu bušit až do voleb. A my oba víme, kdo dostane největší ránu.“

„Hayes?“

„Ne,“ zamračila se Stealeyová. „Možná časem, ale začne to u mého šéfa Stokese… a já nehodlám jen tak sedět a nechat to dojít takhle daleko.“ Ne zrovna elegantně pak dodala hrozbu: „A on taky ne.“

Holmes pomalu začínal tušit, že má před sebou problém. Ministr spravedlnosti Martin Stokes byl vycházející hvězdou demokratické strany. Dokonce se hovořilo o tom, že prezident se zbaví svého nanicovatého viceprezidenta a vymění ho za Stokese. Tento muž pocházel z bohatého prostředí a stejně jako Holmes byl orientovaný na obchod a obranu. Šlo o typ člověka, který by dokázal neutralizovat i republikány.

„Peggy, nechci říkat, že s tebou v téhle věci souhlasím, ale aspoň sis získala mou pozornost.“ Podíval se do své sklenky a vzal si olivu. Zasunul ji do úst a řekl: „Jelikož tě znám dost dlouho, počítám, že máš v rukávu nějaký plán.“

„To mám,“ řekla Stealeyová sebevědomě, „ale nebude nám to k ničemu, pokud nepřemluvíš prezidenta, aby do toho šel s námi.“

Holmes měl na prezidenta značný vliv a musel uznat, že v poslední době se zdá, že misky vah se až příliš naklánějí ve prospěch obrany, zpravodajských služeb a vymáhání práva. „Tak mi pověz svůj nápad, uvidím, co se dá dělat.“

DESET

Pákistán

Dvojice helikoptér AH-64 dorazila na místo jednu minutu po zahájení útoku. Jedna přelétávala nad vsí a zajišťovala krytí, zatímco druhá se přesunula zajistit přistávací plochu. Obě útočné helikoptéry s sebou nesly dohromady 120 raket, 16 střel Hellfire na zpevněné terče a kanony ráže 30 mm. Kromě palebné síly byly vybaveny nejmodernějšími navigačními, zbraňovými a elektronickými systémy, jaké se do helikoptér montovaly. Představovaly řešení generála Harleyho v případě, kdy nemohl použít leteckou podporu s využitím regulérních letadel.

Jedna helikoptéra Pave Hawk, modernější verze blackhawků, proletěla horským průsmykem a letěla nad městem mimo dosah pancéřových pěstí, ale přesto na dostřel protiletadlových děl a střel odpalovaných z ramene. Během brífinku před akcí všichni zhlédli špionážní snímky těch protiletadlových děl namontovaných na nákladních vozech, zvaných technika, a dostalo se jim varování, že je reálná šance, že nepřítel má střely země-vzduch.

Jelikož se nechtěli potkat ani s jedním, pokračovali oba piloti daleko za město, kde zastavili a čekali, až se budou moci vrátit a vyložit svůj užitečný náklad. Když se blížili k otevřené oblasti, pilot se neustále zaměřoval na ten kousek země, který měl zadán ve svém moderním palubním počítači, a na přístroje, jež mu sdělovaly rychlost, výšku a pozici. Druhý pilot sledoval obzor a nervózně pozoroval systém varující před střelami. Protože byla dobrá viditelnost, střelci u dveří ohlásili jejich sestup a prohledávali přistávací oblast, nejsou-li tam nepřátelé.

Když pavehawk přistál na otevřené ploše, desetičlenné družstvo zvláštních taktických operací letectva Spojených států vyhodilo padesátikilové batohy z prostoru pro mužstvo a rozběhlo se po ploše. Po uběhnutí krátké vzdálenosti a rozmístění muži zalehli a zaujali obranné pozice, zatímco se helikoptéra zase zvedla a snažila se v řídkém horském vzduchu nabrat výšku.

Když helikoptéra dosáhla bezpečné výšky, družstvo se dalo do práce. Muži si vzali batohy, čtyři ze šesti mužů se rozmístili kolem silnice, zajistili a přerušili telefonní vedení, zatímco ostatní sledovali své příruční počítače GPS a začali tvořit přesnou mřížku infračervených paprsků. Na druhé straně oblasti, jen necelý kilometr odtud, slyšeli, jak se zintenzivňuje ostrá bitva, výstřely pušek je poháněly k činnosti, aby svůj úkol splnili co možná nejrychleji.

Ještě nedokončili detaily mřížky, když z dálky zaslechli dunění. Hluk pořád sílil, jako by šlo o stádo dobytka ženoucí se údolím. Pak se začala chvět zem. Šestice mužů rychle zanesla poslední paprsky a zamířila takřka sprintem ke shromaždišti, kde měli založit pomocnou stanici a plnit úlohu předsunuté jednotky pro kontrolu vzduchu.

NAD VESNICÍ PROLETĚL řídící velící letoun generála Harleyho a začal kroužit ve výšce tří kilometrů. Rapp měl zavřené oči, dlaněmi si tiskl sluchátka k hlavě, jak se snažil zaslechnout rozhovor seržanta Corrigana a jeho mužů. Už hlásili, že zadrželi dva nebo tři pohlaváry. Rapp by byl bez sebe nadšením, kdyby sebrali všechny tři, ale kdyby se ukázalo, že jeden z nich přišel při akci o život a na výslech jim zbyli jen dva, rozhodně by ho to k slzám nedohnalo.

Od začátku operace uplynulo sotva pět minut, a už bylo podle pohybu dole jasné, že obec je na nohou. Přesně podle předpokladu nešlo o žádnou ospalou horskou vesnici. Rapp otevřel oči a podíval se na obraz na monitoru. Na nebi visel srpek měsíce, a díky jasnému nebi jejich systémy pro noční vidění poskytovaly poměrně jasné záběry. Postavení seržanta Corrigana bylo uprostřed obrazovky. Rapp viděl, jak se k nim ze všech čtyř stran přibližují nepřátelé. Jejich počty dosud nebyly nijak alarmující, ale bylo ještě brzy. Dokud proti nim nepřítel nepoužije nic těžkého, Corrigan a jeho tým by měli bez potíží udržet pozici, než dorazí posily.

Rappovu pozornost upoutal pohyb na levé straně obrazovky. Ještě nerozeznal, o co jde, když letecký velitel sedící proti němu promluvil klidným, ale naléhavým hlasem.

„Dravče jedna, k pozici týmu jedna se blíží technika… okamžitě zaútočte.“

JEDEN BLACKHAWK a šest obřích pomalých letounů pro zvláštní operace MH-47E dorazilo do údolí z jiných směrů než původní útočná síla. Ty naložené helikoptéry byly příliš zranitelné, než aby riskovaly přelet přímo nad vsí, když neměly jistotu, co je tam čeká. Piloti museli uletět ještě dalších třiašedesát kilometrů, než dospěli k cíli, ale žádný z nich se tomu nebránil.

Hluk jejich dvojitých rotorů a silných turbínových motorů otřásal celým údolím a vysílal každému v obci jasný signál, že se sem sune něco zlého. Díky družstvu zvláštních taktických operací letectva Spojených států jim na monitorech svítila přistávací plocha jako vánoční stromeček.

Dvě velké helikoptéry přistály jako první, rampy na zádi už měly skloněné. V průběhu pár vteřin z nich sjela dvě pouštní hlídková vozidla (DPV) a vyrazila přes hrbolatou plochu směrem k silnici vedoucí do vsi. Ty nízké vozy byly schopny vyvinout rychlost až sto dvacet kilometrů v hodině a mohly být vybaveny řadou silných zbraňových systémů. V každém seděla tříčlenná posádka jednotek SEAL námořnictva; řidič, velitel vozu a střelec, který seděl na vyvýšeném místě za prvními dvěma muži.

Pro dnešní akci byly DPV vybaveny velkými kulomety ráže 0,50, granátomety ráže 40 mm, kulomety ráže 7,62 mm a dvěma protitankovými střelami AT4. Přihrádky po stranách vozu byly vyplněny náhradní municí a v případě nutnosti je šlo rovněž upravit pro převoz nosítek. Vozidla představovala účinnou zbraň v otevřené krajině, ale v městském prostředí byla velice zranitelná. Chybělo jim pancéřování nezbytné pro případ, že by bylo třeba vyčkat a rozdat si to s protivníkem bez přesunu, takže dnes v noci použijí taktiku úderu a ústupu, aby udrželi nepřítele v nejistotě, dokud sem nedorazí zbývající síla.

Když se pouštní hlídková vozidla ztrácela ve tmě, z ramp helikoptér sjela dvojice ATV a táhla za sebou tahače plné beden a dalšího vybavení. Řidiči každého malého terénního vozidla uklidili přistávací plochu a zamířili odsud, aby zřídili velitelské stanoviště a několik minometných pozic. Asi deset členů jednotek Rangers v plné polní se snažilo jim stačit, zatímco šli pěšky po travnaté zemi.

Dvojice helikoptér, která vyložila svůj náklad, opustila přistávací plochu, aby uvolnila místo svým sesterským strojům, které už se blížily. Přilétly čtyři velké tmavozelené dopravní helikoptéry, přerušily svou řadovou formaci a dosedly na označené přistávací plochy. Když dosedl poslední vrtulník, z ramp vzadu se vyvalili rangeři, rozdělili se do dvou nestejně velkých skupin a zamířili na různé shromažďovací body. To, co nezasvěcenému mohlo připadat jako chaos, bylo ve skutečnosti dokonale secvičené rozmístění v poli posílené roty jednotek Rangers americké armády.

Představovali tu palici, kterou generál Harley hodlal použít, aby zastavil ústup bojovníků Tálibánu a al-Ká’idy do horské bašty. Rangers tvořili součást 75. praporu, 2. pluku. Rota byla převelena do Afghánistánu před čtyřmi měsíci a už zažila spoustu akcí.

Byli vycvičeni pro boj v kterémkoli prostředí, klimatu a území, na němž se ocitli. Vynikali v operacích pro přímou akci – obsazování letišť, klíčových budov nebo měst. S využitím mobilní palebné síly, obratnosti a rychlosti uměli potlačovat početnější jednotky v krátké době, a to bylo přesně to, k čemu je generál Harley hodlal využít.

JEDENÁCT

Corrigan přešel do přední části domu a prostrčil hlavu rozbitou a roztřepenou dřevěnou zárubní. Těsně poté mu kolem hlavy prosvištěla kulka a zaryla se do stěny toho vepřovicového domu. Corrigan ani nemrkl. Otočil se směrem, odkud výstřel přišel, opřel si pušku o rameno, ale než stihl vystřelit, problém za něj vyřešil jeden z jeho mužů na střeše.

Příchozí střelba stále nabírala na intenzitě. Žádný z jeho mužů dosud nebyl zasažen, ale jestli to bude takhle pokračovat dál, bude to jen otázka času. Poslal na střechu další čtyři střelce na pomoc dvěma ostřelovačům a dvěma lehkým kulometům, které tam už byly. Všech osm lidí mělo plné ruce práce. Rychle se tu množily terče, i když na vzdálenost do sto metrů střelci jednotek Delta moc často nemíjeli, i pokud šlo o terče v pohybu.

Z ran naslepo Corrigan strach neměl. Odvážní muži s kulomety, kteří by se vrhli do útoku proti opevněným střelcům jednotek Delta Force, by v podstatě páchali sebevraždu, jenže tohle byli bojem ostřílení vojáci, kteří žili ve stavu nekonečné války už dvě desetiletí. Nebude trvat dlouho, zorganizují se a přijdou s lepší strategií – se strategií, v níž možná sehrají svou roli i větší zbraně a granáty na raketový pohon.

Přes vnitřní rádiové spojení zaslechl hovor: „Core, tady Lou, asi by ses sem měl přijít podívat, něco tu mám.“

Corrigan vystrčil hlavu ze dveří a podíval se ulicí přes své brýle pro noční vidění AN/PVS-17. O dva bloky dále viděl muže, který přešel za roh a chystal se do pozice, aby mohl odpálit pancéřovou pěst. „Vydrž chviličku, Lou.“

Corrigan se pohyboval reflexivně. Laserová mířidla PEQ-2 namontovaná na přední straně jeho zbraně osvítila mužovu hruď červenou tečkou a Corrigan zmáčkl spoušť. Terč se svezl k zemi. Takřka hned poté se z úkrytu budovy vynořil další muž a sklonil se pro povalenou pancéřovou pěst. Corrigan označil mužovu hlavu, jedinou střelou ho srazil k zemi a pak se stáhl zpět do domu. „Co je, Lou?“

„Myslím, že jsem tady něco našel.“

Corrigan se přiblížil k jednomu z rozbitých oken a rychle se podíval ven. Viděl, jak asi osmdesát metrů od něj přebíhají dva muži silnici. Jeden z nich to zvládl, druhý ne. „Může to počkat?“ zeptal se a sledoval situaci. Než stihl muž odpovědět, ozvaly se dunivé ozvěny velkorážních kulometů, které přehlušily i stále sílící rány z pušek. Ve stěně pár centimetrů od Corrigana najednou zela díra jako mužská pěst. Seržant okamžitě klesl k zemi a na tělo mu dopadaly kusy uschlé hlíny z cihel. Plazil se k předním dveřím a v duchu nadával.

Stiskl přepínač své vysílačky se spojením na velitelskou síť a zlostně zavrčel: „Kondore pět, tady je Chřestýš, kde je moje letecká podpora?“

„Letecká podpora je na cestě, Chřestýši. Vydržte tam.“ Hlas zněl klidně a profesionálně a Corrigan z něj div nezešílel. Nebyl problém zůstat v klidu, když jste seděli v bezpečí mimo dostřel a kroužili ve výšce kilometru a půl. Pojďte sem dolů na ulici, kde vám budou ostřelovat zadek, pak uvidíme, jestli se vám do hlasu nevkrade naléhavější tón.

„Z východu na moji pozici pálí velkorážní kulomet!“

„Vidím to, Chřestýši. Dravec jedna tam míří.“ Než se Corrigan stihl zeptat na předpokládanou dobu příletu, zaslechl zlověstný svist raket, jež mu přeletěly nad hlavou. O zlomek vteřiny později následovala řada dunivých výbuchů.

KAPITÁN MILT GUERRERO stál na kraji svého narychlo zřízeného předsunutého velitelského stanoviště a díval se přes pole dalekohledem pro noční vidění. On a jeho velitelský štáb sem dorazili na palubě blackhawku a přistáli u předsunutého velitelského stanoviště, které zřídil tým STS letectva. Sledoval, jak jeho tři čety, síla 144 mužů, přebíhá otevřenou plochu. I v tom těžkém vybavení dokážou překonat vzdálenost na okraj města za necelých pět minut. Kdyby narazili na nějaký odpor, tenhle odhad by se zdvoj-i ztrojnásobil, ale velitel roty měl připravené prostředky pro případ, že by nepřítel zahájil neočekávaně časný boj.

Původní plán generála Harleyho počítal s tím, že rangeři se přesunou ihned na pozici Chřestýše jedna a vytvoří bezpečný obvod pro ústup týmu Delta a všech potenciálních vězňů, ale po lepším prostudování cíle a okolní krajiny přišel generál Harley s ještě odvážnějším plánem. Tenhle plán připomínal spíš způsob boje rangerů za druhé světové války. Byli příliš daleko v poli, než aby mohli bojovat s jednou rukou zavázanou za zády, a Harley neměl sebemenší touhu přijít o kteréhokoli ze svých mužů kvůli omezeným pravidlům zapojení.

Pro amerického důstojníka však musela být touha po zajištění vlastní síly vždy vyvážena starostí o životy nevinných civilistů. V takřka kterékoli bojové situaci to byla otázka nepříjemná jako louisianský močál, ale tady v jihozápadní Asii byly hranice mezi nevinným civilistou a guerillovým bojovníkem takřka nerozeznatelné. Prakticky každý měl u sebe nějakou zbraň, a to i mladí kluci. Farmář byl stěží jen obyčejným farmářem. Tahle obec byla baštou al-Ká’idy a Tálibánu, jež se využívala pro přesun lidí a zásob přes hranici do Afghánistánu. Tyhle zásoby se používaly pro zabíjení amerických vojáků. V téhle vsi nebylo dospělého, který by netušil, co se děje.

Drsná realita války v tomhle násilnickém a fanatickém regionu kázala, že každé dítě starší deseti let představovalo potenciální ohrožení, což platilo i o jejich matkách. V případě, že by nepostupovali rozhodně, nešokovali by nepřítele a nevyvedli ho z rovnováhy, rychle by se ocitli v pouliční bitvě, kde by byli v menšině – zákopová městská bitva proti ostřílené síle, která se neproslavila vlídným zacházením se zajatci. Kdyby k tomuhle došlo, museli by přivolat A-10 Warthogy a možná i ozbrojený vrtulník Spooky, což by zcela nepochybně vedlo k mnohem většímu počtu civilních obětí. Guerrero souhlasil s krédem generála Pattona: přestřelky, bitvy, války, které proběhnou rychle, rozhodně a s důraznou silou, zachraňují v dlouhodobém horizontu životy. Díky zkušenostem z první světové války Patton velmi dobře věděl, co se stane, když se bitva protahuje.

Ztrátám na životech nevinných lidí se muselo předcházet, pokud to bylo možné, ale ne v případě, že by tím byl ohrožen život někoho z rangerů. Rychlý a rozhodný úder vpředu mohl nakonec zachránit lidské životy. Právě kapitán Guerrero se přikláněl k tradičnějším pravidlům boje. Každý, koho by viděli, jak běží s puškou v ruce, muž, žena nebo dítě, měl být považován za nepřítele a měli na něj zaútočit; každý dům nebo stavba, z níž vycházely střely proti americkým jednotkám, měla být srovnána se zemí.

Tohle byl ale nejhorší případ a oni doufali, že se tomu zcela vyhnou tím, že oddělí příslovečné zrno od plev. Guerrero si generála Harleyho velice vážil, až to hraničilo s nábožnou úctou. Harley prostudoval nepřítele, vrátil se a přečetl si historii krajiny. Hovořil se sovětskými důstojníky, kteří v Afghánistánu bojovali a prohráli. Harley znal nepřítele dobře a relativně jistě věděl, co nepřítel udělá, když je konfrontován s překvapivým útokem uprostřed noci.

„Pane,“ k veliteli přistoupil mladý poručík, „minometné týmy jsou připravené.“

Součástí geniálního plánu generála Harleyho pro dnešní operaci bylo posílení dvou minometů mladého kapitána. ‚Ať sekce jedna, dvě a tři začnou klást palebnou přehradu na jižní okraj města, sekce čtyři a pět ať se spojí s Chřestýšem jedna v otázce, kam si to oni přejí poslat, a sekce šest ať hledá příležitostné terče podle zpráv předsunutých pozorovatelů.“

Poručík zasalutoval, těšilo ho, že se plán nezměnil. On a jeho minometné týmy pilně pracovali na přípravě přesných souřadnic pro prakticky každou křižovatku a potenciálně zajímavý terč ve vsi. Už se spojili s předsunutým pozorovatelem od letectva, který dorazil na okraj města, i s jedním ze střelců týmu Delta na střeše cílové budovy. Minometné týmy se těšily, až jim předvedou své umění. Spoluprací s předsunutými pozorovateli a s využitím minometných balistických počítačů M-23 mohli poslat své náboje ráže 60 mm na střešní okénko zaparkovaného auta. Dvanáct kusů těch vražedných trubic stálo připravených s takovou zásobou munice, s níž by šlo srovnat se zemí celé město.

CORRIGAN SE DÍVAL na zkroucený rozžhavený kus kovu, který mu před pár okamžiky div neustřelil hlavu. Jelikož si nechtěl zkazit zrak, otočil hlavu od hořícího vraku a říkal si, že musí chlapcům z apache koupit jedno orosené.

„Chřestýši jedna.“ Ten chraplavý hlas se ozval v jeho vysílačce. „Tady Mustang jedna. U vašich dveří budeme tak za třicet, přijdeme od západu. Máte pro nás nějaké terče?“

Blížili se příslušníci SEAL ve svých rychlých pouštních hlídkových vozidlech. Z Corriganova pohledu to byla fantastická zpráva. Seržant nebyl zastáncem férového boje. Podíval se po ulici. Když pominul šok z raketového útoku z apache, viděl, že nepřítel obnovuje své snažení. Silnici před Corriganem zasáhlo několik střel, každá zvedla do vzduchu gejzír prachu. Corrigan pomalu vstoupil zpět do domu. „Nic konkrétního, ale bacha na střechy.“

Corrigan požádal členy svého týmu o rychlé situační hlášení. Muži se jeden po druhém ohlásili. Utrpěli pár menších škrábnutí, ale nic vážného, a jeho muži u kulometů žádali další munici do svých kulometů M240B. Corrigan věděl, že kritický nedostatek munice je netrápí, ale plán zněl, že pouštní hlídková vozidla mají u nich vyhodit další náhradní zásoby a dva lehké kulomety pro případ, že by se rangeři zdrželi.

Corrigan se podíval na ulici právě včas, aby viděl, jak zpoza rohu vyjíždějí dvě nízká terénní vozidla a jejich velké kulomety ráže 0,50 kropí střechy po obou stranách ulice.

První vozidlo zastavilo přímo u dveří; jeho silné zubaté pneumatiky drásaly udusanou hlínu jako drápy. Druhý vůz zajel na křižovatku a zastavil se uprostřed zatáčky doprava. Posádky obou vozidel začaly zuřivě pálit po všem, co se hýbalo. Corrigan sklopil svou pušku a vzal z vozu pár vaků s náhradní municí. Hodil je do domu a vzal jeden M249 SAW a další munici.

Velitel vozu, náčelník a neustálý vtipálek, zavolal na Corrigana přes hluk střel: „Opakuju, odvoz vám zase zajišťuje námořnictvo!“

Corrigan si vzal svou zbraň a zakřičel na něj: „Polib si s odvozem! Chceš si vyměnit místa?“

Příslušník SEAL námořnictva důrazně zavrtěl hlavou. „Ne, díky! Nerad zůstávám na jednom místě, když nemusím.“ Levou rukou pokynul řidiči, aby vyrazili. Pak se otočil na Corrigana, znovu se usmál a zakřičel přes burácející motory: „Budeme v okolí! Kdybyste nás potřebovali, stačí zavolat!“

Obě posádky byly v kontaktu přes vysílačky, a jakmile se jeden vůz dal do pohybu, druhý, který hlídal roh, vyrazil taky. Podle plánu teď měli dojet do zadní části domu a vyložit tam další munici a ještě jeden kulomet a cestou trošku potrápit nepřítele. Pak měli pokračovat na západní okraj města, kde měli vyhlížet příležitostné terče a držet bok. V případě nutnosti měli také být v záloze pro evakuaci vážně raněných. Šestice členů SEAL věděla, že klíčem k jejich účinnosti je rychlost zásahu a přesun. Kdyby zůstali na jednom místě příliš dlouho, mohli by evakuaci potřebovat oni sami.

DVANÁCT

Rapp v letounu kroužícím přímo nad městem ve výšce tří kilometrů sledoval, jak se na obrazovkách vyvíjí bitva, a odolával pokušení zeptat se Chřestýše jedna na totožnost vězňů. Chlapci z jednotek Delta měli teď plné ruce práce s tím, aby se celá akce nezvrhla v jejich soukromé Alamo. Plán generála Harleyho pokračoval podle očekávání, ale vojenské souboje se často měnily ve zlomku vteřiny. Kdyby se nepříteli podařilo zorganizovat se, existovala stále velmi reálná možnost, že by se mu podařilo Chřestýše jedna a jeho muže převálcovat, ale Harley vsadil všechno na to, že nepřítel zvolí jinou strategii, zvláště teď, když se do bitvy zapojovaly další oddíly.

Tisíce let lidé z vesnice a jejich předkové používali hory k úkrytu před nájezdními vojsky. Byli to mistři v partyzánském vedení boje. Udeřit na nepřítele a pak zmizet v horách s nehostinným terénem a klimatem, jež dokázaly unavit i to nejlepší, co proti nim postavily dobyvačné armády. V poslední době se i Sovětský svaz dozvěděl o pravdivosti axiomu moderních armád: pro boj s partyzánskými oddíly nepoužívej konvenční síly. Mezi válkou proti Sovětům a tím, co se tam odehrávalo teď, však existoval zásadní rozdíl. V osmdesátých letech CIA a americké zvláštní jednotky poskytovaly zemi zásadní výcvik a zásoby, které pomáhaly zvládat nápor komunistických agresorů. Mudžáhidé se tak dostali k vysoce účinným střelám země-vzduch Stinger.

Tálibán a al-Ká’ida měly tentokrát smůlu v tom, že se ocitly tváří v tvář tomu samému dobrodinci, který je podporoval v dobách sovětské agrese. Kdysi ultramoderní střely Stinger už byly zastaralé. Každá helikoptéra a letoun pod Harleyho velením byly vybaveny nejmodernějšími protistřelovými systémy, které dokázaly víc než dobře odrazit všechny nejnovější a nejmodernější střely země-vzduch. Těch pár stingerů, které ještě zůstaly v arzenálech Tálibánu, časem zastaralo a všechny byly vysoce nestabilní.

To znamenalo, že nepřítel se musel pokusit o použití zastaralejších metod, aby sundal z nebe americké helikoptéry – protiletadlových děl a pancéřových pěstí. Všechny však byly k ničemu při použití proti těm robustním americkým helikoptérám, pokud by je ovšem nepřistihly při vyčkávání v nízké výšce, ale i v tomto případě, s uvážením palebné síly, jakou ony helikoptéry unesou, by se člověk s takovou zbraní spíš odsoudil k sebevraždě. Harley ani trošku nechtěl přijít o jakoukoli z helikoptér, takže neustále měnil taktiku a držel své helikoptéry nad hranicí šesti set metrů a neustále v pohybu, kdykoli to jen bylo možné.

Generál a jeho útočná síla poráželi Tálibán v jeho vlastní hře. Používali totiž taktiky partyzánského boje a k tomu ještě leteckou mobilitu a palebnou sílu, díky nimž volili čas a místo bojů. Zahanbovali protivníka, pak se vrátili do bezpečí ve vzdálenosti několik stovek kilometrů daleko, čímž nepřítele klamali a působili mu vysoké ztráty. Harley a jeho bojovníci pomalu, ale jistě zatlačovali protivníka do úzkých.

Rapp poslouchal v řídícím letounu rozhovory jednotlivých důstojníků, kteří řídili akci dole. Apache, který měl poskytovat krytí, zničil další namontované dělo a několik budov na opačné straně města, palebná přehrada minometů rangerů začala teprve před chvilkou – značkovala jižní okraj města jasnými záblesky. Po další minutě začnou rangeři posouvat dopady minometů dál do města, pomalé metodické bušení bude pokračovat křižovatku za křižovatkou. Šlo o to, nechat nepříteli jen jednu cestu k úniku – k horám. Domy nezaměřovali, pokud jim jednotlivé jednotky Rangers neohlásily vhodnost útoku. Rangeři pak vpadnou do obce a prozkoumají ji blok za blokem. Generál Harley chtěl, bude-li to možné, oddělit teroristy a bandity z Tálibánu od civilistů.

Harley své nepřátele znal a řekl Rappovi, že udělají to, co jsou zvyklí dělat už staletí – uprchnou do hor, kde jim ale generál uchystal ještě jedno překvapení. Rapp cítil velké uspokojení nad tím, jak se podílel na vymýšlení téhle části plánu. Byli to bojovníci, kteří pašovali zbraně, výbušniny a čerstvé rekruty zpoza hranice. Tihle muži přepadali americké jednotky, které stavěly silnice, nemocnice a přiváděly pitnou vodu lidem, kteří ji nikdy neměli. Byli to fanatici, kteří nenáviděli Ameriku a svobodu, ať už byla náboženská, politická nebo jiná.

Přepočítali se, když si mysleli, že na pákistánské straně hranice jsou v bezpečí. Znovu podcenili nepřítele. Mysleli si, že Americe chybí kuráž a odhodlanost k útoku. Byli to násilníci a bandité zaslepení svou zvrácenou spravedlivostí. Válka byla jedinou věcí, která by je někdy dokázala odlákat od jejich zvyklostí, a oni si pro boj vybrali špatného protivníka.

PRVNÍ MINOMETNÝ NÁBOJ ráže 60 mm se blížil k cíli, jeho zlověstné pištění nabádalo všechny, kdo měli nějaké zkušenosti s bojem, že jim zbývá asi vteřina na to, aby se někam schovali. Corrigan ty zkušenosti měl, takže se najednou výrazně zmenšil, klesl k zemi a schoulil se do klubíčka. Minometné týmy rangerů byly dobré, ale dokud nezískají přesné zamíření, může se stát cokoli. Palebná podpora a těsná letecká podpora se v americké armádě udržovaly na hitparádě příčin bratrovražedných ztrát na předních dvou místech.

Náboj naštěstí explodoval o celé tři bloky dál. Chvíli byl klid, po něm následovalo pištění blížící se druhé střely. Tahle exploze přišla z poněkud menší vzdálenosti a po pár vteřinách následovala další. Corrigan se zvedl na jedno koleno a podíval se z okna právě v okamžiku, kdy světelná show začínala nabírat ty správné obrátky. Minometné týmy už měly zaměřeno a ohraničovaly jeho pozici vražednou nepřímou palbou.

Na kratičkou chvilku pocítil seržant lítost vůči mužům, kteří jsou terčem téhle palebné přehrady. Válka byla neskutečně nepříjemná se vší svou krutostí, smrtí a zkázou, ale pro pěšáka existovalo jen málo věcí strašnějších než ocitnout se pod palbou děl. Samotná koncepce nepřímé palby byla skličující. Někdo, kdo se nacházel daleko od vás, tak daleko, že jste po něm nemohli vystřelit, shazoval na vaši pozici výbušniny.

Bez možnosti odplaty nastoupil pud sebezáchovy a mozek vás nutil k útěku.

Existoval nicméně jediný problém. Když jste se rozhodli pro únik, takřka jistě vás roztrhal na cucky šrapnel, pokud vás nějaká rána nezasáhla přímo, takže jste se museli prát s jedním z nejsilnějších instinktů. Museli jste si zvyknout ignorovat a přemáhat tisíce let lidského vývoje a zůstat tam, kde jste zrovna byli. Když to bylo možné, museli jste se natlačit celým tělem do nějaké propadliny v zemi nebo za nějaký pevný objekt. Když to nešlo jinak, tak se plazit, ale nikdy vstát a dát se na útěk.

Corrigan viděl záblesk od pušky na protější straně ulice. Přiložil si pušku k rameni a podíval se mířidly pro noční vidění. Dalekohled dokázal proniknout stíny tak, aby zachytil jakýkoli pohyb. Vypálil dávku o třech výstřelech, věděl, že člověk proti němu je buď mrtev, nebo velmi vážně zraněn. Jelikož nechtěl, aby se totéž přihodilo i jemu, přesunul se na druhou stranu okna.

Nebe za střechou budovy na protější straně silnice osvětlovaly záblesky minometných střel, které drtily jižní okraj města. Za výbuchy tušil sílící staccato dělostřelectva, což znamenalo, že do bitvy se zapojují i rangeři.

Corrigan si mírně oddychl, uklidňovalo ho, že vše postupuje podle plánu. Jeho chvilková úleva pak zmizela, když zaslechl, jak jeden z jeho mužů dlouze nadává. Seržant zvedl krk k nebi a díval se na strop. Nadávky nezněly, jako by vycházely z vnitřku domu, a měl pocit, že poznal ten hlas. „Briane,“ zavolal vysílačkou, „co se to tam děje?“

Odpověď přišla zabalená do proudu sprostých slov a končila hrozivou zprávou: „Trefili mě.“

Než mohl Corrigan odpovědět, ozval se Danny Goblish, jeden z dvojice mediků, kteří dorazili s týmem: „Jdu na to, Core.“

„Jak je to vážný?“

„Přímej zásah do ramene. Za minutu budu vědět víc.“

„Rozumím. Dej mi vědět.“ Corrigan se napil vody z vaku na zádech a vrátil se k předním dveřím.

„Hej, šéfe, tady Lou.“

„Co je?“ zeptal se Corrigan.

„Myslím, že jeden z těch terčů se chtěl, než jsem ho sundal, dostat k tajnýmu úkrytu v podlaze.“

Corrigan se zamračil, na chvilku přemýšlel, jestli jsou některé z těchto domů propojeny tunelem. To by mohl být problém. „Hned jsem tam.“

Seržant se pak podíval na ostatní muže v přední místnosti. Všichni tři mu ukázali zvednuté palce. „Za chvíli jsem zpátky,“ řekl a zamířil temnou chodbou.

TŘINÁCT

Rapp sledoval, jak střelecké týmy pronikají do města, posouvají se od jedné budovy k druhé. Dvaačtyřicet rangerů, kteří tvořili první četu, bylo uprostřed, před ostatními dvěma četami. Jejich úkolem bylo zamířit přímo k pozici Chřestýše jedna a zabezpečit celý obvod. Mezitím taky měli zajistit koridor o šířce dvou bloků od cílového domu k jižnímu okraji obce. Ostatní dvě čety měly krýt boky, postoupit jen jeden blok do obce a pak se zakopat. Každá četa měla v záloze ještě jedno družstvo, jež mohla využít v případě, že by v nějaké konkrétní oblasti bitvy přespříliš vzrostlo napětí, ale o jakýkoli tuhý odpor se měly v ideálním případě postarat minometné týmy.

První známky exodu hlásil pilot apache, když v rychlosti přeletěl nad severním okrajem města. Zahlédl muže, kteří se pěšky přesouvají k horskému průsmyku. Rapp se podíval na jeden ze svých monitorů a rozeznal na něm postavy lidí, kteří šli po pěšině. Když se díval na ulice v obci, napočítal dalších asi deset jednotlivců, kteří se přesouvali směrem k horám. Generálův předpoklad se ukazoval jako správný.

Rapp sledoval svůj monitor, zatímco se předsunutá část rangerů prokousávala obcí s jen minimálními obtížemi. Trvalo jim jen málo přes tři minuty, než dorazili na pozici Chřestýše jedna, kde rychle zajistili obvod. Rapp se s uspokojením usmál. Jestli to všechno zůstane v tomhle tempu, začnou s evakuací vězňů poměrně rychle.

Jednotlivé oddíly začaly hlásit, že jejich sektory jsou bezpečné, a když začal opadat odpor nepřítele, úprk k horám nabíral na síle. Rappa poněkud vyvedlo z míry, když zaslechl své jméno ve velitelském okruhu. Seržant Corrigan hovořil s generálem Harleym.

„Orle šest… tady Chřestýš jedna. Našli jsme tady něco, na co by se asi náš host rád podíval.“

Generál Harley se otočil na Rappa a řekl: „Co tam máte, Chřestýši?“

„Našli jsme pod domem místnost. Pár počítačů, spousta videopřehrávačů, pár spisů a několik map.“

Generála Harleyho nic z toho nepřekvapilo. Na podobných nájezdech skoro vždycky něco našli. Nebyl si však jist, proč si seržant myslí, že Rapp by se na to asi rád podíval. „A proč by našeho hosta zajímalo, co jste našli?“

Corrigan odpověděl a Harley s Rappem na sebe nervózně pohlédli. „Zopakujte to, Chřestýši.“

Příslušník jednotek Delta to zopakoval hlasitěji. Když skončil, Rapp si přikryl mikrofon u úst a zakřičel na generála: „Co nejdřív bychom měli přistát.“

Harley neprotestoval a blackhawk během pár vteřin zamířil na přistávací pole.

KDYŽ DOSEDLI, UŽ na ně čekala dvojice rychlých útočných vozidel. Rapp seskočil na zem a Harley ho následoval. Oba muži odběhli mimo dosah rotujících listů k připraveným vozidlům. Rapp naskočil na nedávno uvolněné místo pro spolujezdce ve druhém vozidle. Příslušník SEAL stojící vedle vozu nabídl Rappovi svou helmu. Helmu odmítl, ale přijal jeho čiré lyžařské brýle. Když se přivazoval, naklonil se nad něj generál Harley.

Snažil se překřičet hluk rotorů a řekl: „Žádný frajeřinky, Mitchi. Vlezete tam, rozhlídnete se a pak odtamtud zase hned vypadnete. Musím dodržet harmonogram. Za pár hodin vyjde slunce a já chci, aby všichni moji lidi byli tou dobou už za hranicemi.“

Rapp přikývl. „Nebojte se, generále, nemám v úmyslu nějak se tam zdržovat.“

Harley ustoupil od vozu a zakřičel: „A nenechte se postřelit!“ Trhl palcem k obci: „A teď už zmizte a hoďte sebou!“ Obě vozidla se po jeho slovech rozjela po poli směrem k hlavní silnici. Minometné týmy přestaly bušit na nepřítele a stahovaly se k horskému průsmyku, kde na ně čekalo velmi nepříjemné překvapení. Čekala tam připravená četa jednotek SEAL, nachystaná sklapnout past. Jednotlivé jednotky rangerů hlásily sporadické výstřely ze strany nepřítele, ale žádnou soustředěnou snahu s cílem pokusit se o protiútok. Rangeři vytvořili bezpečný koridor kolem pozice Chřestýše jedna, který kontrolovali sami. Jízda do obce proběhla díky tomu velmi nevzrušeně. Žádné z těch rychlých útočných vozidel se nestalo terčem palby, ani nemuselo vystřelit.

Zastavili před domem tečkovaným od kulek a Rappa se okamžitě ujal Corrigan. Seržant ho zavedl dovnitř. Rapp ignoroval svázané vězně na zemi a následoval Corrigana chodbou do ložnice. Příslušník jednotek Delta zapnul baterku a zamířil s ní do podzemní místnosti.

„V rychlosti jsme to prověřili kvůli léčkám, ale dejte si pozor.“

Rapp přikývl a vzal si od Corrigana baterku. Klekl na zem, zasunul nohy do otvoru a naposledy se podíval dolů, pak si vzal baterku do úst. Předklonil se, oběma rukama se zapřel o okraje otvoru a spustil se dolů, dokud pod nohama neucítil vlhkou hliněnou podlahu. Pak si vzal baterku do ruky a pomalu se otočil o 360 stupňů. Viděl pár počítačů a několik krabic a spisů naskládaných všude kolem stěn místnosti. To, co hledal, našel na poslední stěně. Ztuhl a žilami mu proudila směsice strachu a neschopnosti uvěřit.

Přistoupil blíž a studoval mapu, kterou znal až příliš dobře. Řeky, silnice, parky a orientační body mu byly až nekonečně povědomé. To, že našel takovou mapu v takhle odlehlé vsi, stačilo, aby se zarazil, ale to samo o sobě ještě nevysvětlovalo jeho rostoucí zděšení. To pramenilo z toho, co bylo na mapě nakreslené. Soustředné kruhy vycházely z centra, každý se dvěma číslicemi připsanými vedle. Jedna byla teplota, druhá počet obětí.

Mezery byly vyplněny poznámkami napsanými arabsky, které analyzovaly modely počasí pro daný region.

Rapp ustoupil, přemýšlel, kolik má asi času, a v hlavě se mu honily katastrofické eventuality. Tenhle druh mapy už viděl. Jejím účelem bylo odhadnout ničivou sílu jaderné zbraně a zdálo se, že terčem je Washington, D.C.

ČTRNÁCT

Floridská úžina

O nějakých 12 000 kilometrů dál, kde se na východní pobřeží Floridy snášela tma, proplouvala třináctimetrová jachta mezi kanálovými bójkami a mířila ke vstupu do národní přírodní rezervace Merrittova ostrova. Al-Yamani měl za sebou dlouhý den. Poté, co zabil kapitána lodi, urazil 360 mil, zastavil se jen jednou ve Fort Pierce, aby doplnil nádrže. Naštěstí mu počasí přálo, takže mohl aspoň třetinu cesty plout na autopilota. Jasné slunce a vítr nicméně mučily jeho smysly celých dvanáct hodin a necítil se úplně ve své kůži.

Teď když se loď pohybovala rychlostí těsně pod pět uzlů tím klidným úzkým zálivem, zaznamenával záhadné ticho přerušované jen občasnými výkřiky zvířat, které ani zdaleka nedokázal rozeznat. Al-Yamani nebyl zrozen pro moře. Vyrostl v saúdskoarabské provincii al-Baha a až donedávna neuměl ani plavat. Znalosti o lodích si osvojil za poslední rok, když pomáhal převézt své mučedníky po Kaspickém moři ze severního Íránu do Kazachstánu. Velmi pozorně sledoval jejich íránského kapitána, jak manévroval s tou polorozpadlou bárkou s plochým dnem. Po dlouhém přemlouvání kapitán souhlasil s tím, že muslimského bojovníka naučí záludnostem moře, protože už tehdy si al-Yamani uvědomoval, že bude muset najít nějaký nekonvenční způsob, jak proniknout na území Spojených států.

Dvojité dieselové motory hučely, zatímco výfukové trubice bublaly těsně nad ponorem a al-Yamani se znovu modlil, aby nenarazil na žádné aligátory. Z pomyšlení na takové setkání mu běhal mráz po zádech. Byl to odvážný muž, ale vyrostl v holé oblasti Saúdské Arábie a tihle plazi ho přiváděli k šílenství. Už zaslechl několik cáknutí a dokázal si představit, jak ho ty šupinaté potvory pronásledují úzkým kanálem.

Měl zapnutá světla, ale odolal pokušení zapnout i jasné prohledávací světlo. Byl by raději, kdyby mohl světla vypnout úplně, ale kdyby se nějakou náhodou ocitl tváří v tvář nějakému policistovi nebo, ještě hůř, agentovi DEA, nechtěl, aby si mysleli, že převáží drogy. Jeho úkol byl daleko vznešenější než dovoz zakázaných látek. Šlo o součást pokračující bitvy mezi jeho lidem a bezvěrci. Bitvy, která se sváděla už víc než tisíc let.

Al-Yamani držel jednou rukou páku, druhou kormidlo a sledoval údaje GPS z přístrojové desky. Všechny souřadnice znal zpaměti. Satelitní mapy nakoupili na černém trhu od penzionovaného ruského zpravodajského důstojníka v severopákistánském městě Péšáváru. Ten Rus mu dokonce pomohl vybrat místo, kde by měl vystoupit na břeh. Rezervaci o rozloze 140 000 akrů vlastnila a spravovala NASA. KGB sem dlouhá léta přivážela své lidi, aby monitorovali, co mají Američané za lubem v závodě o dobývání vesmíru.

Mustafa al-Yamani byl od přírody velmi opatrný, ale když stál proti státu s tak neomezenými zdroji jako Amerika, jeho instinkty takřka hraničily s paranoiou. Než se vrhl do téhle mise, rozeslal šifrované e-maily všem přívržencům, kteří byli na místě už dlouhá léta. Nikdo z nich neznal tvář nebo jméno muže, s nímž se měli sejít, jen dobu, místo a fakt, že jejich mise má nejvyšší důležitost. V záloze měli ještě další dvě místa pro případ, že by se něco pokazilo.

FBI zvýšila svůj dohled nad americkými muslimy, takže se museli mít na pozoru. To znamenalo využívat kontakty, které nenáležely ke striktnímu islámskému učení wahhábovců, což bylo nanejvýše mrzuté. Al-Yamani byl zvyklý pracovat s těmi, kteří byli plně oddáni – s muži, kteří byli odhodláni obětovat se bez mrknutí oka. Poznal za ta léta hodně takových mužů, za posledních pár měsíců poznal desítky z nich, kteří přišli o život kvůli vrahovi, jehož neviděli ani nechápali. Došlo k tomu v bohem zapomenuté zemi na severním pobřeží Kaspického moře, kde byla země tak jedovatá, že tu přežilo jen pár zmutovaných forem života.

Al-Yamaniho dny byly sečteny. I on byl vystaven těm vražedným hladinám záření, ale ne v takovém rozsahu jako jeho odvážní mudžáhidé. Bral prášky, kterými odrážel nevolnost a horečku, ale lék na to neexistoval. Mustafa al-Yamani byl v podstatě mrtvý muž, ale měl v sobě ještě dost života, aby zaznamenal pro islám vítěznou ránu.

Amerika byla rozlehlá země s větším pobřežím, než by svedla realisticky ubránit. Byla to jasná slabina Velkého Satana a al-Yamani se chystal ji využít v každé fázi své operace. O jeho významu věděly západní zpravodajské úřady. Na jeho hlavu byla vypsána odměna deseti milionů dolarů. Několik z jeho vlastních lidí se nechalo takovou sumou zlákat, a nebýt krtků v rámci pákistánské a Saúdské zpravodajské služby, kteří ho varovali, už by touhle dobou tlel v nějaké kobce a nikdy by neviděl denní světlo. Místo toho ale plánoval použít proti těm arogantním Američanům zbraň nekonečné hrůzy.

Al-Yamani se znovu podíval na GPS a stáhl páku, zařadil neutrál. Můstek, u něhož se měl setkat se svým kontaktem, byl už nedaleko. V slabé záři měsíce ho už skoro rozeznával. Ten důstojník KGB mu řekl, že kanály rezervace jsou mnohde průjezdné jen během přílivu. Díky výtlaku té třináctimetrové jachty už vypočítal, že na kontakt může čekat asi jednu hodinu. Pak se bude muset obrátit, nebo riskovat, že tu zůstane trčet.

Pomalu znovu zařadil a štíhlé plavidlo se znovu vydalo kupředu. O chvíli později už ten můstek jasně viděl. Zbývalo mu ještě patnáct metrů, takže stáhl motory a vypnul je. Loď pomalu klouzala po hladině, zatímco al-Yamani se snažil zaslechnout zvuk blížícího se vozu nebo něčeho podezřelého. Neslyšel nic kromě kakofonie nočních zvířat, která se starala o svoje.

Příď sklouzla pod ocelovou traverzu a al-Yamani natáhl ruku, aby se přidržel. Celní sklo dělilo od zrezivělé podpěry necelých třicet centimetrů. Al-Yamani zastavil pomalý pohyb lodě vpřed, pak se připravil ji obrátit pro případ, že by musel rychle zase na moře. Když byla nastavena směrem, kterým sem přijel, uvázal ji a vyhlížel místo, kde by mohl vystoupit na břeh. Nebylo tu dost světla, aby viděl nějaké detaily, a al-Yamani nedokázal setřást pomyšlení na to, že někde v porostu číhá aligátor. Plný nerozhodnosti postával u zádi lodě. Mohl buď slepě skočit do trávy, nebo si vzít baterku. Když tam tak stál plný obav z neznámého, v té vysoké trávě se něco pohnulo, a bylo rozhodnuto.

Skrčil se a vzal baterku a plechovku sody. Namířil světlo a zapnul ho, pak hodil plechovku do trávy. Něco se tam rychle pohnulo a al-Yamani to zachytil světlem baterky, když to mířilo do vody. Šlo o nějaké chlupaté stvoření. Rozhodně to nebyl aligátor. V duchu zavrčel a zvedl tašku. Ať tam bylo cokoli, snad s výjimkou aligátorů, bálo se to víc jeho než naopak. Stál nad motorem, naposledy se rozhlédl a skočil na břeh.

Přistál na jedné noze, pak se na chvilku zapotácel, než se vyrovnal. Jeden z hlavních důvodů, proč se al-Yamani nemohl jen tak převléct a vstoupit na americkou půdu letadlem, byla skutečnost, že měl od kolena pravé nohy protézu. V šestnácti letech se ten mladý Saúd vrhl do boje proti Sovětům v Afghánistánu. Stoupl tam na nášlapnou minu a vrátil se domů bez dolní půlky své pravé nohy. Díky protéze bylo jen málo věcí, které nemohl dělat, ale to neplatilo o průchodu detektorem kovů na letišti. Jeden z jejich krtků v saudské zpravodajské službě mu řekl, že Američané o něm vědí všechno. Al-Yamani byl na jejich seznamu podezřelých, a nebylo nic těžkého najít Araba, jemuž chybí část nohy.

Poté, co získal rovnováhu, zamířil přikrčeně vzhůru po břehu. Když dospěl až nahoru, zůstal ve vysoké trávě a rozhlížel se po silnici oběma směry. Byla podle očekávání prázdná. Silnici se říkalo Cesta černé tečky, šlo o desetikilometrový okruh, který využívali turisté a milovníci přírody, kteří se chtěli zblízka podívat na život v rezervaci.

Viděl světla blížícího se vozu, ale ještě ho neslyšel. Srdce mu bušilo rychleji, dlaně mu zvlhly. Auto projelo zatáčkou a zamířilo přímo k němu. Al-Yamani ležel na břiše a hlavu držel u země. Hluk vozidla sílil, pak se zastavilo. Al-Yamani slyšel tichý chod motoru, pak, přesně podle jeho instrukcí, zhasla světla a motor utichl. Kdyby motor běžel dál, al-Yamani by to chápal jako signál, že muž má podezření, že ho někdo sledoval.

Zvedl se jen tak, aby se podíval skrz vysokou trávu. Na protější straně silnice viděl stříbrný Ford Taurus, jak očekával. Otevřely se dveře u řidiče, vystoupil z nich muž a zapálil si cigaretu. Zatím to šlo dobře. Al-Yamani ho chvíli sledoval, pak vstal a vzal si tašku.

Muž ho zprvu neviděl vystupovat z trávy. Al-Yamani byl v půlce silnice, když tiše řekl: „Alláhu akbar.“

Muž se nervózně otočil, div mu cigareta nevypadla. S vytřeštěnýma očima opakoval tu frázi více než nejistým hlasem.

Al-Yamani byl potěšen. Pokud byl ten mladý muž nervózní, znamenalo to, že svou práci bere zodpovědně. Arabsky se ho zeptal. „Víš jistě, že tě nikdo nesledoval?“

„Ano. A už dva měsíce jsem nebyl ve své mešitě, jak jsi nařídil.“

Al-Yamani s uspokojením přikývl a objal svého kolegu. Prozatím ho nechá žít.

PATNÁCT

Washington, D.C.

Irene Kennedyová poslední dvě hodiny pomáhala svému synovi s úkolem. Bylo pozdě, cítila se unavená a oba potřebovali jít do postele. Tommymu zbývaly ještě tři dny v prvním ročníku školy a byl neskutečně hrdý na to, že brzy postoupí v hierarchii školy. Kennedyová byla jen ráda, že paní Johnsonová už nebude jeho třídní učitelkou. Byl poslední týden před letními prázdninami a ona jim pořád ještě dávala úkoly, jako by šlo o začátek zkouškového období na vysoké.

Kennedyová poslala syna do koupelny, aby si vyčistil zuby, a pak zamířila do chodby, aby se taky umyla. Než se vrátila, byl už pod peřinou. Zcela nepochybně péči o svůj chrup notně zkrátil, ale Kennedyová už neměla sílu mu to vyčítat. Byl to hodný kluk, slušný a uctivý, dostával dobré známky a nepletl se do potíží. Pár kazů ho nemůže zabít.

Začni den pozitivně a zakonči ho taky pozitivně. To bylo její motto, platilo aspoň doma. To ostatní nemohla ovlivňovat: politiky v Kongresu, prezidenta s jeho poradci, média a dokonce ani pár svých vlastních lidí v Langley. Kennedyová poslouchala, jak Tommy odříkává své modlitbičky, a pak ho políbila na čelo.

„Miluju tě.“

Odkulil se od ní a řekl: Já tebe taky.“

Ztrácela ho. Měla pocit, že ještě včera ho nosila do postele a před ne tak dlouhou dobou se jí díval do očí a říkal jí, že ji má rád. Teď ale vstupoval do té podivné fáze, kdy dívky, matky nevyjímaje, jsou divné. Kennedyová ho podrbala na zádech, vstala a odešla.

Když bylo o její dítě postaráno, mohla obrátit svou pozornost k sobě. Příjemná dlouhá horká vana se jevila jako ideální volba. Na půl hodiny se rozplyne v myšlenkách jen na ty nejtriviálnější věci. Vstoupila do malé vestavěné skříně a svlékla se. Hedvábnou halenku uložila do tašky pro suché čištění a pak zamířila do koupelny. Staromódní vana na nožkách byla do poloviny naplněná horkou vodou. Kennedyová přilila olej do koupele a zastavila vodu. Stačilo už jen prokousat se dalšími třemi dny, pak je čeká příjemný odpočinkový víkend. Ona, Tommy a její matka se chystali navštívit příbuzné na pobřeží. Bude to víkend plný slunce, vody a zábavy. Ideální způsob, jak začít léto. Aspoň doufala, že tomu tak bude, i když věděla, že existuje poměrně velká šance, že si ji povinnost najde a její matka a Tommy stráví víkend na pobřeží bez ní.

Už se chystala vstoupit nohou do vody, když vznešenost té chvíle rozdrtil nesmlouvavý zvonek. Kennedyová, která se obvykle nenechala snadno vytočit, vyslala na bílý telefon a blikající červené světlo vražedný pohled. Její bezpečný telefon neměl možnost hlasové schránky. Kdyby ho nezvedla, tak by se spojili s agentem, který měl na starost její ochranku, ten by zdvořile vyšel nahoru a zaklepal by na dveře její ložnice.

Strhla z háčku na dveřích župan a přešla ke stolku u postele. Bez brýlí měla potíže přečíst ten drobný displej. Rozpoznala první slovo a dospěla k závěru, že jde o Středisko CIA pro globální operace. Zvedla sluchátko a unaveným, ale klidným hlasem řekla: „Ředitelka Kennedyová.“

Hlas na druhé straně zněl nějak chraplavě a vzdáleně. „Irene, tady Mitch.“

Kennedyová se podívala na hodiny u postele. Tady bylo k desáté večer, takže tam, kde byl Rapp, bylo před šestou ráno. ‚Je všechno v pořádku?“

„Jo…“

„Kde jsi?“

„Jedeme zpátky přes hranice. Poslouchej, nechci tě děsit, ale v té obci jsme našli hodně vážné informace. Potřebuju, abys povolala do práce lidi z oddělení pro jihovýchodní Asii CTC, zavolala náčelníkovi stanice v Kandaháru a řekla mu, aby mi vyhověl ve všem, oč ho požádám, hlavně mi jde o překladatele.“

Kennedyová se zamračila. „Jak zásadní je ta informace?“

„To nevím jistě.“

„Tak proč ten spěch?“ Kennedyová se nerada odhodlávala do akce bez solidních důvodů.

„Prostě mi věř, když ti říkám, že bychom v téhle věci neměli otálet.“

Kennedyová vytušila z jeho hlasu něco zvláštního. „Mitchi, připadáš mi trošku rozrušený. Co se děje?“

Rapp chvíli počkal s odpovědí. „Poslouchej, nechci všechny vyděsit, dokud nedostaneme šanci podívat se na to všechno trošku detailněji, ale pod cílovým domem jsme objevili tajnou místnost.“

„Jakou místnost?“ Kennedyová už vstala.

„Byla plná dokladů. Většinou v paštúnštině, ale zčásti i v arabštině. Taky tam bylo několik počítačů a pár map.“

„A dál?“ zeptala se Kennedyová, protože věděla, že to nebude všechno, jinak by jí Rapp takhle nevolal.

Následovala dlouhá pauza, pak Rapp řekl: „Na jedné z map bylo centrum D.C. se znázorněním účinků jaderného výbuchu.“

„Ježíši Kriste.“ Kennedyová se zase posadila, její myšlenky se stáčely k těm nejhorším obavám.

„Irene, udělej všechno pro to, abys byla krytá, ale dej mi pár hodin, abych se na to mohl podívat dřív, než všichni začnou šílet a plíst se mi do cesty.“

Kennedyové se v hlavě honily možnosti, ani jedna z nich dobrá. Byly tu finanční přesuny z minulého pátku, zachycené zprávy o tom, že se chystá něco velkého, a teď tohle. „Nevím, jestli tohle můžu utajit, Mitchi, třeba jenom na minutu.“

„Chci od tebe jenom pár hodin.“ Rapp věděl, co se jí prohání hlavou. Viděl plány pro to, čemu říkali plynulost vlády. Šlo o to, upozornit tisíce lidí hned během první hodiny. „Jakmile toho džina vypustíme z lahve, už ho zpátky nedostaneme. Dej mi jenom čas na prostudování té kořisti, pak zjistím, jestli je to jenom výmysl, nebo jestli skutečně mají všechno potřebné.“

Kennedyová přestala poslouchat, její mysl se zarazila na skutečnosti, že prezident, viceprezident, předseda Sněmovny reprezentantů, dočasný předseda Senátu, ministr zahraničí a ministr financí jsou všichni ve městě. Bude nezbytné některé lidi odvézt.

„Irene, je úterý večer. Víš, jak tihle hoši pracují. Jde jim o maximální efekt. Když to udělají, bude to během dne, kdy bude v centru plno lidí.“

Kennedyová si sevřela kořen nosu. „Možná máš pravdu, ale nemůžu to riskovat.“ Musela se řídit plány, její kroky stanovoval protokol.

„Jestli mají bombu, mělo by být naší prvořadou snahou zajistit, že ji neodpálí. Právě proto potřebuju čas. Hlavně počkej, pár hodin nedělej nic šíleného. Nic víc od tebe nechci.“

Jeho hlas byl méně než jasný, ale přece jen rozeznávala jeho prosebný tón. Nakonec tedy řekla: „Dostaneš všechno, co potřebuješ, Mitchi. Hlavně sebou ale hoď a zavolej mi hned, jakmile se dozvíš víc. Teď už musím.“

Kennedyová držela sluchátko a přerušila hovor. Mozkem jí letěly myšlenky, snažila se všechno, co právě vyslechla, spojit s informacemi, které už měla. Uvědomovala si podobnost se situací, kdy velmi mocní lidé ve Washingtonu přehlédli všechny známky blížícího se útoku. Jejich nečinnost vedla bohužel ke smrti tisíců lidí. Ředitelka CIA dospěla k rozhodnutí, měla jasno, co musí udělat teď. Chystala se k chůzi po velmi tenkém ledě, ale s ohledem na okolnosti jinou možnost neviděla.

ŠESTNÁCT

Prezidentova soukromá pracovna se nacházela v druhém patře Executive Mansion. Prezident Hayes měl boty dole, nohy nahoře, sklenku s bourbonem v jedné ruce, knihu v druhé. Jelikož vstával brzy, chystal se jen dopít svou sklenku a pak hned jít do postele.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře, ale než stihl něco říct, otevřely se. Beth Jorgensonová, agentka Tajné služby, která velela ochrance v téhle směně, vstoupila do místnosti.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji, pane, ale něco se tu objevilo.“ Jorgensonová přešla přes místnost k prezidentovu stolu a zvedla sluchátko jeho bezpečného telefonu. Podala ho Hayesovi a řekla: „Chce s vámi hovořit ředitelka Kennedyová.“

Hayes stále ještě držel svou knihu i sklenku a zprvu se vůbec nepohnul. Dělo se něco neobvyklého a on měl ten podivný pocit, že dobré to nebude. Pomalu odložil sklenku a vzal si telefon. „Irene.“

„Pane prezidente, objevila se nám situace, o níž byste měl vědět.“ Kennedyová mu sdělila zprávy, které jí řekl Rapp, a opakovala informace, s nimiž prezidenta seznámila předchozího dopoledne.

Když skončila, Hayes chvíli neodpovídal. Po chvilkovém zaváhání pronesl to, co bylo zjevné: „To ale vůbec nezní dobře.“

„Ne, to nezní, pane.“ Kennedyová se odmlčela. Věděla, že prezidentovi se nebude líbit její další návrh, ale musela to říct. „V rámci předběžných opatření bych byla ráda, kdybyste vy a první dáma strávili dnešní večer v bunkru.“

Prezident přemýšlel o té betonové kobce pod Executive Mansion. Jednou už tam strávil pár neblahých dní a neměl žádnou touhu ještě někdy tam vkročit. „Zpomalte na chvíli, Irene. Jedna mapa nám přece neposkytuje dostatek informací, podle nichž bychom mohli jednat.“

„Ne, to ne, pane, ale je to něco víc než jenom obyčejná mapa.“

Do místnosti vstoupili další tři agenti Tajné služby a Hayes začínal mít pocit, že se k něčemu opravdu schyluje. „Irene, než se ukvapíte úplně, řekněte mi prosím, že jste neschválila žádné evakuace.“

„Ne, neschválila, pane, ačkoli mám pravomoc k takovému činu, aniž bych žádala o váš souhlas.“ Kennedyová pečlivě volila svá slova. Měla moc k uplatnění programu kontinuity vlády, díky níž by mohla evakuovat jisté klíčové členy kabinetu z města. Uplatnění takového plánu nemělo být prováděno lehkovážně, jelikož panovalo široké přesvědčení, že nedlouho poté, co dojde k jeho realizaci, se příběhu chopí média a nelze vyloučit celonárodní paniku.

„Co tím myslíte, Irene?“

„Pane, myslím tím to, že prozatím nejsem připravena přistoupit k provedení operace Archa, ale myslím, že by bylo moudré, kdybyste vy a první dáma zašli dolů a strávili noc tam.“

„Irene, myslím, že se pohybujete až moc rychle.“

Kennedyová se odmítala nechat odradit. „Pane, máme tu reálný problém. Vy i viceprezident jste ve městě, totéž platí o předsedovi Sněmovny reprezentantů, dočasném předsedovi Senátu a celé vaší vládě kromě ministra vnitřní bezpečnosti.“

„Aha… chápu.“ Kdyby atomovka srovnala D.C. se zemí, ministr vnitřní bezpečnosti by se stal prezidentem, a třebaže šlo o poměrně solidního člověka, nebyl tím, kdo by budil důvěru v čase národní tragédie.

„Pane, souhlasím s tím, že by mohlo být předčasné začít vytahovat lidi z restaurací a postelí. Mitch mi sdělil, že během pár hodin zjistí víc. Do té doby bych se cítila mnohem lépe, kdybych věděla, že nejste tak odhaleným terčem.“ Úmyslně zvolila termín terč.

Po chvíli nepříjemného ticha Hayes odpověděl tónem, kterým zcela jasně sděloval, že má velení pevně v rukou: „Zajdu teď dolů do Situační pracovny a budu to sledovat.“

Tuhle možnost probírali během vyhodnocování hrozeb. Situační pracovna nebyla sice bunkr, ale měla stěny dostatečně zesílené betonem, aby přečkala výbuch bomby v autě zaparkovaném před budovou. Bylo to lepší než nic. Kennedyová věděla, že ho zatlačila tak daleko, jak zatím mohla, a nemohla ho přimět, aby jen tak přestal dělat svou práci.

„A co první dáma?“

„Irene… znáte ji dost na to, abyste pochopila, že nikdo, ani moje maličkost, ji nedonutí strávit noc v bunkru.“

„A mohl byste se jí aspoň zeptat, pane?“

„Zkusím to a za čtvrt hodiny vám zavolám o další informace.“ Hayes zavěsil a podíval se na nedopitou sklenku. Nerad marnil dobrý bourbon, ale možná ho čeká dlouhá noc. Nechal sklenku na malém stolku a zamířil za svou ženou, řekl jí, že jde na chvíli do Situační pracovny. Navzdory tomu, co slíbil Kennedyové, se ani nenamáhal ptát se jí, jestli by nechtěla jít na noc do bunkru.

SEDMNÁCT

Afghánistán

Rapp požádal o víc času, aby mohl probrat ten zlatý důl informací, který objevili pod domem, když už tam byli, ale generál Harley jeho žádost zamítl. Odpoutat se od nepřítele na cizím území nebylo nic snadného, a generál to chtěl provést bez chyb a podle harmonogramu. Harley poslal jedno z vozidel do vesnice a Rapp je s pomocí lidí z Delty naplnil mapami, soubory a počítači z místnosti pod domem.

Hovorem s Kennedyovou si ujasnil několik věcí. Rapp se musel rozhodovat rychle, což znamenalo, že bude muset porušit pár pravidel. Ještě před dosednutím na letecké základně v Kandaháru si domluvil všechno potřebné. Takhle to muselo být. Armáda měla až příliš mnoho pravidel a víc než dost pedantů a puntičkářů a lidí, kteří všeobecně považovali za svůj životní úkol dohlížet na to, aby všechno probíhalo podle řádů. Kurz, který se Rapp chystal přijmout, nemohl podle řádů proběhnout. Nesměl o tom existovat jediný záznam.

Rapp celou situaci vysvětlil generálu Harleymu, a voják pak řekl ostatním důstojníkům ve velící a řídící helikoptéře: „Víte, co máte dělat.“ Všichni přikývli. Bylo třeba vymazat pásky z akce, přinejmenším je ošetřit. Lidé z Delty udrží jazyk za zuby, aniž by jim to kdokoli musel říkat; a rangeři pochopí dost, aby se nemuseli na nic ptát. Zbývalo tedy několik tisícovek ostatních lidí na základně, kam mířili, kteří byli náchylní k drbům a přemílání všeho, co se proslýchá. Samotná přítomnost člověka Rappova ražení postačí k tomu, aby se lidé dali do pohybu, takže bude muset být ostražitý.

Muži, kteří leželi svázaní, s roubíky v ústech a s kapucami na hlavách na podlaze v jedné z helikoptér, už neexistovali, pokud šlo o záznamy americké armády. Rapp nicméně věděl, že jsou naživu až až – aspoň prozatím, a že právě on nakonec rozhodne, jestli to tak pro každého z nich i zůstane. Podle plánu, který se chystal provést, bylo takřka jisté, že aspoň jeden z nich zřejmě zemře.

Slunce ještě skoro ani nevyšlo, když jejich řídící blackhawk přistál na základně v Kandaháru. Rapp zahlédl člověka, kterého hledal; stál před terénním vozem Toyota. Jakmile se dveře blackhawku otevřely, Rapp vyskočil z helikoptéry a běžel přes plochu.

Jamal Urda dříve pracoval pro námořní pěchotu a teď už osm let pracoval pro CIA. Byl to syn íránských imigrantů, původem muslim, měl výjimečné jazykové znalosti a intuitivně chápal perskou a arabskou kulturu. Urda byl jedním z prvních lidí, kteří dorazili do země kontrolované Tálibánem po 11. září. Vstoupil do země ze severu se skupinou po zuby ozbrojených bývalých pracovníků zvláštních jednotek a s ruličkami amerických dolarů. V následujících měsících Urda a několik jemu podobných dojednali s afghánskými mocnými pány v odlehlých oblastech nejrůznější dohody. Těmhle mocipánům byla předložena jednoduchá volba: buď se přidají k nim a pomohou zničit Tálibán, v takovém případě jim pak strýček Sam dodá kufřík plný čerstvých stodolarových bankovek, nebo se nepřidají a na dům jim spadne tunová laserem naváděná bomba.

Urda zaznamenal při svých jednáních velké úspěchy a ředitel operací CIA ho oplátkou jmenoval svým zástupcem v Kandaháru. Rapp se s ním sešel jen nakrátko při několika příležitostech. Urda měl pověst muže, s nímž není vždy snadné jednání. Proslýchalo se, že nemá rád, když mu přes rameno koukají lidé z ústředí. Rapp doufal, že Kennedyová všechno připravila, protože neměl čas na nějaké dohadování s tímhle člověkem.

Když se Rapp blížil, Urda se nehýbal. Stál s nohama rozkročenýma a rukama v bok. Byl menší, měřil o dobrých deset centimetrů méně než Rapp, byl trošku podsaditý. Rapp pochopil podle výrazu v jeho vousaté tváři, že není v dobré náladě.

Rapp mu nenabídl ruku. „Jamale, díky, že jste sem dorazil takhle rychle.“

„Nechte těch okecávaček, Rappe. Slyšel jsem, že jste tady už od včera. Díky, že jste mi zavolal.“ Urda si založil paže na prsou. Rukojeti jeho dvou pistolí ráže 0,45 mu napínaly bicepsy. „Znáte to, ne, profesní laskavost mezi špiony a všechny ty kraviny.“

Rapp potlačil svou prvotní reakci, kdy chtěl Urdovi říct, ať si trhne nohou, a snažil se na to podívat z jeho úhlu pohledu. Potřeboval Urdu i jeho lidi a raději je využije jako ochotné pomocníky, než aby jim hrozil ztrátou zaměstnání. Rapp si natolik zvykl řídit tajné operace, že ho ani nenapadlo, že by měl upozornit člověka CIA v Kandaháru, že chystá operaci na jeho dvorku.

Zcela nezvykle tedy Rapp řekl: „Omlouvám se, že jsem vás s tím neseznámil, ale semlelo se to hodně rychle.“

„Tak rychle, že jste nestihl ani zvednout telefon?“ Urda se podrbal na svém hustém plnovousu a čekal na odpověď.

Rapp učinil slabý pokus o pokorné jednání, ale nefungovalo to. Měl hlad, byl unavený a neměl zrovna náladu na něco jiného, než aby lidi poslouchali jeho povely. Podíval se přes rameno a viděl, jak lékařský personál základny spěchá ošetřit raněné. Jeden vážně zraněný voják byl evakuován před více než hodinou a už ho operovali. Doktor říkal, že se z toho vylíže, ale mladíkovy dny v rámci jednotek Delta už byly asi sečteny. Bylo tu devět dalších, kteří potřebovali lékařské ošetření, ale naštěstí žádné ze zranění neohrožovalo život. Rapp nicméně plánoval, že využije zmatku při třídění po misi, aby v poklidu naložil vězně do dvou Urdových vozů. Což znamenalo, že si mohl jen sotva dovolit marnit čas diskusemi s tímhle schopným člověkem, kterého možná zrovna stihl záchvat napoleonského komplexu.

„Jamale, mám v té helikoptéře pět vězňů.“ Rapp ukázal na jeden ze dvou strojů s dvojitými rotory. U zádě stálo na stráži šest unavených a špinavých členů Delta. „Jedním z těch mužů je Ali Saed al-Houri.“

Rapp si všiml, že Urdovo vzezření se okamžitě změnilo při zmínce jednoho z nejvyšších důstojníků al-Ká’idy. „Letěl jsem kvůli tomu dvanáct tisíc kilometrů a za jediný den jsem udělal to, o co vy se snažíte skoro dva roky. Takže na mě nechoďte s těmi kecy o profesionální laskavosti. Neznám vás a je mi ukradený, jestli vás poznám blíž. Jde mi jenom o to, jestli jste ve své práci dobrý nebo ne a jestli mi dodáte výsledky, které chci. Takže jestli máte nějaký problém s přijímáním rozkazů ode mě, tak mi to řekněte hned teď a já vám zajistím místo v nějakém příštím letadle, co letí do Států. Určitě bych pro vás s ředitelkou dohodl nějakou pěknou kancelářskou práci.“

Rapp se odmlčel na tak dlouho, aby si Urda stihl sám sebe představit, jak sedí v takové kanceláři a jak nepříjemné by pro něj bylo muset odletět zpátky do Langley, pak ale muži nabídl východisko. „Obdivuju oběti, které jste přinesl, a radši bych vás měl k ruce… hlavně proto, že nemáme moc času. Takže mi udělejte laskavost. Vezměte svoje dvě auta, zajeďte k zádi té helikoptéry a naložte ty vězně, ať můžeme zmizet.“

Urda se podíval na helikoptéru a pak zase na Rappa. „Slyšel jsem, že umíte lidem pořádně zatopit.“

„Já slyšel to samý o vás.“ Rapp se na muže sarkasticky usmál a řekl: „Tak pojďte.“

OSMNÁCT

Nalézt v novém městě stanici CIA bylo trošku podobné jako pátrání po katolické katedrále. Podíváte se na obzor po nejvyšším bodě, a tam ji s nejvyšší pravděpodobností najdete. Kandahár se v tom vůbec nelišil, jen tu nestály žádné katedrály ani kostely – jen mešity. CIA se usídlila ve vile nad městem. Dům postavila a obývala bohatá afghánská rodina, která stejně jako ostatní movité rodiny zmizela, když jejich zemi napadl Sovětský svaz. V osmdesátých letech tady pobývali Sověti, v devadesátých pak Tálibán a teď Američané.

Nedávno vydlážděná cesta ke stanici se vinula po kopci až ke kontrolnímu bodu ovládanému příslušníky americké námořní pěchoty. Terénní vozy však ze silnice nesjely. Rapp řekl Urdovi, jaké má plány, a jeho kolega ze CIA měl za to, že bude nejlepší, když se nebudou moc přibližovat k oficiálním i neoficiálním formám americké přítomnosti ve městě. Kousek dál po silnici bylo místo, které Urda znal. Rapp se ho neptal, jak se o něm dozvěděl nebo jestli je skutečně využívá. V jejich oboru nemělo smysl klást dotěrné otázky. Vedly jen k nestálostem a odpovědím, které bylo pro každého lepší nevědět. A CIA se v postoji k mučení podobala trošku armádě ve vztahu k homosexualitě: neptej se, nevyprávěj.

Rappa možná tahle úmyslná nevědomost těšila víc než kohokoli jiného ze CIA. Celý jeho nástup do CIA byl součástí plánu odstartovaného tehdejším ředitelem operací Thomasem Stansfieldem. Stansfield byl členem předchůdkyně CIA, Kanceláře pro strategické služby neboli OSS. Vynikl během druhé světové války, kdy se stal velmi účinným a často vyznamenávaným pracovníkem, sloužil za nepřátelskými liniemi v Norsku a Francii. Po válce, když se utvářela CIA, se Stansfield stal jedním z jejích prvních zaměstnanců.

Stansfield pobýval v Evropě i během studené války a jeho strategie tvořily páteř několika největších zpravodajských počinů americké historie. Během slyšení Churchovy komise v sedmdesátých letech, kdy došlo k odhalení několika největších tupců CIA, byl rád, že může být za železnou oponou. Doufal, že CIA se odrazí od těchto slyšení jako organizace ještě víc soustředěná na své poslání, které bude jasné všem, ale nestalo se tak. Stansfield sledoval, jak jeho kdysi skvělá špionážní organizace sklouzává hlouběji do temnoty během fiaska s Iránem, a dlouho před ostatními měl jasno v tom, jak politická korektnost zatočí s efektivitou CIA.

Koncem osmdesátých let na to reagoval zřízením tajné organizace zvané tým Orion. Jejím posláním bylo vést válku s teroristy. Stansfield chápal, možná víc než kdokoli jiný ve Washingtonu té doby, že boj proti náboženským fanatikům civilizovanými prostředky je snažení odsouzené k nezdaru, ale ignorovat je zase taky nejde.

Dvaadvacetiletý Rapp byl pracovníkem, kterého si Stansfield i Kennedyová velmi vážili. Vystudoval mezinárodní obchod, hovořil plynně francouzsky a byl vycházející hvězdou v lakrosovém týmu Syracuse Orangemen. Během prvního ročníku přišlo pětatřicet jeho spolužáků o život při návratu ze studijního pobytu za hranicemi. Teroristický útok na letadlo Pan Am nad Lockerbie změnil Rappův život navždy. V letadle letěla i jeho láska ze střední školy, žena, o níž byl přesvědčen, že se s ní jednoho dne ožení.

Zármutek plynoucí z té tragédie podnítil Rappovo odhodlání po pomstě, a během následujícího desetiletí se z něj stal nejvýkonnější bojovník proti terorismu, jakého měla Amerika v záloze. Tohle všechno proběhlo bez oficiálního vědomí exekutivní i legislativní složky vlády. Ve Washingtonu bylo pár klíčových lidí, kteří o týmu Orion věděli, několik uznávaných senátorů a kongresmanů, ale detaily znal jenom Stansfield. Tihle postarší státníci věděli o plných deset let dříve než zbytek jejich kolegů, že probíhá válka proti terorismu, a taky chápali, že ani jejich kolegové, ani americká veřejnost nemají žaludek na to, co bude potřeba pro boj s nárůstem fanatismu.

Označit Rappa jako pracovníka pro boj proti terorismu bylo v zásadě jen způsobem, jak se vyhnout pravdě. Když jste odhodili všechno nepodstatné, byl ve skutečnosti vrahem. Zabíjel, a to často, ve jménu své země, a sám chápal 11. září jako důkaz toho, že nepřátel nezabil dost. Tihle fanatici se nezastaví před ničím, aby vnutili svou zúženou interpretaci koránu světu, a kvůli tomu neváhali ani odpálit jadernou hlavici uprostřed obydlené oblasti. Rapp se netěšil na to, co musel udělat, ale ani z toho neměl strach. Existovala velmi reálná možnost, že muži, které přivezl z té vesnice, znali informace, jež by mohly zachránit tisíce životů – možná dokonce stovky tisíc, a Rapp byl odhodlán udělat všechno možné, jen aby zjistil, co vědí.

DEVATENÁCT

Vozidla zatočila na rozbitou prašnou cestu. Po několika minutách dospěli k řadě chatrných budov. Rappa poněkud překvapilo, když zjistil, že místo je obydlené, ale ještě víc v šoku byl z toho sovětského tanku T-72, který parkoval vedle největší z budov.

Urda vycítil jeho nejistotu, otočil se k němu a řekl: „Severní aliance. Moji spojenci v téhle šílené válce proti Tálibánu.“

Rapp přikývl a podíval se přes špinavé a odřené čelní sklo. „Nebude jim tohle nějak moc vadit?“

„Nenávidí tyhle náboženský fanatiky víc, než si dokážete představit. Moji hoši,“ ukázal Urda na jedno z dalších vozidel, v němž byli dva jeho afghánští bodyguardi, „jsou ke mně stoprocentně loajální. Jsou to fajn děti, o rodiče přišly ve válce. Tálibán tady napáchal kupu svinstva. A následkem toho nemá o nepřátele nouzi.“

Rapp si už povšiml, že dva Urdovi místní spojenci vypadají tak na šestnáct, což zrovna nebudilo důvěru.

Urda sevřel volant a zajel s vozem k boku jedné z budov. „Kdykoli tady mám někoho, kdo nechce spolupracovat po dobrým, tak ho vezmu sem a tihle hoši to z něj dostanou.“

Rapp se rozhodl neodpovídat. Tohle nepatřilo k těm částem jeho práce, které by ho těšily.

Dva terénní vozy zastavily vedle oploceného dvorku. Rapp vystoupil z auta a okamžitě zaznamenal štiplavý zápach zvířecích výkalů. Podíval se přes plot a viděl několik desítek prasat, která se válela ve vlastních výkalech.

Urda otevřel zadní kryt korby vozu, takže odhalil tři svázané vězně s kapucami na hlavách. Podíval se na své dva afghánské bodyguardy a řekl: „Stáhnout kapuce a přes plot.“

Dva vojáci ze Severní aliance se na sebe zazubili a přehodili si pušky přes ramena.

Rapp se na něj poněkud zmateně otočil.

„Prasata!“ řekl Urda. „Tihle hoši jsou z nich úplně vedle. Myslí si, že když se za života dotknou prasete, tak nepůjdou do nebe. Znáte to, devětadevadesát panen a podobný kraviny.“

Rapp se usmál: „Myslíte sedmasedmdesát houri.“ Rapp použil arabský výraz pro krásné mladé panny, které prý čekají na muslimské mučedníky, když přijdou do nebe.

Jo… nebo tak.“

Rapp se poprvé za několik dní zasmál. Díval se, jak strhli kapuci z hlavy prvnímu muži a hodili ho přes plot naprosto bez zájmu o to, jak dopadne. Rapp se otočil k Urdovi. „Řekněte jim, aby je nenechali padat na hlavu. Hlavně toho starce. Potřebuju je živé… aspoň na chvíli.“

Podíval se do ohrady a viděl, jak muž zápolí se svými pouty, zatímco ho očichávala a olizovala prasata. Oči měl vytřeštěné spíš strachy než zlostí, výkřiky tlumil jeho špinavý roubík. Rapp myslel, že už viděl všechno, ale tohle byl vrchol. Zavrtěl hlavou a kráčel od ohrady, lovil z kapsy satelitní telefon. Když natáhl dlouhou anténu, stiskl číslo, které mu dal generál Harley.

Zvedl to službu konající důstojník a Rapp požádal o spojení s generálem. O pět vteřin později už byl Harley u sluchátka. „Mitchi.“

„Generále, už jste identifikovali zbývající dva vězně?“ Rapp se značnou jistotou identifikoval Hassana Izz-al-Dina, Abdullaha Ahmeda Abdullaha a Aliho Saeda al-Houriho.

„Ještě ne, ale pracujeme na tom.“

„A co v Langley?“

„Jak jste žádal, skenujeme dokumenty tak rychle, jak nám to jen jde, a posíláme je zpátky do CTC.“

„A našli vaši nebo Jamalovi hoši něco, co by se mi mohlo hodit?“

„Jistě, je tu toho spousta,“ řekl Harley sebejistě, „jde jen o to, to zorganizovat. Máme finanční záznamy, jména, dokumenty, plány k teroristickým útokům… a můj asistent říká, že jsme narazili na zlatou žílu.“

„Dobře.“ Čas hrál nicméně proti nim. Brzy se rozkřikne, že velitelská struktura al-Ká’idy byla zkompromitována. Bankovní účty budou vyprázdněny, lidi zmizí a plány se změní.

„Poslouchejte, generále, jen těžko se dá říct, nakolik je tahle informace závislá na včasném zpracování. Dospěli už vaši lidé k nějakému pokroku v otázce těch počítačů?“

„Zatím ne.“

„Krucinál.“ Rapp si prohrábl své husté černé vlasy rukou. „Dělá na tom v CTC Marcus Dumond?“

„Podívám se.“

Rapp se otočil k ohradě právě včas, aby viděl, jak tam hážou další tělo. Marcus Dumond byl jako malý bratr, kterého nikdy nechtěl. Počítačový génius a výjimečný hacker, nehodící se do společnosti a osobně najatý Rappem, aby pracoval v Langley v Protiteroristickém středisku. Ve sluchátku se znovu ozval generál: „Nepodařilo se jim ho sehnat.“ Rappovi se v obličeji objevil naštvaný úšklebek. Ve Státech se blížilo k půlnoci, a jak tak znal Marcuse, tak ten určitě vysedává s kamarády v nějaké internetové kavárně. „Poslouchejte, generále, musím začít s výslechem těchhle lidí, takže potřebuju, aby sebou vaši lidi opravdu hodili. Jakmile se něco dozvíte, okamžitě mi zavolejte.“

„Rozumím.“

Rapp odložil telefon a vracel se k ohradě. Všech jeho pět zajatců leželo na zádech a sténalo v agonii, zatímco se po nich procházela špinavá prasata, která jim kazila zdánlivě očištěný profil mučedníků. Podíval se na Urdu a řekl: „Ať je vaši lidi vezmou dovnitř.“

Rapp pak pokynul Urdovi, aby šel za ním. Oba pak poodešli kousek dál, aby je nikdo neslyšel. Rapp se podíval kolem sebe na zaprášenou krajinu a zeptal se: „Jen tak mezi náma, s jakou krutostí tady pracujete?“

Urda pokrčil rameny. „Afghánistán je krutý stát… on by to ani stát být neměl. Mělo by jich být čtyři nebo pět. Jsou tady komunisti, diktátoři, dealeři drog… ať je popisujete jak chcete, pak Tálibán a lidi, co chtějí demokracii, spousta sympatických mužů a žen, kteří si jen chtějí žít svoje životy, v čemž jim brání ti ostatní debilové, takže z toho vyplývá obrovská mela.“

„Neodpověděl jste mi na otázku.“ Rapp na něj upíral oči. „S jakou krutostí tady pracujete?“

Urda se mu podíval do očí stejně intenzivně. „Myslíte, jestli jsem už někoho mučil?“

„Jo.“

Ohlédl se zpět ke skladu, očividně se mu na to nechtělo odpovídat. „Byly doby, kdy jsem dovoloval místním i donucovací prostředky, ale když to jde, radši se tomu vyhýbám.“

Rapp sledoval všechny výrazy v jeho vousatém obličeji a dospěl k závěru, že mu lže, nebo aspoň neříká úplnou pravdu. Jelikož byl od přírody netrpělivý, řekl: „Jamale, žvásty stranou. Odhaduju, že jste poměrně rázný člověk, ale nechcete mi toho moc prozradit, protože jsem v organizační struktuře o něco výš než vy.“

Urda přesunul váhu z jedné nohy na druhou, zjevně mu tenhle výslech nebyl příjemný. Nakonec řekl: „Ty hajzlové ve Washingtonu nemaj tušení, jak drsný to tady je. Máme se podle nich chovat jako poldové… všechno podle pravidel.“ Odplivl si na zem, pak rozhodil pažemi a ukázal na drsnou krajinu. „Tady žádný pravidla neexistujou, do prčic.“

Rapp přikývl. Chápal to. Jelikož sám strávil v terénu tolik let, pociťoval vůči lidem ve Washingtonu jen malou náklonnost, neboť se mu snažili neustále říkat, jak má dělat svou práci. Než přikročí k dalšímu, potřebuje mít ale naprostou jistotu, že on i Urda smýšlejí stejně. „Poslouchejte, teď tam půjdu a udělám něco, co je pravidlům vzdáleno tak, že se o tom nikdy nikdo nesmí dozvědět… myslím nikdo.“

Urda odvrátil oči, očividně mu to nebylo příjemné.

Rapp natáhl ruku a chytil ho za paži. „Ještě jsem vám neřekl celý příběh. Tohle nebude váš klasický výslech. Nemáme čas na to, abychom postupovali řádně.“

„Proč?“

„Protože máme důvod se domnívat, že tihle hoši chystají odpálit ve Washingtonu, D.C., jadernou zbraň, a nemáme ani tušení, jak blízko jsou k realizaci toho plánu, nebo jestli ten nájezd, který jsme provedli včera v noci, nepřispěje k tomu, aby svoje plány uspíšili.“ Rapp se díval, jak se Urdův výraz mění, pak jeho ruku pustil.

„Je to pravda… atomovku,“ opakoval Rapp. „Mluvíme o tak vysokých počtech obětí, že se mi ani nechce je odhadovat, a čas běží.“

Urdovi na chvilku poklesla čelist, pak řekl: „Moje bývalá žena a děti bydlí kousek za městem.“

Rapp si nikoli poprvé pomyslel, jaké má štěstí, že jeho žena odjela za rodiči do Wisconsinu.

Urda zavrtěl hlavou, jako by se snažil pochopit celkový rozsah téhle situace. „O jak velkou bombu jde?“

„To nevím. Je to jedna z věcí, co musíme zjistit, ale nemáme moc času. Potřebuju vaši pomoc. Arabsky a farsí celkem vládnu, ale paštúnština a urdština mi nic neříkají.“

Rapp ukázal k ohradě, kde umazané zajatce odtahovali od chrochtajících prasat. „Vím, že tihle dva chlapi mluví plynně arabsky, anglicky a paštúnsky, jeden z nich mluví jen paštúnsky a trošku arabsky. Nevím, jak mluví ti zbývající dva. Budu potřebovat vaši pomoc při překladu, ale hlavně budu potřebovat vaše oči a uši, protože všech pět vyslechneme společně.“

Urda se otočil od zajatců na pracovníka CIA. Pokud Urda věděl, existoval jen jeden důvod, proč by někdo mohl chtít vyslechnout všech pět zajatců zároveň. Zamyšleně sešpulil rty. „Jsou tu lidi, kteří to pro nás udělají,“ nadhodil.

Rapp zavrtěl hlavou ještě dřív, než stihl Urda dokončit svou větu. „Ne. Je to příliš zásadní, než abychom to svěřili násilníkům nějakého diktátora.“ Ukázal na svázané zajatce, kteří se v zástupu přesouvali do budovy. „Ten čtvrtý v řadě není nikdo jiný než Ali Saed al-Houri. Pomáhal naplánovat a provést útoky z 11. září, a jestli nezačne zpívat jako slavík, tak ho rovnou na místě zabiju a upřímně vám říkám, že mi to svědomí nezatíží ani trošku.“

Urda dlouze vydechl a podíval se na zem, jako by pro něj břímě toho, co se mělo stát dál, bylo až příliš těžké.

Rapp stiskl čelisti. „Udělám všechno, co je třeba, abych tyhle lidi donutil mluvit. V tom musíme mít jasno.“ Rapp otočil hlavu, aby měl jistotu, že se Urda dívá na něj. „A hodlám použít všechno, co je třeba, takže než tam vejdeme, musím najisto vědět, že na to budete mít žaludek a že až bude po všem, nikdy se o tom před nikým nezmíníte.“

Urdovy myšlenky se vrátily k jeho bývalé ženě a třem dětem. Představil si je všechny v posteli, v domě, v němž bydlel předtím, než mu tahle práce zničila manželství. Přemýšlel o důvodech, proč nadřadil svou kariéru své rodině. Smysl pro povinnost, pocit, že by mohl něco dokázat v téhle šílené válce proti terorismu a že někdo musí stát na cimbuří. Měl pocit, jako by všechna předchozí rozhodnutí splývala do tohohle jediného určujícího okamžiku. Okamžiku, kdy by jeho činy opravdu mohly něco znamenat. Pokud vůbec někdy existoval důvod ignorovat pravidla, tak to byl tenhle.

V obličeji se mu usadil rozhodný výraz a Urda neochvějně řekl: „Jdu tam s vámi.“

DVACET

Betonová podlaha byla vidět jen místy, a to ještě tam, kde byla popraskaná a zvednutá nahoru. Zbytek podlahy pokrývala hustá vrstva lepkavé hnědé hlíny. Budova měřila přibližně devět metrů na pětadvacet, měla na obou koncích velké dveře, kterými mohla projíždět vozidla, která sem vozila zboží nebo je odvážela. Zbožím v tomhle případě nejspíš bylo opium, prokletí i spása afghánského lidu. Z opia pramenilo obrovské bohatství, které mělo zase za následek kmenové spory, před nimiž i války gangů zlaté chicagské éry bledly závistí. Tihle lidi neřešili rozmíšky jen kulomety, měli na to těžké dělostřelectvo, což dokládal i ten sovětský bojový tank před domem.

Diktátoři, kteří dohlíželi na pěstování, výrobu i distribuci opia, byli pohádkově bohatí bezcitní muži, kteří pořád dokola prokazovali, že jsou ochotni použít jakoukoli dostupnou sílu k řešení problémů. A ta síla byla značná. Každý z vládců měl vlastní milice složené z ostřílených vojáků a k tomu ještě takřka bezedné fondy pro doplnění zásob svých vojsk tím nejlepším, co jim mohl bývalý Sovětský svaz a jeho satelity poskytnout, včetně zbraní, dělostřelectva, obrněné techniky a v pár případech i helikoptér.

Momentálně dospěli k určitému partnerství s Američany. Vládci svolili, že se přidají na stranu Američanů v postupu proti Tálibánu a al-Ká’idě. Američané měli na oplátku přimhouřit oči nad znovu kvetoucím obchodem s opiem. CIA jako vždy dostala za úkol jít příkladem ve vytváření a udržování tohoto faustovského spojenectví. Kennedyová měla pocit, že CIA na tohle opatření nakonec dojede, ale prozatím šlo o nejrozumnější postup.

Navzdory nevyhnutelné kritice a pravděpodobnému vyšetřování ze strany Kongresu, které zcela jistě jednoho dne vyhlásí političtí oportunisté, tohle spojenectví fungovalo. Tálibán byl rozprášen během pár měsíců s minimálními ztrátami na amerických životech a země, ačkoli ještě nebyla bezpečná podle západních norem, byla nejbezpečnější za posledních dvacet let.

Když Rapp stál v tom tmavém rohu chabě osvětleného skladu, souhlasil s tímhle vším a ještě s něčím navíc. Sledoval pytle s opiem naskládané u stěn a na chvíli se zamyslel nad jeho hodnotou. Rychle si řekl, že to snad radši ani nechce vědět. Potenciál pro korupci mezi pracovníky CIA, kteří pobírali běžný tabulkový plat, byl obrovský. Pracovali v omamném světě opia, peněz, špionů, drogových králů, ilegálních dodávek zbraní a vydírání. Už jenom jeho přítomnost v téhle budově by mu mohla způsobit problémy, které nemohl potřebovat.

Rapp přemýšlel, jestli je tohle ideální místo pro provádění výslechu, ale věděl, že nemá ani čas, ani zdroje na cokoli jiného. Úkol musel být splněn, a to rychle. Okamžité výsledky byly nesmírně důležité. Sebemenší nezdar si odskáče později.

Amerika byla v téhle válce v jisté nevýhodě. Skupiny přivážející mezinárodní pomoc a novináři se s radostí vrhali po jakékoli zprávě o tom, jak se Američané dopouštějí zvěrstev, zatímco se zdánlivě lhostejně stavěli k dennodenním hrůzám, jež páchali svatí bojovníci na druhé straně. V bezpečných a sterilních velínech, v mramorových sálech Kongresu bylo snadné zpětně hodnotit rozhodnutí a hledat vinu. Tady na bitevním poli ale vše působilo mnohem nejistěji. Normální byla spíš morální neujasněnost než jistota. Rapp se chystal k něčemu, co by mnoho těch lidí, jejichž životy tím měl zachránit, považovalo za barbarství. Tohle byla smutná ironie jeho života – že bude muset zabít, aby zachránil.

Pět zajatců bylo na jeho žádost seřazeno na kolenou uprostřed skladiště. Ještě pořád byli všichni spoutáni a měli roubíky. Rapp požádal Urdu, aby řekl oběma strážím, ať počkají venku, pak si vzal ze své černé neprůstřelné vesty špunty do uší. Zmáčkl tu měkkou pěnu a zastrčil si jeden špunt do levého ucha. Pak vystoupil ze stínu.

Když se blížil k pětici klečících mužů, přemýšlel, jestli ho někdo z nich pozná. Během potvrzovacích slyšení Kennedyové prozradil Rappovu totožnost jistý senátor, který se snažil vykolejit Ireninu nominaci tím, že označil Rappa za nájemného vraha ve službách CIA. Prezident se do toho zapojil a zveřejnil toho ještě víc. Rappova role v několika zásadních protiteroristických operacích byla poprvé přiznána, především pak ta, při níž zachránil životy stovek lidí včetně prezidenta samotného. Prezident označil Rappa za první obrannou linii amerického boje proti teroru, tisk se do toho silně zakousl, zveřejňoval a vysílal bezpočet příběhů se spoustou fotografií. Fanatičtí muslimští klerikové následně označili Rappa za nepřítele číslo jedna a požadovali jeho hlavu.

Když Rapp vstoupil do slabého světla, poznal podle výrazu ve tváři jednoho z mladších mužů, že ho poznal. Rapp sundal mužovi roubík a arabsky mu řekl, ať ostatním poví, kdo je.

Zajatec sklopil oči k zemi, bál se zadívat do očí muže, který stál před ním. Rapp opakoval svůj pokyn, tentokrát důrazněji.

Muž se zakymácel, pak si odkašlal, a když sebral odvahu, řekl: „Malikul Mawt.“

Rapp se usmál. Muž právě řekl ostatním, že Rapp je andělem smrti. „Přesně tak. Jmenuji se Azra’il a dnešek je Yaumud Deen.“ Soudný den.

Urda se postavil vedle něj před pětici mužů. Rapp ukázal na jednoho z nich a řekl: „Sundej mu roubík.“

Urda poslechl a pak zůstal stát vedle šedovousého muže.

Jelikož Rapp se na tenhle den těšil už nějakou dobu, prohlížel si mužovu ošlehanou tvář a pak řekl: „Ali Saede al-Houri, viděl jsem Sijjin a na něm je vaše jméno.“ Sijjin byla listina, na níž se sepisovala jména všech, kdo budou posláni do pekla.

Vrásčitý obličej se zkřivil důrazným nesouhlasem a muž si odplivl. Rapp nic jiného nečekal, takže se tomu bez potíží vyhnul.

„Jste lhář,“ křikl al-Houri arabsky. „Ani nejste skutečný věřící. Nejste nic víc než obyčejný vrah.“

Rapp smutně zavrtěl hlavou. Šlo o plán, který měl zapůsobit na ostatní čtyři muže. CIA vedla o al-Hourim rozsáhlý spis, z nějž velkou část sestavila egyptská tajná policie v době, kdy působil jako člen Muslimského bratrstva. Jeho víra byla neotřesitelná už tehdy, a v průběhu let zcela jistě ještě zesílila. To znamenalo, že zlomit ho by bylo neobyčejně těžké, i kdyby měl Rapp na jeho zpracování tolik času, kolik by chtěl.

„Nejsem lhář,“ odpověděl Rapp bez stopy zlomyslnosti. „Alláh nemá v lásce ty, kdo zabíjejí nevinné ženy a děti. Vaše jméno je na tom seznamu a já jsem tady, abych vás poslal do pekla.“

Al-Houri se rozesmál Rappovi do obličeje. „Role se obracejí. My brzy zaznamenáme obrovský zásah ve jménu Alláha a vy za to draze zaplatíte.“

Rapp si dřepl, aby se mohl podívat al-Hourimu přímo do očí. „Našel jsem váš úkryt pod domem.“ Rapp se odmlčel, aby nechal to překvapení vyznít. „Zajímavý plán… škoda jen, že to nevyjde.“

Stařec se usmál. „Nemůžete nás zastavit. Nemáte na to dost času.“

Rapp poznal, že jeho sebejistý úsměv není hraný. Zmocnil se ho strach, až málem položil další otázku, ale zarazil se. Neexistovala šance, že by mu stařec odpověděl. Ať by Rapp říkal al-Hourimu cokoli, jeho víra a jistota ve správnost zvolené cesty zůstanou neotřesené. Tím byl nebezpečný. Jeho odhodlanost by mohla poskytnout ostatním sílu. Musel být odstraněn, aby ostatní promluvili.

Rapp vstal a pomalu přešel za zajatce. Přiblížil se k Urdovi a něco mu pošeptal do ucha. Urda přikývl a podal mu jednu ze svých pistolí Kimber ráže 0,45. Rapp si tu těžkou a neskutečně hlasitou pistoli vzal a postavil se za al-Houriho, který se snažil podívat do očí ostatním zajatcům. Rapp držel zbraň v levé ruce, natáhl kohoutek a volnou rukou si přikryl pravé ucho.

Dal al-Hourimu nerezovou hlaveň pistole na půl metru od hlavy a řekl: „Ali Saede al-Houri, svými skutky jste se odsoudil do pekla, a já vás tam teď pošlu.“ Nepřišly by žádné zpovědi v poslední minutě, jen příkazy pro ostatní, aby zachovali věrnost jejich věci, takže než stihl al-Houri pronést jediné slovo, Rapp stiskl spoušť.

DVACET JEDNA

Mitch Rapp si nebyl jistý, jestli věří v peklo, ale pokud takové místo opravdu existovalo, Ali Saed al-Houri už tam mířil. Rapp jeho tělo převrátil, aby se ostatní mohli dobře podívat na to, co je může potkat. Síla té kulky ráže 0,45 s dutou špičkou prorazila teroristovi do hlavy otvor veliký jako mužská pěst, v místech, kde míval nos a horní ret, teď zela rozevřená rána.

Když se na něj Rapp díval, nepociťoval ani nejmenší pocit viny nebo lítosti. Al-Houri patřil k organizátorům nejhoršího teroristického útoku v amerických dějinách. Radoval se a těšil ze smrti tří tisíc mírumilovných mužů a žen a plánoval jich zabít ještě další tisíce. Byl to zlý a zvrácený náboženský fanatik, který zasluhoval kulku, která mu před chvilkou vyrazila z hlavy velkou část mozku.

Rapp přecházel před zbývajícími čtyřmi zajatci. Nikdo z nich se neodvážil zvednout oči a podívat se na něj. Věděl, že v uších jim asi duní kvůli ráně z té silné pistole, takže arabsky zakřičel: „Který z vás chce do pekla jako další?“

Rapp se s Urdou dohodl, aby všechno, co řekne, tlumočil do paštúnštiny. Dál vyprávěl o siratu; mostu nad peklem, který musejí přejít všichni muslimové, aby zjistili, jestli se dostanou až do jannah, neboli ráje. Recitoval verše z koránu, jež odsuzovaly zabíjení nevinných civilistů. Hřímal o nutnosti očištěného stavu pro to, aby člověk mohl být přijat do nebe. Chrlil verš za veršem, aby do jejich úzkých myslí zasel pochyby o tom, že jsou opravdoví mučedníci a že si tedy zasluhují vpuštění do ráje. Volal jim přímo do uší a křičel, že zbytek životů stráví nekonečným utrpením, pak jim ale nabídl šanci k pokání. Šanci pro očištění a smytí viny. Když připravil všechno tak, jak mu čas dovolil nejlépe, rozhodl se zajatce rozdělit a začít je vyslýchat jednoho po druhém.

Urdovi bodyguardi se vrátili do skladiště a vytáhli trojici mužů ven, nechali tam jen toho, kterého si vybral Rapp. Byl z nich nejmladší, byl to ten, který Rappa poznal. Patřil mezi jeho dvě divoké karty. Rapp ani neznal jeho jméno. Bylo by ideální, kdyby věděl přesně, o koho jde, mít o něm detailní informace, aby věděl, kde má zatlačit a naléhat, ale to nepřicházelo v úvahu.

Rapp vzal pár prázdných kbelíků a otočil je dnem nahoru. Když přešel za vězně, muž sebou trhl. To bylo dobré znamení. Rapp ho chytil v podpaží a zvedl ho na kbelík. Pak přisunul druhý kbelík o něco blíž, posadil se a podíval se do očí tomu mladému muži z těsné blízkosti. Vedle nich leželo bezvládné al-Houriho tělo, krev mu vytékala z hlavy a klikatila se směrem k bosým nohám zajatce. Sloužilo to jako zásadní připomínka toho, kam by tenhle výslech mohl vést.

Rapp si poprvé pořádně prohlédl mužův obličej. Měl samozřejmě vousy, takhle na pohled nevypadal jako Arab nebo Peršan. Ten mladík byl možná Afghánec nebo Pákistánec a vypadal, že mu je tak kolem pětadvaceti.

„Umíte anglicky?“ zeptal se ho Rapp klidným hlasem.

Zajatec ani nezvedl hlavu, nedíval se na něj. „Ano,“ odpověděl tiše.

Ta odpověď prozrazovala víc, než by se zdálo možné. Angličtina se obvykle učila jako druhý jazyk v Afghánistánu i Pákistánu, ale ne v hornaté oblasti u hranic. To znamenalo, že ten mladý muž je pravděpodobně z většího města. ‚Jak se jmenujete?“

„Ahmed.“

„A máte i příjmení?“ zeptal se Rapp.

Zajatec zprvu neodpověděl.

„Je to jenom jméno,“ pobízel ho Rapp. „Vy taky znáte moje.“

Neochotně odpověděl: „Khalili.“

„Kolik vám je?“ Rapp chtěl začít od základních faktů.

„Devatenáct.“

Rappa překvapilo, jak je ten muž mladý. Vypovídalo to o drsnosti života, který tu žili, že by si ho mohl klidně splést s někým o deset let starším. Rapp se podíval na Urdu a zvedl si ruku k uchu, jako kdyby telefonoval. Urda přikývl a zamířil ke dveřím. Rapp pochyboval, že by jméno toho devatenáctiletého hocha našli v databázi, ale za pokus to stálo.

„Jste ženatý, Ahmede?“

„Ještě ne.“

Chlapec se mu pořád ještě odmítal podívat do očí.

„Odkud jste?“ Rapp natočil hlavu tak, aby se na něj mladík musel podívat.

Rozhodl se neodpovědět a nespouštěl oči z podlahy před sebou.

Rapp vstal a přešel za něj, čímž už takhle napjatou atmosféru ještě zesílil. „Ptal jsem se, odkud jste?“

„Z Karáčí,“ odpověděl mladík, ramena napjatá strachy.

Z velkého města na jihu Pákistánu. Ten mladík byl nejspíš produktem jedné z mnoha náboženských škol, jež financuje Saúdská Arábie a kde do dětí hustí učení striktní islámské sekty wahhábovců.

Rapp přecházel kolem muže, až se nakonec zase zastavil před ním. „Byl jste sirotek?“

Muž přikývl.

V téhle oblasti to bylo až příliš obvyklé. Wahhábovci vyhledávali sirotky a děti ulice v těchhle velkých zchudlých městech a cpali jim do hlavy výbušnou rétoriku.

Rapp pocítil vůči tomu mladíkovi, který seděl před ním, určitý soucit. Už neviděl mladého muže, ale dítě, kterému vymyli mozek. Rapp si přisunul kbelík ještě blíž k němu a zase se posadil. Natáhl ruku a zvedl chlapci obličej. „Nejsem anděl smrti, Ahmede, a nezabiju tě.“ Rapp si všiml inteligentního výrazu v chlapcových očích.

Ahmedovy hnědé oči se začaly zalévat slzami, odtáhl bradu od Rappa. „Jste lhář.“ Spočinul pohledem na mrtvém těle ležícím na prašné zemi. Pevně zavřel oči a odmítavě zavrtěl hlavou.

„Neřekl jsem, že nezemřete, ale že se tak nestane mou rukou.“ Rapp pokynul ke dveřím. „Ti dva Afghánci, kteří vás hodili prasatům… celé rodiny jim vyvraždil Tálibán. Chtěli vám udělat spoustu hrozných věcí, a to ještě předtím, než se dozvěděli, že jste z Pákistánu. Ani si nepřejte vědět, co.“

Pak ukázal na zakrvácenou mrtvolu na zemi a řekl: „Tohle je jednodušší cesta úniku. Bude se sice navěky smažit v pekle, to jistě, ale aspoň nemusel protrpět tu potupu, kdy ho někdo jiný nutí sežrat vlastní genitálie.“

Mladík se začal třást.

„Když se mnou nebudeš mluvit,“ pokračoval Rapp, „nebudu mít na výběr a předám tě jim, a pak už se můžeš rozloučit s jasným náhledem na svět, než ho opustíš.“

„Neudělal jsem nic zlého,“ řekl chlapec obranně.

„A můžeš si tím být jistý? Předstíráš, že víš, co si přeje Alláh? Můžeš si být stoprocentně jistý, že ti muži, kteří ti poskytli náboženské vzdělání, znají beze zbytku záměry prorokovy?“ Rapp znovu zvedl Khaliliho bradu. „Ahmede, myslím, že jsi chytrý… chytřejší než ostatní. Nečetl jsi nikdy korán a neříkal sis, jak imámové vydolují takovou nenávist z knihy, která je tak plná míru a krásy?“

Chlapec se tentokrát neodtáhl. Rapp mu pustil bradu a položil mu dlaň na rameno. „Když mi to dovolíš, můžu ti pomoct, Ahmede. Vezmu tě odsud a postarám se, aby se ti nic nestalo. Setkáš se s jinými muslimy, kteří jsou osvícení. Muslimy, kteří ti poví, že lidé, co tě učili, jsou falešní proroci, zvrácení muži zaslepení bigotností a nenávistí vůči svým bratrům. Jen pár mil odtud čeká letadlo. Horká sprcha, čisté oblečení a modlitební kobereček, abys mohl napravit věci. To je jedna možnost. Druhá představuje několik dní, možná i týdnů až měsíců plných bolesti a ponížení, jaké si neumíš ani představit.“

Rapp odtáhl svou dlaň. „Rozhodni se sám, ale musíš prokázat ochotu spolupracovat, jinak tě předám Afgháncům.“ Podíval se na chlapce a sledoval, jak se mu uklidňuje dech. Rapp mu nechtěl dát moc času na rozjímání o odpovědi. Byl si jistý, že mu v uších znějí hlasy jeho náboženských učitelů a napovídají mu, že jejich verze islámu je tou jedinou pravou. Muslimové, kteří s ním nesouhlasili, sešli z cesty a v průběhu staletí odpadli.

Rapp se postavil a vykročil ke dveřím. Pak přes rameno řekl: „Tvoje mlčení budu chápat jako neochotu spolupracovat.“

Neušel ani tři kroky, když zaslechl zlomený hlas zajatce, který říkal něco, čemu jen stěží rozuměl. Přinutil se otočit pomaleji, než by si sám přál. „Co jsi říkal?“

„Chystají se zabít vašeho prezidenta.“

„A jak?“

Zavrtěl hlavou. „To nevím.“

Rapp se pár vteřin díval na jeho schoulenou postavu. „Ahmede, jestli se máme něčeho dobrat, budeš mi muset říct všechno.“

„Já nevím jak,“ řekl muž tentokrát rozhodněji. „Bombou.“

„Něco o nějaké bombě jsem slyšel.“

Rapp cítil, jak mu srdce buší rychleji.

„Jadernou bombou?“ Chlapec zvedl oči. „Neslyšel jsem je mluvit o jaderné bombě.“

„Ahmede, mně nesmíš lhát.“

„Přijel jsem teprve předevčírem. Téhle části operace jsem se neúčastnil.“ Rapp se vrátil ke kbelíku a posadil se. „Co ještě říkali o té bombě? Opakuj všechno.“

„Slyšel jsem, že říkají, že je hrozně velká.“ Ahmed sklopil oči, jako by se styděl. „Že prý zabije tisíce lidí. Všechny vaše politiky a generály.“ Rappovi poklesla čelist, nechtěl tomu odhalení uvěřit. Napadala ho jen jediná bomba, která by dokázala zabít tisíce lidí. „Ahmede, víš, kolik muslimů žije ve Washingtonu, D.C.?“

„Ne.“

„Tisíce. Tyhle bomby nezabíjejí jen politiky a generály. Myslíš, že Alláh prokáže odpuštění tomu, kdo zabije tolik oveček z jeho stáda?“

„To nevím.“

„Ale víš, Ahmede,“ odsekl Rapp, „ale víš.“ Absolutní šílenství téhle informace uvedlo Rappa na chvíli do rozpaků. Ti hajzlové to nakonec opravdu provedou. „Kdy má k tomu útoku dojít?“

„Nevím.“

„Ale no tak… musíš mít nějakou představu.“

„Vím jen, že brzy.“

„Jak brzy?“ zeptal se Rapp.

„Nevím.“

Rapp se na svého zajatce zlověstně podíval.

„Přísahám vám, že to nevím! Jenom plním rozkazy. Minulý pátek nám Waheed Abdullah řekl, že máme odjet z Karáčí a vyrazit na cestu do hor.“

„A proč?“

„Kvůli poprasku, který se strhne poté, co ta bomba vybuchne.“

Rapp složil tvář do dlaní. Ti idioti neměli ponětí o tom, jakou Pandořinu skříňku se chystají otevřít.

Po chvíli se vzpamatoval. Zatím Ahmedovi věřil, ale potřeboval si promluvit i s ostatními a zjistit, jestli by mohli tenhle příběh potvrdit. Zejména potřeboval zjistit, jestli ostatní nevědí víc. Byl odhodlán si vsadit, že dva z nich určitě.

Rapp vzal Ahmeda v podpaží a zvedl ho na nohy. „Tak jdeme, a nechci, abys mluvil s ostatními. Ani se na ně nedívej!“ Přešli ke dveřím, Rapp táhl spoutaného zajatce s sebou, když došli k plaňkovým dveřím, Rapp je otevřel a na chvilku je oslepilo jasné ranní slunce. Rapp zvedl ruku, aby si zastínil oči, a postrčil Ahmeda k Urdovi.

Urda měl u ucha svůj mobilní telefon. Zvedl prst, aby Rappovi naznačil, že potřebuje jen vteřinu. Poodešel o pár kroků a poslouchal dál. „Dobře. Díky za zprávy. Ozvěte se, jakmile se dozvíte něco dalšího.“

Urda zavřel telefon a šel k Rappovi. Ostatní tři zajatci klečeli na zemi svázaní a s roubíky v ústech asi patnáct metrů od nich. Urda chytil Ahmeda za ruku a řekl Rappovi: „Pojď za mnou.“

Všichni tři odešli k vozům, kde Urda posadil Ahmeda na zem. Upevnil mu roubík a vzal smradlavý hadr, který mu chtěl přehodit přes hlavu.

Rapp ho zarazil. „Kapuci nepotřebuje.“

Urda odhodil hadr na zem a pokynul Rappovi, aby šel za ním. Vedl ho za roh budovy a tak potichu, že ho i Rapp sotva slyšel, řekl: „To mi volal jeden z mých lidí ze základny. Našli několik zajímavých spisů o pár lidech, které jsme hledali. Chceš hádat, o koho jde?“

Rapp neměl na hádanky náladu. Chvilku nechal své myšlenky bloudit kolem a přemýšlel o městě, kde vyrůstal. O tom, čemu říkal domov.

O tvářích nevinných lidí, kteří žijí své počestné životy. Všichni byli v ohrožení.

„Nemám tušení.“

„Víš o těch pohřešovaných pákistánských jaderných vědcích, které jsme se snažili vystopovat?“

Rapp jen zavrtěl hlavou. „Ono je to snad čím dál horší.“

„Ty složky jsou poměrně detailní. Plné zpráv o jejich činnostech, v jednom případě až pět let zpátky. Nabrali je agenti v místních mešitách, kde byli ti vědci zapsaní… přesně tak, jak jsme čekali.“

„A ještě nějaké dobré zprávy?“ zeptal se sarkasticky.

„Ne“

Rapp se ohlédl přes roh a podíval se na Ahmeda. „Khalili tvrdí, že odešel z Karáčí minulý pátek, když jim Abdullah přikázal, aby se sbalili a vyrazili do hor.“

„Do hor?“

„Kvůli represím. Myslí si, že ty zatracené hory je můžou ochránit.“

Urda se podíval na jih. Hory vypadaly zdálky jako vzdálená hradba mraků. „Ty hory je chrání už staletí.“

„Ale teď jim nepomůžou, Jamale. Jestli mají atomovku a odpálí ji v D.C., tak se ty hory stanou jejich hrobem.“ Rapp vystoupil zpoza rohu a podíval se na trojici zajatců, které ještě zbývalo vyslechnout. Cítil, jak v něm kypí vztek, což nebylo vždycky dobré, ale s ohledem na nedostatek času, který jim svazoval ruce, neexistovalo žádné elegantní řešení.

„Pojď se mnou,“ řekl Urdovi. „Ať to máme z krku.“

DVACET DVA

Rapp táhl Hassana Izz-al-Dina do místnosti za jeho dlouhé černé vlasy. Muž měl značné rezervy v oblasti osobní hygieny, a to i předtím, než ho vyváleli v prasečím výběhu. Al-Din měl ještě v ústech roubík, takže nadávky, které směřoval na Rappa, se moc daleko nedostaly. Rapp posadil toho extremistu původem z Jemenu jako pytel odpadků na jeho mrtvého druha. Al-Din zuřivě zápasil se svými pouty a zároveň se snažil slézt ze svého mrtvého přítele.

Odkutálel se od mrtvoly právě včas, když na jeho místo Urda posadil Waheeda Ahmeda Abdullaha. Abdullahova reakce na posazení na tělo jeho zemřelého přítele se v ničem nelišila od al-Dinovy.

Rapp zvedl al-Dina na kolena, a jakmile se Abdullah odkulil z mrtvoly, zvedl za vlasy ze země i jeho. Oba muži klečeli bok po boku a mrtvé tělo al-Houriho leželo před nimi. Rapp vyndal roubík jednomu z mužů a pak druhému. Vzduchem létaly zuřivé arabské nadávky. Počestnost Rappovy matky byla napadena hned jako první a pak se jejich pozornost upřela na jeho ženu.

Rapp tam jen postával se založenýma rukama a díval se, jak ti vousatí parchanti rozsévají nenávist. Chtěl, aby to ze sebe všechno vysypali, pak teprve zareaguje. Pak se jich arabsky zeptal: „Už jste skončili?“

Muži si odplivli jeho směrem a spustili druhou tirádu stejně obhroublou jako první. Použili mnoho z předchozích nadávek, jen je pronášeli s dvojnásobným odhodláním, jenže stejně jako předtím, i teď jim došla pára a poněkud je rozezlilo, že Rapp odmítá jakkoli reagovat.

Rapp věděl o každém z nich poměrně dost. Věděl, odkud pocházejí a kde do nich nalili náboženské poučky. Ačkoli si nedokázal vybavit všechna jména, věděl taky, že CIA má seznam členů jejich rodin.

„Už jste skončili?“ zeptal se znovu.

Tentokrát procedili mezi zuby jen pár nadávek a pak zmlkli.

„Fajn,“ odpověděl Rapp s uspokojením. Vytáhl z pouzdra na noze svou pistoli FNP-9 ráže 9 mm a zamířil na al-Dina. Bez otázky, slova či varování stiskl jednou spoušť, z hlavně vyšlehl záblesk a třeskla rána. Než stihl Abdullah zareagovat, Rapp zamířil zbraní na něj a vystřelil znovu.

Všechno to proběhlo za necelou třetinu, a oba muži leželi na zemi a řvali bolestí, ale neměli možnost, jak sevřít své rozdrcené čéšky.

Rapp se postavil nad mrtvolu al-Houriho a podíval se na oba bolestí zkřivené obličeje. „Přece jste si nemysleli, že to bude taková hračka, co?“

Al-Din se ho pokusil skrz zavřené zuby zasypat dalšími nadávkami, i když už pozbyly na intenzitě, kterou překypovaly před chvilkou. Abdullah zareagoval přesně tak, jak od něj Rapp očekával. Jen tam ležel na špinavé zemi a tiše sténal.

Rapp se rozhodl k vypočítanému riziku a dospěl k rozhodnutí podle toho, co už věděl. Sklopil zbraň a řekl: „Tak mi povězte o té bombě.“

Abdullah se chystal promluvit, ale al-Din ho zastavil. „Mlč! Neříkej mu už ani slovo.“

Rapp se sklonil nad oběma muži, zareagoval bez váhání a špetky zlomyslnosti. Chytil Abdullaha za vlasy a přistrčil mu obličej k al-Dinovi. Natáhl pistoli a namířil ji na hlavu al-Dinovi, muži, o němž předpokládal, že nepodlehne nátlaku tak snadno. Muži měli obličeje natlačené těsně k sobě. Rapp stiskl spoušť a vyslal Jemenci do tváře kulku. Al-Dinovo celé tělo se při nárazu otřáslo, pak se uklidnilo, jen jeho prsty se chvěly. Abdullah lapal po dechu, oči ho pálily od výstřelu a obličej měl pokrytý krví a tkání.

Rapp věděl, že al-Din se narodil v chudé jemenské rodině a ve věku patnácti let odešel bojovat proti Sovětům v Afghánistánu. Měl zkušenosti z boje a nejspíš by z obou dvou vydržel déle. Taky velel výcvikovému teroristickému táboru, z nějž vzešlo sedm z únosců z 11. září, a už jen z toho důvodu necítil Rapp žádné výčitky nad tím, že mu prohnal kulku hlavou.

Abdullah oproti tomu pocházel z bohaté saúdské rodiny, a jelikož neprojevil žádné reálné umění či zájem o obchod, poslali ho ve dvanácti letech, aby dostal náboženské vzdělání v jedné z velkých wahhábovských medres v Mekce. Abdullah byl sice kovaný, ale rozmazlený muslim.

„Takže,“ Rapp si klekl nad Saúda a namířil mu hlavní své pistole na hlavu. „O něčem jsme se bavili. Pověz mi o té bombě.“

Abdullah měl obličej zkřivený bolestí od střely do kolene. Podíval se na zkroucenou ruku svého mrtvého druha. O chvíli později zavřel oči a řekl: „O žádné bombě nic nevím.“

„Špatná odpověď,“ Rapp zvedl pistoli. Nechtěl Abdullaha zabít, aspoň ne hned, ale to ten člověk zatím nemusel vědět.

„Ne… ne… mluvím pravdu!“ Abdullah pevně zavřel oči, jako by to nějak mohlo zbrzdit účinek kulky. „Já v téhle části operace neměl prsty.“

„Abdullahu, poslouchej mě velice pozorně. Když mi neřekneš všechno, co chci vědět, zabiju tebe, pak si najdu všechny tvoje příbuzné a zabiju každého z nich. Tak, naposled…“ Rapp se naklonil blíž k němu a přitiskl mu ocelovou hlaveň pistole ke spánku, tlačil mu hlavu na špinavou zem. Je ta bomba atomová?“

Abdullah strachy zkroutil tvář. „Ano.“

Jak silná?“

„To nevím,“ sténal. „Upřímně.“

„Nekecej!“

„Přísahám, že to nevím. Řekli mi jen to, že zničí celé město.“

Jaké město?“

„Washington.“

Rapp stiskl pažbu pistole silněji. „Kdy ji chcete odpálit?“

„Někdy tenhle týden… myslím.“

Rapp se opřel o pistoli a zakřičel: „Co to znamená někdy tenhle týden?“

„To nevím. Řekli mi jenom, že se to stane tenhle týden.“

„A kde je ta bomba teď?“

„Nevím.“

Rapp zvedl pistoli Saúdovi ze spánku a namířil mu do klína. „Já ti ustřelím koule, Abdullahu! Kde je ta bomba, krucinál!“

„Nestřílejte!“ žadonil muž. „Měla dorazit včera.“

„Kam?“

Abdullahovi přelétl po obličeji zděšený výraz. „To opravdu nevím. Vím jen, že měla přiletět letadlem.“

„Jakým letadlem?“

Abdullah zavřel oči. „Nákladním.“

„Jaký přepravce a odkud?“

„To nevím.“

Rapp nechával pistoli na místě. Nebylo jasné, jaká část, pokud vůbec něco, z toho, co se právě dozvěděl, je pravda, ale každopádně to musel okamžitě ohlásit Kennedyové. V mysli se mu vylíhl nápad a on se rozhodl ho využít. Vstal, sehnul se, chytil hrst zajatcových vlasů a začal ho táhnout po zemi.

Podíval se na Urdu a řekl: „Naložte ty druhý dva. Vracíme se na základnu.“ Když dorazil ke dveřím, jednou rukou je držel otevřené, pak pod vlivem náhlé inspirace zastavil a přibouchl dveře teroristovi do rozdrceného kolene.

Abdullah vykřikl bolestí. Rapp pár vteřin počkal a znovu ho udeřil dveřmi do kolene. Abdullah stočil oči v sloup a zrychleně dýchal.

Rapp se sklonil a zavrčel mu do ucha: „Hádej, kam jedeme?“

Abdullah buď jeho otázku neslyšel, nebo byl v takových bolestech, že nebyl schopen odpovědi, takže ho Rapp chytil za vlasy a zařval mu otázku podruhé do ucha.

„Nevím,“ odpověděl Abdullah a z tmavohnědých očí se mu valily slzy.

„Do epicentra, ty burane.“ Rapp ho vytáhl na slunce. „Připoutám tě k Washingtonovu památníku, abys to měl z první ruky.“

Rapp začal táhnout Abdullaha k čekajícím vozům. Nedokázal si vzpomenout, kdy byl naposledy takhle rozčilený. Nakonec se to potvrdilo. Tihle ignoranti se opravdu chystali uvrhnout svět do chaosu.

„Hej, Abdullahu,“ řekl Rapp ironicky, „možná by šlo vyzvednout ještě tvoje bráchy, sestry, neteře i synovce.“ Rapp ho táhl přes zubatou zídku. „Všichni Abdullahovi. To udělám. Zavolám korunnímu princovi, to je můj kámoš, a nechám je tam poslat.“

„Korunní princ,“ sykl Abdullah, „není žádnej váš kamarád.“

„Ale je,“ odpověděl Rapp žoviálně. „Vlastně mi dluží laskavost.“ Rapp došel k zadní části jednoho z vozů a pustil vlasy svého zajatce.

Abdullah ztěžka dopadl hlavou na zem. Rozezleným hlasem pak řekl: „Tím se prokazuje, že jste lhář. Já korunního prince znám.“ Abdullah zasténal bolestí a dodal: „Je to opravdový věřící, ten by se nikdy nebavil s někým, jako jste vy.“

Rapp se zasmál. „Korunní princ věří v Alláha, ale nenechá se oblbnout tím, co žvaní wahhábovci.“

„Lháři!“

„Pamatuješ si tlusťocha Omara… jeho nevlastního bratra? Jasně, že pamatuješ. Omar vám posílal peníze, abyste měli z čeho platit ten váš soukromý džihád.“ Rapp si dřepl a ukázal na sebe. „Vloni v Monaku jsem ho zabil a korunní princ mi osobně poděkoval za to, že jsem ho zbavil potíží.“

Výraz v zajatcově tváři byl k nezaplacení.

Rapp sklopil zadní dveře. „Jo, budu mu muset zavolat. Pak ti aspoň bude moct celá rodina osobně poděkovat za to, žes je zabil. Všichni do jednoho.“

DVACET TŘI

Washington, D.C.

Irene Kennedyová stála v zadní části Střediska globálních operací v sedmém patře staré budovy ústředí v Langley. Pomalu položila sluchátko bezpečného telefonu zpět na místo. Skoro minutu nemluvila ani se nepohnula. Místnost kolem ní bzučela vším možným moderním komunikačním vybavením. Všechno to – každý hlas, pípnutí, vrčení, cvrlikání a cvakání kláves – se slévalo do jednolitého hluku, ona ho ale dokázala vytěsnit.

Národní bezpečnost Ameriky byla vážná věc a Dr. Irene Kennedyová to nikdy nezpochybňovala. Představa atomového výbuchu však dokázala provést s lidmi zvláštní věci. Nebyla ohromena strachem. Naopak. Jen se snažila pochopit celkový rozsah toho, co jí Rapp právě řekl, protože věděla, že jakmile provede další krok, není cesty zpět. Nebude se moci vrátit, aspoň dalších pár hodin. Tohle bude pravděpodobně její poslední šance na klidné vyhodnocení situace předtím, než se do toho zapojí plejáda lidí a úřadů: ministři, jejich náměstci, ředitelé, náměstci ředitelů, generálové, admirálové a samozřejmě sám prezident a všichni političtí poradci, kteří jsou s ním spojeni. Někteří z těchhle lidí dokázali udržet tajemství, ale většina ne.

Kennedyová se podívala na tři obrovské televizory, které dominovaly přední stěně místnosti. Všechny byly naladěné na nonstop zpravodajské kanály. V současnosti se neobjevila žádná převratná zpráva a doufala, že takhle to zůstane aspoň pro příštích čtyřiadvacet hodin, dokud se jim nepovede to nějak zpracovat.

Kennedyová trošku neochotně zvedla sluchátko bezpečného telefonu. Prohlédla množství tlačítek, až našla řádné pro rychlou volbu a stiskla je. O pár vteřin později to zvedl službu konající důstojník ve velitelském středisku spojených operací Tajné služby.

„Tady ředitelka Kennedyová. Spojte mě urychleně s agentem Warchem.“

Po několika vteřinách a několika cvaknutích se ve sluchátku ozval unavený hlas. „Tady Warch.“

Kennedyová znala zvláštního agenta, který měl na starost ochranku prezidenta. „Jacku, tady Irene. Promiň, že tě otravuju v takhle hloupou dobu, ale došlo k jisté situaci.“

Warchův hlas zněl najednou méně unaveně. „Co je?“

„Chystám se vyhlásit Operaci Archa, a ne jako cvičení.“ Kennedyová si představila, že agent teď sklouzává z postele. Operace Archa, kódové označení pro evakuaci klíčových vládních úředníků z města, byla vyhlášena doposud jen jednou, i na to si oba dobře pamatovali.

„Dobře. Co nám hrozí?“

„Máme důvod se domnívat, že ve městě se nalézá zbraň hromadného ničení.“

„Jaká?“ Warchův hlas zněl najednou nervózněji.

„Nikdo se to nesmí dozvědět, Jacku. Ještě jsem to neřekla ani Pentagonu.“

„Chápu, ale musím vědět, co proti mně stojí.“

„Informace, co teď máme, ukazují na jadernou zbraň.“

„Ježíši Kriste.“

„Jacku, musí se to provést velmi nenápadně, ale rychle. Žádná helikoptéra. Posaďte ho do limuzíny a co nejrychleji ho odvezte do Camp Davidu, aniž byste vzbudili rozruch. První dámu vezměte s sebou, a ne nepovažujte za odpověď.“

„Rozumím.“

„Potvrď mi to pak, jakmile budou sedět v limuzíně a pojedou tam. Ještě patnáct minut mě zastihneš ve Středisku globálních operací.“

„Rozumím.“

Kennedyová ukončila hovor a otočila se na Carla Bensona, ředitele Střediska operací. Měl všechny informace o dosavadním vývoji a čekal na další pokyny.

„Připravte mi helikoptéru a tady to utěsněte. Nechci, aby kdokoli soukromě volal tam nebo ven.“

Benson přikývl a odešel splnit její rozkazy.

Ředitelka CIA nevzala telefon okamžitě. Příští hovor rozpoutá bouři varovného zvonění, buzení lidí a jejich rozesílání pro zajištění federálních budov strategicky rozmístěných kolem Washingtonu, D.C. Mnozí z nich odejdou od zmatených manželek a dětí, které si budou lámat hlavu, co se asi děje. Ráno už tisíce lidí budou vědět, že se děje něco zásadního, a začnou do toho rýpat média. Fakta, která Mitch Rapp právě odhalil, bude možné před veřejností utajit jen velice obtížně, jenže jakmile se to zveřejní, propukne hotový blázinec.

Tohle byl hlavolam, který museli rozlousknout. Pokud chtěli ty teroristy zastavit, museli použít všechny prostředky, které Amerika pro svou národní bezpečnost měla, ale zároveň museli i doufat, že tím neupozorní i teroristy samotné. Bude to naprosto neudržitelné tajemství, ale neměli jinou šanci, než to zkusit.

DVACET ČTYŘI

Tajná služba byla ve své práci velice dobrá z několika důvodů. Selekční proces, kterým byli agenti vybíráni, patřil k nejpřísnějším ve všech policejních složkách, ale šlo hlavně o úroveň jejich výcviku a častost cvičení, která je odlišovala prakticky od všech ostatních osobních ochranek kdekoli na světě. Neustále se vytvářely scénáře, které se probíraly s novými agenty přibranými do prezidentovy ochranky i s veterány.

V ultramoderním výcvikovém středisku v Beltsville v Marylandu se agenti učili střílet s milimetrovou přesností a do omrzení cvičili procedury pro převoz prezidenta auty a jak zvládnout dav, když se jejich svěřenec rozhodl vystoupit z auta a projít se po prostranství. Kromě toho taky donekonečna cvičili v Bílém domě, Camp Davidu i na Andrewsově letecké základně. Tohle neustálé cvičení je připravovalo na jediný konkrétní úkol. Když propukla krize, šlo o vteřiny, a zaváhání jen jediného agenta mohlo rozhodnout o tom, jestli prezident bude žít nebo ne.

Aby to bylo ještě zamotanější, muži a ženy, které měli chránit, se chovali všelijak, jen ne poslušně. Byli to skoro vždycky inteligentní, nezávisle myslící tvorové zvyklí na to, mít věci pod kontrolou. Neradi dělali to, co se jim řeklo, a velmi často odolávali návrhům, které jim sdělovali agenti Tajné služby ohledně řádného stupně bezpečnosti.

Tohle všechno zapadalo do toho, jak Tajná služba konala svou práci. Takže i kdyby ředitelka Kennedyová dala přednost tiché spořádané evakuaci prvního páru, o níž by vědělo jen co možná nejméně lidí, tak to prostě nešlo udělat. Pokud existovalo i jen podezření na to, že v hlavním městě může být atomová zbraň, Warch chtěl mít prezidenta co nejdál a zavřeného v bezpečném bunkru.

Rozhodovaly vteřiny, a jelikož Warchovi potrvá dvacet minut, než se do Bílého domu dostane, evakuaci bude muset provést velitel hlídky. Warch měl dvě možnosti, z nichž první spočívala v tom, že by zavolal Beth Jorgensonové a pronesl jedinou větu, která by pak rozpohybovala pečlivě nacvičenou a předem naplánovanou evakuaci, jejíž dokončení by netrvalo ani šedesát vteřin. Nebo mohl Jorgensonové zavolat a říct jí, aby klidně a tiše sbalila prezidenta s první dámou a odvezla je do Camp Davidu bez toho, že by při tom dělali scény.

Potíž s druhou možností byla v tom, že existovalo asi padesátiprocentní riziko, že prezident se rozhodne nesplnit jejich pokyny včas, a devadesátiprocentní, že první dáma rovnou odmítne kamkoli jezdit. Prezident bude chtít podrobnosti a pak si bude chtít promluvit se svými poradci s cílem dosáhnout konsenzu. Warch se rozhodl, že na tuhle variantu nemá nervy. Jestli dojde k nějakému nezdaru, tak se s tím prostě vypořádá později.

KDYŽ Z BEZPEČNÉHO vysílačkového okruhu ochranky vyšla Warchova zpráva, agenti a důstojníci vyskočili na nohy. Ve sklepem Západního křídla se dalo do pohybu osm členů protiútočného týmu –CAT – měli na sobě černé taktické uniformy, spousty balistických neprůstřelných plátů a rychle si vzali helmy, automatické pušky a kulomety. Vyběhli ze Západního křídla na Jižní trávník a rozestavěli se kolem „Stage Coach“, prezidentské limuzíny.

Dva agenti ve druhém patře budovy, jeden muž a jedna žena, vtrhli bez klepání do ložnice první rodiny. Agenti se omluvili první dámě za vyrušení, ale nijak se nesnažili dále vysvětlovat, proč ji budí po půlnoci. Odhodili jim přikrývky a paní Hayesovou vytáhli z postele a podali jí župan. Než si ho stihla zapnout, už ji z pokoje vynášeli agenti. Na druhé straně chodby už čekal výtah s otevřenými dveřmi. První dáma byla postavena do výtahu a dveře se zavřely jako svěrák a výtah vyrazil na rychlý sestup do přízemí.

Prezident seděl v Situační pracovně, nohy měl na dlouhém naleštěném konferenčním stole a sledoval sportovní zprávy. Přemýšlel o tom, že půjde spát, když se otevřely těžké zvukotěsné dveře. Do místnosti vstoupila Beth Jorgensonová s trojicí dalších agentů.

„Pane prezidente, pojďte prosím s námi.“

Prezident pochopitelně vypadal poněkud otřeseně. „Co se děje?“

„Dostali jsme povel odvézt vás do Camp Davidu, pane.“

Dva urostlí agenti chytili prezidenta v podpaží a zvedli ho na nohy. Jorgensonová vyšla ze Situační pracovny jako první, šli chodbou a po schodech nahoru. Agenti ignorovali prezidentovy otázky a dál se drželi svého úkolu. Vyšli na kolonádu před Západním křídlem a rozběhli se k příjezdové cestě, která se klikatila přes Jižní trávník.

Prezidentova limuzína podobná tanku už tam čekala, motor běžel a dveře na straně spolujezdce byly otevřené. Za ní čekal výhružně vyhlížející černý sedan. U každého rohu vozu stál jeden agent. Dva z nich drželi své taktické pistole FNH Five-Seven, druzí dva pak samopaly FNP-90.

První dámu nepříliš elegantně přinesli ze dveří do sklepa, župan se jí rozevíral, nahé nohy odhalené. Naštěstí nebyl kolem nikdo, kdo by si toho všiml. Dorazila k limuzíně pár vteřin před prezidentem. Jeden z agentů, který ji celou cestu víceméně nesl, jí položil dlaň na temeno hlavy, jako by byla zločinec, kterého má nacpat na zadní sedadlo policejního vozu, a usadil ji na sedadlo, aby mohli uvolnit místo rychle se blížícímu prezidentovi a agentům, kteří mu pomáhali. Prezidentu Hayesovi se dostalo téhož zacházení.

Obvykle by kolonu tvořila ještě limuzína vzadu a asi pět dalších vozidel, ale ne tak v případě rychlé evakuace. Tyhle vozy se v téhle chvíli připravovaly v garáži Tajné služby jen pár bloků odsud. Z důvodů nutnosti se dozadu k prezidentovi a první dámě nacpali ještě čtyři agenti. Jorgensonová si sedla dopředu vedle řidiče, na místa za ní a řidičem si sedli další dva agenti.

Jakmile se dveře limuzíny zavřely, protiútočný tým se nacpal na zadní sedadla sedanu. Oba pancéřované vozy vyrazily z těžkých vrat na West Executive Drive, kde se k nim připojily dva sedany uniformované divize Tajné služby. Jeden se zařadil dopředu, druhý na konec. O šest bloků dál se do formace připojila záložní limuzína a komunikační dodávka s anténami. Celá evakuace trvala přesně dvaapadesát vteřin.

DVACET PĚT

Atlanta

Skladiště nesídlilo v nejlepší části města, ale to se dalo čekat. Kvalitní nemovitosti v Atlantě nebyly laciné a lidé, kteří investovali do téhle malé dopravní společnosti, netoužili po dlouhodobé investici. Chtěli jen vstoupit do podniku, z něhož by byly dividendy jiného druhu. Předchozí majitel, dvaasedmdesátiletý muž, který už nemohl podnik řídit, odešel do důchodu velmi rád.

Splnili mu požadavky, jaké si řekl. Dostal v hotovosti 80 000 dolarů a tři roky mu budou vyplácet ještě 5000 dolarů měsíčně. Když noví majitelé převzali podnik, šest nákladních vozů bylo v solidní formě, dva potřebovaly trošku opravit. To bylo před třinácti měsíci. Teď zůstaly v provozu jen tři vozy, a majitelé neměli v úmyslu opravovat ostatní. Pokud půjde všechno podle plánu, po Dni obětí války už v provozu nebudou.

Ahmed al-Adel si otřel obočí hadrem a nadával na příšernou vlhkost Atlanty. Skladiště nemělo klimatizaci. Už jenom pár dní a konečně se vrátí domů. Al-Adel přicestoval do Ameriky v roce 1999 a neuplynul snad jediný den, kdy by nelitoval svého rozhodnutí přicestovat do téhle bezbožné země. Řekli mu, že v Atlantě žije četná muslimská populace, že se tady snadno spřátelí, snad i najde ženu. Měl v okolí dva strýce a mnoho bratranců. Al-Adel byl schopný muž v tom smyslu, že byl chytrý a vzdělaný, i když mu chyběla urostlejší postava. Z jeho pohledu ale bylo mnohem lepší mít pod čepicí.

Al-Adela šokovalo, že se jeho příbuzní vůbec odvažují označovat se za muslimy. Byli Amerikou tak zkažení, že si byl jist, že každý z nich má předplacené místo v přímém spojení do pekla. Al-Adel už byl připraven vrátit se domů do Saúdské Arábie, když jeho skvělí bratři narazili s letadly do věží v New Yorku a do vojenského ústředí ve Washingtonu. Sledoval tyhle události ve svém jednopokojovém bytě a oslavoval úspěchy odvážných muslimských bojovníků.

Jejich hrdinství dodalo al-Adelovi odvahy k tomu, aby zůstal a bojoval. Nedlouho po útocích začal hledat další, kteří smýšleli stejně jako on –že Amerika je nechutná a úpadková země. Ani mladé muslimské dívky tu neuctívaly své rodiče tak, jak by měly. Na veřejnosti chodily bez doprovodu mužů a vůbec se nesnažily zakrývat si obličeje. Mnohé z nich se dokonce naučily řídit auta.

Al-Adel se svěřil se svým nesouhlasem jednomu ze svých strýců, a ten muž nic neudělal. Jeho sestřenice si z něj dělaly legraci za jeho zády. Posmívaly se jeho chabé tělesné stránce a jeho tradičním způsobům. Myslely si, že si toho nevšímá, ale on jejich šeptání a chichotání slyšel. Byly jako stádo kejhajících husí, které nemají ponětí, kde je jejich místo na tomhle světě. To se ale brzy změní. Al-Adel a jeho spolubojovníci se chystali rozdmýchat oheň, který povede k celosvětovému džihádu.

Al-Adel vyšel na dvůr a kráčel přes asfalt ke svému nákladnímu vozu s puštěným motorem. U vozu stáli dva muži a bavili se. Jeden z nich přistoupil k al-Adelovi a sevřel ho do přátelského objetí.

„Alláhu Akbar. „Bůh je veliký.

Al-Adel jeho pozdrav opětoval. „Alláhu.“

„Všechno jsem osobně zkontroloval. Doveze vás to do cíle a ještě dál.“

„Děkuju.“ Al-Adel ho poplácal po ramenou. „Snad se spolu znovu sejdeme v naší domovině.“

„A když ne, tak v ráji,“ řekl muž a hrdě se usmál.

„Ano.“ Al-Adel se spokojeně usmál. „Nezapomeň na mé pokyny. Když se ti neozvu do deseti dnes ráno, zavolej na číslo, co jsem ti dal.“

Muž přikývl. „Vím přesně, co mám dělat. Jeď už.“

Oba muži se znovu objali a al-Adel pak vylezl za volant vozu. Třetí muž nasedl na místo spolujezdce, za pasem se mu houpala pistole. Al-Adel několikrát sešlápl pedál plynu a pak zařadil.

Muž, který stál na zemi, si přiložil dlaně k ústům a zavolal: „Dejte pozor.“

Al-Adel se na něj široce usmál a přikývl. V řízení velkých vozů se poměrně zdokonalil. Za necelý rok ujel třikrát vzdálenost z Atlanty do charlestonského přístavu a zpět. Žádná z těch předchozích cest nebyla tak důležitá jako tahle, ale Alláh nad ním bude tentokrát bdít ještě pozorněji.

DVACET ŠEST

Washington, D.C.

Peggy Stealeyové se zrovna zdál poměrně divoký sen. Před chvilkou uštědřila prudkou ránu do klína svému instruktorovi karate, ale to nestačilo. Se značnou rychlostí a přesností se zaměřila na jeho solar plexus, hrdlo a nakonec nos. Poslední úder byl provedený učebnicově dlaní a poslal muže na žíněnku, přičemž se mu z rozbitého nosu řinula krev. Viděla, jak nad ním stojí, vlasy rozcuchané, tváře zrudlé, pleť lesknoucí se potem. Na tváři se jí rozhostil výraz hlubokého uspokojení, pak se ale něco stalo. Podnět, který neměl v jejím snu co dělat.

Víčka se jí zachvěla a pak je otevřela. Podívala se na hodiny na nočním stolku, ještě pořád nebyla vzhůru. Modré číslice jí sdělily, že je 2:28 ráno. Došlo jí, že její vítězství bylo pouze ve snu, to ji naštvalo. Byl to za posledních několik měsíců nejlepší sen. Položila hlavu zpátky na polštář a zavřela oči. Mělo ji napadnout, že když nakopne svému sadistickému instruktorovi zadek, je to příliš dobré, než aby to byla pravda. Říkala si, že kdyby rychle zase usnula, třeba by se mohla vrátit do momentu, kde skončila.

O pár vteřin později si Stealeyová uvědomila, co ji probudilo ze sna. Na skříni jí vibroval pager. Vzala si polštář a přitiskla si ho na hlavu. Chtěla se vrátit ke svému snu. Copak nestačí, že pracuje dvanáct hodin denně? Skoro vždycky vstávala kolem páté, nikdy nespala déle než do šesti a vždycky si s sebou nosila práci domů. Byla ráda, když mohla spát pět hodin denně, takže snad nechce moc, když si přeje, aby ji neotravovali v době mezi půlnocí a východem slunce, ne?

Stealeyová mrštila polštářem přes místnost a nadávala si, že nemá dost odvahy, aby ignorovala tu zatracenou sirénu, co ji volá do práce. Nebylo divu, že nedokázala najít stálého přítele. Neměla čas na sebe, natož pak na někoho jiného.

Vysunula své dlouhé opálené nohy zpod přikrývek a přešla k nočnímu stolku. Když se natáhla pro pager, uvědomila si, proč se jí zdálo o tom, že zmlátila svého instruktora karate. Stealeyová se ušklíbla, když jí to připomněla bolest v levém ňadru. Jelikož se pořád snažila zlepšit, její tréninkové zápasy s instruktorem nabíraly na agresivitě. Podařilo se jí umístit staršímu muži silnou ránu na hlavu, ale zůstala přitom zcela nekrytá. Mistr Jing, který by takovou chybu nemohl nechat bez potrestání, odpověděl bleskurychlým úderem, který ji svalil na zem jako podťatou. Stealeyová ještě viděla, jak nad ní mistr Jing stojí a nadává jí za tu hloupou chybu. Jistě by se pokusila o nějakou odpověď, nebýt toho, že nemohla popadnout dech.

Zvedla pager a podívala se na malý displej. Přečetla si číslo a řekla: „Do háje.“

Stealeyová vyběhla z ložnice. Ministerstvo spravedlnosti mělo nonstop velící středisko a existovaly jen dva důvody, proč jí odtud volali uprostřed noci. Došla do kuchyně, kde si okamžitě všimla, že jí na záznamníku bliká světýlko hlásící přijetí nové zprávy. Stealeyová stiskla knoflík pro přehrání a vzala mobil, aby ho zapnula. V ložnici mívala zapnutý větrák a vypínala zvonění, aby mohla v noci spát. Pager si nechávala v ložnici pro ten nepravděpodobný případ, že by se jí opravdu někdo potřeboval dovolat.

Z reproduktoru na záznamníku se ozval hlas ministra spravedlnosti. Jeho jediným pokynem bylo, aby mu okamžitě zavolala. Ačkoli ta zpráva byla stručná, vytušila, že se něco děje.

Zvedla telefon a vytočila jeho číslo. Zvedl to po prvním zazvonění. „Peg, voláš z pevné linky?“

„Hm… ne. Z bezdrátu.“

„Kde jsi krucinál byla?“

Stáhla si vlasy dozadu a snažila se vymyslet nějakou výmluvu, ale nakonec mu řekla pravdu. „Spala jsem.“

„Poslouchej mě. Nemůžu o tom s tebou diskutovat v telefonu. Okamžitě se přesuň do Spojeného protiteroristického střediska a ozvi se mi odtud.“

Než se stihla zeptat, co se děje, linka ztichla.

Stealeyová tam jen tak stála v kuchyni, byla zmatená a dívala se na bezdrátový telefon. Nové Spojené protiteroristické středisko se nacházelo jen pár kilometrů od jejího bytu. Leželo nedaleko od Tyson’s Corner, na západním okraji Beltway, a fungovalo teprve chvíli. Nápad, který stál u jeho zrodu, byl dvojí. Hlavně šlo o to, aby FBI a CIA pracovaly společně ve válce proti terorismu, a druhý důvod byl dostat odborníky na boj proti terorismu z FBI mimo centrum města.

Zdůvodnění tohohle kroku bylo poměrně jasné. Ústředí FBI bylo vysoce ceněným terčem teroristů, a kdyby se jim podařilo budovu zničit, tak by s ní zničili i agenty, kteří měli útok vyšetřit.

Závažnost toho, co se musí asi dít, jí začínala docházet. Měla mít vždy připravenou sbalenou tašku, kterou by využila právě při takovýchhle situacích. Stealeyová si spílala za to, že nedávala větší pozor při všech cvičeních.

Dali jí tři telefony, dva pagery a k nim instrukce, že je musí u sebe nosit za každých okolností. Měla pocit, že celá ta věc je přehnaná. Jeden telefon a pager měla používat při běžném vývoji věcí. Druhý telefon a dvoucestný pager dostaly maximální prioritu na přenosových věžích a poslední telefon, který ještě pořád ležel ve své krabici, byl satelitní telefon, který měla použít v případě, že by obvyklá služba nefungovala.

Chtěla jen pět hodin spánku. Položila bezdrátový telefon zpátky a řekla: „Doufám, že to není nějaký debilní cvičení.“

Už když vykročila chodbou, aby se oblékla, věděla, že není. Stokes by jí to řekl, navíc by kvůli cvičení nebudili uprostřed noci ministra spravedlnosti. Stealeyová zrychlila. Oblékla si šedý kalhotový kostým a do tašky, kterou měla mít sbalenou, si nacpala šminky a náhradní oblečení a pak se vrátila do obýváku. Rychle se na sebe podívala do zrcadla u dveří. Její vlasy byly příšerné a v obličeji měla ještě pořád stopy spánku. No a co, říkala si. Budu to muset udělat v autě.

Stealeyová otevřela dveře skříně v předsíni a začala odhazovat krabice, než našla satelitní telefon, který dostala před více než rokem. Pochybovala o tom, že by byla baterie nabitá, ale vezme si ho i přesto. Už skoro za sebou zavřela dveře, když si uvědomila, že nemá kabelku, takže se pro ni vrátila ke kuchyňskému stolu. Přehodila si tašku přes rameno, vzala si kabelku a odešla, aniž by si vzpomněla, že má zamknout dveře. Už byla v garáži, když si teprve uvědomila svou chybu, a začala si nadávat. Málem se vrátila, ale pak si to rozmyslela. Něco jí říkalo, že teď není čas na to, trápit se nezamčenými dveřmi.

DVACET SEDM

Afghánistán

Dvojice vozidel se vrátila na základnu bez většího rozruchu. Kontingent zvláštních sil měl vyhrazený kus základny a příslušník vojenské policie v humvee je doprovodil do velitelského stanu generála Harleyho. Rapp vyskočil z vozu ještě dřív, než zastavili. Byl tak otrávený tím, jak pořád poslouchal Abdullahovo sténání, že měl opravdu chuť ho poslat do bezvědomí. Rapp už zažil, jaké to je, být postřelen, nebylo to nic příjemného, ale ten člověk křičel, sténal a ječel už skoro půl hodiny.

Rapp zvedl zadní západku a zčásti doufal, že Abdullah se vykulí a spadne na zem tak tvrdě, až si zlomí čelist. Jeho přání se nevyplnilo. Saúd zaječel ještě hlasitěji, když viděl svého trýznitele. Z velitelského stanu se začali hrnout vojáci a za nimi generál Harley. Rapp by téhle scéně nejradši předešel, ale došlo ke změně plánu. Urda a jeho afghánští bodyguardi vzali ostatní dva vězně a opřeli je o vůz.

Nikdo, nejméně však generál Harley, si nevšímal, nebo se nestaral, či spíš se neodvažoval zeptat se Rappa, proč odjížděl s pěti vězni a vrátil se jen se třemi. Existovaly jisté věci, o nichž byl Harley přesvědčen, že bude lepší nevědět.

„Chcete pro tohohle doktora?“ zeptal se Harley a ukázal na Abdullaha, který se zajíkal a dýchal tak ztěžka, až to vypadalo, že snad omdlí.

Rapp ho chtěl udeřit do hlavy pažbou pistole a poslat do bezvědomí, ale provést to před těmito důstojníky by nebylo zrovna nejlepší. Neochotně tedy svolil s lékařskou pomocí pro Abdullaha. Rapp potřeboval prostudovat informace, které získali ve vesnici, než se znovu pustí do výslechu Abdullaha i dalších. Právě teď nedokázal odhadnout, co z toho, co se dozvěděl, je pravda a co jsou lži.

Objevil se lékař a rychle zhodnotil zajatcova zranění. Urda se zeptal Rappa, jestli mají odvést zbývající zajatce. Rapp mu odpověděl, že ne. Ukázat jim, že jejich věznitelé mají i soucit, by mohlo být výhodné.

Rapp přešel k lékaři a sklonil se k němu, aby ho nikdo další neslyšel. „Dejte mu morfia jenom trošku. Tak, aby to vydrželo maximálně třicet minut.“ To ošetření by mohlo být ideální, pomyslel si Rapp. Trošku morfia mu dočasně sníží bolesti, pak, když začne jeho účinek slábnout, by se mohl doopravdy rozpovídat.

Stál nad Abdullahem a tiše na něj mluvil arabsky. „Jdu si ověřit, cos mi pověděl, a když zjistím, žes mi lhal, začnu ti uřezávat prsty jeden po druhém.“

Rapp se narovnal a mávl na Urdu. Oba muži ze CIA přistoupili ke generálu Harleymu a Rapp se staršího muže zeptal: „Máte tu místo, kde může Jamal pokračovat ve výslechu?“

„Je to připraveno k použití… nahrávací vybavení a všechno. Mám i pár hochů z Delty, kteří vám víc než ochotně pomůžou.“

„Dobře.“ Rapp se otočil k Urdovi, ale než stihl promluvit, generál ho chytil za paži.

„Poslouchejte… jestli na ně musíte použít hrubou sílu, nechci v místnosti nikoho kromě hochů z Delty a ujistěte se, že jsou vypnuté kamery.“

Rapp i Urda přikývli.

„A žádné popravy,“ šeptal Harley. Drby byly na vojenské základně stejně běžné jako ranní rozcvička. „Když budete muset přistoupit k něčemu takovému, tak si je zase odvezte ze základny.“ Generál se přísně zadíval na oba muže, aby měl jistotu, že jsou v tomhle bodě zajedno.

„Rozumím,“ řekl Rapp. Urda přikývl.

Harley uspokojeně přikývl a pak se otočil k jednomu ze svých mužů. „Kapitáne, doprovoďte prosím pana Urdu a jeho…“ Harley už málem použil slovo zajatce, ale zarazil se. „Doprovoďte pana Urdu na místo, o němž jsme se bavili.“

„Ano, pane.“

Afghánští bodyguardi vzali Abdullaha, zatímco Urda chytil zbývající dva zajatce za loket, a odešli.

Harley se za nimi díval a tiše řekl Rappovi: „Nemůžu uvěřit, že by měli atomovku.“

Rapp ještě neztrácel naději. „Nevíme jistě, co přesně mají, ale musíme předpokládat to nejhorší, a od toho se odrazit. Doufám, že mají jenom špinavou bombu, kterou se jim nepovede odpálit.“

Harley chvíli mlčel. Jeho lidé našli další důkaz, o němž se s Rappem zatím nebavil. „Mám v D.C. rodinu.“

„Ještě nás neporazili, generále.“

„Ne, ale nemůžu uvěřit, že se dostali takhle daleko.“ Mávl rukou na jih ke vzdáleným horám. „Potřebujeme další lidi, a to nemluvím jen o požíračích hadů.“ Harley použil slangové označení příslušníků zvláštních jednotek. „Potřebujeme tři bojové divize a spoustu podpory. Musíme vyrazit do těch hor a skoncovat s tím.“

„No, jestli v D.C. odpálí bombu, tak se vám to přání vyplní.“

Generál zavrtěl hlavou, jeho zlé tušení se prohlubovalo. „Když odpálí v D.C. atomovku, tak se celá tahle oblast změní v hromadu radioaktivního odpadu.“

„No, doufejme, že se jim to nepovede.“

Harley se momentálně nejevil jako přílišný optimista. Mávl na Rappa, aby ho následoval. „Tak začněme.“

Vstoupili do velkého stanu a generál přešel ke stolu s jídlem a kávou. „Musíte mít hlad.“

„Jako vlk.“ Rapp si vzal sendvič s krůtím masem a odtrhl celofán. Když odkryl velkou část, pořádně se zakousl a pak si nalil šálek černé kávy. Zatímco mu Harley vysvětloval, co dělají, Rapp jedl.

Kolem místnosti stály velké obdélníkové stoly do podkovy. Spousty počítačů propojovala změť drátů a kabelů se skenery, monitory, tiskárnami a faxy. Většina mužů i žen na sobě měla pouštní maskáče, ale někteří byli v civilu, což znamenalo, že jsou ze CIA.

„První skupina tady pracuje spolu s vašimi lidmi ve Washingtonu na rozluštění dat z počítačů. Ostatní dvě se probírají složkami a dělí je podle jazyka. Je toho v arabštině víc, než jsme si na začátku mysleli.“ Generál ukázal na poslední stůl. „Tohle jsou Urdovi lidi. Všechno, co najdeme napsané v urdštině nebo paštúnštině, jim okamžitě předáváme. Už jsme našli několik zajímavých věcí. Pojďte za mnou.“

Harley přešel k jedné z velkých nástěnek, které lemovaly obvod stanu. Uprostřed byla připíchnutá ona mapka Washingtonu, D.C., která všechny tak rozrušila. Vedle ní visela jiná mapa, kterou Rapp ještě neviděl.

„Našli jsme ji složenou a založenou ve spisu.“ Harley ukázal na horní část mapy. „Dokážete něco z toho přečíst?“

„Něco.“ Rapp se zadíval na mapu. Spíš než cokoli jiného rozeznával obrys té velké modré vody uprostřed. „To je Kaspické moře, ne?“

„Správně,“ odpověděl Harley. Na mapě bylo Kaspické moře, na jihu pak Irán, na severu Kazachstán. „Máte ponětí, proč by s sebou tahali mapu Kaspického moře?“

Rapp se na mapu chvíli díval. „To opravdu netuším.“

„No, my taky ne.“ Harley se přesunul o kousek dál. „Tyhle mapy nepotřebují žádné vysvětlování,“ řekl a ukázal.

Na jedné bylo celé východní pobřeží Spojených států, na druhé pak Florida a severní okraj Karibiku.

Harley se dotkl mapy a zeptal se: „Vidíte, co je zakroužkované?“

„New York, Miami, Baltimore a Charleston.“

„Přesně tak. Čtyři nejrušnější přístavy na Východním pobřeží.“

„Do háje.“

„A to ještě není nejhorší,“ odpověděl generál. „Pojďte se podívat na tohle.“ Vedl Rappa kolem stolů k místům, kde seděli Urdovi lidé. Trojice vousatých mužů měla na sobě normální oblečení a byla tak soustředěná, že si Rappa s generálem vůbec nevšimla.

„Tohle jsou naši hoši na paštúnštinu. Právě oni našli jména pohřešovaných pákistánských jaderných vědců.“

„A co ještě objevili?“

„Detailní popisy toho, jak ukrýt jadernou hlavici a protáhnout ji přes senzory, které máme ve zmiňovaných přístavech.“

Rapp zklamaně zavřel oči. „Co dál?“

„Dlouhý seznam materiálů, které jsou potřeba k výrobě odpalovacího zařízení, návod, jak sestavit a vytvarovat nálož k dosažení maximálního účinku.“

Účinkem se poměřovala výbušná síla bomby. „Už jsme zjistili účinek?“

„Podle tady toho,“ poklepal Harley na spis položený na stole, „dvacet kilotun.“

„Opakujte to?“ zeptal se Rapp poněkud šokované.

„Dvacet kilotun.“

„To ale není žádná špinavá bomba.“

„Ne.“

„A máte ponětí, kde to vzali? Ukradli to Pákistáncům?“

„Zatím netušíme, ale všechno tohle posíláme zpátky do Spojeného protiteroristického střediska, do Pentagonu a do Národní bezpečnostní rady. Počítám, že někdo hodně vysoce postavený z naší vlády v dohledné době zavolá do Pákistánu a bude vyžadovat kompletní soupis jejich jaderného arzenálu.“

„Doufám, že máte pravdu. Co dál?“

„Máme pár zajímavých nákladních listů, které se snažíme rozluštit, ale je to strašně zamotaná hádanka.“

„A co něco, co by včera dorazilo letecky?“

Harley se zeptal někoho z analytiků a dozvěděl se, že ne.

„Mohlo by to být v nějakém z těch počítačů?“ zeptal se Rapp.

Analytik pokrčil rameny. Neměl tušení.

Harley s Rappem odešli k části, která se zabývala počítači. Dozvěděli se, že zatím nenarazili na žádnou zmínku o dopravních záznamech, ale jsou teprve na začátku.

Rapp přemýšlel, jestli mu Abdullah nelhal, a dospěl k závěru, že by možná stálo za to, zeptat se ho ještě na pár věcí. „Generále, mohl by mě někdo z vašich lidí odvést tam, kde probíhají výslechy?“

Harley přivolal jednoho ze svých pobočníků. Řekl nižšímu důstojníkovi, kam má muže ze CIA odvést, a pak se otočil na Rappa: „Když najdeme něco nového, pošlu pro vás.“

„Dobře.“ Rapp už vyrazil k odchodu, ale pak se otočil. „Generále, ještě jedna prosba. Mohl byste zařídit, aby mi doplnili palivo letadla a připravili ho k odletu?“

„Jako by se stalo.“

DVACET OSM

Washington, D.C.

Zvláštní agent Skip McMahon sloužil u FBI od doby, kdy před pětatřiceti lety vyšel z Pensylvánské státní univerzity. Zažil spousty zvláštních věcí. Byl součástí většího počtu vzrušujících případů než možná kdokoli jiný z FBI, ale zdálo se, že tenhle to vyhraje. Věděl, že aktuální situace není cvičení, protože jako člověk, který řídil Protiteroristickou divizi FBI, by o něm musel vědět.

Fakt, že ho uprostřed noci probudilo pištění jeho bezpečného telefonu STU-3, nebyl nikdy příjemný, ale dnes v noci dostal z Protiteroristického hlídkového střediska zprávu, která ho přinutila vyskočit z postele a obléknout se tak rychle, jak mu to jen artrózou trápená kolena dovolovala.

Došlo k vyhlášení Operace Archa. Prezident, jeho kabinet, Nejvyšší soud a představitelé Sněmovny i Senátu byli všichni evakuováni z města. To tvořilo součást toho, čemu říkali „COG“ neboli kontinuita vlády. McMahon tvořil součást „COOP“ neboli kontinuity operací. Zatímco oni odjížděli, on měl za úkol tu zůstat a pokusit se zastavit všechno, co mají teroristé za lubem.

Právě teď se snažil tohle dělat z vyvýšené skleněné místnosti v nové budově na Tyson’s Corner. Díval se do hlídkového střediska, nonstop centra, které monitorovalo teroristické aktivity po celém světě. V té ultramoderní místnosti pracovalo dvaašedesát zvláštních agentů a dalších třiadvacet zpravodajských analytiků ze CIA. Analytici tvořili součást nového Střediska pro integraci teroristických hrozeb (TTIC). Protiteroristické středisko CIA se nacházelo v samostatném patře.

McMahon se díval přes moře počítačů a pracovišť. V Kandaháru v Afghánistánu se něco chystalo. CIA se s pomocí armády zjevně podařilo dopadnout několik významných teroristů. Zprávy se sem valily tak rychle, že překladatelé měli co dělat, aby s tím udrželi krok. McMahon viděl Jakea Turbese, ředitele Protiteroristického střediska CIA, jak vstupuje do místnosti. Sešel rychle dolů boční chodbou a vstoupil do McMahonovy vyvýšené prosklené místnosti.

„Tohle právě přišlo.“ Turbes mu podal list papíru.

McMahon se podíval na seznam měst. „To jsou čtyři z nejrušnějších přístavů na světě.“

„Já vím, ale víc toho zatím nemáme.“

„Plus ještě všechny mezinárodní nákladní lety?“

„Nikdo přece netvrdil, že to bude legrace, Skipe.“

Nové Spojené protiteroristické středisko ještě ani nebylo v plném provozu, a už na ně dopadal scénář, který je rychle napínal až na samotnou mez jeho možností.

„Jo, já vím.“ McMahon se snažil vymyslet, jak by mohl své prostředky uvést do provozu. „Je nějaká šance, že se vám povede nějak nám ten výběr zúžit?“

„Snažíme se.“

McMahon hodil papír na stůl. „Asi bych měl zavolat Reimerovi a poslat na to jeho lidi.“ McMahon hovořil o Paulu Reimerovi, který řídil na ministerstvu energetiky podpůrné týmy pro případ jaderného ohrožení.

„Dobrý nápad.“ Turbes odešel z místnosti stejně rychle, jako přišel.

McMahon měl na bezpečném telefonu šedesát knoflíků pro rychlostní vytáčení a Reimerův knoflík byl hned navrchu. Stiskl ho a během pár vteřin už měl na lince toho veterána z Vietnamu a bývalého příslušníka jednotek SEAL.

Reimera stejně jako McMahona probudilo nesmlouvané zvonění služebního bezpečného telefonu, z něhož se dozvěděl, že má odjet do bezpečného podzemního střediska ministerstva energetiky v Germantownu v Marylandu.

„Tady Reimer,“ řekl hlasem, který se ještě nestihl probrat.

„Paule, tady Skip. Jsou tvoji lidi z NEST připraveni vyrazit do práce?“ McMahon hovořil o podpůrném týmu pro případ jaderného ohrožení se zkratkou NEST.

„Jeden z mých prohledávacích týmů už provádí průzkum v centru.“

„Skvěle… taky bych pro tebe měl pár přístavů, kam byste se měli podívat.“

„Kolik?“

„Pro začátek čtyři. New York, Miami, Baltimore a Charleston.“

Po výčtu měst následovalo ticho, a pak Reimer ironicky dodal: „Když už se spolu bavíme, co kdybys tam připsal ještě New Orleans, Houston a L.A.?“

‚Já vím, že to je velká práce, Paule.“

„Velká práce! Ty si snad ze mě utahuješ.“

„Promiň, ale víc toho momentálně nevím.“

„A co letiště?“

McMahon se podrbal na zátylku. „Máme za mořem agenty, kteří to prozkoumávají.“

„A co když je ta zatracená věc už ve Státech?“

„Panuje shoda, že by ji senzory odhalily.“

Senzory, o nichž McMahon hovořil, byly instalovány v každém americkém vstupním přístavu. Měly zachytit radiační podpisy jaderných zbraní. Senzory dokázaly spolehlivě odhalit nezastíněné zbraně, ale v případě řádně zastíněných už tak výkonné nebyly.

Reimer se pousmál nápadu, že senzory by zachytily zbraň při vstupu do země. „Slyšel jsem, že se objevily zprávy o těch pákistánským vědcích, které jsme hledali. Že prý je někdo zaměstnal.“

„Odkud to víš?“ zeptal se McMahon nefalšovaně překvapeně.

„Právě jsem dostal zprávy z CTC. Chtěli, aby moji technici prověřili nějakou informaci.“ Reimer se na vteřinu odmlčel, pak dodal: „Skipe, víš stejně dobře jako já, že jestli měli nějakou vědeckou pomoc, tak tu zbraň zastínili, což znamená, že naše senzory v přístavech mají značně sníženou šanci ji odhalit. V podstatě nemají šanci vůbec žádnou.“

McMahon musel získat lepší představu o tom, co proti nim vlastně stojí. „Doufejme, že tak mazaní nejsou.“

„Souhlasím. Prozatím zavolám do akce svoje týmy RAP a pošlu je, aby sledovaly tyhle přístavy.“ Reimer přemýšlel o programu radiologické asistence ministerstva energetiky. Měl sedmadvacet týmů rozmístěných u ministerských závodů po celé zemi. Nebyly sice vybaveny tak dobře jako jeho prohledávací týmy, ale dokud nedostanou konkrétnější zprávy, budou to muset zvládnout s nimi.

„Jakmile se dozvíš o něčem dalším, dej mi vědět.“

„Spolehni se.“ McMahon zavěsil a zvedl oči právě v okamžiku, kdy viděl, jak krizovým střediskem prochází rozcuchaná Peggy Stealeyová. Jeho takřka nemizící zachmuřený výraz v obličeji se ještě prohloubil.

Tahle právnička z ministerstva spravedlnosti byla pořádně rázná. Chytrá, agresivní a neskutečně krásná, pokud se vám líbily amazonky. Před deseti lety by ji buď zmlátil, nebo se s ní vyspal, možná obojí. Ale teď, po třiceti letech práce v FBI, rozvodu, odvykací kúře na klinice a s vidinou penze se uklidnil natolik, že ji snesl, i když jen tak tak.

S každou výměnou ministra spravedlnosti viděl tyhle typy přicházet a odcházet. Všechno to byly osobnosti, často uplatňovaly značnou kontrolu a nátlak na FBI s jen drobným zájmem o celkovou výkonnost FBI a její stanovy. Některé z nich si chtěly udělat jméno, zatímco jiné se zase chtěly přesvědčit, že FBI neotravuje jejich šéfa, čímž by mohlo dojít ke zpomalení jejich prudkého vzestupu. McMahon si vždy uvědomoval jejich základní motivy, vždycky je bedlivě sledoval. Tahle konkrétní krasavice nebyla žádnou výjimkou.

Stealeyová ani nezpomalila a ramenem se opřela do těžkých dveří můstku. Vystoupala po schodech a položila si tašku vedle McMahonova stolu. „Co se to proboha děje?“

McMahon měl plochý monitor natočený vzhůru, aby mohl zůstat stát a přitom číst zprávy, které mu posílal jeho tým. Na chvilku ho uklidnila zpráva, jež upozorňovala všechny jeho lidi na spojení mezi al-Ká’idou a pohřešovanými pákistánskými jadernými vědci.

Ani nezvedl oči od monitoru. „Je fajn, žes za námi přišla, Peggy.“

„Neodpověděl jsi mi na otázku,“ řekla příkře.

Nebyli to jediní dva lidé ve velicí místnosti. McMahon už v minulosti upozorňoval Stealeyovou na její nepřístojný zvyk hovořit se spolupracovníky, jako by s nimi vedla výslech. Lhostejně se podíval na hodinky a řekl: „Peggy, mělas přijet už před hodinou.“ Pak sklouzl zrakem z hodinek do jejích neskutečně něžných modrých očí. „Všude kolem nás zuří krize, takže nech hrdost u dveří, já ti pak podám informace, jakmile mi to čas dovolí.“

McMahon sáhl dolů a zvedl bezpečný telefon. Stealeyovou nechal zuřit.

„Kde je ministr spravedlnosti?“ zeptala se.

„Je v bezpečné konferenční místnosti s ředitelem Roachem.“

Stealeyová se chystala odejít, ale McMahon jí řekl: „Tam teď jít nemůžeš.“

„Co prosím?“ odsekla Stealeyová.

„Chystají se na začátek zasedání Národní bezpečnostní rady, a pokud tě nepovýšili, aniž bych o tom věděl, tak si tady pěkně sedni a počkej, až z té schůzky přijde.“

DVACET DEVĚT

VIRGINIA

Ford Taurus jel na sever po mezistátní dálnici 95 s tempomatem nastaveným přesně tři kilometry pod povolenou rychlost. Sjel na dálnici 17 a pokračoval severovýchodním směrem k Charlestonu. U malé čerpací stanice západně od města se zastavili pro benzin. Mustafa al-Yamani se probudil, když vůz zastavil pod jasnými světly čerpací stanice. Vysoukal se ze zadního sedadla a podíval se na hodiny na palubní desce. Spal skoro tři hodiny. Nevolnost ho zasáhla prakticky okamžitě.

Vylezl z auta a zamířil do obchodu. U zadní části našel toalety, vstoupil dovnitř a zamkl za sebou dveře. Vzal si jednu z tablet, které mu dal doktor v Pákistánu, a pak si začal omývat obličej studenou vodou. Naklonil se nad umyvadlo a v zrcadle si prohlížel své zrudlé oči a podrážděnou kůži.

Mustafa al-Yamani neměl před sebou moc života. Počítal, že zemře nejpozději za deset dní. Stačilo mu už jen šest dní, aby na všechno dohlédl. S výhledem na smrt byl zcela smířen. Jeho víra byla silná, tak silná, že se přinutil ignorovat nevolnost a intenzivní dráždění jeho skvrnité, rozpálené kůže a pokračovat v plnění svého úkolu.

Nemoc z ozáření byla ve finálním stadiu. Doktor v Pákistánu mu sdělil, jak bude nemoc postupovat. Zprvu ji bude doprovázet únava a červené skvrny na kůži, které vypadají jen jako horší spálení od slunce. Pak přijdou kruté migrény následované zvracením a průjmy. Pak mu vypadají vlasy a zuby, a když zůstane při vědomí dost dlouho, uvidí, jak vykrvácí zevnitř.

Neměl vůbec touhu nechat to dojít takhle daleko. Udeří na Američany tím nejdokonalejším překvapivým útokem, a až to budou nejméně čekat, úder zopakuje. Al-Yamani vyšel z toalety a koupil si vodu a něco lehkého k jídlu, o čem doufal, že to udrží v žaludku. Ztratil už skoro pět kilo a neměl vůbec žádnou chuť k jídlu. Tentokrát nasedl dopředu vedle řidiče a zamířili k přístavu. Kuvajťan, Ibrahim Yacoub, jenž řídil auto, studoval na Univerzitě Střední Floridy. Jeho rodina měla dost dobré konexe, takže mu zajistila studentská víza v době, kdy většině Arabů v jeho věku byla příležitost studovat na univerzitě v Americe upřena. Dostal instrukce, aby se na nic neptal, a zatím tyhle pokyny plnil. Už celé měsíce dostával pirátské e-maily s instrukcemi o tom, jaké informace má získat a jaké zboží nakoupit. Hlavně mu kladli na srdce, aby se držel dál od své mešity.

Al-Yamani ho ve stručnosti informoval, když opouštěli přírodní rezervaci. Řekl mu, že jsou na cestě provést dokonalou akci ve jménu Alláha. Yacoub byl stejně jako al-Yamani wahhábovec, hrdý příslušník nejradikálnější islámské sekty. Měl rodinu v Kuvajtu a Saúdské Arábii, která bude nadšena, až se dozví o cestě, již si vybral. Al-Yamani viděl, že jeho slova měla ten správný účinek. Kuvajťanův obličej se rozzářil pýchou, když rozjímal o úctě, jíž se mu dostane.

Al-Yamani sdělil studentovi, že až přijde správný čas, seznámí ho s celým plánem, ale z bezpečnostních důvodů tak ještě nemůže učinit. Muž byl pochopitelně nervózní. Bylo toho v sázce hodně a on by byl raději jednal zcela na vlastní pěst, než aby svěřil misi hlupákovi, který nechápe její vážnost. Chlapec se zeptal al-Yamaniho, jak mu má říkat, a ten odpověděl, ať mu říká Mohammede, ne proto, že by se cítil jako prorok, ale proto, že šlo o nejběžnější muslimské jméno.

Charlestonem projížděli mlčky. Každých pár minut se al-Yamani otočil a zapsal si do paměti vozidla, která jela za nimi. Byly teprve čtyři hodiny ráno a provoz byl ještě velmi slabý. Jeli podél vody u přístavu. Al-Yamaniho lehce překvapilo, jak velké jsou jeřáby, jimiž se vykládá náklad, i to, jak každý den v roce do přístavu neustále proudí lodě. Viděl špionážní snímky, ale ty nedokázaly zcela zachytit rozlehlost toho rušného přístavu.

Když se přiblížili k hlavní bráně, al-Yamani se zeptal: „Nevypadá tu něco neobvykle?“ Už se tu řadily nákladní vozy připravené vjet dovnitř a vyzvednout si své kontejnery.

Yacoub zavrtěl hlavou. „Ne.“

„A byl jsi tady už takhle brzy ráno?“ Al-Yamani věděl, co mu má odpovědět, ale přece se zeptal. Chtěl pokračovat se zkoušením mladíka až do úplného konce.

„Třikrát.“

„A vždycky to vypadalo takhle?“

„Ano.“

Když dojeli k hlavní bráně, Yacoub sundal nohu z plynu a přesunul ji na brzdu.

„Nezpomaluj,“ řekl al-Yamani pevně. „Neměli bychom na sebe poutat pozornost.“

Yacoub znovu zrychlil a jeli dál. Al-Yamani neviděl u hlavní brány nic neobvyklého. Žádná zvláštní ostraha. „Zajeď na místo, o kterém jsi mi povídal, budeme se dívat.“

Mezi oběma buňkami nemělo dojít k žádnému kontaktu, ale al-Yamani řídil celou operaci. Velká část toho, co se chystal provést, záležela na úspěchu první buňky. Chtěl mít jistotu, že bombu dostanou, pak se bude moci zaměřit na zbytek plánu.

TŘICET

Maryland

Za poslední dvě hodiny proud helikoptér a vozidel přijíždějících a odjíždějících od úpatí hory Raven Rock neustal ani na chvilku. Hora ležela na hranici mezi Marylandem a Pensylvánií, asi hodinu jízdy severně od Washingtonu, D.C. Hluboko pod ní se nacházelo vysoce bezpečné zesílené zařízení, známé jednoduše jako Stanice R.

Stanice R byla otevřena v roce 1953 a označena jako Alternativní spojené komunikační středisko americké armády. Přízemnější popis zněl, že jde o bunkr postavený s cílem odolat jadernému útoku na území Spojených států. Do Stanice R se dalo dostat čtyřmi způsoby. Dva hlavní vjezdy byly střeženy silnými protipožárními dveřmi, které se zavíraly a otevíraly deset minut. Třetí byl spíš východ používaný v případě naléhavého úniku a čtvrtý, nejtajnější ze všech, tvořila výtahová šachta a tunel, který umožňoval prezidentovi vstup do bunkru z Camp Davidu, nacházejícího se jen pár kilometrů odsud.

Ke vchodu od Camp Davidu přijela jako poslední vedoucí prezidentovy kanceláře, a jakmile byla uvnitř, obří dveře začaly svůj zneklidňující sestup do zavřené pozice. Jakmile se zavřely, obyvatelé byli v bezpečí před vším snad kromě přímého zásahu silnou jadernou zbraní. Stanice R byla vybavena tak, že dokázala po dobu čtyř až šesti týdnů chránit několik set lidí podle toho, jaká byla spotřeba potravin a vody. Nejúžasnější ale byla zdejší přesná kopie Národního vojenského velicího střediska (NMCC), které se nachází v útrobách Pentagonu.

NMCC, přezdívané jako „Nimic“, je v zásadě obrovská místnost, kde Spojené velení a jeho štáby mohou monitorovat a v případě nutnosti i řídit válku, která probíhá kdekoli na světě. S ohledem na rozlehlost Pentagonu a skutečnost, že místnost se nachází pod několika vrstvami armovaného betonu, je považována za protiatomový kryt schopný přestát vše až po blízký výbuch atomové zbraně o síle deseti kilotun.

V dobách, kdy mezi Amerikou a bývalým Sovětským svazem probíhaly závody v jaderném zbrojení, začaly obě země stavět tyhle bunkry až v horečném tempu. Šlo o to vytvořit jich nadbytek, aby měl protivník značně ztíženou šanci zlikvidovat celou velitelsko-kontrolní síť. V dosahu několika set kilometrů od Washingtonu se nacházelo takových zařízení šest. Navíc tu bylo Strategické velení vzdušných sil (SAC) v Omaze, Severoamerické velení protivzdušné obrany neboli NORAD v Colorado Springs a desítka dalších podobných, rozmístěných po celém rozlehlém území Ameriky.

Sověti prováděli totéž, ale obě země se staly obětí téhož problému. Bylo snazší vyrábět bomby než bunkry. Nakonec měly obě strany víc než 10 000 jaderných hlavic, takže armádní plánovači disponovali zaměřovacími možnostmi, které by dokázaly zasáhnout všechny velitelsko-kontrolní bunkry protivníka tolika atomovými bombami, kolik bylo pro zničení každého takového zařízení potřeba. Tyhle nakrátko nezničitelné bunkry, místa postavená s cílem zajistit přežití, začali mnozí považovat spíše za hrobky.

Z psychologického hlediska zachránila každou ze zemí jediná věc: vzájemně zaručená destrukce neboli MAD. Sověti chtěli žít stejně jako Američané. V těch zřídkavých okamžicích, kdy se svět ocitl na pokraji jaderné války, vůdci obou stran pochopili, že když přikážou jaderný útok, nezabijí jen nepřítele, ale podepíší ortel smrti i sami nad sebou i všemi členy svých rodin a skoro nad všemi, koho znají.

MAD, navzdory své děsivé náplni, posloužila lidstvu víc než dobře. Ten samý pragmatismus však neplatil pro nové násilnosti. Rozumové zdůvodnění bylo k ničemu v konfrontaci s náboženskými fanatiky, kteří byli ochotni bezohledně obětovat své vlastní životy stejně jako životy ostatních. Tady neexistovala žádná vzájemně zaručená destrukce; jen destrukce.

Destrukce nepředstavitelných rozměrů. To měl prezident Hayes na paměti, když stál u prosklené stěny konferenční místnosti a díval se dolů do velitelského střediska Stanice R. Armádní zaměstnanci seděli u počítačů nebo pobíhali kolem. Naproti prezidentovi stála velká projekční obrazovka, na níž byl znázorněn současný stav rozmístění a připravenosti amerických ozbrojených sil. Díval se, jak se označení začínají měnit. Hayes to očekával. Právě udělil generálu Floodovi, náčelníkovi generálního štábu, svolení zvýšit připravenost ozbrojených sil z klidového stavu Defcon 5 na stupeň Defcon 4. Kromě toho se připravovaly plány s cílem zvýšit stupeň připravenosti Sedmé flotily a ústředního velení na Defcon 3 v případě nutnosti. Doslechl se, že s ohledem na danou situaci jde o standardní postup. Hayes už tušil, kam by je tahle šílenost mohla dostat. Jestřábi z Pentagonu to ještě nevyslovili, ale to nepotrvá už moc dlouho.

Kdyby v D.C. vybuchla atomová bomba, tak by jen nehovořili o odplatě, oni by ji důrazně vyžadovali, a prezident by měl co dělat, aby je zastavil. Jediným problémem bylo, na koho, kam a čím provést protiútok.

K prezidentovi přistoupila Irene Kennedyová. „Pane, můžeme začít.“

Hayes zaujal místo v čele konferenčního stolu. Velká obrazovka na protějším konci místnosti se rozdělila na tři díly. V levé třetině se objevil ministr obrany Culbertson a generál Flood, kteří byli v NMCC v Pentagonu. Uprostřed byl viceprezident Barter, ministr financí Keane a ministr vnitřní bezpečnosti McClellan. Všichni tři muži byli dopraveni do Mount Weatheru, dalšího bezpečného bunkru západně od D.C. Poslední třetina patřila ministru spravedlnosti Stokesovi a řediteli FBI Roachovi, kteří se nacházeli v novém Spojeném Protiteroristickém středisku. V místnosti s prezidentem seděli ministryně zahraničí Bergová, poradce pro otázky národní bezpečnosti Haik, vedoucí jeho kanceláře Jonesová a ředitelka CIA Kennedyová. Tihle lidé tvořili prezidentovu Národní bezpečnostní radu a v poslední době víc než častěji uskutečňovali své schůzky prostřednictvím bezpečných videokonferencí.

Prezident Hayes, který věděl, že většina skupiny netuší, co se vlastně děje, se otočil na ředitelku CIA Kennedyovou a řekl: „Irene, mohla byste prosím všem říct o posledním vývoji?“

Kennedyová spustila svým typicky klidným analytickým hlasem: „Jak většina z vás ví, od minulého týdne zaznamenáváme jisté zajímavé trendy na finančních trzích. Kromě toho došlo k nárůstu zasílaných zpráv. V pondělí ráno jsme byli upozorněni na podezření o schůzce vrcholných členů al-Ká’idy v malé obci nedaleko pákistánsko-afghánské hranice. Před asi devíti hodinami na obec zaútočily americké zvláštní síly.“

Než mohla Kennedyová pokračovat, zeptala se ministryně zahraničí Bergová: „Na které straně hranice ta vesnice leží?“ Z tónu její otázky bylo jasné, že odpověď už zná sama.

„Na pákistánské.“

Bergová, uznávaná a respektovaná bývalá senátorka, pomalu přesunula svůj mrazivý pohled z Kennedyové na prezidenta. „A proč se mi o tom nic neřeklo?“

Hayes neměl náladu plýtvat drahocenným časem spory o kompetence. „Neřeklo se vám o tom nic, protože jsem nechtěl, aby to věděli Pákistánci.“ Otočil se zpátky na Kennedyovou. „Pokračujte.“

Kennedyová si odkašlala. „Při útoku došlo k zatčení tří nejvyšších příslušníků al-Ká’idy spolu s několika méně významnými osobami. Kromě toho bylo objeveno několik počítačů a spousta spisů. Jedna část informací nás zaujala především. Šlo o mapku Washingtonu, D.C.“ Kennedyová stiskla několik kláves a na monitorech zabudovaných v desce konferenčního stolu a jinde se objevila mapa.

„Ti z vás, kdo jste to už viděli, jistě víte, že kruhy, které vycházejí z National Mall, jsou stupně účinnosti jaderné zbraně. Kromě té mapy jsme našli i vyhodnocení škod po bombovém útoku.“

„O jak veliké bombě hovoříme?“ zeptala se vedoucí prezidentovy kanceláře.

„Dvacet kilotun,“ odpověděla Kennedyová.

„Je to velké?“

Kennedyová se podívala na obrazovku pro telekonferenci a řekla: „Generále Floode.“

Náčelník generálního štábu řekl: „Na atomovku je to celkem slabé, ale na druhou stranu, žádná atomovka není úplně slabá.“

„Jaký je rozsah škod?“ zeptal se prezident.

„Záleží na tom, jestli má jít o výbuch ve vzduchu, nebo o pozemní detonaci, a zda bude odpálena uprostřed dne, nebo večer. Okamžitý počet obětí může být nejméně dvacet tisíc, pokud jde o pozemní detonaci, ale může vyšplhat až na půl milionu lidí nebo i víc, kdyby byla odpálena ze vzduchu uprostřed pracovního dne.“

Na skupinu padlo nepříjemné ticho, zatímco se všichni prali s obrovskými rozměry možné katastrofy. Někdo potichu zaklel a generál Flood pak dodal: „Kromě ztrát na životech město samotné bude neobyvatelné po dobu třiceti až sedmdesáti let podle množství radioaktivního spadu.“

„Paní doktorko,“ zeptal se ministr spravedlnosti, „předpokládám, že když jste vyhlásila Operaci Archa, máme toho v ruce víc než jen tuhle mapu.“

„Ano. Nějakou dobu se už snažíme určit místo pobytu několika pohřešovaných jaderných vědců z Pákistánu. Při útoku jsme našli spisy, které detailně popisují nábor a přeběhnutí těchto vědců. Právě v téhle chvíli mí lidé prověřují tyhle informace a snaží se získat celistvější představu o tom, co proti nám stojí, ale můj tým mi před chvílí sdělil, že je v podstatě jisté, že tyhle vědce úspěšně naverbovala al-Ká’ida. Kromě toho máme i slovní potvrzení od jednoho z teroristů, že při útoku na D.C. bude použita jaderná zbraň.“

„Jak se prokrista,“ zeptal se ministr obrany Culbertson, „tihle lidi dostali k atomové zbrani?“

„To právě prověřujeme,“ odpověděla Kennedyová.

„Možná bychom měli začít s Pákistánci,“ odsekl rozzlobený ministr obrany.

Kennedyová se podívala na prezidenta. Přesně o tomhle bodu už spolu mluvili.

„Plánuju, že v brzké době se spojím s generálem Mušaráfem,“ odpověděl prezident, „ale než k tomu dojde, rád bych měl jasno v informacích, které nám přicházejí z Kandaháru.“

„A jak se jim povedlo tu zbraň dostat do země?“ zeptala se vedoucí prezidentovy kanceláře.

„To zatím nevíme jistě. Jedna zpráva tvrdí, že letadlem, ale je i možné, že ji sem poslali lodí.“

„A víme, kdy sem dorazila?“ zeptala se Jonesová.

„Momentálně se domníváme, že přišla včera.“

‚A jak je možné, že unikla pozornosti senzorů?“ zeptala se vedoucí kanceláře.

Kennedyová se na ni mírně překvapeně zadívala. Vzpomínala si na nejméně dva případy, kdy spolu seděly v jedné místnosti během debat o nespolehlivosti těchto detektorů. „To, jak se jim podařilo dostat zbraň do Států, se jistě bude probírat v budoucnu. V téhle chvíli bychom měli zaměřit veškerou energii na nalezení té zbraně a připravit se na nejhorší.“

„A co Washington?“ zeptala se Jonesová. „Já myslela, že každý most a silnice vedoucí do města jsou osazené zařízeními, která něco takového dokážou odhalit.“

„To je pravda,“ odpověděla Kennedyová, „ale ani to není neomylné.“

„Pane prezidente,“ prohlásil ministr vnitřní bezpečnosti, „za necelé dvě hodiny se tohle město probudí a vypukne dopravní špička. Pokud je Washington, D.C., opravdovým terčem, musíme se zamyslet nad možností uzavřít všechny příjezdové cesty. Jak poznamenal generál Flood, nejrychlejší způsob, jak zvýšit počet obětí, je dovolit lidem ve vjezdu do města za prací.“

Prezident se tázavě otočil na Kennedyovou.

„Při vší úctě nesouhlasím,“ odpověděla ředitelka CIA. „Dokud nebudeme mít v ruce konkrétnější zprávy, byla by každá taková akce předčasná a dá se očekávat, že by ztížila naše pátrání po té zbrani.“

Ministr vnitřní bezpečnosti se zamračil nad zdvořilou výtkou od Kennedyové a řekl: „Když nic jiného, pane, měli bychom začít kontrolovat všechny dodávky, pick-upy a nákladní vozy směřující do města. Taky bychom měli zvážit možnost uzavření metra.“

„Navrhuji počkat ještě hodinu,“ odpověděla Kennedyová.

Ministr financí Keane, který seděl s ministrem vnitřní bezpečnosti a viceprezidentem v Mount Weatheru, se přidal prohlášením: „Pane prezidente, pokud se na veřejnost dostane sebemenší zpráva o téhle věci, musíme být připraveni reagovat a uzavřít finanční trhy… ještě před jejich otevřením.“

Jednání najednou propuklo v otevřený zápas, mezi jednotlivými skupinami se rozhořely diskuse. Prezident Hayes si odtáhl židli dál od stolu a snažil se sám vymyslet, kam by je tohle bláznění mohlo přivést.

Ředitelka CIA Kennedyová se naklonila k prezidentovi a řekla: „Pane, kdybyste mohl povolat přítomné k pořádku, ráda bych navrhla postup pro další dobu.“

Hayesovi se líbil rozhodný tón jejího hlasu. „Poslouchejte!“ Jako všichni dobří řečníci i prezident věděl, jak modelovat hlas. Nemusel to opakovat.

„Slovo má doktorka Kennedyová,“ přikázal.

Kennedyová položila dlaně na stůl a hovořila vyrovnaným, ale sebejistým hlasem. „Každou minutou získáváme lepší přehled o situaci. Jakkoli se to může jevit jako zvláštní a odporující intuici, nejlepší pro nás teď bude nedělat vůbec nic. Je čtvrt na pět ráno. Máme ještě čas, než se lidi začnou probouzet a vyrazí do práce. Navrhuji, abychom ještě hodinu dovolili našim protiteroristickým odborníkům dělat to, k čemu jsou vycvičeni, a nepletli se jim do cesty. O půl šesté se můžeme znovu sejít a rozhodnout, jestli je potřeba přikročit k nějakým dalším opatřením.“

Prezident nečekal na to, až někdo vznese námitku nebo komentář. „Sejdeme se zase o půl šesté. Mezitím oprašte všechny pohotovostní plány, které máme k ruce, upravte své programy tak, aby příští schůzka byla absolutní prioritou. Chci mít jasné a konzistentní názory na všechno: špionáž, armádu, finanční trhy, tisk… a Irene s Beatricí,“ otočil se na Kennedyovou a ministryni zahraničí, „chci, abyste vy dvě vytvořily strategii o tom, jak se postavit k Pákistánu a všem ostatním spojencům, na něž bychom měli vyvinout nějaký nátlak.“

Prezident se rozhlédl po místnosti a zadíval se na velkou obrazovku. „Nejde ani popsat slovy, jak zásadní je, abychom to udrželi pod pokličkou. Poslední, co bychom právě teď potřebovali, je, aby se o tom dozvěděli novináři. Vyvolali by šílenou paniku a tahle situace by se nám vymkla z kontroly, než bychom měli vůbec šanci tomu zabránit.“

TŘICET JEDNA

Afghánistán

Rapp vstoupil do stanu a v přítmí spatřil Urdu, jak sedí u malého stolku s jedním ze zajatců. Když se přiblížil a jeho oči přivykly chabému světlu, všiml si, že je to Ahmed Khalili, mladík z Karáčí. Na stolku mezi nimi stály dva hrnky. Khalili měl stále ruce svázané, ale před sebou, takže mohl pít. Rapp to všechno chápal jako dobré znamení. Když se přiblížil ke stolu, mladý Pákistánec od něj odvrátil oči.

„Ahmede, neboj se,“ řekl Urda, který vycítil mladíkovu nervozitu z Rappova příchodu. „Nic se ti nestane, pokud budeš i nadále spolupracovat.“ Zástupce CIA v Kandaháru vstal. „Půjdu na chvilku ven. Klidně si dej ještě čaj, já se hned vrátím.“

Když byl s Rappem venku, řekl: „Mluví.“

„Dobře, ale bude nám to k něčemu?“

„Myslím, že bude. Je to jejich odborník na počítače. Právě tak se dozvěděl, kdo jsi.“

„Jak to?“

„Požádali ho, aby se podíval na všechno, co o tobě napsali v novinách. Chtěli vědět o tvé ženě a řekli mu, aby zjistil, kde bydlíš.“

Rappovi po tváři přeběhl chvilkový stín obav. „A zjistil, kde bydlím?“

„Spíš ne.“

Rapp se podíval zpátky do stanu. Nic z toho ho nepřekvapovalo, ale i přesto to nebylo příjemné. Bude se do toho muset ponořit hlouběji, ale momentálně musel vyřešit důležitější věci. „Říkal něco o tom, kde sehnali tu bombu nebo jak ji dopravili do Států?“

„Zatím ne.“

„Tak o čem teda mluví?“

„O buňkách, co mají v Americe.“ Urda zvedl obočí.

Rappovi se to líbilo a pokynul Urdovi, aby pokračoval.

„Vysvětloval, jak kontaktovali svoje lidi ve Státech přes e-mail. Může nám dát účty, na které posílali ty e-maily, taky říkal něco hodně zajímavého.“

„A co?“ zeptal se Rapp.

„Zdá se, že do Ameriky přijede někdo hodně vysoko postavený, aby pomohl s provedením útoku.“

„A řekl ti, kdo to je?“

Urda přikývl. „Mustafa al-Yamani.“

Rapp při zmínce toho jména zaťal ruce v pěst. „Jak a kdy?“

„Věděli, že nejde jen tak ho posadit do letadla, takže se rozhodli to provést lodí.“

„A jak?“

„Tak daleko jsem se zatím nedostal.“

„Tak se tam vrátíme to zjistit.“

Urda natáhl ruku a chytil Rappa za loket. „Jednej s ním mírně. Myslí si, že jsi ďábel, a to nepřeháním.“

„Budu na něj mírný, dokud on bude spolupracovat.“

Urda se posadil ke stolku, Rapp si vzal skládací židli, otočil ji dozadu a posadil se mezi oba muže. „Ahmede,“ spustil Rapp klidně. „Pokud mi řekneš pravdu, nemáš se čeho bát. Jak plánoval Mustafa al-Yamani, že se dostane do Ameriky?“

„Lodí.“ Mladý Pákistánec schoval své třesoucí se ruce pod stolek.

„A víš kdy?“

„Včera.“

Rapp si vzpomněl, že Abdullah mu řekl, že bomba měla dorazit včera. „Doprovázel bombu?“

Khalili zavrtěl hlavou.

„Víš to jistě?“ zeptal se Rapp podezřívavě.

„Ano. Měl odletět na Kubu, kde nasedl na loď, a doplout až na Floridu někde na jejím východním pobřeží.“

Rapp chtěl vědět o al-Yamanim víc, ale nejdřív musel ověřit něco zásadnějšího. „Jak se měla ta bomba dostat do země?“

„To nevím jistě.“ Pákistánec při té odpovědi uhnul pohledem a zadíval se do země.

Rapp natáhl pravou ruku a položil ji na stolek. Zajatec při tom jeho pohybu ucukl. „Ahmede,“ řekl Rapp příkrým hlasem. „Podívej se na mě.“

Muž neochotně poslechl.

„Víš toho víc, než co nám říkáš. Jak plánovali, že dostanou tu bombu do země?“

„Nevím to jistě,“ odpověděl roztřeseným hlasem, „ale myslím, že lodí.“

„A podle čeho si to myslíš?“

„Asi před třemi týdny ji naložili na nákladní loď v Karáčí.“

Pokud mu Ahmed říkal pravdu, pak to znamenalo, že Abdullah lhal, tedy pokud bombu nevyložili z lodi v nějakém přístavu a nepřesunuli ji na zbytek cesty do letadla. Rapp měl ale pocit, že to by bylo víc námahy než užitku. Proč by ji v takovém případě neposlali letadlem rovnou?

„Ahmede, před hodinou jsi toho zjevně věděl mnohem míň. Jak můžu vědět, že mi teď říkáš pravdu?“

Podíval se na Rappa s úpěnlivým pohledem v očích. „Jsou to věci, které jsem neměl vědět. Zaslechl jsem, jak se o nich bavili ostatní.“

„A slyšel jsi, že by o těch detailech mluvil Abdullah?“

Ahmed se jen zmateně zadíval na Rappa.

„Slyšel jsi, že by Abdullah mluvil o tom, jak tu bombu dostanou do Ameriky?“

„Ano. Lodí.“

„Víš to jistě?“

„Ano.“

Rapp si chvilku prohlížel mužův obličej. „A nemluvili někdy o tom, že ji pošlou letadlem?“

Mladý Pákistánec zavrtěl hlavou. „Aspoň o tom nevím.“

„A slyšel jsi, přes jaký přístav ji tam chtějí dostat?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Slyšel jsem, jak se baví o několika městech.“

„O kterých?“

„O New Yorku, Baltimore, víc si nepamatuju.“

„A co Miami a Charleston?“

„O těch myslím taky.“

Rapp se zaklonil a podíval se na Urdu. „Musím si jít zavolat. Možná byste se vy dva zatím mohli pobavit o tom, jak se pan al-Yamani dostal do Ameriky a kdo mu pomáhá.“

Urda přikývl. Když Rapp odešel ze stanu, Urda řekl svému mladému zajatci, že dělá dobrou práci, a zeptal se ho, jestli nechce ještě čaj.

Rapp se venku vůbec nesnažil vytáhnout svůj satelitní telefon. Rozhovor s Kennedyovou musí počkat, dokud si nepopovídá s Abdullahem o tom, proč mu lhal, a tentokrát ho každá lež bude stát jeden prst.

TŘICET DVA

Rapp našel Abdullaha o padesát metrů dál. Ukryli ho do bunkru, kde se skladovala munice a který byl zčásti pod zemí a obklopený pytli s pískem. Před bunkrem seděli dva příslušníci jednotek Delta a hráli karty, zatímco Abdullah ležel uvnitř na nosítkách. Pokud mu doktor píchnul správnou dávku morfia, jeho účinek by měl touhle dobou pomalu slábnout.

Rapp sešel po schodech a musel sklonit hlavu, aby se nebouchnul o strop. Dvě věci byly okamžitě jasné: Abdullah chtěl novou dávku morfia a neměl radost, že vidí tohohle člověka ze CIA. Rapp nad ním chvíli postál a přemýšlel o dalším postupu. Ačkoli mu řekl, že by mu uřezal prsty, kdyby mu lhal, měl pocit, že pro tuhle chvíli bude lepší využít jeho touhy po morfiu.

„Waheede,“ oslovil ho Rapp křestním jménem. „Jak se daří tvému koleni?“

Saúd se odvrátil od Rappa a kousal se do rtu.

Rapp se díval na teroristu, zvedl ocelový podpatek své boty a opřel se jím o zakrvácený a zavázaný kloub. Abdullah vydal pronikavý výkřik, který v uzavřeném prostoru Rappovi div neutrhl uši. Rapp se sklonil a udeřil ho hřbetem dlaně do tváře. Arabsky pak teroristovi řekl, aby přestal ječet jako ženská.

Když Saúd ztišil svůj jekot, Rapp se ho zeptal: „Waheede, nechceš ještě morfium?“

Muž zprvu neodpověděl, a pak skrz zavřené zuby procedil: „Dobře víte, že ano.“

„No, neměl by to být problém. Máme ho spoustu.“ Abdullah, který ležel zpola na boku, odvrácený od Rappa, otevřel oko a podíval se na svého trýznitele se zábleskem naděje.

„Je to tak… máme dost morfia, aby pominula všechna tvoje bolest. Čeká tě dlouhý let do Ameriky, a já chci, aby se ti leželo pohodlně.“ Rapp si všiml, že Abdullah přišel o své nadšení pro slovní výpady.

„Tys mi lhal.“ Rapp zvedl botu a znovu zatlačil Abdullahovi na rozdrcené koleno. Terorista vykřikl. Když zmlkl, Rapp řekl: „Jestli chceš ještě morfium, tak pro ně budu muset někoho poslat. To může trvat i půl hodiny… takže čím dřív mi řekneš pravdu, tím dřív dostaneš svoji injekci.“

„Půl hodiny?“ zvolal Abdullah vyděšeně.

Rapp lhostejně pokrčil rameny. „Možná by se to dalo stihnout i dřív, ale záleží to na tom, jak vstřícný budeš tentokrát.“

„Řekl jsem vám pravdu,“ sténal.

Rapp se tentokrát rozmáchl a udeřil mu podpatkem do kolene plnou silou. Když Abdullah doječel, Rapp řekl: „Ostatní se rozpovídali, Waheede. Vím najisto, žes mi lhal.“

„Ostatní… kdo ostatní?“

„Ostatní dva muži, kteří se s námi vrátili na základnu.“

„Ti nic nevědí,“ řekl Abdullah vzdorovitě. „Nebyli ani trošku zapojeni do plánování.“

„Opravdu?“ zeptal se Rapp. Klesl do dřepu a chytil Abdullaha za vlasy. „A mohl bys mi tedy říct, kde je teď tvůj přítel Mustafa al-Yamani?“ Abdullah tázavě vytřeštil oči, ale ústa měl zavřená. „Ten váš velký plán se pomalu rozplétá,“ řekl Rapp. „Ti dva podřízení vědí mnohem víc, než si myslíš. Víme, že al-Yamani odletěl na Kubu, pak nasedl na loď a odplul na Floridu. Stopujeme e-maily, které jste poslali buňkám v Americe, a FBI se právě rozjíždí zatknout spoustu lidí. Celá ta věc se rozpadá a ty tu skučíš.“ Rapp vstal a chvíli si prohlížel Saúdův obličej.

„Možná bych ti měl dát víc času na rozmyšlenou. Vrátím se za hodinu.“ Rapp se otočil k odchodu, ale než došel ke dveřím, Abdullah na něj zavolal, aby počkal.

„Nemá do Ameriky přiletět letadlem.“

„Jak se tam teda dostane?“

„Lodí.“

„A míří do jakého přístavu?“ Rapp se přesunul a postavil se zase nad něj.

Abdullah něco nesrozumitelně zadrmolil.

„Neslyšel jsem tě. Jaký přístav?“

„Chci nejdřív morfium,“ zahučel Abdullah.

Rapp mu položil botu na koleno a zatlačil.

Abdullah se rozeřval jako na lesy.

Rapp sykl: „Nesundám tu nohu, dokud mi neřekneš, co je to za přístav!“

Abdullah řval dál.

„Co je to za přístav!“ Rapp přesunul na jeho koleno skoro celou svou váhu. „Ten přístav, Waheede!“

„Charleston! Charleston!“ Muž měl obličej pokrytý potem a zkřivený bolestí.

Rapp trošku povolil tlak, ale botu nechal na místě. „A kdy má přijet?“

„Dnes!“

„Když jsem se tě ptal před hodinou, tak jsi říkal, že včera.“

„Lhal jsem! Má to dorazit dnes! Přísahám, že mluvím pravdu!“

‚A jak se jmenuje ta loď?“

„To nevím,“ zakřičel s nefalšovaným výrazem paniky ve tváři.

„A odkud vyplula?“

„Z Karáčí.“

„A kdy?“

„Před třemi týdny. Prosím… ach, prosím… říkám vám pravdu.“

Rapp sundal botu a z pochvy na pravém stehně vytáhl nůž. Sklonil se, přidržel nůž Abdullahovi před obličejem a řekl: „Tohle je tvoje poslední šance. Seženu ti morfium, ale jestli zjistím, žes mi lhal, vrátím se, a nejenže nedostaneš svoje morfium… začnu ti odřezávat prsty jeden po druhém.“

TŘICET TŘI

Charleston

Cesta na Sullivanův ostrov netrvala dlouho. Ostrov se nacházel u severního vjezdu do charlestonského přístavu. Pokračovali kolem hlavní brány k historickému parku Fort Moultrie a na Station 12th Street zabočili doleva. Zaparkovali půl bloku od vody a vystoupili z vozu. Al-Yamani požádal Yacouba, aby vzal z kufru tašku, a oba zamířili k pláži. Jakmile vystoupili z klimatizovaného pohodlí vozu, al-Yamani si znovu uvědomil, jak cizí je pro něj takhle vlhký vzduch. Jelikož vyrostl ve vyprahlé zemi, zvykl si na suché horko, ne na tohle dusivé vlhko.

Než došli k písku, cítil, jak mu po zádech stékají potůčky potu. Yacoub ho vedl po pláži, na niž doléhala barevná světla města. Viditelnost byla díky měsíci a obloze bez mráčku celkem dobrá. Nebe na obzoru se začínalo rozsvětlovat. Slunce vyjde za asi hodinu a půl, a pokud všechno půjde podle plánu, nedlouho poté už bude kontejner směřovat na sever.

Yacoub ukázal na přístav a řekl: „Tohle je Fort Sumter. Odtud sem je to skoro jeden a půl kilometru. Parník propluje přímo mezi námi.“ To není žádný parník, řekl si al-Yamani v duchu. Je to loď. Byl v Karáčí a dohlížel na uložení a nakládání kontejneru. Al-Yamani úmyslně vybral největší plavidlo, které našel. Říkal si, že čím víc kontejnerů bude ta loď převážet, tím menší je pravděpodobnost, že při náhodném prohledávání Američané najdou ten pravý.

„Značky kanálu jsou vidět tamhle a tamhle.“ Yacoub ukázal na červená a zelená světla plující na hladině.

Vpravo od nich leželo centrum Charlestonu. Nepůsobilo nijak úchvatně, ale al-Yamani věděl, že je to podle amerických měřítek staré město. Přístav, z kterého právě přijeli, osvětlovaly jasné reflektory. I z tohoto bodu al-Yamani rozeznával obrovité jeřáby přenášející náklad z velkých plavidel zakotvených v jednom z nejrušnějších amerických přístavů.

„Tady právě připlouvá parník.“ Yacoub ukázal na moře.

„Myslíš loď. Parník je menší. Tohle menší není.“ Al-Yamani se podíval na hodinky a řekl: „Dalekohled.“

Yacoub rozepnul pouzdro a podal mu silný dalekohled.

Al-Yamani se díval čočkami a objevil loď blížící se do přístavu. Byla to kontejnerová loď. Velká a plně naložená. Za ní al-Yamani rozeznával ještě nejméně další dvě lodi. Doufal, že jedna z nich je ta jeho. Z oceánu foukal slabý vánek a přinášel s sebou zvuk motorů a zpěněné vody.

Loď o minutu později projela mezi jejich pozicí a Fort Suterem. Al-Yamani si četl jméno na trupu. Nebyla to loď, která ho zajímala, ale nepřekvapilo ho to. Jeho loď měla připlout až za deset minut. Zkontroloval to přes internet před odjezdem z Kuby. Jeden z jeho lidí v Karáčí mu vysvětlil, jak to provést. Obchodní lodě byly všechny sledovány po celém světě s využitím GPS a vysílaček. Tyhle velké kontejnerové lodi řídily nejmodernější automatizované systémy, které optimalizovaly dobu přepravy i spotřebu paliv. Příjezd lodi do konkrétního přístavu se dal obvykle předpovědět s přesností na minuty, ledaže by se zhoršilo počasí.

Al-Yamani trošku znervózněl, když kolem nich proplula další loď a zase to nebyla ta jeho. Na obzoru se objevovala další světla, ale on na tenhle okamžik čekal celý život a nechtěl už čekat ani o vteřinu déle. Pokud se Američané dozvěděli o jejich plánu, pozná to hodně brzy, protože neexistoval žádný způsob, proč by jinak riskovali vpuštění tohohle nákladu do jednoho z jejich přístavů.

Další loď proplouvala kanálem, její paluba byla naložená mnohobarevnými kontejnery vyskládanými do výšky šesti kusů, jež zabíraly všechen volný prostor na palubě velké jako na letadlové lodi. Její bílá nadstavba se utápěla ve světle a vypadala, jako by patřila do obchodní čtvrti nějakého města.

Al-Yamani napínal zrak, aby přečetl sotva osvětlené jméno na přídi. Ve slabém světle přečetl první tři písmena a pochopil, že to je ta, na kterou čekal, Madagascar. Al-Yamani sklopil dalekohled a úlevně vydechl. Jeho loď dorazila.

Otočil se ke svému průvodci a s nepředstíranou radostí mu řekl: „Ibrahime, tohle je náš velký den.“

TŘICET ČTYŘI

Afghánistán

Rapp vyšel z muničního bunkru, vzal Urdu a rychle mu vysvětlil všechno, co se právě dozvěděl od Abdullaha. Oba muži odběhli ke zpravodajskému stanu, kde Rapp požádal všechny o pozornost. Tentokrát počká s informováním Washingtonu, dokud se mu nepodaří potvrdit Abdullahův příběh.

To Saúdovo předchozí falešné prohlášení ho zdrželo. Rapp ještě nevěděl, na kolik přesně, ale byl si zcela jist, že v průběhu posledních osmačtyřiceti hodin došlo k rozmístění prostředků na kontrolu mezinárodních letů směřujících do Států. Ještě horší ale bude ztráta důvěry u lidí, kteří doma ve Washingtonu o všem rozhodují. Ještě jeden nezdar a začnou pochybovat o všem, co jim Rapp posílá.

Zrovna když se Rapp chystal promluvit, zazvonil mu telefon. Líně ho zvedl a poslouchal, jak mu Kennedyová vysvětluje, co se děje. Národní bezpečnostní rada se měla sejít za něco málo přes třicet minut a dohodnout se na dalším směřování jejich činnosti. Kennedyová mu vysvětlila, že několik členů rady naléhá na to, aby bylo město evakuováno nebo se přinejmenším zavřely všechny cesty vedoucí do města a zrušil se provoz města předtím, než se do něho nahrnou davy lidí jedoucích do práce.

Kdyby k tomuhle došlo, Kennedyová mu řekla, co už věděl. Teroristy by tím varovali, pochopili by, co se děje. Kennedyová se obávala toho, že pokud je ta bomba už ve Státech, teroristé urychlí své přípravy a odpálí zbraň předtím, než ji týmy NEST stihnou najít. Rapp se svou šéfkou souhlasil, ale rozhodl se jí neříct, co se právě dozvěděl od Abdullaha. Měl třicet minut na to, aby si potvrdil, že bomba se do země dostane skutečně přes Charleston, a kdyby musel, neváhal by z toho využít každou vteřinu. Řekl Kennedyové, že jí zavolá, než začne zasedání, a odložil telefon.

„Teď mě všichni poslouchejte,“ zvolal Rapp. Urda a generál Harley stáli vedle něj. „Musíme najít nějaký odkaz na loď, která vyplula z Karáčí před asi třemi týdny. Domníváme se, že ta loď měla možná namířeno do Charlestonu v Jižní Karolíně a měla by připlout v průběhu dneška.“

Když se Rapp díval po těch tichých obličejích, viděl, jak jeden z Urdových lidí rychle prohrabuje stoh dokumentů. Ze způsobu, jímž se muž přehraboval hromadou spisů, bylo patrné, že ví, co hledá. Rapp se na něj zaměřil. Muž se najednou zastavil a naslinil si prsty. Rychle prohlédl několik dalších stránek a pak vítězoslavně zvedl oči.

„Mám to přímo tady.“ Zvedl ze stohu hrst dokumentů a zatřásl jimi ve vzduchu.

Rapp s Urdou se vrhli kupředu, aby se na dokumenty podívali. Všechny byly v urdštině, takže Rapp rozuměl jen slovům Karáčí a Charleston. Analytik přeložil zbytek informace. Šlo o kontejnerovou loď plující pod liberijskou vlajkou bez větší hodnoty či významu.

Rapp se analytika zeptal: „Tohle je nákladní list?“

„Ano.“

„A je to jediný, na jehož nález si pamatujete?“

„Ne.“ Muž s černými vousy zavrtěl hlavou a poklepal na kupu dokumentů před sebou. „Tohle jsou všechno nákladní listy. Tenhle,“ zatřásl ve vzduchu prvním dokumentem, „je jediný, u něhož si pamatuju, že má místo nákladu Karáčí s místem určení Charleston.“

„A jsou tam i další, které odjely z Karáčí před přibližně třemi týdny?“ Úsměv z Rappovy tváře náhle zmizel.

„Ano.“ Muž důrazně přikyvoval. „Prakticky celá ta hromada.“

Rapp pevně stiskl zuby. Znovu přemýšlel, jestli mu Abdullah nelhal. „Kolik listů tu je a kolik lodí odplulo z Karáčí před třemi týdny?“

Analytik se podíval dolů a prověřil své poznámky. Je tu sedmnáct různých nákladních listů, většina z nich s odjezdem z Karáčí. Čtyři z lodí vypluly asi před třemi týdny a všechny čtyři směřují do Spojených států.“

„A kdy tam mají dorazit?“ zeptal se Rapp nervózně.

Analytik zatřásl dokumentem, který už vytáhl předtím. „Tahle dnes do Charlestonu.“ Položil dokument na stůl a začal se přehrabovat hromadou, než našel další. „Tahle do New Yorku a má taky dorazit dnes, tahle do Miami a taky má doplout dneska.“ Odsunul ještě několik stránek a řekl: ‚A tahle má doplout taky dnes, ale do Baltimore.“

Rapp začal přemýšlet o tom, který prst je nejlepší uříznout jako první. „Jsou tam nějaké nákladní listy od leteckých společností?“

„Ne.“ Analytik zavrtěl hlavou a ukázal na celý stůl, kde Urdovi lidé pracovali na dokumentech napsaných urdsky a paštúnsky.

„Tak mě poslouchejte. Řeknu vám, co potřebuju. Všechny tyhle dokumenty odfaxujte do CTC.“

„Už se stalo. Před půl hodinou.“

Rappa to překvapilo. „A mluvil jste s nimi o tom?“

„Jo, ale nemají ve službě nikoho, kdo mluví urdsky.“

„Cože?“ Rapp nevěřil svým uším.

„Dostali jsme pokyn přeložit spisy týkající se pohřešovaných pákistánských vědců.“

Muž chtěl vysvětlovat dál, ale Rapp ho přerušil. „Poslouchejte… teď chci, abyste se zaměřili na tyhle čtyři nákladní listy. Okamžitě je přeložte, pošlete tu informaci do CTC a pak se pusťte do dalších. Jestli potřebujete ještě někoho k ruce, klidně si ho vezměte. Dobrá práce a hoďte sebou!“

TŘICET PĚT

Maryland

Bezpečná videokonference byla v plném proudu. Národní bezpečnostní rada se měla znovu sejít až za patnáct minut, ale víc než polovina hlavních aktérů včetně prezidenta už seděla na svých místech. Na velké obrazovce na protější straně zasedací místnosti byli vidět pomocníci a zástupci, kteří přicházeli a odcházeli z ostatních míst, přinášeli svým nadřízeným informace a šeptali jim do ucha instrukce. Zasedací místnost ve Stanici R se vůbec nelišila. Lidé tu chodili tam a zpět velmi rychlým tempem.

Valerie Jonesová, vedoucí prezidentovy kanceláře, seděla přímo proti Kennedyové a mluvila do bezpečného telefonu, přičemž pojídala pocukrovanou koblihu. Kennedyová na ni upírala oči s cílem získat její pozornost hned poté, co zavěsí. Podle rozhovoru se zdálo, že mluví s tiskovým tajemníkem Bílého domu. Díkybohu to vypadalo, že média zatím nic netuší. Všichni se nicméně shodovali na tom, že to nepotrvá věčně. Kennedyová upřímně pochybovala, že se jim podaří do devíti udržet tyhle zprávy pod pokličkou.

Washington, stejně jako většina mocenských center, byl prostředím, jemuž vévodily schůze. Schůze u snídaně, dopolední schůze, schůze před polednem, schůze na oběd – táhly se od rozbřesku hluboko do noci. Spousta velmi důležitých lidí dnes ráno bude postrádat obvyklou schůzi u snídaně, a to neujde pozornosti.

Jonesová zavěsila a úlevně vydechla: „Zatím to jde,“ řekla prezidentovi. „To byl Tim.“ Jonesová hovořila o Timu Weberovi, tiskovém tajemníkovi Bílého domu, který dostal na starost nezáviděníhodnou povinnost držet službu v Bílém domě. Rozhodla o tom Jonesová. Většina televizních reportérů sem chodila kolem šesté ráno, zástupci tištěných médií kolem deváté. Osobně Weber odrazí dotazy a ukončí veškeré dohady mnohem snadněji než přes telefon.

„Zatím žádný hovor z médií,“ dodala vedoucí kanceláře.

Prezident se podíval na řadu hodin na stěně a poznačil si čas na hodinách s nápisem Washington. Bylo těsně po páté ráno. „Média ještě nevylezla z postele.“

„To vím,“ opáčila Jonesová, „ale mají ve vaší administrativě spoustu zdrojů. Žasnu, že jim zatím nikdo z nich nevolal.“ Jonesová byla poměrně rázná žena, což bylo v jistém ohledu nezbytným předpokladem pro její práci. I při debatách s prezidentem uměla hovořit celkem zpříma.

Kennedyová položila prezidentovi dlaň na ruku a řekla: „Potřebuju se s vámi dvěma na něčem domluvit.“ Naklonila se a prezident s Jonesovou ji napodobili. „Myslím, že vím, o co jim jde.“ Kennedyová zatím stejně jako ostatní neměla příležitost odpoutat se od naléhavosti chvíle a podívat se na celou věc z odstupu. Od posledního rozhovoru s Rappem ji nicméně něco napadlo.

„Jestli mají doopravdy atomovku, je jenom logické, že ji chtějí využít k maximálnímu účinku. Nemělo by nás to překvapit,“ podívala se na prezidenta. „Ale jeden z teroristů sdělil Mitchovi, že jejich plánem je zabít vás. Muž dále řekl něco zvláštního. Řekl, že chtějí zabít vás a všechny generály. Když mi to Mitch řekl, připadalo mi to trošku legrační, tak jsem se ho zeptala, jestli ten člověk opravdu řekl přesně tohle, a prý ano. V té chvíli jsem to považovala za jedno z těch přehnaně odvážných prohlášení, která jsou Arabům tak vlastní. Doslovně vzato je to prohlášení absurdní. Zabít všechny naše generály by bylo nemožné, ale pak mě napadlo, že slovo, které pro rodilého anglického mluvčího má jeden význam, může mít v tomhle kontextu význam poněkud pozměněný.“

„Co tedy měl na mysli?“ zeptala se Jonesová.

„Myslím, že když řekl generály, mohl ten člověk hovořit o vůdčích osobnostech všeobecně.“

„O jakých vůdčích osobnostech?“

„O vás, vedení Kongresu, viceprezidentovi, celém vašem kabinetu. Chtějí odpravit naši vládu jednou ranou.“

„Jakou ale můžou mít záruku, že budou všichni ve městě ve stejnou dobu?“ zeptala se Jonesová.

Kennedyová otočila kalendář k prezidentovi a vedoucí jeho kanceláře, aby se mohli podívat. „Je mi trapné, že mi to nedošlo dřív, ale tady to je. Tenhle týden jsou všichni ve městě kvůli odhalování nového památníku druhé světové války.“

Prezident se podíval na kalendář. „Den obětí války.“

„Oslavy začínají vlastně už v sobotu,“ řekla Kennedyová, „a teď už je středa. Představitelé Británie, Ruska, Kanady, Austrálie, Nového Zélandu a desítky dalších zemí mají přilétat už od pátku. Kdyby na nás chtěli udeřit hodně silně, byla by to ideální příležitost.“

Hayes se podíval na kalendář, oči upřené na Den obětí války. Po pár vteřinách se podíval na Kennedyovou a řekl: „Jak to, že jsme si toho nevšimli dřív?“

„No, aspoň máme pár dní na to, abychom celou tu akci zrušili,“ řekla Jonesová.

„My nemáme pár dní,“ odvětila Kennedyová důrazně. „Budeme mít štěstí, když to stihneme do poledne.“ Se zvednutým obočím pak dodala: „Tisk se bude ptát, kde jste, pane.“

Hayes pochopil. „Lhát jim nemá smysl a odbývat je taky nebude k ničemu. Jenom by je to vedlo k zuřivým dohadům.“

„Logickým dohadům,“ opravila ho Kennedyová. „Proč byl prezident, jeho kabinet, Nejvyšší soud a vedení Kongresu uprostřed noci evakuováni z města?“

„Napadá mě jenom jediný důvod,“ řekl prezident.

„Mohli bychom získat trochu času, kdybychom apelovali na jejich vlastenectví,“ nadhodila Jonesová nepřesvědčivě.

Hayes zavrtěl hlavou. „Udělali bychom líp, kdybych zavolal majitelům stanic a novin a osobně je požádal, ať to nepouštějí dál.“

Kennedyová sledovala celý podnik s jistou dávkou beznaděje. Určité věci se daly do pohybu, a bez ohledu na prezidentovu moc a autoritu, tenhle příběh se mu před veřejností zatajit nepodaří. Velmi rychle spěli do bodu, kde jen jediný krok mohl uklidnit tisk a získat jim další čas. Šlo o krok, který byl nekonečně riskantní, a Kennedyová se o něm nechtěla ani zmiňovat, pokud ještě měla na výběr.

TŘICET ŠEST

Vzhledem k velkému významu své mise měl generál Harley k dispozici bezpečné prostory pro videokonferenci, aby se mohl spojit se svými šéfy z ústředního velení, velení zvláštních operací, spojeného velení zvláštních operací a v případě potřeby dokonce i s Pentagonem. Rapp chtěl tyhle prostory využít. Jelikož moc dobře chápal, jak Washington funguje, a obával se, že určité klíčové body by mohly být přehlédnuty nebo nesprávně předneseny, kdyby se toho neúčastnil, řekl Kennedyové, že za pět minut chce informovat Národní bezpečnostní radu osobně. Kennedyová zaváhala, ale jen proto, že se obávala Rappovy typické netrpělivosti.

Rapp a prezident spolu vycházeli dobře, neměl problémy ani s generálem Floodem, ministrem obrany Culbertsonem nebo poradcem pro otázky národní bezpečnosti Haikem, ale když přišlo na vedoucí prezidentovy kanceláře, on nenáviděl ji a ona jeho. Kromě toho si vůbec nevážil viceprezidenta, stěží snášel ministryni zahraničí Bergovou a ze všech sil se snažil vyhnout všem, kteří měli co do činění s ministerstvy vnitřní bezpečnosti nebo spravedlnosti. Na jedné straně by jeho osobní vystoupení na radě mohlo vyústit v zásadní střet zájmů a pravomocí, na straně druhé, vzhledem k závažnosti situace a časovým omezením, měl Rapp šanci dostat se až na podstatu věci a přesvědčit prezidenta k rychlé a rozhodné akci. To ji nakonec rozhoupalo. Prezident veřejně oznámil Rappovy oběti a úspěchy, ale bylo to i mnohem hlubší. Rapp byl prezidentův muž. Když Hayes opravdu potřeboval něco udělat, obrátil se na Rappa. Prokázal svou užitečnost a efektivnost už mnohokrát, a pokud existoval někdo, kdo by prezidentovi objasnil nezbytnost rozhodného činu a zastavil všechny ostatní potyčky, byl to Rapp.

Místo toho, aby velká obrazovka v přední části velicího střediska Stanice R byla rozdělena do tří částí, objevovalo se na ní teď šest různých snímků. Přibyl Rapp z Kandaháru a na jeho žádost pak i Skip McMahon a Jake Turbes ze Spojeného protiteroristického střediska a Paul Reimer z germantownské stanice ministerstva energetiky.

Kennedyová rychle oznámila přítomnost čtyř nových účastníků a pokynula Rappovi, aby začal.

Rappův oděv se zásadně lišil od ostatních účastníků schůzky. Ačkoli nikdo neměl čas vzít si oblek nebo náležité pracovní oblečení, všichni s výjimkou generála Flooda měli civilní oděvy, zatímco Rapp měl na sobě bojové maskáče a taktickou vestu. Taky už více než dva dny neviděl břitvu, takže mu tvář zakrývalo husté černé strniště.

„Před několika hodinami,“ spustil Rapp, „jsme získali podezření, že včera dorazila někam na Východní pobřeží dopravním letadlem jaderná zbraň.“ Rapp se odmlčel a zvedl nějaké dokumenty. „Při předložení protichůdných důkazů se terorista, který nám to sdělil, přiznal, že to byla lež.“ Rapp se nehodlal šířit o podrobnostech toho, jak přiměl Abdullaha, aby se k tomu přiznal, pochyboval o tom, že by kdokoli z těchhle lidí chtěl znát všechny chmurné detaily.

„Máme teď solidní informace o tom, že dotyčná zbraň odjela z Karáčí v Pákistánu před dvaadvaceti dny, a to na palubě kontejnerové lodi.“

„Mitchi,“ řekl prezident, „řekněte mi prosím, že ta loď ještě nedorazila k našim břehům.“

„Generál Flood už poslal lidi z Pobřežní stráže, aby to zkontrolovali, pane, ale můžu vám říct, že podle nákladních listů, jež jsme odhalili, má ta loď dorazit do charlestonského přístavu někdy během dneška. Kromě toho,“ dodal Rapp rychle, než ho stihl kdokoli přerušit, „nás trápí otázka dalších tří lodí. Všechny tři vypluly z Karáčí před asi třemi týdny a mají dorazit dnes do Miami, Baltimore a New Yorku.“

Než stihl Rapp pokračovat, přerušil ho ministr vnitřní bezpečnosti McClellan a řekl: „Pane prezidente, ty přístavy bychom měli okamžitě uzavřít.“

„S tím bych souhlasil,“ přidal se k němu ministr spravedlnosti Stokes.

Rapp už se s ministrem McClellanem sešel. Bývalý dvouhvězdičkový generál námořní pěchoty byl pravým opakem slavného nerozhodného generála z dob občanské války, jehož jméno nosil.

„Pane prezidente,“ pronesl Rapp hlasitě. „To je strašný nápad.“

„Promiňte, chlapče?“ opáčil ministr McClellan ve tváři celý rudý.

Rapp chtěl být přítomen téhle schůzi ze dvou důvodů. Jednak věděl, jak zásadní nuance se ztrácejí při přenosu informace na vyšší místa, a jednak tušil, že tu budou takoví, kdo budou chtít jít buldozerem na něco, k čemu by stačila lopatka.

„Nejhorší, co bychom teď mohli udělat, je uzavřít tyhle přístavy.“

„Dovolím si nesouhlasit,“ řekl McClellan. „Naším prvořadým úkolem je ochránit americkou veřejnost.“

Rapp se nenechal ani v nejmenším odradit. „A to můžeme udělat nejlíp tak, že necháme týmy NEST a FBI zjistit, kde ta zbraň je.“

„Pane Rappe,“ řekl McClellan opovržlivě, „jste ve své práci velmi dobrý, ale jste tisíce kilometrů daleko. Myslím, že nemáte úplně jasno, jak vypadá situace tady ve Washingtonu. Takže, pane prezidente, už jsme to probírali…“

„Pane ministře,“ přerušil ho Rapp. „Vy sedíte v atomovém krytu pod horou dvě hodiny daleko od Washingtonu.“ Rappova příkrá výtka všechny udivila. „Takže mi nevykládejte o tom, že máte situaci líp pod kontrolou. Situace ve Washingtonu je stejná jako každou středu ráno dvaapadesát týdnů v roce. Lidi za chvíli vstanou a půjdou do práce, a jestli se pokusíte zavřít kterýkoli z těch přístavů, vyvoláte celostátní paniku, která buď zabrání lidem z týmů NEST hledat zbraň, nebo upozorní teroristy, že po nich jdeme, a nebo obojí.“

„Pane prezidente, když dovolíte.“ Promluvil Paul Reimer, bývalý velitel týmu SEAL, který řídil podpůrné týmy pro případ jaderného ohrožení NEST. „Těžko bych mohl s Mitchem souhlasit víc. Jakýkoli pokus o uzavření přístavů naše pátrání jen ztíží.“

„Promiňte, všichni,“ ozval se generál Flood. „Pobřežní stráž právě ověřila pozici čtyř lodí, o které se zajímáme.“ Flood četl z listu papíru. „Ta, co pluje do Miami, a ta do New Yorku jsou ještě na moři a do přístavu mají dorazit až dnes odpoledne.“ Flood studoval informaci. „Loď mířící do Baltimore právě vplula do Chesapeake a,“ ztrápeně zvedl oči, „čtvrtá loď už je v přístavu v Charlestonu.“

TŘICET SEDM

V rozruchu, který následoval po informaci, že loď už kotví v charlestonském přístavu, spousta lidí se vznešenými tituly propukla v hlasité překřikování všech ostatních ohledně toho, co je třeba udělat. Mitch Rapp upadl v zapomnění, ale vládní úředníci důrazně pronášeli své názory. Naštěstí dva lidé s mnohem méně okázalými funkcemi věděli, co mají dělat, a s ohledem na povyk kolem nich se netrápili snahou požádat o svolení k činu. První byl Skip McMahon, který seděl v hlídkovém Protiteroristickém středisku FBI. McMahon se otočil na jednoho ze svých zástupců a řekl jim, aby ho okamžitě spojili s kapitánem charlestonského přístavu. Pak zavolal Dicku Schoyerovi, zvláštnímu agentovi řídícímu kancelář FBI v Columbii v Jižní Karolíně. Schoyer a jeho několik agentů už bylo na cestě do Charlestonu, hodinu a půl vzdáleného od Columbie. Jejich plán zněl, že se mají setkat s jedním z týmů RAP Paula Reimera, který sem mířil ze stanice ministerstva energetiky v Savannah River a měl jim pomoct s prohledáváním přístavu. Dobré bylo, že jejich průzkum už brzy nebude náhodný.

McMahon udělil Schoyerovi velmi konkrétní instrukce o tom, jak má rozmístit své lidi. Než domluvil se Schoyerem, měl na lince přístavního kapitána. McMahon si potvrdil, že liberijská kontejnerová loď Madagascar je opravdu v přístavu, a dále se dozvěděl, že zanedlouho má začít vykládka jejího nákladu. Aniž by sděloval detaily, McMahon muži oznámil, že asi za dvacet minut se u něj v kanceláři objeví zvláštní agent Schoyer. Až do té doby nemá kapitán za žádných okolností dovolit vyložení jediného kontejneru z lodi.

Druhý, kdo zareagoval, byl Paul Reimer. Technicky vzato neměl vyslat své prohledávací týmy do akce, dokud nezíská pádné informace z Národní bezpečnostní rady. Reimer byl už ale ve své práci tak dlouho, aby věděl, jak takové informace vypadají, a odmítal čekat, až se jednotliví činitelé přestanou hádat. Vědci a technici ze stanice v Savannah River ještě shromažďovali své vybavení, a jakmile skončí, potrvá jim cesta do přístavu nejméně hodinu a půl.

Měli i lepší možnost. Reimerův nejlepší prohledávací tým seděl na palubě letounu Gulfstream III na Andrewsově letecké základně a byl připraven k odletu. Zavolal tedy Debbie Hanousekové, která jako vysoká představitelka resortu tenhle tým vedla, a dal jí pokyny, aby okamžitě zamířili na charlestonskou leteckou základnu. Díky přednostnímu odbavování bude se svým šestičlenným týmem v Charlestonu za necelou hodinu.

Ve Stanici R získala Kennedyová prezidentovu pozornost a něco mu pošeptala do ucha. Když skončila, prezident požádal o klid a řekl: „Generále Floode, bude mít námořnictvo nebo Pobřežní stráž nějaké potíže s nevpuštěním obou lodí, jež jsou stále na moři?“

„Ani v nejmenším, pane.“

„A ohledně té lodi v Chesapeake? Nějaké návrhy?“

Flood se rychle dohadoval s někým mimo záběr kamery a pak řekl: „V téhle chvíli posíláme tuhle informaci Týmu 6 SEAL. V Little Creeku už jsou ve stavu zvýšené pohotovosti. Můžou tedy na loď zaútočit a mít ji pod kontrolou, než si celá posádka vůbec všimne, že jsou na palubě.“

„A mají vybavení na práci s atomovkou?“ zeptal se ministr vnitřní bezpečnosti. ‚Ano. Jsou vybaveni i vycvičeni k odhalení a zneškodnění jakékoli zbraně hromadného ničení.“

„Ať se připraví vyrazit co možná nejdříve, generále,“ řekl Hayes. „Ano, pane.“

Prezident začal pátrat po obrazovkách a hledal ředitele FBI. „Briane, jaký je plán pro Charleston?“

„Šéfe, jestli můžu.“ Skip McMahon požádal o svolení odpovědět na otázku. „Pane prezidente, právě jsem mluvil s kapitánem přístavu v Charlestonu. Loď, o kterou se zajímáme, se jmenuje Madagascar. Řekl jsem kapitánovi, že nesmí být vyložen ani jeden kontejner, dokud se mu znovu neozvu. Náš hlavní zvláštní agent v Columbii je už na cestě do přístavu s týmem agentů. Ze stanice v Savannah River tam navíc míří i jeden tým ministerstva energetiky.“

„Oprava,“ řekl Reimer. „Taky tam posílám svůj nejlepší prohledávací tým. Právě teď odlétají z Andrewse a měli by tam být ani ne za hodinu.“

„Za hodinu?“ zeptala se vedoucí prezidentovy kanceláře. „Za hodinu se může stát spousta věcí.“

„Vážená,“ řekl Reimer s jedním obočím zvednutým v nesouhlasném zamračení. „Tu loď budou vykládat půl dopoledne.“

„Pane prezidente,“ řekl ministr McClellan, „máme tam připravený tým rychlé reakce, který by mohl na celou operaci dohlížet. Do dvou hodin můžeme na místě zřídit velitelské stanoviště.“

Rappovi se chtělo řvát. Hrozilo, že to celé přeroste v cirkus. Zoufale litoval, že není v místnosti s prezidentem, aby mohl své stanovisko obhajovat razantněji. Místo řvaní však měl teď jen jedinou možnost. Hrozivým hlasem tedy řekl: „Pane prezidente, ještě něco jsem vám neřekl.“

Všichni skoro okamžitě zmlkli. „Domníváme se, že Mustafa al-Yamani, jeden z hlavních strůjců bombového útoku na africkou ambasádu, Cole a útoku z 11. září, vstoupil včera večer na americkou půdu, pravděpodobně přes východní pobřeží Floridy. Do Ameriky dorazil s cílem osobně dohlížet na útok. Máme k dispozici důkazy, které svědčí o množství buněk na území USA. Převody peněz, e-maily, rezervace letenek, použití pasu do nejméně desítky zemí… jsme sotva na začátku.“

„Kam míříte?“ zeptala se vedoucí prezidentovy kanceláře.

„K tomuhle… zkusme udělat krok zpátky a všechno si promyslet. Máme solidní kontrolu nad těmi čtyřmi loděmi, ale jsou tu nákladní listy pro dalších třináct lodí, které jsme ještě ani nezačali sledovat.

V Americe operuje dosud nezjištěný počet teroristických buněk, máme pohřešované pákistánské jaderné vědce, jeden z vrchních představitelů al-Ká’idy je na našem území, ale teroristé především nevědí, že po nich jdeme.“

„Co navrhujete provést?“

„Myslím, že bychom se měli držet při zemi a zjistit, kdo si přijde do Charlestonu vyzvednout tuhle zásilku. A pak…“

„Nemůžu nesouhlasit víc,“ prohlásil ministr vnitřní bezpečnosti. „Možná právě v téhle chvíli nám jaderná hlavice o síle dvaceti kilotun trčí v docích obydlené oblasti se čtvrtmilionem lidí. Musíme to město uzavřít a zjistit, co to vlastně proti nám stojí. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti je…“

„Pane prezidente,“ křikl Paul Reimer, který řídil podpůrný program pro případ jaderného ohrožení, „dovolíte, abych přerušil všechny ty nesmysly?“

Hayes se podíval na obrazovku. Ten bývalý důstojník jednotek SEAL měl hlas jako každý důstojník, který někdy vedl elitní bojovou jednotku. Byl výkonný, přesný a vyžadoval pozornost. Prezidentovi se jeho nabídka líbila a řekl: „Jak je libo.“

„Úplně to poslední, co bychom právě teď potřebovali, je, abyste zavřel Charleston. Ať moji lidi a federálové udělají, k čemu jsou vycvičení. Měli bychom jim poskytnout všechno, co potřebují, a kromě toho bychom se měli snažit neplést se jim do cesty.“

Prezident se přistihl, že souhlasně přikyvuje, už když Reimer hovořil. Otočil se na Kennedyovou, ta také přikývla, pak na vedoucí své kanceláře, jež neochotně svolila též.

Hayes vstal na znamení, že debata skončila. „Takže to provedeme takhle.“

TŘICET OSM

ZÁLIV CHESAPEAKE

Šest helikoptér letělo nad tmavou vodou jako hejno loveckých psů ženoucích se za velkým zvířetem. Blížily se k lodi od zádi, držely se nad hladinou relativně klidného zálivu a zpomalovaly, jak se blížily k cíli. Celý obzor byl na východě zahalen otupující šedou oponou a na západě neproniknutelnou tmou. Začalo se rozednívat, což byla doba, kdy voda dokázala oklamat oči relativně velmi snadno.

Poté, co urazili něco přes čtvrt kilometru nad vodou, ohlásili vizuální kontakt na tu velice zajímavou loď a okamžitě dostali zelenou pro pokračování v akci. První dvě helikoptéry letěly dál stejným směrem, zatímco další čtyři se oddělily od formace a zvýšily rychlost. Chystaly se obkroužit kořist, a až budou všichni na místech, zaútočit.

Dvě helikoptéry MH-6 Little Bird se přibližovaly takřka tiše od zádě, ta obří kontejnerová loď se tyčila nad nimi. Na speciálně osazených plošinách na každé straně obou strojů seděla trojice černě oděných příslušníků SEAL. Každý držel v ruce samopal MP5 s tlumičem H&K. Helikoptéry se rychle přesouvaly do postavení, jedna na pravoboku, druhá na levoboku. Jelikož se piloti už neviděli, udržovali kontakty přes vysílačky, hlásili si kurz, rychlost a směr.

Zastavili se jen na vteřinu, pak oba vrtulníky současně stoupaly, minuly zrezivělý trup lodi a stoupaly dál k vyčnívající nadstavbě a k osvícenému můstku. Jakmile se dostaly na úroveň pozorovacích palub na každé straně můstku, provedli piloti něco nemyslitelného – přiblížili se k můstku, přičemž listy rotorů jejich strojů se ocitly necelého půlmetru od oken můstku. Pak, s přihlédnutím k rychlosti lodi, zručně snížili přistávací plošky na zábradlí pozorovacích palub a dali pokyn mužům. Piloti se natolik soustředili na své ovládače, když muži jeden po druhém vyskakovali ven, že si ani nevšimli muže stojícího za kormidlem lodi necelých patnáct metrů od nich. Ani ne pět vteřin poté, co se přistávací plošky dotkly zábradlí, byl jejich úkol splněn a každá z helikoptér se odpoutala od lodi a zmizela v dálce.

Důstojník za kormidlem té obrovské kontejnerové lodi si ani nevšiml obou malých helikoptér, které dosedly na jeho pozorovací paluby na pravoboku a levoboku. Zčásti proto, že v takhle klidném ránu nečekal, že by taková událost byla možná, ale hlavně spíš kvůli skutečnosti, že jeho pozornost upoutalo něco jiného. Přímo uprostřed lodi se objevila velká šedá helikoptéra a zlověstně se vznášela nad úhledně vyrovnanými pestrobarevnými kontejnery.

Dveře helikoptéry byly otevřené a dva muži v černém na něj mířili zbraněmi. Důstojník ztuhl, nemohl uvěřit vlastním očím. Na chviličku zauvažoval o změně kurzu, pak si ale všiml záblesku červeného světla na čelním skle můstku. To rozostřené červené světlo se zpevnilo a utvořilo mu na hrudi červenou tečku, a jemu najednou došlo, co to znamená. Z obav o svůj život se vrhl na zem a hledal úkryt za ovladači můstku.

Helikoptéra HH-60 Seahawk přiletěla a udržovala postavení nad nákladním prostorem, aby zajistila krytí pro helikoptéry Little Bird a další helikoptéru, která se blížila od přídě. Čtvrtá helikoptéra, další matně šedý seahawk, se přihnala přes příď lodi a zastavila se metr a půl nad relativně malou zónou, na níž nebyly žádné dráty a jiné překážky. Dvanáct příslušníků SEAL vyskočilo na palubu a po dvojicích odběhli zajistit předem rozdělené části lodi.

Ačkoli měli na plánování operace necelých třicet minut, každý z mužů znal svou zodpovědnost a pohybovali se efektivně a s jistotou. Prováděli tenhle manévr už stokrát na mnoha lodích, ať už při výcviku či ve skutečnosti. Cílem bylo stejně jako u většiny akcí jednotek SEAL přesunout se rychlostí blesku a překvapit protivníka, než si uvědomí, co ho to vůbec zasáhlo.

Na můstku byla zapojena rušička mobilních telefonů a zajištěna a zamčena skříň pro vysílačku. Jeden z členů komanda zajistil můstek, zatímco zbytek útočné jednotky se začal propracovávat níže po nadstavbě do prostor pro posádku. Pohybovali se tiše, bez křiku a bez úmyslu použít smrtelnou sílu, dokud nenarazí na odpor. Každého člena posádky, kterého potkali, přinutili lehnout si na břicho na zem a zápěstí mu ovázali plastickými pružnými pouty, jen kapitána přivedli na můstek. Za necelých pět minut byly životně důležité oblasti lodi zajištěné a všichni členové posádky pod kontrolou.

Ze tmy se k lodi přiblížila pátá helikoptéra v mnohem bezpečnější výšce a rychlosti než ostatní. Asi třicet metrů nad nadstavbou provedla pomalý kruh. Velitel Týmu 6 jednotek SEAL se podíval na loď a kontroloval situaci. Teď, když jeho muži měli loď pod kontrolou, přikázal ostřelovačské helikoptéře, aby zaujala pozici tři sta metrů od lodi. Pochyboval, že by ji pro zbytek operace potřebovali.

Korvetní kapitán Andy Lynch si upravil mikrofon na objemné helmě a řekl: „Generále Floode, ta loď je naše, bez nehody. Posílám tam svůj tým pro hledání zbraní hromadného ničení. Můžete sdělit prezidentovi, že brzy bychom pro něj měli mít potvrzení.“

TŘICET DEVĚT

Charleston

Piloti letounu Gulfstream III motor celou cestu nešetřili. Chtěli se do Charlestonu dostat tak rychle, jak to ten ředitelský tryskáč zvládl. Když letoun konečně dosedl před půl sedmou ráno místního času, čekali na něj dva navýsost nervózní zvláštní agenti. První, kdo vyskočil z letounu, byla Debbie Hanouseková, vedoucí týmu. Ta dvaačtyřicetiletá fyzička a matka tří dětí seběhla po schodech a blížila se k agentům.

Hanouseková měřila jen málo přes metr padesát, měla krátké kadeřavé hnědé vlasy a na sobě džíny a bílé tričko. Celý život sportovala a běhala maratony. Teď natáhla ruku a změřila si oba přes metr osmdesát vysoké muže. Měli na sobě stejné větrovky FBI a vypadali jako čerství absolventi akademie FBI v Quantiku ve Virginii.

Představili se rychle. Hanouseková se jim podívala do očí a pevně jim sevřela ruce. Když se šestice členů jejího týmu řinula z letounu obtěžkaná vybavením, pohlédla na agenty a řekla: „Mohli byste mi udělat laskavost, hoši?“

„Jo… jistě,“ řekl jeden z nich.

„Sundejte si ty větrovky, a když už budete v tom, tak i ty kravaty.“

Oba se na sebe nejistě podívali a jeden se jí pak zeptal: „Myslíte to vážně?“

„Byli jste už někdy předtím v docích?“ Oba přikývli. „A viděli jste tam hodně lidí v kravatách a větrovkách FBI?“

Tentokrát ani jeden z nich nic neřekl.

„Jde o to, pohybovat se nenápadně,“ řekla. „Dostat se tam a zajistit tu věc, než komukoli dojde, že jsme tam. Chápete?“

Oba mladíci přikývli.

„Fajn. Tak to naložíme a jedeme.“

Členové prohledávacího týmu nacpali své vybavení do zadní části velkého černého Chevy Suburban a do kufru Ford Crown Vic a pak si všichni posedali a vyrazili k vodě.

DICK SCHOYER se díval na přístav dalekohledem a sledoval, jak se dva pracovníci americké celní správy blíží k Madagascaru. Stál na pozorovatelně třípatrové budovy nedaleko od místa, kde loď kotvila. S ním tu byl kapitán přístavu, náčelník přístavní policie, oblastní ředitel celní a hraniční kontroly a velící důstojník místní stanice Pobřežní stráže. Schoyer jim všem vysvětlil, že nic a nikdo nesmí tu loď opustit, dokud to neodsouhlasí Washington.

Jeden příslušník přístavní policie byl vyslán na takříkajíc standardní hlídku na přístavní můstek, aby zajistil, že nikdo nevystoupí z lodi, ani do ní nevstoupí bez jejich vědomí. Celníci minuli policistu a zamířili po můstku do útrob té obří lodi. Měli pokyny najít přesné umístění daného kontejneru, pak zdržovat, přešlapovat na místě, zkrátka dělat všechno možné, aby získali čas do příjezdu prohledávacího týmu.

Po dvaceti nervózních minutách ohlásili kapitánovi přístavu, že kontejner, který je zajímá, se nachází mezi ostatními. Po konzultaci s úředníkem zodpovědným za vykládání nákladu se shodli, že než by se dostali ke kontejneru, trvalo by jim to asi jednu hodinu při použití dvou jeřábů, kdyby použili tři, tak čtyřicet minut. Schoyer se rychle spojil s McMahonem ve Washingtonu, který se zase zeptal Reimera na ministerstvu energetiky, co mají dělat. Reimer mu řekl, že jeho lidi budou mít snazší práci, když budou mít přístup ke kontejneru ze čtyř stran. Když na něj McMahon naléhal, co tedy mají dělat, Reimer mu řekl, ať sundají kontejner z lodi, aby byl připravený pro jeho tým.

Dva obří jeřáby za šest milionů dolarů se daly do práce takřka okamžitě. Po potvrzení, že prohledávací tým přistál na základně, se do práce zapojil i třetí jeřáb. Pod pečlivým dohledem celníků byl každý kontejner, který sundali z lodi, umístěn do příslušné části přístavu.

Zvláštní agent Schoyer tohle všechno sledoval se směsicí vzrušení a zděšení. Měl svou práci rád v každém smyslu toho slova. Columbia v Jižní Karolíně nebyla tak báječným postem jako New York, Miami nebo L.A., ale to Schoyerovi nevadilo. Okázalost ho nikdy nezajímala. Byl jen natolik soutěživý, aby vystoupal po hierarchii v FBI, a tak chytrý, aby poznal dobrou věc, když na ni narazil.

Tou dobrou věcí byla Columbia v Jižní Karolíně. Jeho plat státního zaměstnance tady byl sice nižší než v New Yorku nebo Washingtonu, ale jeho žena a pět dětí to tu milovaly. Lidé tu byli příjemní, počasí nádherné a krajina úžasná. Celá rodina propadla golfu – děti o víkendech a v létě tahaly vozíky, on a jeho žena se zapojili do ligy na veřejném hřišti, které bylo hezčí než většina soukromých klubů v D.C. Po roce mu žena řekla, že jestli přijme další povýšení jinam, může si plánovat, že za ní a dětmi bude moct o víkendech a dovolených jezdit.

Za poslední dva roky si zvykl na pomalejší tempo Jihovýchodu. Už nebyl tím horlivcem, jako když mu bylo dvacet a třicet. Začínal v Detroitu jako policista, pracoval o nocích v jedné z nejhorších částí města. Tam s ním cloumal adrenalin. Od té doby se tomu žádná jiná práce nevyrovnala. Každá noc byla nepředvídatelná, často násilná, občas báječná a někdy smrtelná. Po dvou letech přešel k FBI a k jiným činnostem. Tahle práce vyžadovala víc pochůzek, papírování a trpělivosti, ale když došlo na vyšetřování, pocit zadostiučinění byl obrovský. Zavírat zloduchy přinášelo tomuto šestačtyřicetiletému agentovi velké uspokojení.

Dick Schoyer rád něco znamenal. Právě proto se rozhodl pro práci v oboru vymáhání práva, a když se díval na tu obří kontejnerovou loď, která právě připlula z opačné strany světa, doufal, že dnes také bude jeho přítomnost něco znamenat. Ať se mu to líbilo nebo ne, byl pod drobnohledem. McMahon mu sdělil, že prezident a jeho Národní bezpečnostní rada celou situaci velmi pečlivě sledují, a pokud by tohle jako tlak nestačilo, někde uprostřed bludiště kovových kontejnerů ležela možná atomová zbraň, která by srovnala se zemí celý Charleston.

Schoyer neměl obavy ze zatýkání nejdrsnějších zločinců, ale jaderná bomba… to byla jiná kategorie.

Když se v přístavu objevil prohledávací tým, velice se mu ulevilo, že může předat všechno lidem, kteří opravdu věděli, co dělají. Debbie Hanouseková dorazila na pozorovatelnu v doprovodu jednoho z Schoyerových agentů. Rychle se představili a pak Hanouseková přešla díkybohu rovnou k jádru problému.

„Počítám,“ ukázala z pozorovatelny, „že tohle je ta loď, ze které jsou všichni tak na větvi?“

Kapitán přístavu jí podal svůj dalekohled. „Asi tak deset minut už se propracováváme k tomu kontejneru. Je to ten červený šest řad od přídě, je tam úplně sám.“

„Nechtěli jsme s ním hýbat, dokud sem nepřijedete,“ dodal Schoyer.

Hanouseková přikývla. „No… pokud to nebouchlo při cestě přes oceán, tak to nevybuchne ani při vykládání. Naveďte ten jeřáb na kontejner a postavte ho sem dolů, ať se kolem něj s mými lidmi můžeme pohybovat.“

Přistoupil k ní celník a ukázal na stan postavený na ploše přístavu. „Máme tu připravený VACIS.“

VACIS byl systém pro inspekci vozidel a kontejnerů. Šlo o přenosný systém, který měřil hustotu předmětů. Hanouseková zavrtěla hlavou. „Radši bych to nejdřív zkontrolovala kvůli záření.“

Otočila se na velitele přístavu a Schoyera. „Máte tady nějaké místo, kde bychom se na to mohli podívat?“ Všimla si větrovky muže z FBI, ale rozhodla se, že bude lepší před ostatními mu nic nevytýkat.

„Jo.“ Kapitán přístavu si přiložil k ústům vysílačku a zavolal úředníka zodpovědného za vykládku. „Hanku, vezměte ho, ať ho dělníci odvezou do sto pětky na kontrolu.“ Muž zodpovědný za koordinaci vykládání potvrdil pokyn a o pár vteřin později se velký jeřáb přesunul nad červený kontejner.

Zatímco ostatní nervózně vše sledovali z pozorovatelny, Hanouseková chytila za paži agenta, který ji vyzvedl na letišti, a řekla: „Jdeme.“

Cestou dolů jí agent řekl: „A šéfovi nevynadáte za to, že má na sobě dres?“

Hanouseková se zasmála. „Kdepak, nejsem padlá na hlavu. Vy jste na tyhle věci hrozně citliví.“ Seběhli první řadu schodů. „Napadlo mě, že bude lepší, kdybyste mu zavolal vy a řekl mu, co jsem vám říkala.“

Hanouseková cestou ze základny zjistila, že ten mladý agent vyšel z akademie FBI před pouhými třemi měsíci. Poznala, že je víc než trošku nervózní z toho, že by svému šéfovi měl cokoli naznačovat, ale nutkání potrápit ho bylo neodolatelné. „Jenom doufám, že ta bomba nebouchne, až ji budou přenášet.“

Mladík se na ni zadíval s vytřeštěnýma očima a rychle ji doběhl: „Myslíte to vážně?“

Hanouseková se jen zasmála a šla dál. Nikdy nechápala, proč jsou lidi tak nervózní z jaderných zbraní. Ve srovnání s jinými bombami byly přece až neskutečně stabilní. Tedy, takříkajíc.

ČTYŘICET

Parkovací garáž u jihokarolínského akvária nabízela nejlepší výhled na terminál u Columbus Street. Al-Yamani seděl na předním sedadle vozu a s velkým zájmem sledoval, co se děje pod ním. Dopolední špička právě vrcholila a v centru města byla spousta aut a silný provoz, což ještě víc napomáhalo k zamaskování jeho přítomnosti. Lodě a remorkéry připlouvaly a odplouvaly, po přístavu přejížděly nákladní vozy a vlaky, obří jeřáby přenášely všudypřítomné ocelové kontejnery jako kostky stavebnice. Už jen objem zdejšího obchodu byl pro saudského bojovníka úžasný a uklidňující. S pohledem na všechen ten horečný shon nechápal, jak by mohli Američané odhalit jednu konkrétní dodávku. Dělo se toho tady tolik, takové množství věcí sem přijíždělo a odjíždělo, všechno mu zjevně hrálo do ruky.

Al-Yamani věděl, že někde v řadě vozů čekajících na vyzvednutí kontejnerů sedí dva jeho spolubojovníci. Netušili, že je sleduje, a nechtěl je o tom informovat. Na jeho smělém plánu záviselo příliš mnoho, takže se rozhodl přijet do Ameriky sám a dohlédnout na to, že to funguje. Žádná z buněk v Americe nebyla o jeho příjezdu informována. Ostatní se s ním přeli, nechtěli, aby sem jezdil, ale nakonec svolili. Věděl, že je to zčásti kvůli konečnému stadiu jeho nemoci, a vůbec se za to nestyděl, protože věřil, že dělá správnou věc.

Několik z nich se s ním přelo, že je to příliš velké riziko. Kdyby ho dopadli, možná by ho Američani donutili promluvit. Celá operace by tím byla ohrožena, a kvůli čemu? Al-Yamani na tuhle obavu reagoval smíchem. Řekl ostatním, že se smrti nebojí. Američané by mu mohli udělat i to nejhorší, a přece by nepromluvil. Jistě, kdyby měli týdny a měsíce na to, aby ho zpracovali, možná by ho nakonec zlomili, ale al-Yamani nebude žít tak dlouho, aby jim dal šanci. O svůj život přišel už před několika měsíci.

Ne, investoval do toho velkého plánu příliš, než aby ho jen tak předal mužům, s nimiž se nikdy nesešel, mužům, kteří hlásili svou oddanost jejich věci, ale přece jen je nikdo neprověřil. Byli to muslimové, kteří vedli v Americe život v mnohém odlišný od života svých bratří v kolébce islámu. Ano, říkali všechny ty správné řeči a hlasitě proklamovali svou nenávist vůči Americe a jejímu nedostatku skromnosti a zkažené morálce, ale byli by dostatečně oddaní, aby dovedli celý útok až k jeho zářnému a ohnivému závěru? Právě po téhle námitce ostatní nakonec souhlasili s al-Yamanim. Závažnost daného úkolu společně s osobními oběťmi, které učinil, nedávala ostatním jinou volbu, než mu jeho poslední přání splnit.

Al-Yamani se díval na přístav dalekohledem. Když modré jeřáby začaly sundávat kontejnery z Madagascaru, mohl si už trošku oddychnout, ale přece jen nedokázal setřást jistý pocit nervozity. Začalo to před hodinou, když loď dorazila do doku a jen tam tak seděla. Něco se mu nezdálo. Al-Yamani se zeptal svého kuvajtského komplice, jestli je to normální, a mladík jen pokrčil rameny. Nikdo mu zjevně nenařídil, aby sledoval, jak rychle jsou obslouženy připlouvající lodi.

Al-Yamaniho podezření vzrostlo, když u paty lodního můstku zaujal pozici nějaký policista a na palubu vystoupili dva muži. Kuvajťan znovu nedokázal tuhle praxi nijak osvětlit kromě skutečnosti, že ti dva muži jsou s největší pravděpodobností pracovníci celní správy. Po skoro třiceti sžíravých minutách se jeřáby konečně daly do práce. Al-Yamani si říkal, že všechno je v pořádku, ale přece jen ho pořád něco trápilo.

Yacoub se omluvil z auta a odešel na toaletu. Al-Yamani té příležitosti využil, vystoupil a protáhl se. Parkovali na druhém patře odshora tohoto parkoviště připojeného k akváriu. Byl odsud dobrý výhled na terminál u Columbus Street a na okolní přístav. Al-Yamani se opřel o jednu z venkovních podpěr garáže a napil se vody. Ze své nové pozice viděl z přístavu trošku víc. Podíval se na nekonečné moře kontejnerů naskládaných v dlouhých řadách a čekajících na naložení na vlaky nebo vozy a některé nejspíš zase zpátky na lodě.

Pár set metrů za místem, kde kotvil Madagascar, si al-Yamani všiml nízké třípatrové budovy. Zvedl pravou ruku, aby zablokoval vycházející slunce, přimhouřil oči a snažil se rozeznat detaily. Vypadalo to, že v posledním patře je nějaká pozorovatelna, a na ní měl pocit, že stojí několik lidí. Zamračil se a šel si do auta pro dalekohled. Zvedl ho k očím a začal si prohlížet přístav. Po chvíli našel budovu a o zlomek vteřiny později se už díval na skupinu lidí stojících na pozorovatelně.

Al-Yamani suše polkl, napočítal jich pět. Tři měli na sobě nějaké uniformy, dva civilní oblečení. Několik z nich mluvilo do telefonů a všichni se zjevně zaměřovali na Madagascar. Al-Yamani si spílal, že si jich nevšiml dříve. Sklopil dalekohled a rozhlížel se po Concord Street. Neviděl žádná policejní auta ani jiné zjevné znaky, že Američané vědí o tom, že k jejich dveřím dorazil smrtelný náklad. Pak vzal dalekohled a začal prozkoumávat bezprostřední oblast kolem přístavu.

Byl v jisté nevýhodě, protože měl velmi chabé povědomí o tom, co obnáší běžný provoz v přístavu. Kromě policisty stojícího u paty lodního můstku a lidí na pozorovatelně nic nevypadalo neobvykle a i tyhle dvě věci se daly velmi snadno vysvětlit. Al-Yamani si znovu prohlédl ty lidi. Ještě pořád se dívali na Madagascar. Všichni se otočili, když ven vyšel muž se ženou a připojili se k nim.

Al-Yamani se díval, jak se žena seznamuje se skupinou. Jeden z mužů se otočil a promluvil k ní, na zádech měl ale tři jasně žlutá písmena, kvůli nimž al-Yamani sevřel dalekohled pevněji. Přestal dýchat a díval se, jak ten muž v bundě FBI ukazuje na Madagascar. Žena ho chvíli poslouchala a pak zavrtěla hlavou. Když se podívala na loď dalekohledem, ukázala na spousty kontejnerů, které vykládaly jeřáby. Jeden z dalších mužů jí něco řekl a pak ukázal na další místo v přístavu. Žena tentokrát přikývla a rychle odešla do budovy. Al-Yamani odtáhl dalekohled od očí a zhluboka se nadechl chladného vzduchu. Potlačil nával nevolnosti a znovu přiložil dalekohled k očím. Tentokrát se podíval na přízemí budovy, kterou sledoval. Skoro okamžitě se mu nelíbilo, co viděl. Před domem parkovala velká černá dodávka. Jednou z al-Yamaniho hlavních odpovědností u al-Ká’idy bylo provést průzkum potenciálních terčů. Zaměřil se na atentát na prezidenta a ředitele FBI spolu s několika dalšími klíčovými americkými postavami. Když sledoval zprávy, zjistil, že Tajná služba a FBI hrozně rády jezdí těmihle černými auty. Jelikož nikdy dřív v Americe nebyl, neměl ponětí, jak rozšířené je používání těchhle aut, ale to bylo tak nějak zvláštní a sedan stojící vedle něho taky působil jinak než ostatní vozy parkující u budovy.

Žena, již viděl na pozorovatelně, vyšla z budovy s jiným mužem a nasedli do černé dodávky. Al-Yamani je sledoval, jak jedou přístavem do jednoho ze skladišť. Všiml si, že sedan jede těsně za nimi. Obě auta se zastavila před skladištěm a vystupovali z nich lidé. Al-Yamani jich napočítal celkem devět a všiml si, že čtyři z nich mají zbraně. Všechno se ještě zhoršilo, když je viděl vykládat spoustu červených beden.

Al-Yamani nevěřil svým očím, ale přece jen si ještě udržoval jistou naději, když sledoval ty lidi přecházet tam a zpět, viděl, jak vynášejí vybavení do budovy. Měl už jen naději. Došel příliš daleko, obětoval příliš mnoho, než aby sledoval, jak se to všechno rozpadá takhle těsně před útokem, ale pak v jediném okamžiku viděl, jak se celý jeho plán hroutí.

Nákladní vůz s holým podvozkem se zastavil v oblasti, kam jeřáby vykládaly náklad Madagascaru. Bylo to poprvé za celé dopoledne, co si al-Yamani všiml něčeho podobného. Z vyprázdněné nákladní oblasti lodi byl vyzvednut rezavý červený kontejner a opatrně položen na rám vozidla. Skupina mužů v helmách upevnila kontejner na nákladní auto, to se pak otočilo a zajelo do skladiště.

Žena s vlnitými hnědými vlasy stála před otevřenými dveřmi skladiště, mluvila do mobilu a sledovala nákladní auto, jak se pomalu přesouvá k ní. Jakmile auto zajelo dovnitř, vyšla z dopoledního slunce a dala pokyn, ať se zavřou dveře.

Zatímco al-Yamani sledoval, jak se ty velké dveře pomalu blíží k sobě, viděl s absolutní jistotou, že kontejner, který tam právě zavezli, je jeho. Nástroj, který mu ukradl roky života a při jehož vývoji zemřely desítky jeho mužů, se ocitl v té budově. Jen tak, zcela mimo jeho kontrolu, a jeho plán se mu rozpadal před očima. Poprvé za dobu své dospělosti měl al-Yamani pocit, že se rozpláče. Jak se tohle mohlo přihodit v nejdůležitější chvíli?

Blížící se kroky zezadu ho vytrhly z jeho chmurných myšlenek. Rychle se otočil, pořád v jedné ruce držel dalekohled a druhou sahal pro rukojeť nože, ale byl to jen Yacoub, který se vracel z toalety, kde ulevil svému měchýři.

Kuvajťan si všiml ztrápeného výrazu v obličeji muže, jehož znal necelý den. „Je všechno v pořádku?“

Al-Yamani zprvu neodpověděl. Ještě pořád se nevzpamatoval z té hrůzné skutečnosti, že jeho mise byla kdovíjak prozrazena. Pak, když skryl své rozzuření a náhlé podezření vůči tomuto mladému muži, řekl: „Všechno je v pořádku.“

Yacoub došel k němu až ke stěně a podíval se přes přístav. „Nemělo by to trvat dlouho. Loď už je aspoň z poloviny vyložená.“

„Asi máš pravdu.“ Al-Yamani podal muži dalekohled. „K čemu se používá tamhleta budova?“ Yacoub si vzal dalekohled a podíval se. „Která?“ Al-Yamani se za něj nenucené postavil a ukázal mu přes rameno na budovu s pozorovatelnou nahoře. „Ta budova tamhle. Ta, co nahoře stojí ti lidi.“ Jednou rukou stále ukazoval, a druhou sáhl pod košili a znovu uchopil rukojeť svého nože, ale tentokrát zbraň vytáhl z koženého pouzdra. Ruku, kterou ukazoval, jemně položil Kuvajťanovi na rameno a pak ho bez varování pevně sevřel. Potom s obrovskou silou zarazil nic netušícímu muži do zad nůž.

Dalekohled spadl na pevnou zem a rozbil se na několik kousků. Kuvajťan ztuhl v reakci na nečekaný útok. Prohnul se v zádech a ústa se mu otevřela, chtěla vydat smrtelný výkřik, ale al-Yamani jednal příliš rychle, příliš zdatně. Volnou ruku sundal z ramene svého spolubojovníka a zakryl mu jí ústa, takže jeho výkřik utlumil.

Souboj trval jen pár sekund, pak Kuvajťan klesl na zem, oči otevřené, stále ještě viděl, jeho mozek ještě vnímal obrazy, snažil se pochopit, proč ho tenhle bratr ve víře zabil. Al-Yamani uvolnil sevření a vytáhl nůž z nehybného těla. Nechal muže klesnout těch pár centimetrů na zem, pak se přikrčil, vyhlížel nad střechami vozů a rychle se rozhlížel po parkovací garáži. Kdovíproč čekal, že se k němu rozběhne několik mužů z FBI s vytaženými pistolemi a budou na něj křičet, ať odhodí nůž, jako to dělají ve filmech. Al-Yamaniho mozek rychle přemýšlel, ne o únikové cestě, ale o tom, jak se rychle zabije, než se ho zmocní. Mohl by skočit dolů.

Ale nikdo nepřišel. Vteřiny plynuly a on zůstával sám v předposledním patře parkovací garáže. Opatrně klesl na jedno koleno a otřel si zbraň do košile mrtvého Kuvajťana. Al-Yamani chvilku studoval ty tmavé, nevinně vyhlížející oči, a neměl sebemenší tušení, jestli ten muž, kterého právě zabil, se provinil zradou, hloupostí nebo vůbec ničím. Ale na tom nezáleželo.

V téhle spravedlivé věci byli všichni postradatelní, od nejudatnějších Alláhových bojovníků až po nejposlednější. Fakta byla jasná. Někde se stala chyba, al-Yamani nevěděl s jistotou kde, ale jen se tím prokazovalo, že musí být dvojnásob obezřetný. Nedovolí Američanům, aby ho dopadli, nemohl s tím Kuvajťanem riskovat. Sám si povede mnohem líp. Al-Yamani odtáhl tělo do rohu garáže, kde bude z velké části ukryté za zaparkovaným vozem. Sebral muži peněženku a odběhl ke Kuvajťanovu autu. Teď bylo pro něj nejdůležitější dostat se z tohohle prokletého města.

ČTYŘICET JEDNA

„Paule,“ řekla Hanouseková, když kolem ní projel přístavní traktor. Neslyšela odpověď svého šéfa, takže pár vteřin počkala a řekla: „Za chvíli začneme.“

„Jaký je stav?“ zeptal se Reimer, který ještě stále trčel v zařízení ministerstva energetiky v Germantownu v Marylandu.

Hanouseková přešla do skladiště a velké dveře se za ní pomalu začaly zavírat. „Kontejner právě vyložili a zavezli do skladiště celníků.“ Kráčela tím obřím prostorem k místu, kde její tým připravoval vybavení.

Rozevřeli svorky, odkryli bedny a vyložili vybavení. Hanouseková byla se svým týmem už skoro dva roky. Ta spousta cvičení, falešných poplachů a náhodných šetření jim tuhle činnost zautomatizovala. Nikdy za ty dva roky ale nedostali takovouhle informaci. Všichni chápali, aniž by to řekli nahlas, že tohle je jiné. Celý Washington na ně upíral oči, a když se dívala na své lidi, vytušila, že jsou trošku nervózní.

Když se blížila ke svému týmu, jeden z techniků jí hodil sluchátko a mikrofon pro připojení bezpečného satelitního mobilu. Hanouseková to jednou rukou zachytila a zasunula si ten malinký přístroj za levé ucho. Když ho zapojila do telefonu, upravila si mikrofon u úst a telefon si připnula k opasku.

„Právě nastavujeme bezpečnou satelitní komunikaci a měli bychom pro tebe mít předběžnou zprávu za…,“ Hanouseková se podívala na jednoho ze svých techniků, který si nasazoval batoh s citlivým gama-neutronovým detektorem, „asi šedesát vteřin.“

Dalších jejích pět lidí pilně vybavovalo laptopy, rozbalovalo kabely, kontrolovalo bezpečné komunikační linky a připravovalo další nezbytné vybavení.

„Harry, můžeš vyrazit?“ zeptala se technika s batohem.

Muž držel v ruce sluchátko, které vyčuhovalo z batohu. O chvíli později si ho už dal na místo a ukázal jí zvednuté palce.

Hanouseková se dívala, jak začal obcházet delší stranu kovového kontejneru. „Teď přichází okamžik pravdy,“ řekla Reimerovi, zatímco technik pomalu kráčel směrem k ní. Asi uprostřed se na ni muž podíval a znepokojeně zvedl obočí.

Hanouseková na vteřinku přestala dýchat. Technik došel až na konec dvanáctimetrového kontejneru a vykročil zpět. Asi uprostřed se znovu zastavil a poslouchal signály ze sluchátka. Po několika trýznivých vteřinách se otočil ke své šéfce.

„Mám tady gama devět a neutron pět.“

Hanouseková na něj mávla, aby šel k ní, a údaje přetlumočila Reimerovi do Washingtonu. Bývalý člen SEAL přijal její zprávu s bručením. Pomohla technikovi sundat batoh a řekla: „Víš, co máš dělat.“

Muž skoro sprintem odběhl k protější straně skladiště, kde už jeden z ostatních techniků umístil detektor velice čistého germania (HPGD), aby mohl zahájit odpočet pozadí z bezpečné vzdálenosti od kontejneru.

„Debbie,“ řekl Reimer ve sluchátku, „co říkáš na to, vzít si obleky?“

„Asi to není špatný nápad.“

Hanouseková přešla k jednomu černému cestovnímu kufru a otevřela ho. „Takže všichni, vezmeme si obleky.“

Obvykle by po sdělení, že si mají obléct antikontaminační obleky, následovalo bručení, ale dnes dopoledne ne. Členové týmu se jeden po druhém oblékli, nasadili si rukavice, boty i helmy a švy přelepili izolepou. Když Hanouseková skončila, jeden z techniků se vrátil s HPGD v černé počítačové tašce. Podal jí přístroj a ona ho opatrně umístila vedle žhavého místa. Klekla si a zkontrolovala, jestli ten počítač do dlaně, který přístroj řídil, nahrává a předává informace dál. Jaderní vědci z laboratoří Lawrence Livermora ve Scandii a Los Alamos právě v téhle chvíli seděli před bezpečnými terminály s cílem analyzovat gamaspektrální data, která HPGD sbíral. Vědci tvořili to, o čem ministerstvo energetiky hovořilo jako o „družstvu domácích“.

Hanouseková se zvedla a odešla zpět tam, kde postával její tým. V ochranném obleku už jí bylo horko a nepříjemně, ale momentálně ji víc zajímaly informace, které se přenášely do dvou laptopů. Potrvá celou čtvrthodinu, než HPGD získá správná data o tom, co je uvnitř toho kontejneru.

Jak minuty plynuly, Hanouseková stála za hlavním vědcem týmu a sledovala příchozí data. Už asi v půlce procesu to nevypadalo dobře. Družstvo domácích bylo mnohem chytřejší než ona, ale i Hanouseková poznala podle toho, co zatím viděla, že jsou v pořádné bryndě.

„Paule, jsi tam?“ zeptala se.

„Ano.“

„A vidíš to, co já?“

„Ano. Nerozumím tomu, ale poslouchám zprávy družstva domácích.“

„A?“

„Myslím, že jsem ty mozkoviče ještě nezažil být takhle v ráži.“

Hanouseková se podívala skrz plexisklo své obličejové masky a četla data. „Podle toho, co tu vidím, by asi stálo za to to zrentgenovat.“

„Souhlasím. Ale hlavně se držte s energií při zemi, jasný?“

„To mi nemusíš říkat,“ zasmála se Hanouseková nervózně. „Stojím hned vedle toho.“

„Promiň.“ Reimer to myslel upřímně. Kdyby si s ní mohl vyměnit místo, udělal by to ve vteřině.

„Paule,“ řekla Hanouseková, „máte už někoho na cestě sem, aby se o tohle postaral, nebo to chcete od nás?“

„Green právě teď startuje z Braggu.“ Reimer hovořil o týmu jednotek Delta pro likvidaci zbraní hromadného ničení.

Hanouseková se při té zprávě trošku uklidnila, protože nikdo nečeká, že odjistí a zlikviduje bombu, pokud je aktivní. „No dobře, tak já tu potvoru zrentgenuju.“

„Počkej chvilku, Debbie.“

Hanouseková slyšela, jak Reimer hovoří s někým jiným. Po asi deseti vteřinách se vrátil zpět. „Debbie, mozkový trust se shoduje na tom, že to je zvláštní jaderný materiál.“

I když Hanouseková věděla, že to půjde tímhle směrem, ta zpráva ji přece jen zarazila. O chvíli později už se vzpamatovala a zeptala se: „Má to dostatek hmoty na vytvoření maximálního účinku?“

„Ano.“

Hanousekové vyschla ústa. Jak velký to je?“

„Dvacet kt.“

Dvacet kilotun. „Ty bláho.“ Hanouseková přemýšlela o výbušné síle. Kdyby tahle zbraň vybuchla, samotný kráter by měl tři čtvrtě kilometru v průměru.

„Ty blaho, to sedí. Poslouchej, Debbie, musím tu dobrou zprávu sdělit prezidentovi. Sežeň mi rentgen. Já se ti zase brzy ozvu.“

„Rozumím.“ Hanouseková ztišila mikrofon a sdělila týmu, aby přinesli hlavní přenosný rentgenový přístroj. Zatímco se všichni ostatní dali do práce, ona tam zůstala stát a dívala se na ten velký červený kontejner. Hlavou jí bleskla myšlenka, sice ne poprvé, ale s čerstvou naléhavostí, že její plat je nehorázně nízký.

ČTYŘICET DVA

Maryland

Národní bezpečnostní rada netrpělivě čekala na zprávy o obsahu kontejneru v Charlestonu. Loď, na niž vstoupil Tým 6 jednotek SEAL v Chesapeake Bay, zjevně žádné zbraně na palubě neměla. Prohledání celé lodi gama-neutronovými detektory nezjistilo jejich přítomnost. Ten zvláštní kontejner byl umístěn v poměrně nepřístupné části prostoru, ale příslušníci SEAL dokázali spustit detektor mezi jednotlivé kontejnery a přeměřit to takhle, nic však nezjistili. Prezident přikázal, aby se loď v rámci preventivních opatření otočila zpátky na moře, kde pak plovoucí jeřáb přeloží náklad, aby se mohli důkladněji podívat na dotyčný kontejner.

Když z reproduktorů v konferenční místnosti zazněl Reimerův hlas, všichni okamžitě zmlkli.

„Pane prezidente, tady Paul Reimer z NEST. Mám pro vás aktuální informace o Charlestonu a obávám se, že nejsou zrovna nejlepší.“ Jeho hlas zněl znepokojeně, ale ani trošku zpanikařené.

Prezident se podíval na Kennedyovou, pak na Reimerův obličej, který byl znovu na velké obrazovce na protějším konci místnosti. „Spusťte.“

„Zdá se, že informace od CIA jsou přesné. Můj tým potvrdil, že v tom konkrétním kontejneru se skutečně nachází zařízení ze zvláštního jaderného materiálu a je tak velké, aby vytvořilo odhadovaný účinek asi dvacet kilotun.“

Na Reimerovu šokující zprávu nejdřív nikdo neodpověděl. Lidé po sobě znepokojeně pokukovali, zaznělo pár tlumených kleteb.

Prezident Hayes se nakonec zeptal na to nejdůležitější. „Je to zajištěno?“

Reimer na chvíli zaváhal a pak řekl: „To je otázka za milion dolarů, pane. V tom smyslu, jestli je to v našich rukou, ano, je to zajištěno. Ale nakolik je to stabilní… to se teprve musí zjistit.“

Vedoucí prezidentovy kanceláře se zamračila a položila otázku, která nebyla určena nikomu konkrétnímu: „Co to má proboha znamenat?“

„Znamená to, že to máme… a teroristi ne,“ odpověděl Reimer. „Ovšem na druhou stranu mí lidé ještě neměli dostatek času pro zjištění konkrétní konfigurace celé hmoty.“

Jonesová zamávala rukama před obličejem a neobyčejně smířlivým hlasem řekla: „Pane Reimere, omlouvám se, ale nestíhám vás sledovat. Mohl byste to prosím říct nějak přízemně pro nás, co nemáme technické vzdělání?“

„Jednoduše řečeno,“ vzdychl Reimer, „nevíme, jestli ta zatracená věc je kritická a připravená k výbuchu nebo ne.“ Poznal, že konečně získal pozornost všech v místnosti. „Musíme s tím zacházet opatrně. Nemůžeme jen tak otevřít dveře kontejneru a začít štrachat kolem té bomby. Může tam být past, takže moji lidé právě teď rentgenují kontejner s cílem zjistit konfiguraci a formu toho zařízení.“

Prezident si opatrně založil ruce na prsou a řekl: „Povězte mi nejlepší a nejhorší scénáře.“

Reimer pokrčil rameny: „Nejlepší… ta bomba se sem nikdy nedostala.“

„Ale dostala,“ opáčil prezident pevně.

„Nejlepší,“ pokrčil Reimer znovu rameny, „ještě zbývá ji osadit, takže je poměrně snadné ji zajistit a zneškodnit. Nejhorší scénář… někdo na ten kontejner čeká v Charlestonu a zjistí, že o tom víme.“

„A?“

„A odpálí tu bombu na dálku, pane, a během zlomku vteřiny je město Charleston minulostí.“

Prezident se podíval na ministra vnitřní bezpečnosti, který před pouhými pár minutami zuřivě prosazoval uzavření města. Zapsal si to do paměti a znovu se otočil k Reimerovi. „Co navrhujete, abychom v téhle chvíli udělali?“

„Než cokoli podnikneme, pane, musíme zjistit, co přesně v tom kontejneru je. K tomu bude potřeba trocha času a spousta trpělivosti. Jakmile zjistíme, s čím máme tu čest, můžeme si s tím poradit. Tým jednotek Delta pro likvidaci zbraní hromadného ničení je na cestě z Fort Braggu, a dokud se nedostanou na místo, moji lidé jsou víc než schopní provést diagnostiku a analýzu tvaru.“

„O jak dlouhé době asi mluvíme?“ zeptal se Hayes.

„Mí lidi by měli mít do třiceti minut poměrně solidní představu o tom, co to vlastně je.“

„A jestli je to odjištěné?“

„Pak nastane extrémní situace a Delta sebou bude muset zatraceně hodit, pane.“

Prezident se podrbal na bradě a řekl: „Dobře, pane Reimere. Dobrá práce a ozvěte se, jakmile zjistíte zase něco dalšího.“

ČTYŘICET TŘI

Prakticky okamžitě propukly hádky, a nikoho neudivilo, že vzešly z Mount Weatheru, kde seděl viceprezident Baxter, ministr financí Keane a ministr vnitřní bezpečnosti McClellan. Zpětně se jevilo jako poměrně špatný nápad posadit všechny tři na stejné místo, protože každý z mužů měl takový povahový rys, který byl za normálních okolností jen sotva snesitelný, ovšem uprostřed opravdové krize se blížil hysterii.

Ministr spravedlnosti Stokes se zprvu držel stranou. Za poslední hodinu hodně přemýšlel, a to nejen o bezprostředních událostech, které měly změnit běh dějin. Díval se dopředu, co asi skrývá budoucnost. Tenhle zvyk mu vštípila matka. Každá krize má okamžik, kdy situace buď sklouzne do propasti, nebo je katastrofa odvrácena. Většina lidí se utíká schovat, zpanikaří, přehnaně reaguje nebo ztuhne, ale moudří si uprostřed chaosu najdou svou příležitost, a tahle krize byla formující událost. Kdyby ta bomba vybuchla, Stokes věděl, že bude navždy spojován s prezidentem, který nejednal dost rychle.

K čertu s ministerstvem vnitřní bezpečnosti. Američané měli jen velmi mlhavou představu o tom, co má dělat. Ministerstvo spravedlnosti a FBI, to byla jiná písnička. Občané věděli, že na domácí frontě je má ochránit prezident a ministr spravedlnosti.

A prezidenti se obětovávají jen zřídka, aspoň ne do příštích voleb. Členové prezidentova kabinetu byli něco zcela jiného. Když vypukla krize, využívali se jako panny, které měly za úkol nasytit pohanského boha v nějaké zapadlé jeskyni v horách. Nejdřív vás předhodili tisku, kousek po kousku. Vaše kariéra a reputace byly na cucky, a pak vás poslali tam, odkud jste přišli, kde jste se mohli spolehnout, že lidé, které jste kdysi měli za blízké přátele, se k vám budou chovat, jako byste byli nakaženi morem. Ano, ve Washingtonu padali mocní rychle a z výšky, ale ministr spravedlnosti Martin Stokes neměl ani trošku chuť stát se hráčem v nějaké moderní pohádce o nenažraném drakovi.

Jelikož byl od přírody realista, chápal, že snaha vyhnout se téhle kulce by zdaleka k ničemu nevedla. Existovala vzdálená šance, že by mohl strčit ministra McClellana pod autobus. Vnitřní bezpečnost byla ve srovnání s jinými vládními úřady jen takové nemluvně, ale přece už si získala pověst úřadu přecpaného neschopnými lidmi. I tak by při katastrofě podobných rozměrů bylo potřeba víc než jednoho člena kabinetu na uklidnění zloby, která by se k nim valila z Kongresu, z médií a od veřejnosti vůbec. Kdepak, tohle bylo příliš velké, než aby se tomu mohl člověk dostat z cesty. Nejlepší bylo upevnit své spojenectví s prezidentem a doufat, že tenhle Reimer a jeho lidi z týmu NEST jsou tak dobří, jak tvrdí.

Hašteření z Mount Weatheru už trvalo několik minut. Ministr McClellan znovu navrhoval uzavření Charlestonu. Právě vrcholila ranní špička, a s každou další minutou, tvrdil, se terčem stávají stovky ne-li tisíce dalších lidí. Přinejmenším požadoval zastavení dopravy směřující do města. Ministr financí Keane tvrdil, že když zavřou Charleston, budou muset zavřít finanční trhy, z čehož nekouká nic než panika.

Někde uprostřed téhle debaty si Stokes povšiml nepřítomnosti generála Flooda a ministra obrany Culbertsona. Předpokládal, že se starají o další tři lodi na seznamu. Stokes se chystal vskočit do debaty, když viceprezident Baxter učinil špatné rozhodnutí přidat do rovnice i politiku.

„Roberte,“ prohlásil Baxter, „chystáme se na znovuzvolení. Jestli ta bomba bouchne a tisk se dozví, že jsme o ní věděli a neudělali nic pro zajištění bezpečnosti obyvatel Charlestonu, je tvoje administrativa u konce.“

Stokes znal viceprezidenta Hermana Baxtera dost dobře na to, aby věděl, že to není hlupák, a tedy předpokládal, že u něj náhle převážila ješitnost. Nebylo žádným tajemstvím, že prezident Hayes se svému viceprezidentovi víceméně vyhýbal. Volební kampaň je umístila do stejné postele a zprvu všechno probíhalo dobře, ale nevydrželo to dlouho. Baxter byl z Kalifornie, a jak slíbil, naplnil rozpočet na volby a pomohl straně zvítězit v nejvíce ceněném státě Unie. Poté se ale všechno rychle otočilo. Baxter byl pomalu, ale jistě izolovaný. Zdálo se, že velkou část posledních dvou let strávil buď v zahraničí, nebo při získávání peněz. Při kterémkoli zásadním rozhodnutí chyběl.

Proslýchalo se, že příště bude vyměněn, a Stokes se domníval, že tenhle okamžik zvolil, aby byl slyšet. Stokes měl své vlastní plány, takže jako loajální rytíř vyskočil na obranu svého prezidenta.

Neobvykle hlasitě a důrazně tedy řekl: „Podle mě by se hlavně všichni měli zklidnit a netahat do toho politiku.“

Výraz ve tváři viceprezidenta Baxtera mluvil za vše. Tvářil se jako kapitán lodi, která právě dostala boční zásah od torpéda.

Stokes nečekal dlouho, aby zaplnil tiché prázdno, které následovalo po jeho výtce. „Když to zatracené město zavřeme, vzbudíme tím paniku, a jak nám Reimer právě řekl… nejspíš upozorníme teroristy, že o nich víme, což by je mohlo přimět k odpálení té hrozné bomby, a město je v pánu. Takže…“ Stokes se odmlčel a klidnějším hlasem dodal: „Navrhuju se zhluboka nadechnout, uklidnit a nechat Reimera a jeho lidi, generála Flooda a jeho lidi dělat to, k čemu jsou vycvičení, a neplést se jim do cesty.“

Stokesova odměna přišla jen o pár vteřin později, když se prezident Hayes na svého ministra spravedlnosti souhlasně usmál a řekl: „Hezky řečeno, Martine.“

ČTYŘICET ČTYŘI

Charleston

Debbie Hanouseková, která obyčejně běhala dva až tři maratony ročně, se nebála zpotit, ale tohle bylo hrozné. Nebyla ještě ani půlka dopoledne a teplota ve skladišti už stoupala k vlhkým pětatřiceti. To znamenalo, že v tom obleku měla skoro přes čtyřicet, ale neměla šanci sundat si helmu a otřít si pot z čela. Ona i její tým prošli početnými výcviky a reálnými děsy, aby potlačili obavy z toho, že se v oblecích udusí. Sama nikdy nezpanikařila, ale viděla spousty ostatních, kteří to nezvládli.

Sledovala každého člena týmu, pátrala po stopách stresu. Byli dobře cvičení a výkonní v tom, co dělali, ale nikdy předtím nestáli proti něčemu podobnému. Zažili spoustu falešných poplachů; většinou šlo o malé radiologické přístroje vyrobené obvykle z lékařských materiálů, které někdo přemístil nebo zapomněl, ale nic těchto rozměrů – opravdový jaderný materiál vhodný pro výrobu bomby s dostatečnou hmotou pro sílu dvaceti kilotun.

Mozkový trust umístěný v různých laboratořích ještě pořád prověřoval data od Hanousekové, všichni se shodovali v tom, že tohle je skutečně problém. Podpis jaderného materiálu vhodného pro výrobu bomb nebyl něčím, co by v přírodě cokoli dokázalo napodobit. Už se snažili zjistit, odkud to mohlo asi pocházet. Hanouseková tuhle otázku chápala jako vpravdě akademickou. Právě teď chtěla, aby ta bomba byla bezpečná.

Když byl přenosný rentgen konečně na místě, Hanouseková jim kývla, aby začali s nízkým výkonem. Nechtěla poškodit elektronické obvody, které mohly tvořit součást odpalovacího zařízení bomby. První snímek jim neukázal skoro nic. To nikoho z nich nepřekvapilo. Pohybovali se opatrně. Dvojice techniků se podívala na Hanousekovou, jestli můžou zvýšit výkon. Přikývla, takže se podívali podruhé. Hanouseková se dívala skrz plexisklo své helmy na digitální obraz na laptopu před ní.

Tohle už bylo lepší. Sotva se jí dařilo rozpoznat obrys předmětu o velikosti volejbalového míče. Hanouseková zvedla palec a pokynula technikům zvýšit výkon ještě víc. Třetí záběr byl solidní. Jasně rozeznávala konfiguraci zařízení, ale víc nic. Design sestával z jednoduché klasické imploze, kulatého jádra jaderného materiálu obklopeného výbušninami, ale všimla si jednoho problému.

„Ještě zvyšte výkon,“ zavolal Hanouseková.

Na obrazovce se objevil další záběr a ona se zamračila. Stiskla knoflík na boku a řekla: „Paule, vidíš to co já?“

„Jo… asi vteřinu po tobě.“

Odmlčela se na tak dlouho, aby měla jistotu, že Reimer se dívá na čtvrtý záběr. „No… tušíš, kde jsou rozbušky a odpalovací sada?“

„Ne.“

Hanouseková pokynula technikům, ať znovu zvýší výkon. Když se na laptopu objevil snímek, pořád byla zmatená. „Paule, teď uděláme průřez zespoda.“

„Souhlasím.“

Podle snímků, které již pořídili, technici rychle vypočítali přesné umístění bomby a plazili se pod tahač. Umístili přenosný rentgen do vzdálenosti několika centimetrů ode dna kontejneru a pořídili první záběr. Místo měli přesně, Hanouseková jim okamžitě řekla, ať zvýší výkon. Po třech snímcích měli, co hledali.

Hanouseková se znovu zeptala Reimera: „Co na to říkáš?“

„Že bych měl zavolat prezidentovi.“

„Souhlasím.“

„Fajn. Ustupte a počkejte, až tam dorazí Green.“

„Rozumím.“

„A, Debbie…“

„Ano, Paule?“

„Dobrá práce.“

„Děkuju.“

ČTYŘICET PĚT

Jihozápadní Asie

Letoun CIA už dospěl do letové výšky 12 300 metrů a opustil afghánský vzdušný prostor. Rapp s sebou nemusel vozit všechny spisy a mapy. Všechno už oskenovali a uložili na disk. Vzal s sebou nicméně dva ze tří zajatců a tolik morfia, že by se z toho celý blázinec radoval pár dní. Vzal s sebou Waheeda Abdullaha a Ahmeda Khaliliho, mladíka z Karáčí. Oba byli momentálně svázáni, pod sedativy a spali. Zdálo se, že třetí zajatec je jen bodyguard, ale Urda se ještě pokusí z něj něco vymáčknout.

Rapp udělal, co si pro tuhle cestu naplánoval, a neviděl žádnou nutnost, aby v jihozápadní Asii trávil o vteřinu déle, než bylo nutné. Hlavně s vidinou toho, co všechno se odehrávalo doma ve Státech. Samotná představa, že se někdo jako Mustafa al-Yamani pohybuje po americké půdě, stačila na to, aby se z toho div nezbláznil vzteky. Rád by si ten vztek vybil na Abdullahovi, jakmile by zjistil, že mu ten Saúd znovu lhal.

Momentálně vyčkával, čekal, až se mu ozve jeho šéfka. Využil toho času, aby oskenované dokumenty vyvolal na laptopu. Rapp plánoval, že velkou část cesty zpět do Států bude hledat cokoli, co by mu pomohlo vystopovat al-Yamaniho. Taky bude muset najít trošku času na zdřímnutí, jinak bude po přistání k ničemu.

V telefonu se konečně ozvala Kennedyová. „Mitchi, něco nového?“

„Ne. Jak to vypadá s těmi loděmi?“

Kennedyová mu řekla všechno, co se dozvěděli od jejich posledního rozhovoru, pak mu tiše vysvětlila rozpor panující v Národní bezpečnostní radě ohledně dalšího postupu v Charlestonu.

Rapp ztrápeně zasténal. „Irene, poslouchej. Nemáme moc času. Potřebuju, abys nedbala na ty kecy a zavolala Skipovi přímo.“ Rapp hovořil o Skipu McMahonovi, řediteli protiteroristické divize FBI. „Neber to přes ředitele Roache… ani prezidentovi neříkej, že mu budeš volat. Celé to vybuchne, a to nemyslím tu bombu, ale ten příběh, a jakmile se to stane, ti teroristi jsou fuč. Skip musí do přístavů dostat pár agentů a zjistit, jestli někdo nečeká na vyzvednutí těch kontejnerů. Možná mají lidi, co pracují v docích.“

„Napadlo mě to samé.“

„V téhle věci dostaneme jenom jednu šanci, Irene, pak je vylekáme a zmizí. Musíme kontrolovat ty dodávky celou cestu až do jejich místa určení a ty buňky rozkrýt.“

„Hned mu zavolám.“

Rapp slyšel nějaký hlas v pozadí a Kennedyová řekla: „Ozvu se ti za minutu.“

REIMERŮV HLAS znovu zaplnil místnost z reproduktorů, ale tentokrát z něj bylo slyšet něco jiného. Ministr vnitřní bezpečnosti McClellan byl jediný, kdo seděl v konferenční místnosti v Mount Weatheru. Ministr financí Keane si odešel promluvit s prezidentem newyorské burzy a viceprezident Baxter si někde lízal rány. Generál Flood a ministr obrany Culbertson měli moc práce při monitorování situace ostatních tří lodí. Takže zbýval prezident, vedoucí kanceláře Jonesová, ředitelka CIA Kennedyová, ministryně zahraničí Bergová a národně-bezpečnostní poradce Haik.

Poté, co zaslechli Reimerův hlas, všichni přestali s tím, co dosud dělali, a otočili se na jeho tvář na obrazovce.

Reimerův velevážný výraz vystřídal náznak úsměvu. „Pane prezidente, mám pro vás dobrou zprávu.“

„U všech všudy, sem s ní.“

„Zrentgenovali jsme kontejner a domníváme se, že ono zařízení je holý fyzikální obal.“

Prezident Hayes tomu termínu nerozuměl, ale podle širokého úsměvu na Reimerově jinak zachmuřené tváři usuzoval, že tenhle objev v sobě skrývá cosi pozitivního. „Pane Reimere, nemám tušení, co to ten holý fyzikální obal znamená, ale jelikož je to poprvé, co vás za celé ráno vidím usmívat se, musím předpokládat, že v tomhle případě holý znamená lepší než oblečený.“

„To by se zcela jistě dalo říct, pane prezidente,“ zasmál se Reimer. „A co tedy přesně znamená holý fyzikální obal?“

„Pane, je to v podstatě,“ Reimer zvedl ruce a utvořil jimi kruh, „koule jaderného materiálu vhodného pro výrobu zbraní bez odpalovací sady a výbušného materiálu, které se používají k odpálení imploze.“

Hayes měl pocit, že tomu rozumí. „Takže tahle věc je vlastně jádrem jaderné bomby… a nic víc.“

„V zásadě se dá říct, že to tak je, pane.“

„Takže to nemůže vybuchnout.“

Reimer se zamyslel, jestli má vysvětlit jedinou výjimku, ale riziko, že by k tomuhle došlo, bylo tak malé, že nemělo smysl se o něm zmiňovat. „Bez výbušnin a odpalovací sady neexistuje způsob, jak by to mohlo dosáhnout nějakého měřitelného účinku.“

„Takže jsme v bezpečí?“ zeptala se Valerie Jonesová. „Správně. Jaderný materiál, jak tam sedí, nepředstavuje pro město Charleston žádnou reálnou hrozbu.“

Místnost propukla v jásot nad tou dobrou zprávou. Ozvaly se úlevné vzdechy, nervózní smích, pár lidí se i objalo. Prezident a ostatní z rady pogratulovali Reimerovi a jeho lidem za dobře odvedenou práci. Po asi minutě se situace uklidnila a Hayes se chystal položit Reimerovi další otázku, když se otevřely dveře do konferenční místnosti. Jeden ze spolupracovníků Valerie Jonesové vstoupil dovnitř a rychle šel k vedoucí prezidentovy kanceláře.

Jonesová poslouchala asi jen vteřinu, pak zvedla telefon před sebou. Zabodla ukazováček do blikajícího červeného světla a řekla: „Time.“ Celých deset vteřin velmi pozorně poslouchala. Několikrát se neúspěšně pokusila přerušit člověka na drátě. Nakonec řekla: „Time, už chápu. Ať je ve tvé kanceláři za čtvrt hodiny. Řekni mu, že si s ním promluvím rovnou.“

Poslouchala dalších pět vteřin, celou tu dobu vrtěla hlavou. „To je hovadina, Time, a klidně mu vyřiď, že jsem to řekla. Když nepočká čtvrt hodiny, tak se postarám o to, aby další interview s nikým v téhle administrativě už nikdy nedostal, pak zavolám jeho šéfovi a nechám mu ten článek nacpat do chřtánu. Takže ho pozvi za čtvrt hodiny do kanceláře a zavolej mi.“

Jonesová praštila telefonem a podívala se na prezidenta. „Timesy chtějí zveřejnit zprávu o tom, že vy a celý váš kabinet jste byli včera v noci evakuováni z hlavního města.“

ČTYŘICET ŠEST

Charleston

Když se ručičky hodin přesunuly přes devátou ráno, Ahmed al-Adel byl čím dál nervóznější. Od doby, co koupil tuhle přepravní společnost, byl v tomhle přístavu víc než stokrát, ale tohle byl nepochybně nejdůležitější případ, a tedy nejvíc stresující. V převážné většině všechno probíhalo hladce. Al-Adel odjel z Atlanty brzy, aby neuvízl v husté dopravě, a přijel do přístavu v Charlestonu dříve, než se v sedm ráno otevřely brány.

Všechno bylo normální. Muselo to tak být. Al-Adel byl pečlivý muž a zjistil, že obor přepravy zboží není tak prolezlý korupcí, jak si kdysi myslel. To pro něj ovšem nebyl problém. Al-Adel plánoval, že bude hrát podle jejich pravidel až do úplného konce.

Obor mezinárodního zasilatelství ovládaly velké nadnárodní korporace s miliardami dolarů, ale i tady existoval prostor, do kterého se mohli vtěsnat menší hráči. Al-Adelův prostor byl v dovozu zboží pro bující muslimskou populaci v Atlantě. Dokud platil účty a řídil se pravidly stanovenými americkou celní správou, nadnárodní firmy mu vozily zboží a on si je vyzvedával.

Zabýval se tím už rok. Měl svůj vlastní příjemný obchod. Nedosahoval nijak závratných zisků, ale to hlavně proto, že k tomu neměl žádný skutečný důvod. Ten obchod byl jen krátkodobá maska, takže se skoro nesnažil mít náklady pod kontrolou nebo rozšířit svou distribuční síť. Třikrát týdně jel z Atlanty do Charlestonu, dvakrát aby vyzvedl kontejnery přijíždějící z Indie, potřetí aby stihl loď z Pákistánu.

Jeho svědomitost představovala jeho spásu. Jako saudský imigrant a majitel přepravní společnosti zabývající se mezinárodním obchodem upoutal al-Adel pozornost FBI. Zprvu s ní spolupracoval, protože neviděl žádný jiný způsob a věděl, že svoje stopy kryl tak dobře, že nemá vlastně co skrývat, ale šťourání FBI do jeho profesionálního a osobního života neustávalo a al-Adela tak štvalo, až se začal obávat, aby opravdu něco nenašli. Po mnoha měsících se ho zmocnila jeho arabská pýcha. Žil v Americe dost dlouho, aby věděl, co má udělat.

Napadlo ho to, když se jednou v noci díval na televizi. Na jedné kabelové televizi probíhala panelová diskuse o vlasteneckém zákonu. Jedním z hostů byl advokát – specialista na občanská práva z Atlanty. Al-Adel už o něm slyšel. Muž se jmenoval Tony Jackson, ale veřejnost ho znala spíš pod přezdívkou Mluvčí Jihu. Jackson, který konvertoval k islámu, rád hovořil o případech, které získávaly pozornost médií. Poté, co poslouchal Jacksonovy vášnivé řeči o tom, že vlastenecký zákon je urážkou prvních deseti dodatků ústavy, se za ním další den vypravil. Vysvětlil mu svou situaci; že je americký státní občan, snaží se vést legitimní obchod a FBI mu nedá pokoj. Jackson se chopil jeho případu a místo toho, aby vyrazil na soud, obrátil se na média, aby FBI setřásl ze stopy svého klienta.

Al-Adel byl na sebe velmi hrdý kvůli tomu, jak přechytračil Američany. Během své kulturní izolace začínal sám sebe vnímat jako samotáře, spravedlivého bojovníka vystupujícího za svou víru uprostřed zkaženosti a zla. Tenhle pocit morální čistoty a nadřazenosti mu pomohl zesílit již pokřivené vědomí obrovských kulturních a náboženských rozdílů mezi jeho rodnou Saudskou Arábií a dekadentní Amerikou. Rozhodl se být o krok napřed před Američany až do samého konce.

Opravdu konal dílo boží a pochyboval, že by Alláh dovolil, aby se dostal takhle daleko, a pak mu v závěrečné části cesty nachystal nepříjemné překvapení. Tahle myšlenka mu neodbytně vězela v hlavě, když dostal povolení ke vjezdu do přístavu, aby si vyzvedl kontejner. Al-Adel se otočil na svého společníka. Oba muži si vyměnili úlevné pohledy. Bylo tak horko a vlhko, že se začínali bát, aby se jim vůz nepřehřál. Měli před sebou dlouhou cestu, a poslední, co by potřebovali, bylo, aby se jim na dálnici rozbil tahač, čímž by na sebe upoutali pozornost policie.

Uvolnil ruční brzdu a zařadil rychlost. Při řízení seděl skloněný nad velkým volantem a vyhlížel známky něčeho neobvyklého. Zatím mu všechno připadalo normální. Obrovské modré jeřáby snášely náklad z lodi, nerudní dělníci, kteří neváhali mu nadávat, když udělal jediný špatný pohyb, vypadali, že jsou plně soustředění na svou práci.

Al-Adel projížděl přístavem za dalším nákladním vozem s prázdným podvozkem. Oba vozy nakonec zastavily mezi nějakými oranžovými kužely. Jeden z velkých kontejnerů se rychle a plynule zvedl a al-Adel se svým společníkem pozorně sledovali, jak kontejner klesá na podvozek vozu před nimi.

SCHOYER A JEHO MUŽI se dohodli na plánu za pochodu. McMahon jim zavolal z Washingtonu a znovu zopakoval Rappův zájem o toho, kdo si přijede tu atomovku vyzvednout. Poté, co prověřili záznamy přístavních úředníků, zjistili, že na kontejner, který právě dorazil z Pákistánu, skutečně čeká nějaký nákladní vůz. Schoyer neviděl žádný důvod, proč celou záležitost ještě víc komplikovat. Po rychlém průzkumu zjistil, že ve voze jsou dva muži.

Jeden z jeho agentů navrhl povolat taktickou skupinu jako zálohu, ale Schoyer ten nápad po rychlém přemýšlení zamítl. Už měl na místě šest svých vlastních lidí a dále desítku místních policistů s puškami a samopaly. Kdyby se ti dva muži z nějakého důvodu odmítli snadno vzdát, Schoyer se domníval, že má dostatečnou palebnou sílu, aby situaci zvládl. Důležitějším faktorem byl čas. Utvořili frontu tahačů čekajících na vyzvednutí kontejnerů. Kdyby ty vozy nevpustili do přístavu v dohledné době, podezřelí teroristé by se mohli začít obávat a ujet.

Schoyer se domníval, že jeho šance na zatčení obou mužů bez toho, že by ohrozil ještě někoho dalšího, jsou největší, když je nechá vjet do přístavu. Bude to stejné jako vpuštění býka do ohrady. S pomocí přístavního kapitána, úředníka zodpovědného za vykládku a dvou operátorů na jeřábu sestavili rychlý plán.

Šestice agentů FBI čekala mimo dohled za kontejnery po stranách řady tahačů. Schoyer se díval, jak zaujímají pozice, a pak vydal pokyn, aby byly vozy vpuštěny do přístavu. Z pozorovatelny pak sledoval vykládání Madagascaru a další lodi na severu. Modré jeřáby, které přenášely ty velké dvanáctimetrové kontejnery, prakticky nešlo ignorovat. Jejich hypnotické pohyby vnukly zvláštnímu agentovi velícímu oblasti Columbie v Jižní Karolíně další nápad.

Když první tahač zastavil v nákladním prostoru, Schoyer si přiložil vysílačku k ústům a řekl svým lidem, ať se připraví. To, co řidiči vozidla neviděli, byla skutečnost, že zatímco jeden kontejner dosedal na vozidlo před nimi, druhý jeřáb spouštěl kontejner a postavil ho za jejich vůz, čímž jim zablokoval cestu zpět. Schoyer jasně viděl obličeje podezřelých, když se dívali nahoru, jak kontejner určený pro vozidlo před nimi dosedá na místo.

Schoyer počkal na ideální příležitost, a pak řekl svým lidem, ať vyrazí. Ke každé straně vozu přiskočili tři agenti. První agent otevřel dveře, zatímco další vytáhl svého člověka z kabiny a stáhl ho na zem. Třetí agent kryl ostatní dva ze vzdálenosti tří metrů s vytaženou pistolí. Oba podezřelí byli zneškodněni a spoutáni bez sebemenší šance protestovat.

ČTYŘICET SEDM

Washington, D.C.

Helikoptéra Sikorsky S-61 Sea King letěla nad hlavním městem rychleji než obyčejně. Piloti letounu Marine One nesdíleli prezidentovo přesvědčení, že návrat do Bílého domu je bezpečný, ale nebyli zvyklí říkat prezidentovi, co má dělat. Jelikož to byli dobří piloti námořní pěchoty, řídili se svými pokyny a vykonávali svoje povinnosti co nejlépe. Tajná služba se však chovala poněkud odlišně. Jack Warch, zvláštní agent, který měl na starosti prezidentovu ochranku, zuřivě protestoval, nejprve u Valerie Jonesová a pak skoro stejně zuřivě, ale jistě mnohem uctivěji u samotného prezidenta.

Warch a prezident měli mezi sebou solidní pracovní vztah. V záležitostech bezpečnosti prezident skoro vždy poslouchal tohoto agenta a často dělal vše, co bylo v jeho silách, aby utišil Warchovy obavy, ale ohledně návratu do Bílého domu uprostřed krize byl neoblomný. Warch rozpoutal hádku, ale věděl, kdy je lepší toho nechat. Stejně jako od pilotů námořní pěchoty, když prezident vydal rozkaz, očekávalo se od vás, že ho poslechnete. Warch oficiálně prohlásil, že podle něj je takový postup předčasný a nedomyšlený, ale pak začal organizovat prezidentův odlet.

Irene Kennedyová sledovala celé dění svým obvykle tichým, ale pozorným způsobem, četla mezi řádky a hledala politický motiv za každým důvodem k návratu do Bílého domu. Jelikož po celou svou kariéru pracovala v CIA, věřila na nutnost udržování tajemství. Sama měla zcela jasno v tom, jestli by bylo lepší, kdyby se obyvatelé Ameriky dozvěděli, co se právě přihodilo v Charlestonu. Pro průměrného občana byl život dost složitý, aniž by se ještě musel trápit jadernou zkázou.

Utajit celou záležitost sice vypadalo hezky, ale ze všech pohledů už to nepřicházelo v úvahu. Tisk už se o tom dozvěděl. Sama vyhlásila Operaci Archa s očekáváním, že se jim to těžko podaří udržet pod pokličkou do poledne příštího dne, a měla pravdu. Nejenže se ten novinář z Timesů odmítl stáhnout, když si s ním promluvila Jonesová, ale příběhu se už chopili jeho další dva kolegové. Chudák Tim Webber, tiskový tajemník Bílého domu, se snažil udržet příval, ale hráz se mu rozpadala pod rukama. Kdyby se rychle nevrátili do Bílého domu a nepomohli mu s odrážením dotazů, brzy by museli čelit povodni.

Kennedyová byla člověkem s vysokými standardy, ale realistickými očekáváními. Utajování informací před médii a americkou veřejností, které probíhalo už dvanáct hodin, bylo k ničemu. Rozumnější bylo postavit se před publikum a tu zprávu nějak zvládnout. V tomhle bodě Kennedyová souhlasila s prezidentem i s vedoucí jeho kanceláře. Raději by prezidenta držela v bezpečí Stanice R, dokud nezískají lepší přehled o tom, co vlastně právě rozkryli, ale ve hře byly obrovské ekonomické a politické otázky.

Ekonomické se chápaly snadno. Finanční trhy byly závislé na stabilitě. Pakliže zpráva o zvýšení úrokové míry nebo nezaměstnanosti dokázala srazit ceny akcií, nebylo obtížné si představit, jak by byla vnímána žhavá zpráva o evakuaci politického vedení Ameriky z Washingtonu. Hayes se nezmiňoval o politických dopadech, ale Kennedyová věděla, co má na mysli. Nechtěl sedět v bezpečí pancéřovaného bunkru, zatímco průměrní obyvatelé chodí do práce, protože jeho oponenti by ho mohli snadno obvinit ze zbabělosti.

Hayes neústupně tvrdil, že nejrychlejší a nejlepší způsob, jak zabránit jakémukoli druhu paniky, je ten, když bude brzy viděn, jak zpoza stolu v Bílém domě spravuje zemi. Kennedyová s tím z velké části souhlasila, a když se jí na to prezident zeptal, řekla mu to. Hayes pak připravil jakýsi improvizovaný plán. Přikázal viceprezidentovi a ministru vnitřní bezpečnosti, ať dál setrvají v Mount Weatheru, a ministr financí Kean ať k němu přijde do Bílého domu. Ministryně zahraničí Bergová měla zůstat ve Stanici R s národně-bezpečnostním poradcem Haikem, Kennedyová s Jonesovou ho měly doprovodit do Bílého domu.

Kennedyová si nedokázala vzpomenout, kolikrát už seděla na palubě helikoptéry Marine One, bylo to nesčetněkrát, ale když klesli nad National Mall, poznala, že letí rychleji než obvykle. Dívala se z okýnka na památník druhé světové války. Dělníci tam vztyčovali bariéry a připravovali vše na sobotní ceremoniál. Rapp už byl na cestě zpět, měl přiletět někdy večer. Ráno mu řekne, ať začne pátrat po jakýchkoli možných spojeních mezi tím zamýšleným útokem a ceremoniálem.

Helikoptéra se naklonila dozadu a všichni se chytili područek u svých sedadel. Kennedyová se podívala na Warcha, který seděl v sedadle vedle kokpitu. Jako většina agentů Tajné služby i on se obvykle choval velmi stoicky, ale Kennedyová ho znala natolik dobře, aby vytušila, co míní zvednutým obočím a zachmuřeným výrazem. Warcha ani v nejmenším netěšilo, že se prezident rozhodl vrátit do Bílého domu.

Prezident pevně svíral područky svého koženého sedadla, vyklonil se do uličky a řekl: „Jacku, snažíte se mě potrestat?“

„To by mě nikdy ani nenapadlo, pane prezidente. Jen se snažíme mít jistotu, že vás do Bílého domu dostaneme, aniž by nás někdo sestřelil.“

Hayes se podíval na Kennedyovou a usmál se na ni jedním ze svých odzbrojujících úsměvů. Podruhé za dopoledne jí pak řekl: „Skvělá práce, Irene. Nevím, co bych si bez vás počal.“

„Děkuji, pane prezidente,“ usmála se Kennedyová, „ale poděkovat byste měl spíš Mitchovi.“

„Nebojte se, mám to v plánu.“

Natáhl ruku a chytil ji za paži skoro s chlapeckým nadšením. Pak řekl: „My jsme ty hajzly zastavili, Irene! Zastavili jsme je! Pokusili se o svůj nejlepší útok, a my jsme je zastavili.“

Kennedyová se usmála ještě víc. „Ano, zastavili, pane. Je to tak.“

Ředitelka CIA nepatřila k chvastounům, ale jen těžko šlo potlačit prudký, skoro až omamný pocit, že právě přerušili teroristický útok, který mohl zničit Washington, D.C.

KOLONA VOZŮ si razila cestu hustou dopravou v centru; tři velké vozy Chevrolet Suburban s vládními značkami, rozsvícenými světly a kvílejícími sirénami, žádný policejní doprovod. Když vozy projely těžkou černou branou Bílého domu, skupina novinářů stojících na trávníku všeho nechala a běžela zaujmout postavení. Bylo to poměrně komické, sledovat vyzáblé televizní novináře, jak zápasí s urostlejšími fotografy a kameramany. Obyčejně tu panovala hierarchie, novináři, kteří měli největší zkušenosti s prací v Bílém domě, dostávali přednost a mohli stát vpředu, ale dnes ráno ne. Všichni pracovali pod tlakem. Producenti štěkali rozkazy do sluchátek, editoři volali do mobilů. S dohady se roztrhl pytel a skupina se vydala ulovit sólokapra.

Tmavá okna vozů dokázala naštvat i ty nejjasnější blesky kamer, jak se fotografové snažili zahlédnout, kdo je v tom prostředním z vozidel. Díky zkušenostem věděli, že nemá smysl se zajímat o první a poslední z nich, tam budou jen urostlí muži v oblecích s krátkými vlasy a puškami. Když jste se pohybovali ve Washingtonu, nemluvě o okolí Bílého domu, bylo tohle rozložení obvyklé. Když důležití lidé jeli v tmavých vozech s tmavými okny a bodyguardy, bylo to velmi washingtonské.

U těchto nedočkavých novinářů by podobný pohled obvykle nevyvolal nic víc než jen mlhavou zvědavost, ale ne dnes dopoledne. Nedostatek informací nebo použitelných záběrů toho, jak někdo vstupuje do Bílého domu nebo z něj vychází, přiváděl novináře, fotografy a kameramany do stavu podobného běsnění paparazziů.

Dveře prvního a třetího vozu se prudce rozevřely a na chodník vystoupila skupina mužů se slunečními brýlemi, mikrofony na klopách a sluchátky v barvě kůže a vytvořila průchod pro svého šéfa. Ministr spravedlnosti Stokes vystoupil ze zadního sedadla prostředního vozu s Peggy Stealeyovou v těsném závěsu.

Novináři na ně začali volat dotazy, fotografové mačkali spouště a kameramani do všech strkali ve snaze zachytit víc než vteřinu jasných záběrů.

Stokes procházel jejich zástupem bez mrknutí. Zažil to už dostatečněkrát, aby věděl, že je důležité být vzpřímený, udržet neutrální výraz a ignorovat kamery. Kdo si zakrýval oči před blesky, vypadal jen jako někdo, kdo se snaží něco zakrýt.

„Ministře Stokesi!“ zavolal jeden z novinářů. „Je pravda, že prezident byl včera v noci evakuován z Bílého domu?“

„Kde je prezident právě teď?“ zavolal další.

Stokes kráčel dál. Jeho dlouholeté zkušenosti právníka ho naučily tyhle otázky ignorovat, ale dnes ráno, po tom, co právě zažili, se rozhodl pro trošku zábavy. „Právě se s ním jdu setkat.“

Ministr spravedlnosti a vysoká blondýna vstoupili do budovy a novináři se na sebe venku skepticky dívali. Celé dopoledne útočili na tiskového tajemníka Bílého domu a ptali se, kde je prezident, a nic se nedozvěděli. Skutečnost, že ministr spravedlnosti odmítl odpovědět na jejich otázky, byla důkazem toho, že prezident není tam, kde by měl být.

Pár novinářů dál volalo dotazy, ačkoli Stokes už vešel do budovy, ale i oni toho nechali, když se za ním zavřely ty těžké bílé dveře. Když rozruch utichl, všichni zaznamenali další hluk. Věděli, co to je zač. Rozběhli se na sever, dál od budovy a začali se dívat po obloze. Nezaměnitelný zvuk patřil helikoptéře a jen jedna helikoptéra na světě měla svolení proniknout vzdušným prostorem kolem Bílého domu.

Jeden po druhém začali nadávat na Tima Webbera za to, že jim neumožnil zachytit návrat prezidenta z míst, kde se dosud nacházel, čertvíkde to bylo.

ČTYŘICET OSM

Peggy Stealeyová si velice dobře uvědomovala, že je poprvé v Oválné pracovně, takže chtěla, aby svým vzhledem k téhle události přispěla. Měla pocit, že její vlasy, make-up i zvolené oblečení zoufale nedostačují. Ministr Stokes měl na sobě jako vždy jeden ze svých dokonalých obleků od Huga Bosse. Stealeyová si byla jistá, že jeden z jeho lidí mu dojel domů, kde Martinova dokonalá ženuška všechno zabalila do ministrova zavazadla na obleky.

Stealeyová neměla pod sebou žádné lidi, aspoň ne zatím, takže pořád vězela v tom nudném šedém kalhotovém kostýmu od Talbotse, který na sebe navlékla uprostřed noci. Ten kostým byl v ženském šatníku stejně originální jako vanilka ve zmrzlině. Nebylo na něm absolutně nic vzrušujícího nebo zapamatovatelného, a pokud tohle nestačilo, neměla ani nic, čím by ho mohla vylepšit. Žádný náhrdelník, náušnice, ani náramek, hodinky nebo spona ve vlasech. Její výrazné plavé vlasy jí spínala obyčejná pružná stuha, na nohou měla nevýrazné černé lodičky Jill St. John.

Stealeyová byla v Bílém domě už několikrát, stýkala se s jinými vysokými představiteli vlády, dokonce seděla párkrát v zadní řadě na zasedání vlády. Ale při těchhle příležitostech byla jen jednou tváří mezi desítkami. Dnešní dopoledne se lišilo v mnoha ohledech. Teď se tvořila historie a Stealeyová měla v plánu přiložit svou ruku k dílu. Stokes jí řekl o své výtce vůči viceprezidentovi a souhlasném pohledu, který mu věnoval prezident. Příležitost tu byla. Teď už zbývalo jen se jí chopit, a Stealeyová měla připravený plán, který měl posloužit všem.

Prezident vstoupil do Oválné pracovny pružným krokem. Jonesová s Kennedyovou ho následovaly. Stealeyová se cítila trošku líp, když si všimla, že prezident má na sobě khaki kalhoty a bílou košili. Tahle chvilková úleva rychle pominula, když do místnosti vstoupil z protějšího směru menší muž v naškrobeném bílém saku. V ruce držel tmavomodrý oblek, vyžehlenou košili, kravatu a naleštěné střevíce.

Prezident své dva hosty ignoroval a řekl: „Carle, vy jste poklad.“

Prezidentův stevard z námořnictva, který svou práci dělal už dvaadvacet let, se zářivě usmál a řekl: „Jsme rádi, že jste zpátky v Bílém domě, pane.“

Hayes nepochyboval, že Carl ví o tom, co se za posledních dvanáct hodin událo, víc než všichni jeho špičkoví poradci. „Děkuju, Carle. Mohl byste to prosím pověsit do mé koupelny a přinést nám kávu?“

„Samozřejmě, pane.“

Hayes se otočil ke Stokesovi a Stealeyové, kteří stáli u krbu. Mrkl na Stealeyovou a ona si všimla krátkého tázavého pohledu, když se ji pokoušel někam zařadit. Ten pohled byl velmi nenápadný. Snažil se to zamaskovat úsměvem a pak se rychle přesunul pohledem ke Stokesovi. Stealeyová zoufale odhadovala, že kvůli jejímu vzhledu ji prezident nejspíš považuje za členku ministrovy ochranky, ne za jednu z jeho nejvyšších poradkyň.

Prezident tleskl dlaněmi a řekl: „Martine, vy a vaši lidé jste dnes ráno odvedli fenomenální kus práce.“

„Děkuju, pane prezidente. Byla to obrovská týmová práce.“

„To nepochybuju.“

„Pane prezidente,“ řekla Kennedyová a zašla za prezidentův stůl, „nevadilo by vám, kdybych si od vás zavolala generálu Floodovi?“

„Samozřejmě, že ne.“

Ozvalo se zaklepání na dveře, a tentokrát dovnitř vstoupila nějaká žena a v ruce nesla tašku na obleky. „Promiňte, pane prezidente.“ Mladá žena okamžitě zaměřila svou pozornost na vedoucí prezidentovy kanceláře, která stála v rohu a mluvila do mobilu. „Val, mám pro tebe ty věci.“

Jonesová přikryla mobil. „Dej mi to do kanceláře.“

Stealeyová si říkala, že při první příležitosti si musí sbalit tu „pohotovostní tašku“. Už nikdy nesmí být takhle nepřipravená.

„Pane prezidente,“ řekl Stokes, „rád bych vám představil svou zástupkyni pro věci boje proti terorismu, Peggy Stealeyovou.“

Hayes se usmál a vykročil přes kancelář, pravou ruku napřaženou. ‚Já myslím, že už jsme se setkali, ne?“

„Víceméně… ano, pane.“

„Peggy,“ řekl Stokes, „měla lví podíl na tom, co se dnes dopoledne událo. Právě ona všechno dala dohromady na domácí frontě.“

„Pak vám patří moje vděčnost a poděkování.“ Prezident jí sevřel dlaň oběma rukama.

Její šéf to sice trošku nafoukl, ale Stealeyová se s ním nehodlala hádat. Když jí chtějí přiznat zásluhy, kdopak by se hádal? „Děkuju, pane.“

Kennedyová zavěsila telefon a přidala se ke skupince. „Dobrý den, Peggy.“

„Dobré ráno, paní doktorko.“ Stealeyovou překvapilo, že Kennedyová si zapamatovala její jméno. Setkaly se předtím jen dvakrát, pokaždé ve velké skupině.

„Generál Flood říká, že Tým 6 SEAL našel značné množství tvarovaných plastických trhavin. Podle počátečního odhadu říkají, že výbušniny měly být umístěny kolem fyzikálního obalu bomby, který jsme našli v Charlestonu.“

„Implozní zařízení.“

„Přesně tak.“

„A co ty další dvě lodi?“ zeptal se prezident.

„Průzkum dosud probíhá, ale zatím nic.“

„Takže v tomhle bodě neočekáváme, že jsou ty bomby dvě, že?“ zeptal se Hayes.

„Je ještě brzy na to, abychom to vyloučili rozhodně, ale podle toho, co zatím máme, odhaduju, že tam najdeme další klíčové složky používané pro sestavení plnohodnotné atomové zbraně.“

„Jak daleko jsou ty další dvě lodi od pobřeží?“

„Skoro sto kilometrů. Pobřežní stráž kontroluje situaci s námořnictvem v záloze.“

„Kdy můžeme očekávat odpověď?“

„Do hodiny. První průzkum ohledně jaderného materiálu na každé z lodí byl negativní. Teď překládají náklad, aby se dostali ke konkrétním kontejnerům.“

„Dejte mi vědět, jakmile něco zjistíte.“

„Dám.“ Kennedyová se podívala na hodinky. „Kdyby vám to nevadilo, pane, ráda bych zašla do Situační pracovny a zjistila, jak to vypadá vcelku.“

„Pochopitelně, jen běžte. Já tam přijdu za chviličku.“

Kennedyová odešla a Jonesová přistoupila ke skupince, ve tváři zoufalý výraz. „Novináři… přísahám, že jsou chvíle, kdy mám pocit, že komunisti měli pravdu.“

Všichni se zasmáli.

„Copak se přihodilo tentokrát?“ zeptal se Hayes.

„Nic. Aspoň nic, s čím bych vás musela momentálně trápit.“

„Víte to jistě?“

Jonesová zaváhala. „Svolala jsem strategickou poradu za třicet minut. Do té doby to počká. Už jenom skutečnost, že jste fyzicky tady v Bílém domě, jim na chvilku sebrala vítr z plachet.“ Vedoucí kanceláře si prohrábla vlasy rukou.

„Val,“ řekl Stokes, „rád bych ti představil Peggy Stealeyovou, mou zástupkyni pro oblast boje proti terorismu.“

Stealeyová potřásla Jonesové rukou a povšimla si tmavých kruhů pod jejíma očima. Najednou neměla ze svého vzhledu tak špatný pocit.

„Peggy Stealeyová,“ opakovala Jonesová její jméno, jako by je už dříve slyšela. V očích se jí zablýsklo a řekla: „Pat Holmes.“

„Ano.“ Stealeyová se usmála. „Pat říká, že jste nejchytřejší člověk ve městě.“

Jonesová souhlasně přikývla a lehce plácla prezidenta do břicha hřbetem dlaně. „Slyšel jste?“

„Já přece netvrdím opak, nebo snad ano?“ Hayes zvedl dlaně vzhůru.

„To bych vám neradila.“ Otočila se zpět ke Stealeyové. „My dvě si musíme promluvit. Pat mi říkal, o čem jste se tuhle bavili, jen těžko bych mohla souhlasit víc.“

Hayes se naklonil a bylo na něm vidět, jak moc chce vědět, co jeho političtí poradci plánují. Často jejich přípravy a strategie nebyly nic víc než jen hluk v pozadí, ale tu a tam se jejich žízeň po vítězství měnila v otevřené plánování bláznovin.

Když se díval na Jonesovou a tu úchvatnou Stealeyovou, dospěl k závěru, že by ho zajímalo, co předseda národního demokratického výboru a tyhle dvě ženy mají za lubem. „Jaképak pikle kujete za mými zády tentokrát?“

Stealeyová byla perfekcionistka, která pilovala detaily jen do jistého bodu. Šlo o součást jejího neustálého tažení za vítězstvím. Detaily byly podstatné během přípravy, ale jakmile začal soud nebo rozprava, zaměřila se na celkový pohled a vyrazila.

Stealeyová nečekala, až tu otázku zodpoví Jonesová. „Na ministerstvu spravedlnosti panuje shoda, pane, že vlastenecký zákon je příliš přehnaný. Sledujeme pár prvních případů, které se pomalu sunou systémem až k Nejvyššímu soudu. Podle toho, jak momentálně vypadá kalendář, rozhodnutí budou připravená někdy koncem léta až začátkem prosince.“

„V posledních měsících vaší kampaně za znovuzvolení,“ dodala Jonesová.

„Ta shoda, pane,“ řekla Stealeyová, „je v tom, že soud nás nebude šetřit. A nejedná se jen o jednou. Můžeme očekávat řadu zásadních proher.“

Prezident se domníval, že ve světle toho, co se skoro přihodilo dnes ráno, by měl být vlastenecký zákon spíš posílen než cokoli jiného. „Nenačasovaly jste to moc dobře.“ Hayes odpálil tuhle výtku a příkře se zamračil. „Nevím, jestli jste si toho vůbec všimli, ale skupina teroristů se až nepříjemně přiblížila k tomu, aby do naší země propašovala jadernou zbraň.“

Stealeyová se narovnala, podívala se na Hayese a řekla: „Pane prezidente, při vší úctě, nesouhlasím s vámi. Načasování by jen těžko mohlo být lepší.“

Ministr spravedlnosti Stokes ustoupil o půlkrok dozadu a díval se, jak jeho bývalá milenka pracuje. Stokes si všiml, že Peggy skrývá svou tendenci chovat se povýšeně. Její slova byla pevná, ale uctivá. Žádala, ale nezoufala. Stavěla fakta jedno po druhém a nakonec vykreslila politický úhel pohledu velmi šikovně. Stokes viděl už dřív, jak tohle dělá, a znal prezidenta dost dobře na to, aby věděl, že nemá šanci. Stokes s Jonesovou si vyměnili rychlý pohled a vedoucí prezidentovy kanceláře zvedla užasle obočí. Stokes si dovolil zabloudit v myšlenkách na letošní demokratický národní kongres. Představoval si sám sebe, jak přednese jeden z hlavních projevů, a pak si představil, jak prezident oznamuje rozvášněnému davu svého nového nejbližšího spolupracovníka. Leželo to před ním, jen to zvednout.

ČTYŘICET DEVĚT

Hranice mezi státy Alabama a Georgie

Manny Gomez měl pocit, jako by na něj něco lezlo. Chvilku se potil, hned mu zase byla zima. Snažil se vybavit si, jestli něco v Mexiku nevypil, ale mohl by přísahat, že ne. Vždycky si dával pozor, aby si vzal dost vlastní vody. Dokonce tam ani nezůstal přes noc. Jenom přejel hranici v Laredu, vyzvedl náklad a hned se vrátil zpátky.

Teď se řítil stodvacítkou po dálnici Interstate 20, za zády měl Alabamu, před sebou Georgii a po celém těle nepříjemný pocit. Seděl za volantem už skoro patnáct hodin, a jestli se má vrátit včas, aby stihl baseballový zápas svého syna, bude muset vyhodit náklad, zamířit do distribučního centra ve Forest Park, vyzvednout nový náklad na cestu zpátky do Texasu a vypadnout z města, než začne odpolední špička.

Měl to vymyšlené. Jel po I-20 už tolikrát, aby věděl, kde policie mívá radary, kde se dobře jí, kde může zastavit a vyspat se, a hlavně kde zastavovat nesmí. Nedaleko od Vicksburgu v Mississippi byl příjemný podnik pro řidiče kamionů, kde se mohl najíst, osprchovat a čtyři pět hodin vyspat, než vyrazí na cestu přes Louisianu a Texas. V San Antoniu vyloží svůj náklad a doma v Laredu bude včas, aby sbalil ledničku a možná si i před zápasem zaházel se synem.

Zítra večer je první kolo velkého baseballového turnaje ke Dni obětí války. Jeho syn, Manny jr., měl nastoupit v devět večer na rozzářený stadion. Jeho žena a dcera byly skoro stejně rozrušené jako kluci. Gomez byl fanda baseballu už od mládí, nikdy nevěřil řečem o tom, že srdcem Texasu je fotbal. Každý, kdo si tohle myslel, by se měl v létě v noci projet po Laredu. Neurazil by ani kilometr, aniž by nenarazil na osvětlené baseballové hřiště plné hráčů od čtyř do šedesáti let. V Texasu vládl baseball od malé ligy po seniory.

Gomez se napil vody a otřel si čelo ručníkem, který měl ve středové konzole. Už se zase potil. Setřásl to a řekl si, že to přejde – že bude líp, jakmile zatočí znovu na západ a zpátky domů. Na ceduli četl název svého výjezdu. Gomez vzal mapu, kterou si vytiskl z internetu, a ještě jednou zkontroloval směr.

Sjel po výjezdu a zatočil na okresní silnici. Po dvou kilometrech znovu zatočil a před sebou uviděl staveniště. V oblasti mezi vykácenými stromy stál žlutý traktor a bagr, vedle nich přívěs. Než tam zabočil, obhlédl prostor, aby měl jistotu, že se vytočí zpátky. Země vypadala poměrně suchá, naštěstí tu na zem vysypali trochu štěrku. Zatočil se svým vozem do uzounké uličky a zastavil před přívěsem.

Skoro okamžitě se u přívěsu objevili dva muži. Gomez slezl z kabiny s papíry v ruce a s úlevou si všiml, že ta lehká nevolnost pominula.

Jak se vede?“ zeptal se Gomez.

„Fajn,“ odpověděl jeden z mužů s přízvukem, který Gomez nedokázal určit.

Když se Gomez rozhlížel, cítil menší obavy. To staveniště nevypadalo, že by bylo připraveno na plný náklad drahé žuly. To, co tady stavěli, ještě nemělo ani základy.

„Už jsme vás čekali,“ řekl druhý muž a díval se na náklad s potěšeným výrazem.

Gomez to pochopil jako dobré znamení a podal mu své desky. „Jeden z vás mi to podepište tam dole u červenýho křížku.“

Vyšší z mužů vzal desky a rychle naškrábal své jméno. Gomez si vzal desky, odtrhl jednu kopii, podal ji muži, který to podepsal, a zeptal se: „Kam vám to mám složit?“

„Klidně hned sem.“

Gomez se podíval na přívěs a zamračil se. Bylo to poměrně nezvyklé místo na složení nákladu, ale nechtěl se hádat. Čím dřív to sundá, tím dřív bude zpátky na silnici. Takže to udělal a o pár minut později už byl ve své kabině a najížděl zpátky na silnici. Bez toho těžkého přívěsu byl nákladní vůz jako sportovní auto. O necelé dva kilometry dál se Gomez roztřásl. Sklopil zpětné zrcátko a podíval se na sebe. Po celém obličeji měl červené skvrny.

Třásl se, vrátil se na dálnici a mířil k distribučnímu centru. Napadlo ho, že by možná neškodilo najít si nějaký motel u Atlanty a na pár hodin si zdřímnout. Jediný problém byl v tom, že teplota měla vyšplhat nad čtyřicet, takže přespat v kabině bylo vyloučeno. Musel by si tedy zaplatit pokoj, a na to nebylo v rozpočtu místo.

Ne, říkal si Gomez, to přejde. Třeba jenom v Mexiku chytil nějaký bacil. Už slyšel, co mu řekne žena. Ať nechá kafe a pije hodně vody. Před sebou viděl ceduli stanice pro kamiony a rozhodl se doplnit palivo a koupit si trochu vody a něco k jídlu.

Zimnice přešla, když zastavil u dieselových pump, a místo ní se dostavila další vlna horečky. Gomez vylezl z kabiny, otíral si lesklé čelo a krk ručníkem, nadával na vlnu nevolnosti, která se ho držela jako zlý sen. Když se potácel k pumpě, napadlo ho, že měl vážně štěstí, když se rozhodl zastavit právě tady, protože tohle nevypadalo, že by to jen tak přešlo.

Jednou rukou se opřel, aby nespadl, jak se v něm vzedmula nevolnost jako silná nezastavitelná vlna. Celé tělo se mu zachvělo křečí a Gomez zvracel do dvou metrů daleko. Snažil se předklonit, aby si neušpinil boty. Chvíli byl klid, ale tušil, že to ještě neskončilo. Blížila se další vlna, a jak se na ni připravoval, říkal si, že je to dobře. Jeho tělo se jen snaží zbavit toho, co chytil v Mexiku. Tahle myšlenka ho přenesla přes další trojici útroby svírajících křečí, pak klesl v nepředstavitelných bolestech na kolena. Když na zemi uviděl krev, pochopil, že se stala nějaká příšerná chyba, ale nemohl s tím nic dělat. Cítil, jak ztrácí vědomí. Poslední, co mu blesklo hlavou, než ztratil vědomí, bylo, že ten synův zápas možná nakonec opravdu propásne.

PADESÁT

Washington, D.C.

Skip McMahon seděl v místnosti s třemi lidmi, kteří se mu nezamlouvali. Jeden z nich byl terorista, navzdory tomu, co o něm povídal jeho obhájce. McMahon by na to vsadil celou svou penzi, a ten prevít seděl proti němu a tvrdil, že je naprosto nevinný, že jen dělal svou práci a neměl žádné tušení, co je uvnitř toho kontejneru, který měl v Charlestonu vyzvednout. McMahon poznal, že lže.

Pochopit, proč se mu nelíbili ti zbývající dva lidé, nebylo nikterak složité. Oba byli právníci. Jeden z nich, ten okázalejší, zastupoval teroristu. Jmenoval se Tony Jackson, alias Mluvčí Jihu, byl to advokát ve věcech občanských práv, civilní žalobce i obhájce v jedné osobě. Byl skvělý, elegantní, arogantní a ve své práci velmi dobrý. Nebylo mu ani padesát, ale už nashromáždil solidní bohatství tím, že vyhrál několik velice lukrativních sporů, největší proti celostátnímu potravinovému řetězci za rasovou diskriminaci. Jackson se stal jedním z těch neustále dosažitelných kazatelů na nonstop zpravodajských stanicích. Ačkoli odmítal opustit svou milovanou Atlantu, aby zastupoval nejrůznější významné zločince v L.A. a New Yorku, přece jen často a ochotně vystupoval na jejich obhajobu a horlil proti jejich perzekucím a chabému právnímu zastupování.

Ten člověk měl styl, to musel McMahon uznat. Porazit ho před porotou by bylo velmi těžké. Měřil přes metr devadesát, vlasy měl krátce zastřižené, na spáncích se mu objevovaly stopy šedi. Šlo o to, dát mu vzezření moudrého starce. Jeho oblek, kravata a košile byly dokonalé, manžetové knoflíčky i hodinky velmi nákladné. Chápal význam vzhledu a vyzařoval z něj nádech celkové sebejistoty a schopnosti, i když někdy mohl působit jako trošku urážlivý a výstřední. McMahon to všechno už zažil. Před správnou porotou mohl být tenhle člověk opravdu skvělý.

Čtvrtou a poslední osobou v místnosti byla Peggy Stealeyová, a McMahon začínal mít pocit, že má v úmyslu vyřešit tenhle případ zcela sama. Na ministerstvu bylo mnoho zkušenějších vyšetřovatelů než Peggy. Napadali ho přinejmenším dva, kteří by zešíleli, kdyby je při volbě zástupce pro tento případ někdo přeskočil, ale takový byl nepředvídatelný a často krutý svět Washingtonu. Politika tvořila životadárnou tekutinu a Stealeyová byla hvězdou ministra spravedlnosti. Neměla skutečné zkušenosti ze soudů jako Jackson, ale nebyla hloupá a byla pohledná, rázná a chytrá. Jejich souboj v soudní síni by mohl být hodně zajímavý.

Případ, na rozdíl od toho, co si Stealeyová původně myslela, nebyl žádná hračka. McMahon ji varoval, že CIA nebude ochotná sdělovat své metody sběru informací veřejnosti. Dokonce se ani nesnažil odhadnout, jak by Rapp zareagoval, kdyby zjistil, že tenhle šašek má právníka, ale věděl s jistotou, že hezké by to nebylo. Stealeyová se domnívala, že všechny usvědčující důkazy, které potřebují, najdou v té přepravní společnosti v Atlantě a v bytě al-Adela, ale zatím nic neobjevili.

Ten zakrslý imigrant ze Saúdské Arábie velmi dobře zakryl své stopy. Hračkou zatím bylo zadržet toho druhého muže z vozu kvůli několika prohřeškům proti zbrojnímu zákonu. Ani jeden z nich nespolupracoval, a dokud měli za zády Mluvčího Jihu, McMahon měl pochybnosti ohledně toho, jestli vůbec v dohledné době začnou mluvit.

„Kdy mé klienty obviníte?“ zeptal se Jackson potřetí.

„Když nám řeknou, proč vymazali pevné disky na svých počítačích, tak je možná i pustíme.“ Stealeyová se podívala od Jacksona na jeho klienta.

Al-Adel se na ni znechuceně podíval. „Nezastavíte se před ničím, abyste mohli perzekuovat mě a mé lidi. Co jste udělali s mými počítači?“

McMahon se posměšně ušklíbl.

„Čemu se smějete, vy rasisto?“ Al-Adel se zadíval na McMahona. „Vy nejste nic než fašisti a násilníci. Tu zbraň jste Alimu podstrčili, zničili jste mé počítače. Znám ho už léta. Nikdy neměl žádnou zbraň a nikdy by si ji ani nekoupil. Vy jste mu ji podstrčili, a dobře to víte.“

McMahon se podíval na teroristu a řekl: „Ahmede, vy i já víme, kdo tady lže, takže nechte těch teatrálností, ať se pohneme. Kam jste měl zavézt ten kontejner?“ Federální agent zvedl pero, jako by čekal, že vězeň na jeho otázku opravdu odpoví.

Jacksonova paže vyletěla do vzduchu. „Neodpovídejte na to. Naposledy se ptám, kdy mého klienta z něčeho obviníte?“ Právník se podíval na Stealeyovou. „Doufám, že řeknete, že zítra.“

„Do tohoto případu jsou zapojeny jisté zvláštní okolnosti.“ Stealeyová se usmála, protože si byla jistá, že Jackson nemá ani ponětí o tom, jaká je pravda o jeho klientech. Kdyby to totiž věděl, tak už by seděl v letadle zpátky do Atlanty. „Očekávám, že k obvinění přistoupíme nejdříve v úterý.“

„To nemůžete! Vždyť to je za sedm dní!“ burácel Jackson hlubokým hlasem.

„No, můžu. V sázce jsou otázky týkající se národní bezpečnosti.“

„A nezapomínejte na právo. Přísahám, že jestli mí klienti nebudou formálně obviněni před federálním soudcem nejpozději během zítřka, tak se připravte na kolosální mediální katastrofu.“

Stealeyová věděla, že má v rukávu nejvyšší trumf. Jadernou hlavici o dvaceti kilotunách. Neexistovalo mnoho porotců, kteří by projevili soucit, jakmile by zjistili, že al-Adel byl zatčen, když se snažil vyzvednout jadernou bombu.

„Povězte mi, Ahmede,“ řekla Stealeyová, „kam jste plánovali odvézt ten přívěs?“

„Tak a dost.“ Jackson mával dlaní ve vzduchu. „Už neříkejte ani slovo,“ varoval svého klienta.

„Vy jste mu neřekl, co bylo v tom kontejneru, co?“ McMahon se díval přímo na al-Adela.

„Můj klient neví, co v tom kontejneru bylo, a tenhle výslech je u konce.“

McMahon chtěl ještě dát tomu sebevědomému al-Adelovi námět na zamyšlení. Zvedl své desky a vstal. „CIA vás chce vyslechnout, Ahmede. Ne, aby vás překvapilo, až vás uprostřed noci probudí a převeze někam úplně jinam.“

Jackson vyskočil ze židle jako raketa. „Právě jste pohrozil mému klientovi mučením! To přestává všechno. Nechci, aby s mým klientem ještě někdo další mluvil. Vy jste skončili, a až řeknu novinářům, natožpak soudci, co tenhle pomatenec právě vypustil z pusy, tak budou padat hlavy.“

McMahon ignoroval Jacksona a nespouštěl pohled z al-Adela. S uspokojením si povšiml nefalšovaného strachu v teroristových očích. V tomhle okamžiku poznal, že Saúd nepatří k lidem, kteří snesou bolest.

Obrátil se k Jacksonovi a chmurně se pousmál. „A až vy zjistíte pravdu o svých klientech, budete litovat, že se naše cesty vůbec zkřížily.“

PADESÁT JEDNA

Letoun G-V přistál na Andrewsově letecké základně těsně před středeční půlnocí. Štíhlé letadlo zastavilo v šedém kovovém hangáru ve vzdálenější části základny. Jakmile zajelo celé dovnitř, dveře se zavřely. O pár vteřin později se rozložily schůdky od letounu a na nich se objevil velmi unavený a neoholený Mitch Rapp. Měl stále na sobě bojovou uniformu a u pasu pouzdro na pistoli. S taškou pod každou rukou vyšel z letounu a kráčel po hladké betonové podlaze. Beze slova ho minuli čtyři muži a vstoupili do letounu pro dvojici vězňů, které s sebou přivezl. Rapp nespouštěl své krví podlité oči z Bobbyho Akrama, vrchního vyšetřovatele CIA. Ten měl na sobě jako vždy tmavý oblek a červenou vázanku.

Během toho dlouhého letu z Afghánistánu s ním Rapp mluvil nejméně čtyřikrát. Cílem těch hovorů bylo vymyslet strategii pro to, aby z obou zatčených teroristů vymáčkli všechny možné informace. Akram byl neuvěřitelně pečlivý člověk, který trval na tom, že nejlepší způsob, jak toho dosáhnout, je pomocí dobře promyšleného a připraveného plánu. Akram chtěl vědět dopředu všechny možné podrobnosti o lidech, které má vyslechnout. Vzbudit zdání všemocnosti bylo pro budoucí úspěch velmi důležité.

„Mitchi, doufám, že si to nevyložíš nějak špatně, ale vypadáš příšerně.“ Rapp prošel kolem Akrama k přistavenému vozu. „Taky se tak cítím.“ Akram přešel k Rappovu autu. ‚Já myslel, že se v letadle vyspíš.“

„Nešlo to.“ Rapp otevřel kufr a hodil do něj svá zavazadla. „Vždycky, když už jsem skoro usnul, začal Abdullah sténat, že chce další morfium, nebo volali z CTC a na něco se ptali. Jak to jde s těmi dvěma, co sebrali v Charlestonu?“

„To nemůžu vědět. Neviděl jsem je.“

„A proč?“ zeptal se Rapp.

„Federálové je mají ve vazbě a zatím nám nenabídli přístup.“

Rapp zabouchl kufr. „Cože?“

Akram poznal, že ho to opravdu naštvalo. „Teď se tím nezabývej. Irene říká, že ti během dopoledne všechno řekne. V devět ráno máš být v Bílém domě.“ Akram si složil ruce na prsou. „Do té doby chce, abys jel domů a vyspal se.“

Rapp se posměšně ušklíbl.

„Říkala, že tohle uděláš.“

„Co udělám?“

„Ušklíbneš se tomu, že ti někdo přikazuje jít domů se vyspat. Irene říká, že to pramení z tvého hluboce zakořeněného problému s autoritami. Řekl jsem jí, že to naprosto chápu, a shodli jsme se, že kdybys protestoval, mám ti přikázat, ať zajedeš do Langley a pomůžeš jim s překlady, načež ona tipovala, že mi vynadáš a pak se pojedeš domů vyspat.“

Rapp se tentokrát upřímně zasmál. Kennedyová ho znala až příliš dobře. „No dobře… vy jste dobří. Už chápu.“

Z letounu vystoupil první zajatec. Byl to Ahmed Khalili, mladý počítačový odborník z Karáčí. Na hlavě měl kapuci, ale tentokrát čistou – ne ten hnusný pytel, který nosil v Afghánistánu. Rapp s Akramem dlouze rozebírali Khaliliho osobnost. Buď bude extrémně užitečný, nebo je až do téhle chvíle vodil za nos. Skoro celý let hovořil naprosto volně. Rapp si všechno nahrál, každých pár hodin odesílal informace zpátky do Langley přes šifrované spojení.

Khaliliho odhalení pomáhala posvítit si na vrstvy komunikací v rámci al-Ká’idy, odkrývala způsob, jakým používají internet ke spojení s buňkami v Americe. Byli čím dál mazanější, jelikož na vlastní kůži poznali sílu amerických špionážních družic. Ještě pořád využívali prvotřídní šifrovací software a umisťovali zprávy do webových stránek, aby si je jejich přívrženci ze zahraničí vyzvedli, ale na každé dvě správné zprávy připadala jedna falešná, jíž měli Američany zmást. Aby naštvali ty, kdo je poslouchají a sledují, ještě víc, rozjeli rovněž dezinformační kampaň, zaplňovali stránky, o nichž věděli, že jsou monitorovány, zprávami o blížícím se útoku. Khalili vyprávěl o tom, jak vysedávali v kavárnách v Karáčí, dívali se na CNN a hurónsky se smáli tomu, jak v Americe rozhlašují varování o útoku po jedné z jejich dezinformačních kampaní. Tyhle falešné útoky byly klasickou taktikou partyzánského způsobu boje, měly za cíl otupit pozornost amerických bezpečnostních složek. Al-Ká’ida už dávno nebyla jednorozměrná. Aby mohla přežít, byla nucena se přizpůsobit.

Každý komunikační systém měl svou slabinu a Khalili jim poskytl velmi užitečné zprávy o slabinách al-Ká’idy. V hornaté příhraniční oblasti mezi Afghánistánem a Pákistánem už vůdci al-Ká’idy nepoužívali pro vzájemné domlouvání telefony ani vysílačky. Americké družice se na ně pořád dívaly, sledovaly je a odposlouchávaly, špionážní nepilotované letouny se svým hlubokým hučením jim kroužily nad hlavami na tmavém nebi, stíhačky a helikoptéry s vycvičenými komandy byly vždycky nedaleko.

Aby al-Ká’ida porazila svého moderního nepřítele, rozhodla se pro nemoderní postup. Velitelé si posílali po kurýrech ručně psané vzkazy. Tenhle doručovací systém často trval celé dny a omezoval rychlost, s níž mohla al-Ká’ida plánovat a reagovat, ale pořád to bylo lepší, než když vám na dům spadne laserem naváděná tunová bomba.

Khalili řekl Rappovi, že momentálně používají stejně předpotopní systém i s internetem. Místo využívání moderních šifrovacích programů, které jsou proti superpočítačům Agentury národní bezpečnosti stejně k ničemu, komunikují s americkými buňkami přes mládežnické chatovací stránky. Byl to Khaliliho nápad. Objem přenesených zpráv v těchto místech byl ohromný, nic se nešifrovalo. Khalili zastával názor, že to je poslední místo, kam by se američtí špioni dívali. Když Rapp zavolal do CTC, zjistil, že měl pravdu.

Rapp se podíval na klíče od svého auta a řekl Akramovi: „Chci, aby se s ním hned ráno sešel Marcus.“ Rapp hovořil o Marcusu Dumondovi, počítačovém géniovi CIA. „Já chápu tak čtvrtinu toho, o čem mluví, takže nepoznám, jestli mi nevykládá nesmysly.“

„Ale nemyslíš si to, ne?“

„Ne… ale co já vím?“ Rapp pokrčil rameny. Dospěl na konec svých možností.

„Máš vynikající instinkty,“ řekl mu Akram. „Podle toho, cos mi řekl, myslím, že jdeš správným směrem.“

Abdullaha vynesli z letadla dva muži. Rapp pochopil, že jelikož Saúd neječí, je pod plným vlivem morfia. „Před asi půlhodinou jsem mu dal další dávku.“ Rapp vytáhl z kapsy list papíru a podal ho Akramovi. „Jak jsi chtěl… napsal jsem si každou dávku a dobu, kdy ji dostal.“

Akram se podíval na rozpis. Nebylo divu, že Rapp nespal, dával mu injekci skoro každou hodinu až hodinu a půl.

Rapp ukázal na svého pákistánského přítele a řekl: „Až je zpracuješ, chci, aby ses podíval i na ty dva, co dostali v Charlestonu, a jestli ti budou federálové házet klacky pod nohy, zavolej mi, já to profouknu.“

Akram přikývl. Byl mistr na skrývání pocitů, nic neprozrazoval. Kennedyová mu řekla, že mu za žádných okolností nesmí povědět o událostech, které se přihodily mezi Bílým domem a ministerstvem spravedlnosti. Kdyby mu to řekl, tak by to znamenalo další bezesnou noc pro něj i všechny ostatní, které by se rozhodl kvůli tomu vytáhnout z postele.

Akram natáhl ruku a postrčil Rappa k vozu.. „Nech to už být. Jeď se domů vyspat. Fakt vypadáš hrozně.“

PADESÁT DVA

Atlanta

Byla už hluboká noc, když taxík projel kolem spícího Turner Fieldu. Ještě něco přes kilometr pokračoval dál na východ po Atlanta Avenue a pak zatočil na parkoviště před nevýrazným dvoupodlažním motelem. Neonový znak označující volná místa nesvítil, tma byla i v kanceláři ředitele. Na relativně malém parkovišti stálo několik aut, ale jinak to tu vypadalo opuštěně.

Taxikář se otočil a podíval se na svého zákazníka přes ušmudlané plexisklo. „Určitě chcete vysadit zrovna tady?“

Imtaz Zubair nervózně polkl a přikývl. Ve skutečnosti tu vysadit nechtěl, ale jeho kontakt mu zavolal a dal mu konkrétní instrukce.

„Ano, to je ono,“ řekl pákistánský vědec sebejistěji, než jak se cítil.

Řidič jen pokrčil rameny a zařadil neutrál. Většinou jeho klienti byli rozumní, tenhle ne. Vyzvednout někoho po půlnoci u Ritzu v Buckheadu a odvézt ho do zapadlého motelu u baseballového stadionu moc rozumně nepůsobilo, ale dokud ten člověk platil, mohlo mu být ukradené, co se děje kolem.

Taxikář vytáhl ze zavazadlového prostoru velký kufr a postavil ho na chodník. Když mu zákazník zaplatil, nasedl do auta a odjel.

Zubair stál nervózně na chodníku a díval se, jak taxikář odjíždí. V dálce slyšel hluk aut z dálnice a štěkot psa. Pákistánský vědec se úzkostlivě rozhlédl a pak postavil tašku s počítačem na zem. Velký červený automat Coca-Cola byl tam, kde měl být. Zubair se držel instrukcí, které dostal telefonem, a vytáhl z peněženky dolarovou bankovku, uhladil ji a zasunul ji do automatu. Stiskl jedno z deseti tlačítek, natáhl ruku a vzal si plechovku sody s klíčem od pokoje, který mu tu připravili. Zubair se podíval na číslo a zastrčil si klíč do kapsy.

Chvíli postával vedle automatu, párkrát se napil, zatímco se nevzrušeně rozhlížel kolem, jako by na někoho čekal. Poté, co prošel celní kontrolou v Los Angeles, mu zbytek cesty připadal méně stresující. Let do Atlanty sice byl taky ještě hodně nervydrásající, ale vědomí, že už si nemusí prorážet cestu kontrolami lhaním, mu zvedlo náladu. Nejtěžší po přistání v Atlantě byla cesta po obřím eskalátoru dolů k podzemní dráze, a pak zase nahoru, když dojel na hlavní terminál. Nebýt toho, že se ocitl v moři lidí, které ho prakticky vrhlo na ty sadistické kovové schody, pochyboval, že by to do oblasti pro vyzvedávání zavazadel vůbec zvládl.

Člověk, který ho naverboval, mu vysvětlil jen základy špionské práce, ale Zubair je bral vážně. Na letišti se dvakrát zastavil na toaletě, vždy se podíval, jestli za ním dovnitř nejdou titíž lidé, případně jestli na něj venku ti samí nečekají. Když měl jistotu, že ho nikdo nesleduje, odešel z letiště a podle instrukcí od saudského spolupracovníka si vzal taxík a odjel do jednoho z největších hotelů v centru, kde prošel halou, postranním východem ven a pěšky došel do druhého hotelu, kde měl rezervovaný a předem zaplacený pokoj na jméno fiktivní společnosti.

Zubair zůstal v centru a mimo dohled v pondělí večer. V úterý odjel taxíkem na letiště, ale místo toho, aby nasedl na letadlo, sedl do dalšího taxíku a nechal se odvézt do honosného hotelu Ritz Carlton v Buckheadu. V úterý večer zamířil do místního nákupního centra, kde většinu času nevycházel z údivu nad sortimentem dvou obchodů s elektronikou. Amerika byla velmi svůdná země. Šíře a dostupnost spotřebního zboží braly dech. Zubair by tam mohl strávit celý týden a jen si prohlížet elektroniku, ale atmosféra centra ho tak rozrušovala, že se musel vrátit do hotelu a modlit se. Jen prostřednictvím modliteb dokázal vytěsnit všechny rušivé faktory a pokušení a znovu získat svou očištěnou mysl.

Konečně na vlastní oči viděl, jak je Amerika zkažená. Mladé dívky chodily na veřejnosti velmi nedbale zahalené a bez mužského doprovodu. Procházely se po centru jako smečky psů, flirtovaly s chlapci a nikdo proti tomu nic nenamítal. Tady byl skutečný důkaz toho, že Amerika je centrem zla. Šlo o zemi, kterou ve svých spárech pevně svíral satan, a pokud se něco nestane, Američané s sebou stáhnou zbytek světa.

Poté, co se několik hodin modlil, celou noc prospal. Další den ráno se vzbudil pozdě a objednal si pokojovou službu. Při jídle si pustil CNN a zděsilo ho, že americká vláda zadržela čtyři lodi směřující do Ameriky. Celé odpoledne strávil ve svém pokoji a hltal informace o celém příběhu. Neznal konkrétní údaje o celé operaci, ale věděl, že jejich zbraň převážely do Ameriky lodě.

Těsně před pátou odpoledne mu v pokoji hlasitě zazvonil telefon. Zubair ho váhavě zvedl, a uklidnilo ho i vylekalo, že slyší hlas svého instruktora. Došlo ke změně plánů a muž mu dal jasné instrukce pro další postup. Zubair se jen jednou pokusil zeptat, co se stalo s těmi loděmi, ale muž ho odbyl tak rázně, že už se víckrát neptal.

Teď se ocitl na tomhle temném parkovišti ve městě, které neznal. Následoval pokyny muže, který ho děsil k smrti. Zubair se znovu napil sodovky a díval se k jednotlivým pokojům toho motelu ve tvaru L. Svítilo jen pár světel, jinak se zdálo, že všichni spí. Pákistánský vědec podle svých instrukcí zahodil zbytek sody do odpadkového koše a podíval se na číslo na klíči, který držel v ruce. Pokoj se nacházel ve druhém patře. Zubair vysunul rukojeť na svém kufru a vytahoval kufr schod po schodu nahoru. Když došel na balkon, zastavil se, ztěžka oddychoval a rozhlížel se, jestli ho někdo nesleduje.

Pokoj 212 byl na konci balkonu. Zubair zasunul klíč do zámku a zadržel dech. Třeba tu na něj ve tmě bude čekat jeho kolega, nebo je po všem a bude tu policie. Otevřel dveře a rozsvítil. Pokoj byl na hony vzdálený komfortu, který právě opustil v Ritzu, ale i tak to bylo lepší než skoro všechno, co by našel ve svém rodném Pákistánu. Vědec zavřel a zamkl dveře, pak zkontroloval, jestli se nikdo neskrývá v koupelně. Těšilo ho, že je sám, a jelikož nedostal žádné další instrukce, posadil se na postel, zapnul televizi a začal čekat.

PADESÁT TŘI

Mustafa al-Yamani čekal ve stínech déle než hodinu. Navzdory příšerné slabosti způsobené jeho nemocí z ozáření byly jeho instinkty na přežití stejně jasné jako před nemocí. Jinak to nešlo. Dospěl příliš daleko, obětoval příliš mnoho, aby teď neuspěl. A přece se, navzdory jeho maximálnímu nasazení, někde stala chyba. I on viděl televizní záběry těch lodí. I al-Yamani, který se vždy připravoval na nejhorší, byl v šoku nad razancí, s níž Američané zničili jeho plán. Zpravodajské katastrofy jsou neuvěřitelné ze dvou důvodů, či spíše jde o kombinaci obou vlivů. Buď se mezi vás dostal zástupce protivníka, nebo někdo z vaší skupiny vyzradil informace, úmyslně či neúmyslně.

Od odjezdu z Charlestonu se al-Yamani touto otázkou zabýval ze všech úhlů pohledu a nepochyboval, že došlo k vyzrazení informací. Neexistovala šance, že by se Američanům podařilo proniknout do al-Ká’idy. Bylo přijatelnější, že někdo o jejich plánu hovořil až příliš lehkovážně a jeho slova zachytily americké špionážní družice. Al-Yamani před touto možností varoval své kolegy, ale věděl, že ho navzdory tomuto úsilí ignorovali. Říkali mu, že nesmí zapomínat na finanční otázky. Sponzory bylo nutno varovat. Kdyby plán vyšel, americké investice, i ty zahraniční, by byly zničené. Obrovské částky peněz se musely přesunout do bezpečí. Řekli al-Yamanimu, že to jde uskutečnit, aniž by si toho Američané všimli, ale on byl vůči tomu skeptický.

Saúd navíc znal až příliš dobře tu přebujelou pýchu svého lidu. Úroveň pro ně byla vším a pokušení pochlubit se ostatním o tom, že se chystá něco velkého, jistě nešlo odolat. Ve snaze odlákat pozornost Američanů zahájil al-Yamani dezinformační kampaň, ale někde se zjevně stala chyba a Američané vycítili problémy. Při prošetřování svých podezření museli zajmout a vyslechnout nějakého hodně vysoce postaveného člena organizace. Netušil, jak by to mohlo proběhnout jinak. Pakliže Američané zachytili všechny čtyři lodě, museli jednat na základě konkrétních informací.

Všechno, co al-Yamani shromáždil, teď bylo ohroženo, ale aspoň si dával velký pozor na to, aby celou misi udržel rozškatulkovanou. Levá ruka nemusela vědět, co dělá pravá. Američané mu zasadili vážnou ránu, ale tahle operace ani zdaleka nebyla u konce. Al-Yamani necestoval takovou dálku s nadějí upnutou jen na jeden plán. Byl vojenským taktikem a nejlepší strategie počítaly vždycky s více variantami.

Po odjezdu z Charlestonu al-Yamani odjel na letiště v Columbii v Jižní Karolíně, kde se zbavil Fordu Taurusu a na floridský řidičský průkaz a kreditní kartu si vypůjčil jiné auto. Okamžitě odjel z Columbie a zamířil do Atlanty. Cestou slyšel, že v noci byl prezident a ostatní představitelé státu evakuováni z Washingtonu. Později se doslechl o tom, že zastavili jejich lodě.

Naučil se zpaměti adresu té přepravní společnosti, kterou jeho skupina zakoupila, a když dojel do Atlanty, přiblížil se k oblasti velmi opatrně. Byla teprve polovina odpoledne, když zastavil na semaforu asi blok od místa, podíval se doprava a na chvilku se zastavil tak, jak by to udělal kterýkoli normální řidič. Nebylo pochyb o tom, co se děje. Ulici blokovala policejní auta. Al-Yamani pustil brzdu, zrychlil a ani se neohlédl. Neměl co zachraňovat. Celý rok práce a smrt mnoha jeho odvážných muslimských bojovníků vyústily v tohle.

Al-Yamani nedovolil, aby se ho zmocnil vztek. Neměl na něj čas. Někdo je zradil, ale rychle si uvědomil, že se nikdy nedozví, kdo to byl. Jeho otrávené tělo nemělo před sebou tolik života, aby mohlo vyrazit pátrat po odpovědích na tyto otázky. Ne, přijel do Ameriky zemřít a vezme s sebou tolik bezvěrců, kolik jen bude možné.

Byly dvě hodiny v úterý ráno. Al-Yamani si dal dvojnásobný pozor, když si domlouval tuto schůzku s pákistánským vědcem, který byl pro jeho pošlapaný, ale ještě neztracený plán, velmi významný. Al-Yamani dvě hodiny obhlížel okolí hotelu Ritz Carlton v Buckheadu, aby měl jistotu, že Pákistánce nikdo nekontroluje. Poté, co se spojili, jel za taxíkem v bezpečné vzdálenosti, aby zjistil, jestli ho někdo nesleduje.

Když se al-Yamani podíval z okénka svého vypůjčeného auta, rozhodl se, že je nejvyšší čas. Zvedl mobilní telefon, který si koupil během dne, a vytočil číslo. Nervózní Pákistánec se ozval před druhým zazvoněním.

„Haló.“

„Chci se zbavit toho velkého kufru. Vezmi s sebou jen to, co potřebuješ, a za pět minut buď u automatu na limonády.“ Al-Yamani stiskl červené tlačítko a podíval se na čas na hodinách. O čtyři minuty později se Zubair objevil venku s taškou přes rameno a spěchal po balkoně. Když došel k automatu, al-Yamani se ještě pár minut jen díval, a pak nastartoval auto. Zastavil před hotelem a stáhl okénko.

„Imtazi, rychle nasedni.“ Al-Yamani podle výrazu ve vědcově tváři viděl, že ho bez vousů nepoznal. „To jsem já, Mustafa.“ Pak důrazněji dodal: „Nasedej, hlupáku.“

Zubair konečně rozeznal oči muže, který ho naverboval. Nasedl dopředu a nevěřícně na Saúda zíral. „Nikdy jsi neříkal, že se chystáš odjet do Ameriky.“

Al-Yamani se podíval do zpětného zrcátka, jestli na prázdnou ulici nevyjela nějaká nová vozidla. „O mých plánech vědělo jen velmi málo lidí.“

„Co se to dnes přihodilo?“ zeptal se vědec sklíčeně. „Jak se to jen dozvěděli?“

Saúd mohl jen zavrtět hlavou. „Vůbec nemám tušení.“ Pokud si na vteřinku myslel, že ho zradil Pákistánec, byl by ho zabil, ale nebylo to možné. Zubair nevěděl žádné podrobnosti týkající se těch čtyř zadržených lodí.

„Co uděláme teď? Vrátíme se?“

Al-Yamani se otočil na mladého vědce a usmál se. „Ne, nevrátíme se, Imtazi. Alláh pro tebe pořád má práci. Američané možná tentokrát vyhráli, ale my jsme ještě ani zdaleka neprohráli.“

Zubaira jeho odpověď víc než překvapila. „Jaký máš plán?“ Al-Yamani zavrtěl hlavou. „O svých plánech už odmítám diskutovat. Příliš mnoho dobrých muslimů zemřelo při přípravě té prokleté zbraně. Nikdy jsem neměl dopustit, aby o ní vědělo tolik lidí.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Ne… brzy se to dozvíš a do té doby mi prostě musíš věřit.“

PADESÁT ČTYŘI

Washington, D.C.

Rapp toho moc nenaspal, ale myslel si, že ví proč. Poté, co se většinu té krátké noci pořád převaloval a otáčel, se rozhodl radši vstát, takže vylezl z postele už v šest ráno. Jeho mozek se odmítal uklidnit a jeho tělo, zvyklé na trénink nejméně šest dní v týdnu, volalo po protáhnutí. Takže odešel ze svého klimatizovaného domu na Chesapeake Bay a šel se proběhnout.

Nevadilo mu uvolnit se v tom vlhkém ranním vzduchu, jeho boty rychle získaly pravidelný rytmus na štěrkové spojnici na okresní silnici v tempu, které mělo blíž ke sprintu než k běhu. Pot se mu řinul po nahé hrudi a doslova cítil, jak mu jedy vystupují z těla. Než vyběhl, přemýšlel, jestli by si neměl spíš zaplavat. Neškodilo to tolik kloubům a v poslední době si všiml několika nových bolestí. Léta sportování a závodů na světové triatlonové úrovni, nemluvě o práci pro CIA, si začala na jeho těle vybírat daň.

Byl ale rád, že se rozhodl pro běh. Když dorazil do poloviny své trasy, cítil, jak získává sílu. Podíval se na hodinky a poznamenal si mezičas. Udržel tempo na šest minut, navzdory cestě a nevyspání. Před nepříliš dlouhou dobou dokázal míli za pět minut, ale ty dny už byly navždy pryč. Taková tempa byla pro mladší plíce, mladší srdce a především mladší kolena.

Druhá polovina běhu už tak dobře nešla. Energie mu ubývalo, mezičasy se průběžně zhoršovaly, takže šestou míli zaběhl o dvaadvacet vteřin hůř oproti svému průměru. Podle zvyku dosprintoval do cíle u svého domu, pak ještě padesát metrů vyklusával a zpomaloval, ruce měl sepnuté za hlavou a lokty zvednuté, aby se mu lépe dýchalo. Kráčel po dlouhé příjezdové cestě a nadával si. Ztrácel formu.

Rapp sešel k molu a sundal si boty, ponožky a ledvinku, v níž měl láhev vody a kompaktní pistoli Glock 30, 45 ACP. Ponořil se do vody a po pěti minutách, kdy čekal, až se jeho tělo ochladí, se rozhodl, že před mítinkem v Bílém domě zajede do Spojeného protiteroristického střediska. Zašel zpátky do domu, osprchoval se, oholil a oblékl si světlešedý letní oblek. Než odešel z domu, v rychlosti posnídal a naplnil si hrnek na cestu horkou černou kávou.

V 7:40 už stál v kanceláři zástupce ředitele FBI pro oblast boje proti terorismu. Rapp znal Skipa McMahona teprve pár let, ale dobře si rozuměli. Rozhodně dost na to, aby Rapp pochopil, že McMahon se nechová jako jindy.

Rapp se posadil na jednu z dvojice židlí před McMahonovým stolem. Vonělo to tu čerstvým nátěrem a novými koberci. Rappa nepřekvapilo, ale pobavilo, když viděl, že McMahon má na sobě bílou košili s krátkým rukávem a volně uvázanou kravatu. Nedostatečné módní povědomí naštěstí federálního agenta nebrzdilo v práci.

„Ty ses vrátil,“ pronesl McMahon lakonicky.

Rapp přikývl a znovu se napil kávy. Povšiml si neobvykle nervózního výrazu ve tváři muže z FBI. Něco se dělo a on si říkal, že časem určitě zjistí, co, ale nejdřív budou muset absolvovat trochu rituálů. Rapp si vzpomínal, co mu včera v noci řekl Khan.

„Skipe, připadáš mi nějak bez šťávy.“

„No… nemůžeme být všichni pohlední.“

Rapp se zasmál. „Jo, to jo.“ Protiteroristický pracovník otočil hlavu a přejel si prstem po slabé svislé jizvě na tváři.

„Ty kvůli tomu ještě pořád kňouráš?“ McMahon zavrtěl hlavou a předstíral opovržení nad mladším mužem. „To nic není. Měl bys vidět jizvu, co mám po vasektomii. Měří nejmíň půl metru.“

Rapp se zasmál a řekl: „Co je pravdy na tom, že odcházíš?“

„Kdes to slyšel?“ zeptal se McMahon opatrně.

„Máme napíchnutý všechny tvoje telefony.“ Rapp zachovával neproniknutelný výraz. „O tvojí vasektomii vím už léta.“

McMahon se na vteřinku usmál, pak se ale zeptal: „Fakt?“

„Irene mi to řekla.“

McMahon se otočil a podíval se na prázdnou stěnu. Bylo jasné, že ji požádal, aby o jeho plánech do budoucna nikomu neříkala.

„Nic si z toho nedělej,“ nadhodil Rapp. „Narazili jsme na to, protože jsem slyšel, že Reimer z ministerstva energetiky přemýšlí o tom, že vezme práci v soukromém sektoru.“

„Vážně?“ McMahon se tvářil uklidněně i překvapeně zároveň. „A kde?“

„To nevím.“

Jejich situace byly podobné. Oba muži měli za sebou více než třicet let ve vládních službách, a i když měli na dosah penzi, oba měli příslib prodloužení služeb kvůli významu zastávaných pozic: „No… nemůžu říct, že bych mu to vyčítal, kdyby odešel.“ Pak dodal: „Ale určitě ho bude škoda.“

„To vás obou,“ řekl Rapp upřímně.

McMahon jeho poznámku zaplašil s pochybovačným výrazem ve tváři. „Měsíc po našem odchodu si na nás nikdo z vás ani nevzpomene.“

„To není pravda a ty to víš. Všichni bychom byli radši, kdybyste vy dva zůstali tam, kde jste, ale všichni určitě pochopíme, když se rozhodnete sáhnout po zlatém prstenu.“

Rapp věděl, že McMahonovi bylo nabídnuto místo šéfa ochranky v řetězci kasin kousek od Las Vegas. Jen jeho účet na výdaje bude dvakrát takový než plat ve vládě, nemluvě o ostatních požitcích a výrazně vyšším platu. Ten člověk si to zasloužil.

„Jo, jasně, ale ještě jsem se nerozhodl.“

„Chceš vědět, co si myslím?“

McMahon se zaklonil a podepřel si bradu dlaní. „Jasně.“

„Jak jsem už říkal, radši bych, kdybys zůstal. V FBI je tak talentovaných lidí jako ty hodně málo. Jenže stejně tak zčásti doufám, že tu práci přijmeš. Už ses hrabal v problémech příliš dlouho. Chtěl bych, abys okusil i dobrý život, dokud si ho ještě můžeš užít.“

McMahon se usmál. Přesně to si taky myslel. „Díky za to. Není to snadné rozhodování.“

Rapp pokrčil rameny. „Bude to jednodušší, než si myslíš.“ Pak změnil téma, když řekl: „Když tě ještě platí vláda, co kdybys mi řekl, jak to vypadá?“

„Jistě. Včera v noci jste přiletěli pozdě?“

„Jo.“

„No… já byl vzhůru celou noc a snažil jsem se to všechno nějak rozmotat, je to ale čím dál lepší.“

„Jak to?“

„Kolik víš o tom, co se tady včera přihodilo?“

„Mám představu o širším obrazu. Našli jsme odpalovací sadu a peníze na dvou lodích mířících do New Yorku a výbušniny na lodi mířící do Baltimore. Panuje shoda v tom, že se chystali to všechno zavézt na jedno místo, a tam bombu složit.“

„To je pravda.“

Jaderný materiál,“ dodal Rapp, „je na poušti, kde ho testují, a dva muži, kteří se ho pokusili vyzvednout, snad sedí v nějaké tmavé cele, kde se jim dějí hrozné věci,“ dodal Rapp s falešným úsměvem na tváři, protože pochyboval, že tomu tak skutečně je.

McMahon přikývl, nevěděl, kde přesně má začít. „Charlestonská policie včera v noci dostala zprávu o tom, že v parkovací garáži někdo ubodal neznámého muže. Z téhle garáže je náhodou výhled na přístav, kam včera dorazil ten balíček.“

„Už jsme ho identifikovali?“

„Ne, ale je z Blízkého východu.“

Rapp zvedl obočí. „Nějaká naděje, že je to al-Yamani?“

„Těžko, pokud nepřišel na to, jak si nechat narůst nohu zpátky.“

Rapp si vzpomněl na tuhle drobnost a ušklíbl se své hlouposti. „A co bezpečnostní pásky?“

„No… nestojí za nic. Zúžili jsme výběr asi na deset aut podle přibližné doby smrti, právě se je snažíme dohledat.“

„Co dál?“

„Myslíme si, že víme, kde ten tvůj člověk vylezl na břeh.“

„Al-Yamani?“

„Jo. Pobřežní hlídka vytáhla v pondělí z moře u Florida Keys jednoho chlápka. Ztratil tolik krve, že se zdálo, že to ani nepřežije. No, včera odpoledne se probral a začal vyprávět hodně zajímavou historku. Je to Brit, žije na Kajmanských ostrovech. Najali ho jako kapitána drahé jachty, která čirou náhodou patří jednomu z pěti tisíc členů saúdské královské rodiny.“

Rapp zavrtěl hlavou. Začínal tušit, kam to směřuje.

„Ten Brit,“ pokračoval McMahon, „zajel s lodí na Kubu a vyzvedl tam člověka, kterého měl zavézt na Bahamy. Po pár hodinách plavby byl Brit bodnut nožem do zad a svržen do vody, kde měl utonout.

Pobřežní stráž se domnívá, že to vypadá na drogy, takže povolala DEA, a v tom jsme měli štěstí. Agent, kterého tam DEA poslala na výslech Brita, je členem Spojené protiteroristické úderné jednotky z Miami. Přijel do nemocnice těsně poté, co si přečetl hlášení, které jsme o al-Yamanim vydali, a dal si jedna a jedna dohromady.“

Rapp seděl jako na trní. „Ví jistě, že to byl al-Yamani?“

McMahon pokrčil rameny. „Jediné fotky toho člověka, co máme, nestojí za nic. Jsou zrnité, má na nich vousy a turban. Víš, jak to chodí.“

Rapp věděl. „Nech mě hádat… byl oholený a měl krátké vlasy.“

„Přesně.“

„Pamatoval si ten člověk, jestli kulhal?“ zeptal se Rapp.

„To nevěděl jistě, ale pamatoval si, že když nastoupil na palubu, trošku se zapotácel.“

Rapp už přemýšlel, jak to udělat, aby se mohl opřít o Kubu. Budou muset vystopovat kroky tohohle člověka a snad ho zachytit, jak letí na Kubu ze země, s níž měli dobré vztahy.

McMahon ještě ale neskončil. „Pobřežní stráž vyhlásila pátrání po té ztracené lodi, a světe, div se, ve středu ráno už ji našel správce národní rezervace Merritt Island.“

„Kde to je?“

„Kousek od mysu Canaveral.“

„Skvěle. Doufám, že tenhle týden se neplánuje start raketoplánu.“

„Ne, to už jsem zkontroloval.“

Rapp se zamračil. „Tak proč mys Canaveral?“

McMahon pokrčil rameny. „To nevím. Upozornili jsme NASA a místní úřady, ale zatím z toho nic nevyšlo. Mám ale něco na jiné frontě.“

McMahon začal hledat nějakou složku. Našel ji a otevřel. Zvedl černobílou fotografii a zeptal se: „Poznáváš toho člověka?“

Rapp se podíval na snímek. „Ne.“

„Ale měl bys. Bez tebe bychom ho nikdy nenašli.“

Znovu se podíval na fotku. „Pořád nevím, kdo to je.“

„Ten mladý muž, který náhodou prochází celnicí na letišti v Los Angeles, není nikdo jiný než Imtaz Zubair, jeden z pohřešovaných pákistánských vědců.“

„Kdy vstoupil do země?“

„V pondělí.“

„A máte ho ve vazbě?“

„Bohužel ne.“

Rapp se opřel, ve tváři zklamaný výraz. „Já myslel, žes říkal, že jste ho našli?“

„Zjistili jsme,“ řekl McMahon unaveně, „že vstoupil do země, to je přesnější.“

„Tušíte, kde je teď?“

McMahon věděl, že se přibližuje k nepříjemnému místu. „Zjistili jsme, že nasedl na letadlo z Los Angeles do Atlanty.“

„Takže jste ho zachytili, když vystoupil z letadla v Atlantě?“

„Ještě ne. Máme problém se sledovacími kazetami, ale očekáváme, že dnes ráno se to vyřeší.“

„A co ti dva chlapi, co jste je sebrali v Charlestonu?“

A bylo to. Teď se schylovalo k nepříjemnosti. „Máme je ve vazbě,“ odpověděl McMahon poněkud vyhýbavě.

„Kde?“ Rapp podezřívavě naklonil hlavu, z hlasu svého přítele něco vytušil.

McMahon se neodvrátil, ale chtěl. Místo toho vstal a zavřel dveře. „Jsou drženi v Zadržovacím středisku pro dospělé ve Fairfax County.“

„To myslíš vážně? Oni jsou tady ve městě,“ Rapp ukázal na podlahu.

„Poslouchej… než se rozčílíš… měl bys vědět pár věcí. Pro začátek… oba tihle muži jsou naturalizovaní občané.“

„Je mi to fuk, ať jsou to třeba prezidentovi dlouho nevidění bratři!“ zvolal Rapp. „Měli by být ve vazbě námořní pěchoty v Charlestonu nebo na Guantanámu nebo bys je měl radši svěřit rovnou mně.“

„Mitchi, mají právníka.“

„Právníka!“ Rapp už byl na nohou. „Ty si ze mě děláš prdel.“

„Není to jen tak obyčejný právník… je to machr na občanská práva z Atlanty se spoustou konexí tady ve Washingtonu. Včera pozdě v noci s tím předstoupil před média a…“

Rapp ho přerušil. „Já kašlu na to, kdo to je! Tohle je výsměch!“

„Já o tom nerozhodoval,“ řekl McMahon nejistě. „Věř mi.“

„Nech mě hádat. Jsou to Arabové, co?“

McMahon přikývl.

„Saúdové?“

Muž z FBI znovu přikývl.

„Takže mi chceš namluvit, že dva imigranti ze Saúdské Arábie, nepochybně wahhábovci, se včera objevili v Charlestonu, aby vyzvedli atomovou bombu, a FBI se rozhodla ustoupit, protože si najali právníka?“

„My se nestahujeme, nerozhodla to FBI. Příkaz přišel z ministerstva spravedlnosti.“

„Od ministra?“

„Víceméně.“

„Ministr spravedlnosti přijímá rozkazy od prezidenta. Chceš tím naznačit, že to byl prezidentův nápad?“

„Ne. Vím jistě, že to nebyl prezidentův nápad. Začalo to někde jinde.“

„Kde?“

McMahon zaváhal, ne ze strachu, že by se mohl dostat do potíží, ale z opatrnosti. „Já ti teď povím, jak to všechno začalo, ale chci, aby ses na to podíval nejen ze své perspektivy.“

„Co to má znamenat?“ supěl Rapp.

„Nemusíš hrát podle pravidel,“ řekl McMahon pevně, „ale FBI jo. Chci od tebe, abys jenom pochopil právní a politické dosahy toho, k čemu včera došlo. Vyslechni mě a pak udělej, co se ti zdá správné.“

Rapp neměl trpělivost ani chuť poslouchat cokoli dalšího, ale kvůli tomu, aby se dozvěděl, kdo stojí za tím kolosálně pitomým rozhodnutím, byl aspoň odhodlán udržet svou špatnou náladu ještě pár minut pod kontrolou.

PADESÁT PĚT

Tmavomodré BMW řady pět se řítilo ranní dopravou takřka bezhlavě. Muž za jeho volantem byl sice rozzuřený, ale vozidlo měl pod kontrolou. Místo toho, aby přejel přes řeku po Theodore Roosevelt Memorial Bridge, přejel dva dopravní pruhy a jel za výjezdem na památník námořní pěchoty. Limuzínu nebylo těžké najít. Rapp jel k severní straně památníku a prudce zastavil těsně za limuzínou.

Jako vždy se nejprve rozhlédl po okolí, pak zabrzdil a rozepnul si pás. Pak popadl klíčky a vystoupil. Když kráčel k limuzíně, dále sledoval okolí. Zadní dveře byly otevřené, takže nasedl.

Irene Kennedyová měla zapnutou televizi a četla si nějaký spis. Ani nezvedla oči na nejvyššího protiteroristického pracovníka CIA. Kennedyová u toho nebyla, když přesvědčovali prezidenta k tomuto rozhodnutí, ale jakmile to zjistila, první, co ji napadlo, bylo, že Rapp bude zuřit.

„Dobré ráno.“

„A co je na něm asi tak dobrého?“ odsekl Rapp.

Kennedyová zavřela spis a pomalu si sundala brýle. „Těší mě, že ses vrátil celý.“

Kennedyová byla pro Rappa spolu s jeho ženou a bratrem Stevenem nejdůležitější osobou v jeho životě. V mnoha ohledech byl její vliv větší než obou ostatních dohromady. Kennedyová o něm věděla to, co se ostatní nikdy nedozvědí.

Navzdory jeho velké náklonnosti ke Kennedyové byly doby, kdy ho její vyrovnané vystupování přivádělo k šílenství. „Irene, mně snad uletí hlava… tak nech těch vtípků. Co se to krucifix stalo mezi tím, co jsem odletěl do Afghánistánu a vrátil se?“

Přesně z tohoto důvodu se s ním Kennedyová chtěla sejít tady. Nechtěla, aby vybuchl v Bílém domě. „Zkráceně řečeno, Mitchelli, dva američtí občané byli včera zatčeni kvůli podezření na teroristický útok. Využili svého práva, přivolali si advokáta a…“

Rapp zavřel oči a začal vrtět hlavou. „Mě nezajímá uhlazená verze. Chci vědět, jak to, žes to dopustila.“

„Prostě mě… vyšachovali.“

„Jak?“

„Měla jsem plné ruce práce.“

„On se s tebou ani neporadil?“ zeptal se Rapp nevěřícně.

„Ani ne. A když jsem se to dozvěděla, bylo už pozdě.“

„Tohle byl nápad Jonesové?“ Rapp nenáviděl vedoucí prezidentovy kanceláře.

„Byla do toho rozhodování zapojena, ale myslím, že to pochází z ministerstva spravedlnosti.“

„Stokes?“

„Ano, a jedna z jeho spolupracovnic.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Já to nechápu. Myslel jsem, že už jsme všechny nesmysly s vlasteneckým zákonem vyřešili.“

„To já taky, ale měli jsme se mít víc na pozoru.“

„Jak to?“

„Nebyla šance, že to levice nechá jen tak. Mělo mi dojít, že jakmile opadne zděšení z 11. září, začnou to rozebírat.“

„Irene… znáš mě. Politika a devadesát procent nesmyslů, co se v tomhle městě dějí, mi můžou políbit šos… tihle lidi byli zapojeni do akce s cílem odpálit ve Washingtonu atomovou bombu, a teď se dozvídám od FBI, že si s nimi nemůžu promluvit, protože mají advokáta.“

„Mitchi, mně se to nelíbí o nic víc než tobě, ale v téhle chvíli nevidím jinou možnost. Už je to veřejná zpráva.“

„Tak já ti řeknu, jak to uděláme. Sebereme jim americké občanství na základě podezření, že do Ameriky přicestovali s úmyslem provést teroristický útok, a pak je zmáčkneme tak, až nám dají všechny své komplice a informace, které potřebujeme.“

„Mitchi, už to nejde zastavit.“ Ukázala na televizi. Na obrazovce se objevil reportér stojící v tiskové místnosti Bílého domu. „Novináři už znají pozadí. Prezident za pár minut přečte prohlášení. Je to politika volebního roku. Prezident to chce provést oběma směry. Přísné veřejné prošetření obou mužů mu zajistí spoustu přízně voličů a zároveň tím utiší obavy levice nad vlasteneckým zákonem.“

Rapp vrtěl hlavou směrem k televizi. „Hajzl Mustafa al-Yamani pobíhá někde po Americe. V garáži v Charlestonu najdeme mrtvého Araba, do Atlanty v pondělí přicestoval pohřešovaný pákistánský jaderný vědec a ti dva chlápci, co jsme je včera sebrali v Charlestonu, jsou náhodou taky z Atlanty.“ Rapp se zarazil, z jeho mlčení bylo patrné, jak je zklamán. „Napadlo někoho dalšího, že tihle dva muži, které má FBI ve vazbě, by nám mohli pomoct vystopovat al-Yamaniho a toho jaderného vědce?“

Kennedyová jeho rozhořčení sdílela; věděla, že neexistuje možnost, že by ministerstvo spravedlnosti dovolilo komukoli ze CIA, tím méně Mitchi Rappovi, dostat se do blízkosti těchto vzácných vězňů. Její chráněnec se teď oficiálně vydal na válečnou stezku a ona neměla v úmyslu ho zastavovat. „Budeš se o tom muset pobavit s prezidentem. Prostě to zkus, ale ve vší uctivosti,“ dodala.

PADESÁT ŠEST

Atlanta

Druhý motel nebyl tak pěkný jako první. Koberec byl špinavý a plný fleků, povlečení tuhé a lesklé. Imtaz Zubair si nestěžoval. Něco takového by před al-Yamanim působilo hloupě, hlavně když ten člověk právě zvracel v koupelně. Umíral na otravu ozářením, to bylo zjevné.

Zubair už to viděl, když pracoval v jaderné elektrárně Chasnupp ve středním Pákistánu. Došlo tam k menšímu úniku, kterého si nevšimly senzory. Jeden technik pracoval v kontaminované oblasti celou směnu, než to odhalili. A to už bylo pozdě.

Za jeden den už ten muž zvracel a měl na kůži fleky jako po spálení. Pak mu otekly oči, dostal bolestivé křeče a nakonec měl ruce jako z želatiny a vykrvácel. Zubair si stále vybavoval jeho křik. Hrozná smrt.

Zubair seděl v nohách postele a díval se na televizi. Měl dát vědět al-Yamanimu, až se objeví americký prezident. Podle novináře měli zpoždění, ale prý ho očekávali každou minutou.

Když prezident konečně přistoupil k pultíku, Zubair zavolal na al-Yamaniho. Když o vteřinu později vyšel z koupelny, ručníkem si otíral ústa. Na bílém ručníku byly vidět kapky krve. Zubair se zeptal: „Můžu udělat něco, čím bych ulehčil tvému trápení?“

Al-Yamani zavrtěl hlavou a posadil se na okraj postele. Velice ho zajímalo, co má americký představitel na srdci. K prezidentovi se připojilo několik lidí – dva muži a žena.

„Mám krátké sdělení, pak odpovím na pár otázek, než předám slovo ministru spravedlnosti Stokesovi.“ Prezident se podíval na chvíli na pultík a pak zpět do kamer. „Ministerstvo spravedlnosti a FBI včera odhalily rozsáhlý teroristický útok al-Ká’idy namířený na Washington. Jak už oznámil tisk, tento útok sestával z přivezení výbušnin na palubě několika mezinárodních kontejnerových lodí. Díky usilovné práci a rychlému zásahu ministerstva spravedlnosti, FBI, CIA a ministerstva obrany byl tento útok odražen a al-Ká’ida utrpěla značnou újmu. Teroristické buňky umístěné zde ve Spojených státech byly identifikovány a právě probíhá zatýkání osob. Teď odpovím jen na pár otázek, pak má pro vás sdělení ministr spravedlnosti Stokes.“ Prezident ukázal do davu novinářů.

Vstal štíhlý muž s předčasně šedivými vlasy a řekl: „Pane prezidente, je pravda, že vy a důležití členové vaší administrativy jste byli v úterý v noci evakuováni z města?“

„V rámci standardních preventivních opatření spadajících pod program kontinuity vlády bylo z města evakuováno několik lidí, kteří byli převezeni na bezpečná tajná místa.“

„Byl jste mezi těmito lidmi i vy?“

Prezident se usmál. „Z bezpečnostních důvodů to nepotvrdím, ani neodmítnu.“ Ukázal na dalšího novináře.

„Pane prezidente.“ Tentokrát vstala žena. „Můžete potvrdit, zda se měl tento útok uskutečnit v sobotu během odhalování nového památníku druhé světové války, a pokud ano, jaká bezpečnostní opatření hodláte učinit, abyste ochránil cizí státníky, kteří mají přijíždět už od zítřka, aby uctili památku mužů a žen, kteří bojovali ve válce?“

„Zaprvé, al-Ká’ida je na útěku. Právě se pokusili o svůj nejlepší útok, a my jsme jim překazili plány. A ohledně konkrétních informací o sobotní akci… nezaznamenali jsme nic, co by nás k takovému rozhodnutí vedlo. Poslední otázku, prosím.“

Skupina novinářů začala vykřikovat otázky a prezident jednu z nich vybral. Ostatní okamžitě zmlkli, a ten, který zůstal stát, řekl: „O jakou výbušninu jde, pane?“

Prezident zavrtěl hlavou. „Vyšetřování dosud probíhá, takže o detailech nemohu hovořit.“

Za kamerou se objevila žena a natáhla se k prezidentovi. Prezident poděkoval novinářům a odešel. Muž, jehož al-Yamani identifikoval jako ministra spravedlnosti, předstoupil k pultu a začal mluvit. Al-Yamani nic víc slyšet nepotřeboval.

Vypnul televizi a řekl: ‚Je načase vyrazit.“

„Vracíme se?“

„Ne.“

Zubair nabídl, že bude řídit, ale al-Yamani to odmítl. Nasedli do vypůjčeného vozu a odjeli z toho hnusného motelu. Al-Yamani se nemohl dočkat, až se toho auta zbaví. Musíme zahlazovat stopy, říkal si. Dokud s tímhle nepřestanou, Američané nebudou mít žádnou šanci ho dopadnout, a on bude moci prokázat, že prezidentův vítězný projev byl předčasný.

PADESÁT SEDM

Washington, D.C.

Rapp málokdy přemýšlel o své práci z pozice lásky či nenávisti. Bylo to poslání, povinnost, ne něco, co šlo snadno ovlivnit náladou, ať dobrou či špatnou. Věřil opravdově jen v oddanost věci. Existovaly nicméně jisté aspekty práce, které neměl rád a čím dál více se jim snažil vyhýbat. Jedním z nich byly cesty do Bílého domu.

Rapp a vedoucí prezidentovy kanceláře se prakticky nesnášeli. Ona byla proti každé strategii či akci, kterou se snažil prezidentovi poradit. Fakt, že politika měla v každém rozhodnutí tak velkou váhu, prostě Rappovi nevyhovoval. Nemělo ho ani překvapovat, že v takovém městě, jako je Washington, na takovém místě, jako je Bílý dům, hraje politika tak významnou roli, ale třebaže ho to štvalo a trápilo, bylo to tak. K tomu ještě přistupovala ta zkažená, zvrácená a vášnivá politická korektnost, která pronikala téměř každou schůzkou, a člověku z toho vycházelo prostředí, v němž se debatovalo a rozmlouvalo o zbytečnostech, zatímco skutečně závažná témata byla zamlčována a předávána někomu jinému s tím, že se s nimi poperou později. Nebylo to místo, kde by se činorodý člověk cítil dobře, ale přesto se Mitch Rapp právě zde tohoto čtvrtečního květnového dopoledne ocitl – seděl v pracovně kabinetu s kresbou Teddyho Roosevelta nad ramenem. Jeho špatná nálada ani trošku nepominula, ale kvůli Irene se snažil ji skrýt. Jen čtyři z osmnácti křesel nebyla obsazena. Národně-bezpečnostní tým byl pohromadě a očekával příchod vrchního velitele.

Prezident Hayes vstoupil s úsměvem na tváři a radostným krokem. Všichni okamžitě vstali, včetně Rappa, i když se mu nechtělo. Když prezident procházel kolem něj, zmáčkl mu rameno na znamení vděku. Zatím neměl čas mu poděkovat osobně.

Hayes šel dál ke své židli, která stála čelem k portrétům Lincolna s Jeffersonem. Vedoucí kanceláře Valerie Jonesová, která se nikdy nevzdalovala od svého pána, se posadila na prázdnou židli po jeho pravici. Rappa nikoli poprvé napadlo, že by pro ni bylo příhodnější, kdyby se posadila nalevo. Pak vstoupil ministr spravedlnosti a za ním šla vysoká blondýna, kterou Rapp považoval za tu Stealeyovou, o níž mu vyprávěl McMahon. Rappovi byla tak odporná, že si ani nevšiml její zjevné krásy. Představitelé ministerstva spravedlnosti si zvolili místa naproti prezidentovi, a pak se všichni posadili.

Rapp sledoval část tiskové konference v limuzíně Kennedyové a bylo mu jasné, že ministr Stokes se ještě vznáší na vlně pochval, kterých se mu dostalo od prezidenta. Poté, co národně-bezpečnostní poradce Haik seznámil všechny s programem, vzal si slovo Paul Reimer z ministerstva energetiky.

V ruce držel žlutý blok a pak začal hovořit jako člověk zodpovědný za podpůrné týmy pro případ jaderného ohrožení: „Naši odborníci dospěli k závěru, že pokud by došlo ke smontování těch několika součástek, které jsme zachytili, mohla by ta bomba dosáhnout síly kolem dvaceti kilotun.“ Reimer si odkašlal a pokračoval: „Jaderná bomba této síly by zničila hlavní město a zabila by přes sto tisíc lidí během prvního výbuchu. V průběhu následujícího měsíce by se počet obětí zdvojnásobil kvůli účinkům ozáření.“

Nad stolem se rozhostilo hrobové ticho. Generál Flood, který byl tak nějak zvyklý potýkat se s těmito scénáři, řekl jako první: „Už jste zjistili, odkud ta věc pochází?“

„To je hodně těžká otázka,“ odpověděl Reimer. „Dvacet kilotun není u jaderných bomb nic významného, ale není to ani trošku malé. Sběr speciálního jaderného materiálu mohl trvat až půl roku, ale existují určité konstrukční prvky, které nás vedou k přesvědčení, že ta zbraň je sovětského původu.“ Prezident tušil, že je toho víc. „Připadáte mi trošku nejistý.“

„Mezi několika našimi odborníky v téhle chvíli panuje neshoda, ale z devadesáti procent jsme si jistí, že zbraň je sovětské výroby.“

„A co tvrdí zbývajících deset procent?“

„Existuje jistá možnost, že jde o jeden z prvních návrhů z Pákistánu.“

Prezident se na chvíli podíval na ministryni zahraničí, a pak na Reimera. „Podle informací, které jsme už získali, bych si myslel, že šance na to, že ta věc je z Pákistánu, budou mnohem větší.“

„Právě tyhle informace, pane… hlavně pohřešovaní vědci… nás nutí neuzavírat pákistánskou otázku. Z čistě vědeckého hlediska jsme přesvědčeni o tom, že je sovětská.“

„Proč?“

Reimer se podíval na ostatní účastníky, než promluvil, a pak se otočil zpět na prezidenta. „Jak jsem říkal, potrvá nám půl roku, než přesně zjistíme, odkud ten materiál pochází, či, jinak řečeno, najdeme konkrétní reaktor, kde byl materiál vyroben, ale to není jediný způsob, jak se dá původ identifikovat. Druhá metoda je prostřednictvím rozboru konstrukce. Zprvu nás ta zbraň šokovala. Nikdy jsme nic takového neviděli, takže jsme se domnívali, že jde o raný pákistánský model, o kterém nic nevíme. Tam také vznikl ten nepatrný rozpor, chcete-li. U konstrukce.

Prověřili jsme to v počítači a nic jsme nezjistili. Zbraně v rozpětí od deseti do dvaceti kilotun jsou obvykle určeny do torpéd, střel s plochou dráhou letu nebo dělostřeleckých nábojů. Tahle zbraň ale nesplňuje konstrukční profil pro tuhle možnost. Už nás nic nenapadalo, když tu si jeden z našich starších odborníků vzpomněl na řadu testů, které Sovětský svaz provedl od konce šedesátých do poloviny sedmdesátých let.“

Reimer otočil pár stránek silného spisu a zeptal se: „Kolik z vás ví o kazašské zkušební střelnici?“

Ruce zvedli jen generál Flood a ředitelka Kennedyová.

Reimer zvedl mapu. „Kazašská střelnice se nachází na západě Kazachstánu na severním okraji Kaspického moře. Mezi lety 1949 a 1990 tu Sověti provedli 620 jaderných výbuchů. To jsou přibližně dvě třetiny všech sovětských zkoušek. Jen na téhle střelnici bylo odpáleno přes 300 megatun jaderných zbraní. Abyste si to uměli představit, jde o ekvivalent asi 20 000 bomb z Hirošimy a takřka dvojnásobek všech testů amerických.“

Rapp vnímal jen první půlku. Zaměřil se na to. Předklonil se a zvedl ruku, aby upoutal Reimerovu pozornost. „Paule, říkal jsi, že ta střelnice je na severním okraji Kaspického moře?“

„Přesně tak.“

„Možná tě bude zajímat, že když jsme vpadli do tábora al-Ká’idy v Pákistánu, našli jsme tam mezi jiným i mapu kaspické oblasti.“

Reimer překvapeně zvedl své husté obočí. „Mohl bys mi to poslat, až tady skončíme?“

„Jistě.“

Reimer si to rychle poznamenal a pak pokračoval: „Od konce šedesátých do poloviny sedmdesátých let tu Sověti testovali řadu atomových demoličních nábojů. ADM. Nevíme o nich moc, protože nebyly určeny pro vojenské účely.“

„A na co tedy byly?“ zeptal se prezident.

„Významná část kazašské střelnice je bohatá na ložiska soli. Cílem těch testů bylo vytvořit velmi levné a rozlehlé podzemní skladové prostory na ropu, zemní plyn a radioaktivní odpad.“

„Fungovalo to?“

„Ne. Jeden sovětský vědec, který byl do programu zapojen, emigroval v roce 1979 a poskytl nám o výsledcích detailní informace. Naši vědci se na to zaměřili, a shodli se v tom, že šlo o něco, co nestálo za to.“

„Tak jak se mohla al-Ká’ida k té bombě dostat?“ zeptal se prezident.

Reimer viděl jen dvě možnosti. Jednak že Sověti materiál prodali, což bylo více než nepravděpodobné, a on to odmítal před touhle skupinou vyslovit, dokud se nedozví víc. Druhá možnost byla, že al-Ká’ida ten materiál získala na zkušební střelnici sama, což bylo pravděpodobnější, ale na tohle mohli odpovědět jiní v téhle místnosti, takže řekl: „Nevím to jistě, pane prezidente.“

Ministryně Bergová se předklonila a podívala se na ředitelku CIA Kennedyovou. „Musíme do toho vtáhnout Rusy.“

„Souhlasím. Můžou na Kazachy vyvinout větší tlak než my.“

Prezident se podíval na Flooda. „Generále?“

„Souhlasím. Nepřejí si, aby tyhle materiály cestovaly po světě, o nic víc než my. Možná nám neřeknou všechno, co zjistí, ale s problémem si poradí.“

„Co to přesně znamená?“ zeptala se Jonesová.

„V případě něčeho takhle velkého,“ odpověděl Flood, „bude pár lidí postaveno před popravčí četu, a když si budou chtít zachránit život a rodinu, tak dostanou poslední příležitost ke zpovědi.“

Rapp nemohl propást příležitost sdělit jim svůj názor na podobnou záležitost. „Myslíte, jako bychom to měli udělat s těmi dvěma, co jsme je sebrali v Charlestonu.“

Kdyby tu poznámku řekl kdokoli jiný než Rapp, ozval by se posměšný smích, ale protože to byl on, všichni se oprávněně domnívali, že to myslí vážně.

Prezident Hayes se rozhodl na to nereagovat. Kennedyová ho varovala, že Rappovi se postup ministerstva spravedlnosti nebude líbit, ale věděl, že až bude příležitost, tak mu to vysvětlí.

„Není nutno říkat, že tohle všechno musíme udržet v tajnosti,“ řekl Hayes. „Média zatím nemají ponětí, jak ničivá ta bomba mohla být, a to podtrhuji slovo mohla. Mluvil jsem o tom s Paulem.“ Prezident mrkl na Reimera. „Ta bomba nikdy nebyla dokonale smontována, a i pak by ji musel dát dohromady někdo hodně zručný, jinak by nikdy nedosáhla plné ničivé síly. Je proto pravděpodobné, že by dosáhla jen subatomové síly. Takže… z důvodů, které by měly být nám všem zjevné, budeme od nynějška o té bombě hovořit v oficiálních kruzích jen jako o špinavé bombě.“

Rapp sevřel čelisti a zaťal ruce v pěst. Oddálili katastrofu, ale ještě zbývalo udělat kupu práce, a oni si tady teď hráli se slůvky. Musel poukázat na zjevná fakta.

Podíval se přes stůl. „Paule, byl by Imtaz Zubair dostatečně zručný, aby tu zbraň smontoval tak, aby dosáhla optimální síly?“

Reimer přikývl. „Ano.“

Vedoucí kanceláře Jonesová se zeptala: „Kdo je pan Zubair?“

„Je to pákistánský jaderný vědec, který v pondělí vstoupil do země na falešný pas.“ Rapp se zadíval přímo na prezidenta a pak na Jonesovou. „Vy jste o něm neslyšeli?“

„Ano, slyšeli,“ odsekla Jonesová. „Máme ale o trošku víc starostí, než se zabývat jménem každého teroristy, který se na nás snaží zaútočit.“

„Val, přiletěl do Los Angeles, víte, kam měl namířeno?“

„Ne.“ Jonesová si začala dělat poznámky, jako by už Rapp její pozornost dávno ztratil.

„Do Atlanty.“ Rapp se otočil na ministra spravedlnosti a jeho zástupkyni. Ředitel FBI Roach, který seděl vedle Stokese, tušil, k čemu se schyluje, takže si odsunul židli trošku dozadu, aby se dostal Rappovi z cesty.

„Známe ještě někoho z Atlanty?“ zeptal se Rapp děsivě klidným hlasem. „Možná pár saudských imigrantů, kteří se včera pokusili vyzvednout jadernou bombu?“

Než stihl odpovědět ministr spravedlnosti, zeptala se Peggy Stealeyová: „Kam míříte, pane Rappe?“

Rappa trošku překvapilo, že ta blondýna odpověděla za svého šéfa, ale opětoval její klidný pohled. „Myslíte si, že třeba ti dva chlapi, které jste zavřeli ve Fairfaxu, by nám nemohli říct, kde bychom pana Zubaira našli?“

„Pane Rappe, naše vyšetřování pokračuje velmi dobře, takže pořád ještě nechápu, kam míříte.“

„A už jste pana Zubaira našli?“

„Ne, pane Rappe, nenašli, ale ujišťuju vás, že najdeme.“

Rapp se odmítal vzdát. „Odpusťte, pokud vaše sebevědomí nesdílím.“ Stealeyová se rozhodla to popíchnutí ignorovat. Rapp ale nechtěl ještě ustoupit. „Jakou informaci už jste z těch dvou mužů ve vězení dostali?“

Stealeyová se na něj podívala, jako by ji už tenhle výslech otravoval. Jen stěží dokázala skrýt svou netrpělivost. „Pane Rappe, tohle je domácí téma, které už je naplánováno na slyšení u soudu.“

„A míříte kam…?“

„Ti dva podezřelí mají advokáta,“ řekla s pořádnou dávkou rozčílení v hlase. „Jistě nechcete navrhnout jako metodu pro to, abychom se od těch dvou něco dozvěděli, mučení.“

„Je mi ukradený, čím je přimějete mluvit. Hlavně aby promluvili, a to rychle.“

Stealeyová zrudla, ale neuhnula pohledem. „To je vrcholně absurdní.“

Rappovi už to dávno bylo jedno. „Já vám řeknu, co je absurdní. Mustafa al-Yamani, jeden z hlavních představitelů al-Ká’idy, je v Americe a zaručuju vám, že ti dva muži, které držíte ve vazbě, mají informace, které by nám mohly pomoct v jeho dopadení.“

„Pane Rappe, ministerstvo spravedlnosti vám neříká, jak máte dělat svou práci mimo hranice této země, takže byste nám mohl věnovat stejnou laskavost a nechat nás, abychom se postarali o naše věci tady v Americe.“

„Ale vy se snažíte mi říkat, jak mám svou práci dělat. Já se jen snažím vás ignorovat.“

„V tom případě my asi musíme udělat totéž.“

„A jak víte, že nemají další bombu? Jak víte, že neplánují další útok? Tohle nemůžeme riskovat. Ti muži, co je držíte ve vězení, musí být vyslechnuti, a neříkejte mi, že nenajdete federálního soudce, který by je zbavil občanství, protože jestli nemůžete, tak já vím o jednom, který to vyřeší během půl hodiny.“

„A budeme mít na stole veřejnou pohromu,“ sykla Valerie Jonesová. „Tyhle jeho výpady už mě nebaví.“ Podívala se na Rappovu nadřízenou. „Když ho nezvládnete, tak už ho na tyhle schůzky nevoďte.“

Rapp vstal tak rychle, že jeho židle spadla. Plácl levou dlaní o stůl. „Výpady,“ křikl na Jonesovou. „Tihle dva se chystali srovnat Washington se zemí! Myslím, že americká veřejnost by nám to odpustila, kdybychom se rozhodli je připravit o vystoupení před soudem!“

„Tak a dost.“ Prezident vstal a ukázal na Rappa s Kennedyovou. „Do mé kanceláře! Hned teď!“

PADESÁT OSM

Rapp kráčel chodbou a vážně přemýšlel o tom, že odtud odejde a ani se neohlédne. Lidé, kteří nesdíleli jeho odhodlání, byli jedna věc, ale když se mu někdo vyloženě pletl do cesty, to bylo mnohem horší. Než se stihl rozhodnout, došla k němu Kennedyová.

„Řekl jsi, co bylo potřeba.“

Rapp zavrtěl hlavou a šel dál. „Už je mi z těch svinstev na nic, Irene.“

„To já vím, ale ještě počkej.“ Tišším hlasem dodala: „Potřebuje to od tebe slyšet. Nevzdávej se.“

Rapp se na ni překvapeně otočil. Kennedyová mu obyčejně říkala, aby držel jazyk za zuby. Zatočili do Oválné pracovny a o chvíli později tam za nimi přišel prezident s Jonesovou. Postavili se proti sobě před prezidentovým stolem.

Jonesová chtěla něco říct, ale prezident zvedl ruku a umlčel ji. Bylo jasné, že se snaží zachovávat klid. „Tohle je Bílý dům. Potřebuju poradce s chladnou hlavou, nic jiného nebudu tolerovat.“

Rappovi to bylo jedno. Byl vzteky bez sebe kvůli hloupým rozhodnutím tváří v tvář tak vážné situaci. „S chladnou hlavou,“ opakoval. „Dobře, tak já vám dám příklad takového rozhodnutí.“ Zhluboka se nadechl a pak velmi klidným hlasem řekl: „Až se příště skupina islámských radikálních fundamentalistů pokusí vyhodit do vzduchu Washington, možná byste měl svolat celý svůj národně-bezpečnostní tým včetně ředitelky CIA a klást menší důraz na rady, které vám přináší ministr spravedlnosti, který se mimochodem jenom snaží udělat si jméno, aby mohl kandidovat na viceprezidenta při nadcházejících volbách.“

Hayes zrudl. „Pohybujete se na tenkém ledě, pane.“

„A… málem bych zapomněl. Taky byste měl méně dát na to, co vám říká vedoucí vaší kanceláře, protože nemá sebemenší ponětí, o čem mluví, když se jedná o terorismus.“

Hayes už brunátněl. „Mitchi, velice si vás vážím, ale už mě přestává bavit sledovat vás, jak tady chodíte a tváříte se, že jste jediný člověk, kterému na nás záleží… Jediný, kdo přispěl k boji.“

Rappův vztek dosáhl maxima. Sotva dokázal ukrýt své rozhořčení, takže nespouštěl oči z prezidenta a řekl: „Až příště začnete porovnávat, co jsem udělal v boji proti terorismu, s tím, co udělali vaši političtí spolupracovníci, budete mít snazší mě vyhodit.“

„Každý pomáhá tak, jak umí. Jen proto, že nejsou v terénu, neznamená, že nejsou boji proti terorismu oddáni stejně jako vy.“ Hayes ukázal na Rappa. „Měl byste začít respektovat názory jiných lidí a uvědomit si, že nejste jediný, kdo přináší odpovědi.“

Rapp ani na vteřinu nezapochyboval o své pravdě. Měl své chyby, byl si jich více než dobře vědom, ale to, co právě slyšel od prezidenta, byla absolutní nefalšovaná pitomost. „Pane prezidente, vy si tu sedíte ve vakuu, všichni ti podlézači a takzvaní experti kolem vás obchází a radí vám, ale už jste se zamyslel nad tím, jak blízko jste se ocitl od bodu, kdy vás málem zničila atomová bomba?“

„Samozřejmě.“

„Pane prezidente, je spousta věcí, které vám neříkám. Je pro vás lepší to nevědět, ale možná je teď ideální chvíle naznačit vám, co je třeba k vítězství v téhle válce. Máte ponětí, jak jsme se dozvěděli, že ten jaderný materiál je na palubě lodi směřující do Charlestonu?“

Hayes zavrtěl hlavou.

„Odvedli jsme z té pákistánské vesnice pět zajatců, pane, a nikdo z nich nechtěl mluvit. Seřadil jsem si je a začal s mužem jménem Ali Saed al-Houri. Přiložil jsem mu pistoli k hlavě, a když odmítl odpovědět na mé otázky, vystřelil jsem mu mozek z hlavy, pane prezidente. Popravil jsem toho hajzla a necítil jsem ani špetku viny či výčitek. Myslel jsem na ty nevinné muže a ženy, kteří museli vyskočit z hořícího Světového obchodního centra, a stiskl jsem spoušť. Přešel jsem k dalšímu teroristovi a popravil jsem i toho, a až třetí v řadě začal zpívat jako slavík. Takhle jsme se dozvěděli o té bombě, pane. Tohle je zapotřebí, abychom ve válce proti terorismu vyhráli. Takže mi nepřednášejte o oddanosti, protože pochybuju o tom, že by kdokoli další z vašeho národně-bezpečnostního aparátu tu spoušť stiskl, a hlavně nezapomínejte, že kdybych to neudělal, tak bychom si nemohli luxus téhle debaty vůbec dopřát. To je snad jasné.“

PADESÁT DEVĚT

Atlanta

Když dorazili na staveniště, uběhla už polovina dopoledne. Al-Yamani projel kolem vjezdu dvakrát a pak teprve zajel dovnitř. Jednou se dokonce zastavil a zkontroloval oblohu, aby měl jistotu, že je nesledují žádné helikoptéry. Měl na ně velmi špatné vzpomínky. Připomínaly mu první léta v Afghánistánu, když Sověti ovládali bojiště díky svým smrtonosným létajícím strojům. Al-Yamani miloval tu hořkou ironii, že díky Američanům a jejich střelám Stinger odpalovaným z ramene mohli ty bezbožné komunisty porazit. Pro al-Yamaniho to byl další důkaz toho, že Alláh je na jejich straně.

Když zastavili na mýtině, slunce už vykukovalo přes vrcholky vysokých borovic na východě. Al-Yamani vystoupil z auta s lacinými slunečními brýlemi na nose, které si koupil, aby ochránil své stále citlivější oči.

Z obytného přívěsu vystoupili dva muži se širokými úsměvy na tvářích.

Al-Yamani to chápal jako dobré znamení. Mlčky každého z nich objal, nesmírně se mu ulevilo, že to zvládli. Ukázal na přívěs a všichni čtyři vešli dovnitř, kde mohli hovořit o něco svobodněji.

„Imtazi,“ řekl al-Yamani, když si sundal brýle. „Tohle je Khaled a Hasan.“

Pozdravili se. Od doby, kdy se takřka před týdnem na Kubě viděli naposledy, myslel al-Yamani na své dva dávné přátele velmi často. Těšilo ho, že se Američanům nepodařilo je odhalit.

„Dorazily naše zásilky?“ zeptal se al-Yamani.

Hasan, vyšší a starší z dvojice, odpověděl: „Ano, hlavní součástky dorazily včera.“

„Ukažte mi je. Chci je vidět.“

Všichni čtyři vyšli ven. Hasan je vedl k zadní kapotě pick-upu a sklopil postranici. Uprostřed zakryté korby stála asi metrová dřevěná bedna. Hasan vylezl nahoru a podal ruku svému zesláblému příteli. Pak odklopil víko bedny páčidlem a odhrnul plachtovinu. Oba muži tam dlouhou dobu stáli a dívali se na předmět zkázy, jehož získání je stálo tolik úsilí. Podívali se na sebe a v teplém slunci si vyměnili úsměvy. Chystali se provést něco velkého.

Zubair stál na zemi pod nimi, byl jako dítě, které chce vidět, co si dospělí prohlížejí. Jeho příspěvkem k projektu byl návrh odpalovacích sad a pomoc při formování výbušnin. Z bezpečnostních důvodů se držel od jaderného materiálu dál, ještě se na něj ale musel podívat. Jelikož už to nedokázal vydržet, vylezl na korbu a podíval se do bedny.

Co viděl, ho vyděsilo. Zubair čekal, že uvidí lesklé, stabilní jádro jaderného materiálu v řádně zakryté bedně, ale místo toho uviděl zkorodovanou hroudu velikou jako basketbalový míč. Vyděšeně vykulil oči, seskočil z kapoty vozu, div si při tom nevymkl kotník.

Zubair se vyškrábal na nohy a utíkal zpět k přívěsu, zanechal za sebou ostatní tři muže v údivu. „Měli byste od toho co nejdřív odejít.“ Zubair nedokázal bez řádného vybavení říct, jak horký ten materiál je, ale odhadoval, že je extrémně nebezpečný.

Al-Yamani se na zbabělého Pákistánce příkře zadíval. Byl stejný jako ti ostatní tři. Saúd naverboval všechny vědce a každého z nich zabil, jakmile dokončil svůj úkol. Doufal, že tenhle prokáže větší statečnost tváří v tvář něčemu takhle velkému, ale ukazovalo se, že je stejný slaboch jako ostatní.

„Čeho se tak bojíš?“

„Je to neskutečně nestabilní materiál, není ani zastíněný. Jak jste to dostali do země?“

Khaled, který stál mezi vědcem a pick-upem, ukázal na přívěs, který nákladní auto dovezlo včera. „Ukryli jsme to do zásilky žuly.“

Zubair se otočil a podíval se na vozidlo. Samozřejmě. Žula bombu nejen zastínila, ale ještě vydávala přirozenou radiaci, která zmátla kterékoli senzory. Podíval se zpátky na al-Yamaniho a řekl: „Nedělám si legraci. Měli byste od toho okamžitě odejít.“

„Přestaň hysterčit. Mně už to víc uškodit nemůže.“

„Ale může. Když tam budeš stát delší dobu, zemřeš, než zapadne slunce.“

Al-Yamani se podíval do krabice a rozhodl se vědce poslechnout. Slezl z vozu a Hasan ho následoval.

„Vysvětli mi, čeho se bojíš.“

„Není to zastíněné, vykazuje to známky značného poškození. Cokoli víc než jen krátké vystavení může být smrtelné.“

„Já už ale umírám.“

„Jenže tohle celý proces urychlí. Abychom to mohli převézt a sestavit celou bombu, musíme to mít řádně zastíněné, jinak nás to pozabíjí všechny.“

„Jak rychle?“ zeptal se al-Yamani. Šlo mu hlavně o to, aby to stihli k cíli.

„Nejspíš dřív, než dorazíme do Washingtonu.“

Al-Yamani se zamračil. „Takže co navrhuješ, abychom udělali?“

„Jak jsem říkal, musíme to pořádně zastínit.“

„Je to obtížné?“

„S náležitým vybavením ne… potřebujeme k tomu buď olovo, nebo ochuzený uran.“

„Jak dlouho to potrvá?“ Al-Yamani do harmonogramu zabudoval jistou časovou rezervu, ale moc velkou ne.

Zubair se nad tím na chvíli zamyslel a řekl: „Pár hodin.“

„Máme na výběr?“

„Pokud to chceš dovézt až do Washingtonu, tak ne.“

Existoval náhradní plán odpálit bombu v Atlantě, ale al-Yamani se k němu odmítal uchýlit. Hlavně poté, co ráno vyslechl prezidenta.

ŠEDESÁT

Washington, D.C.

U baru v restauraci Smith and Wollensky’s se jen stálo, všechny stoly v restauraci byly obsazené. Pat Holmes seděl u svého obvyklého stolu zády ke stěně a díval se na co možná největší část restaurace. Jako předseda demokratické strany potřeboval vidět a být viděn. Obvykle by se u něj už zastavilo více než pět lidí, kteří by ho chtěli pozdravit, ale dnes večer to bylo jiné.

Holmes poměrně jasně tušil, čím to je. Šlo o jednu ze dvou z žen, které s ním seděly u stolu. Valerie Jonesová měla neopakovatelnou schopnost odpuzovat lidi už jen svou přítomností. Byla to, řečeno bez obalu, potvora prvního řádu. Jonesová smýšlela o své milované demokratické straně až s nábožnou úctou. Její oddanost byla tak absolutní, že neměla v lásce ani jednoho republikána, a své pocity se nikterak nesnažila skrývat. Dokonce nenáviděla i nezávislé pro jejich bezpáteřní neschopnost zvolit si stranu. Její chování vůči takzvanému nepříteli připomínalo spíš fanatického dobrovolníka než vysokého představitele Bílého domu. Kvůli její výbojné povaze se kultivovanější vlivní lidé ve městě raději drželi co nejdále od ní.

Po pravdě řečeno, když kolem nebyly kamery a nebylo zrovna volební období, převážná většina demokratů a republikánů spolu docela vycházela. Holmes do té většiny spadal. Když musel, dokázal předstoupit před kameru a obvinit republikány z příšerného sobectví a neschopnosti, a pak se sebrat a jít si zahrát golf se svým protějškem z republikánské strany.

Někdy přemýšlel, jestli si vedoucí prezidentovy kanceláře vůbec všimla, že ji rozumní lidé tolik nenávidí. Pochyboval o tom. Jonesová byla velice zanícená osoba s výbornými organizačními schopnostmi a tajemnou politickou obratností, měla ale co dohánět v oblasti mezilidských vztahů. Holmes si nicméně říkal, že nakonec asi každá administrativa potřebuje někoho jako Jonesovou – pitbula, který udrží lidi ve střehu.

Peggy Stealeyová byla naprosto opačný případ. Měla v sobě něco z hvězd. Byla nádherná; byla neskutečně chytrá; byla mazaná a podle Holmese i velmi nebezpečná pro všechny protivníky. Hrozně ji chtěl dostat do postele, ale díky dlouholetým zkušenostem věděl, že nejlepší bude nechat ji, aby uhnala ona jeho.

Přiblížil se k nim číšník, ale než se dostal příliš blízko, Holmes objednal další láhev Silver Oak. S ohledem na delikátní povahu jejich stávající konverzace nechtěl, aby se kdokoli přiblížil na méně než tři metry od jejich stolu.

„Nenamítám nic proti tomu, co jsem slyšel.“ Holmes se naklonil a ztišil hlas. „Myslím, že to dodá straně energii.“

„Souhlasím,“ řekla Jonesová a zařízla nůž do steaku.

„Viceprezident Baxter je pako,“ pokračoval Holmes. „Stokes je mladší, pohlednější a má krásnou ženu. Trošku mu chybí zkušenosti, ale celkově vzato si myslím, že ostudu neudělá.“

Stealeyová se chystala vzít si další sousto svého chilského okouna, ale ruka s vidličkou se jí zastavila pár centimetrů od úst. „Jeho žena není krásná.“

„Ale je.“ Holmes si vzal sklenku vína. „Je velice krásná.“

Stealeyová už měla sousto v ústech, takže jen důrazně zavrtěla hlavou.

Holmes se napil vína. „Pokud nejsi lesba, Peggy, myslím, že to dokážu posoudit líp než ty. Je to velmi pohledná žena… věř mi.“

Ačkoli se s ním chtěla přít, věděla, že by nebylo moudré dávat najevo nenávist vůči ženě svého šéfa. „Na tom se neshodneme… to je všechno.“ Napila se vody a napíchla si na vidličku fazolku. „Takže dohodnuto.“

Holmes se podíval na Jonesovou a přemýšlel, jestli do těchto diskusí zapojili i prezidenta. „Robert o tomhle ví?“

„Jistě. Víš, jak toho skrčka nesnáší.“

„Jasně, nejsou moc sourodá dvojka, ale chci to slyšet i od něj osobně.“

„A proč?“ Jonesová se napila vína. „Nevěříš mi?“

„Věřím…, ale chci mít jistotu, že to promyslel. Nestává se každý den, aby prezident hodil svého viceprezidenta přes palubu.“

„Ale není to poprvé,“ odpověděla Jonesová lhostejně, snažila se dát najevo, že nejde o nic zásadního.

Holmes věděl, že tomu tak není, ale chtěl, aby se to provedlo pořádně. „Řekl jsem, že je to podle mě dobrý nápad. Jenom to nesmíme provést špatně. Poslední, co potřebujeme, je, aby Baxter vynášel špinavé prádlo uprostřed kampaně jenom proto, že by si myslel, že jsme ho odkopli.“

„Taky ho odkopáváme,“ řekla Stealeyová. „A netuším, proč by to měl chápat jinak.“

„Strana je víc než jen jeden člověk,“ řekla Jonesová. „To pochopí, a když ne, tak mu holt musíme dát jasně najevo, že když se půjde vyplakat k novinářům, tak už si neškrtne.“

„Máš naprostou pravdu,“ souhlasil Holmes. „Zahrajeme to na jeho loajalitu vůči straně, a jestli se k nám nepřidá, dáme mu na srozuměnou, že by to všechno mohlo být hodně zlé. Je naprosto nezbytné, abychom ho ale přiměli k tichému odchodu.“

Holmes Jonesové něco připomněl, a tak na něj namířila vidličkou. „A víš, kdo další musí odejít?“

„Kdo?“

„Mitch Rapp. Ten.“

Holmes se div nezakuckal soustem, které právě žvýkal. Když ho spláchl hltem červeného vína, řekl: „Co to povídáš?“

„Znáš přece Mitche Rappa, ne?“

„Samozřejmě že znám. Je to živoucí legenda, jeho ženou je ta krásná reportérka NBC Anna Riellyová.“

„Už ses s ním setkal?“

„Ne, ale kam směřuješ? Proč by se ho prezident měl chtít zbavit, proboha?“

„Ten člověk je časovaná bomba,“ odpověděla Jonesová. „Dříve či později přivede do maléru celou administrativu, a to nemyslím jen nějaký drobný skandálek… mám na mysli hloubkové vyšetřování ze strany Kongresu… vyhazování a zavírání lidí.“

Získala si pozornost šéfa DNC. Holmes odložil vidličku a otřel si rty bílým lněným ubrouskem. „Budeš mi muset říct podrobnosti, Val.“

„Mohla bych vyprávět hodiny, ale pro začátek, neuvěříš, co se stalo dnes ráno v Bílém domě. Sedíme na zasedání Národní bezpečnostní rady a on najednou zničehonic začne napadat Peggy.“

„Kvůli čemu?“

„Požadoval, abychom začali mučit ty americké občany, které jsme včera zatkli pro podezření z přípravy teroristického útoku.“

Holmes byl najednou velmi ostražitý vůči tomu, jak Jonesová fakta sděluje. „Val, Mitch Rapp je hodně seriózní člověk. Pochybuju, že jen tak vstal a požádal, abychom mučili americké občany.“

„V podstatě to tak ale bylo,“ přidala se Stealeyová.

„To ale zdaleka není všechno.“ Jonesová se podívala na Stealeyovou. „Peggy, čekala jsem, až ti to budu moct říct. Pamatuješ, jak jsme prezident, Kennedyová, Rapp a já odešli ze zasedání?“

„Ano.“

„No, šli jsme do Oválné pracovny, a tam to bylo hodně vášnivé. Prezident řekl Rappovi, že už ty jeho výbuchy a výpady proti členům štábu nebude tolerovat, a víš, co na to řekl Rapp?“

„Hořím nedočkavostí.“

„Začal prezidentovi vykládat, že jediný důvod, proč jsme se o tom hrozícím útoku dozvěděli, bylo to, že odletěl do Afghánistánu, postavil do řady pět teroristů z al-Ká’idy a začal je jednoho po druhém popravovat, dokud nepromluvili.“

Peggy Stealeyová nevěřícně vytřeštila své modré oči: „To nemůžeš myslet vážně.“

Holmes je dál pozoroval se zachmuřeným obočím.

„Řekl prezidentovi, že jim přiložil pistoli k hlavě a vystřelil jim mozek, že nepociťoval ani špetku viny nebo výčitek. Nekecám. A jestli tohle není neuváženost… tak nevím, co je.“

„K tomuhle se přiznal před tebou?“ zeptala se Stealeyová šokované.

„Ano, i před prezidentem a Kennedyovou.“

„To není jenom neuváženost, ale i protiprávní jednání. Je federální zaměstnanec. Měl by být vězení.“

„No… i to by byl způsob, jak se ho zbavit.“

„Brzděte, vy dvě.“ Holmes se opřel loktem o stůl a podíval se z Jonesové na Stealeyovou a zpátky. „Copak jste se obě zbláznily? Máte vůbec ponětí, do čeho se mícháte? Mluvíte o zatčení amerického hrdiny.“

‚Je to vrah v obleku,“ sykla Jonesová.

Holmes ukázal na vedoucí prezidentovy kanceláře. „V tomhle městě jsou lidi… velmi mocní lidi… kteří si nechají přinést vaši hlavu na talíři, když na něco takhle potrhlého jenom pomyslíte.“

„Pate, slyšel jsi, co jsem teď říkala?“ Jonesová byla očividně rozrušená. „My tady nepobíháme a neporušujeme zákony, neriskujeme budoucnost celé administrativy.“

Holmes se díval na Jonesovou naprosto nevěřícně. Odhodil ubrousek na nedojedený steak a řekl: „Vyšetřování Mitche Rappa je jeden z nejpitomějších nápadů, co jsem kdy slyšel.“ Podíval se na Stealeyovou a pak zpátky na Jonesovou. „Vy dvě byste měly trošku ustoupit a podívat se na to z perspektivy. Přestaňte se strachovat o stranickou základnu a vlastenecký zákon a začněte přemýšlet o tom, s kým si to chcete rozházet.“

Jonesová se chystala promluvit, ale Holmes ji umlčel přísným pohledem. „Už ani slovo. Jsou věci, o kterých vy dvě nemáte ani ponětí… a buďte rády. Je lepší některým lidem vůbec nezkřížit cestu. Okamžitě na tu hloupost zapomeňte, jinak naši dohodu ruším. Vlastně, okamžitě na ten nesmysl zapomeňte, jinak se postarám, abyste od zítra ráno byly bez práce, a to myslím smrtelně vážně.“

ŠEDESÁT JEDNA

Virginie

Mustafa al-Yamani se s každým ujetým kilometrem těšil na smrt víc a víc. Bolel ho každý centimetr čtvereční těla, jeho myšlenky se čím dál víc stáčely k představě všechno vzdát –nechat ostatní, aby to dotáhli do konce. Nemohl z toho ale vystoupit. Ještě zbývalo zařídit moc věcí, nemohl věřit tomuhle slabému pákistánskému vědci, že dokáže oheň zažehnout. Pomočil by se jako vyděšené dítě při prvním náznaku potíží.

Al-Yamani zvládne ignorovat tu bolest ještě nějakou chvíli. Pár dní agonie není nic ve srovnání s bojem jeho lidu. Byl na křížové výpravě, která byla pokračováním tisíciletého souboje mezi arabským lidem a bezvěrci. Nikdy v dějinách však nebylo v sázce tolik. Bylo načase zahájit opravdový celosvětový džihád a ukázat ostatním věřícím, že Ameriku lze dostat na kolena.

Al-Yamani to ovšem nemohl provést sám. Sotva mu zbývaly síly na chůzi a hodinu od hodiny se mu zhoršoval zrak. Nechtěl ani domýšlet, co by se stalo, kdyby se nesetkal s Hasanem a Khaledem. Jeho spolubojovníci pro něj představovali obrovskou úlevu. Prožili toho spolu tolik. Jejich oddanost nikdy nepolevovala. Byli odhodláni udělat vše, co bylo v jejich moci, aby zajistili zářný závěr téhle mise.

I Zubair, přes všechno jeho strachování, se ukázal jako užitečný společník. Al-Yamani nebyl žádný vědec. Neměl žádné lékařské povědomí o tom, jak radiace ovlivňuje lidské tělo – jen praktické znalosti. Viděl, jak desítky jeho oddaných muslimských bojovníků padly za oběť tomu neviditelnému zabijákovi. Celé měsíce se přehrabovali v holé zemi na severním okraji Kaspického moře, hledali drobky rozházené neopatrným sovětským obrem. Náklady byly obrovské, ale nakonec to všechno bude mít smysl.

Jelikož al-Yamani viděl z první ruky, co ten neviditelný vrah dokáže, poslouchal Zubairova varování. Pákistánec odhadoval, že zastínění zbraně potrvá dvě hodiny, což se nevyplnilo. Trvalo mu to hodin šest, ale al-Yamani viděl moudrost jejich kroků nejen ze zdravotního hlediska. Washington obklopovaly senzory, které odhalovaly radioaktivitu. Na každém mostu vedoucím do města a na každé větší silnici byly senzory. Kdyby chtěl al-Yamani dostat zbraň do bodu, kde by napáchala největší škody, musel senzorům uniknout, a k tomu bylo zapotřebí mít zbraň zastíněnou. Původně si myslel, že převoz po vodě by odhalení senzory zabránil, ale Zubair už mu dal jasně najevo, že ta zbraň by odhalení nikdy neušla bez řádného zastínění.

Pod Zubairovým vedením Hasan vypátral značnou dávku ochuzeného uranu ve formě odhozených závaží na výtahy. Skládka, na které je našel, se bohužel nacházela na opačném konci města. Zatímco Hasan odjel vyzvednout ten ochuzený uran, Khaled doprovodil Zubaira do obchodu se zdravotnickými potřebami, kde Pákistánec zakoupil čtyři olověné zástěry, jaké používají rentgenoví laboranti, těžké chemické rukavice a několik dozimetrů či krabiček s filmem pro měření úrovně radiace, jaké byli vystaveni. Pak ještě na Hasanovu falešnou kreditní kartu koupili uzavřený přívěs.

V nedalekém obchodním domě koupili vodu, mýdlo, nové oblečení a velkou rybářskou chladničku. Na staveništi pak obestavěli chladničku závažími na výtahy a Zubair pak kusy pěny z obchodu s obalovou technikou vytvořil podklad pro radioaktivní materiál. Vědec pak z bezpečné vzdálenosti sledoval Hasana s Khaledem, kterak přenášejí jaderný materiál z bedny do chladničky, pak ho zakryli pěnou a dalším ochuzeným uranem. Zubair jim opakovaně říkal, aby pracovali rychle, ale opatrně. Když skončili, naložili chladničku do přívěsu a všechno ostatní včetně oblečení zahodili. Zubair přiměl nahého Hasana s Khaledem, aby se za přívěsem omyli vodou a mýdlem, které koupili. Poté co si navlékli čisté oblečení, odjeli všichni z Atlanty.

To se udalo před asi dvanácti hodinami. Teď, když slunce vycházelo, se blížili k dalšímu cíli. Byl pátek ráno, zbýval jim necelý den a půl k přesunu na místo. Zastavili se na snídani v Bracey ve Virginii a počkali do sedmé hodiny ranní, než Al-Yamani našel automat a zpaměti vytočil číslo. Ozval se muž, jehož hlas neslyšel celá léta.

Al-Yamani se zeptal: Je tam Frank?“

Muž na druhém konci linky na chvíli zaváhal a pak řekl: „Promiňte, asi máte špatné číslo.“

Al-Yamani zavěsil a přešel k čekajícímu vozu. Zubair s Khaledem seděli vzadu a Hasan na místě řidiče. Al-Yamani nasedl a zvedl mapu. Ukázal na nějaké místo a řekl: „Tady se s ním sejdeme. V poledne. Národní památník richmondského bojiště.“

Hasan přikývl a zařadil rychlost. „Budeme tam včas.“

„Dobře.“

Al-Yamani se díval skrz okno poseté fleky od hmyzu a zoufale se těšil, až budou mít tenhle poslední krok za sebou. Pokud by muž, jemuž zavolal, měl pocit, že ho sledují, měl se ho zeptat, jaké číslo vytočil. Naštěstí nic takového neřekl, protože kdyby ano, tak al-Yamani netušil, co by si počal. Kdyby se nemohli spojit s tímhle mužem, veškerá naděje by byla ztracená. Obětovali toho ale tolik, že Alláh určitě nic takového nedopustí.

ŠEDESÁT DVA

Washington, D.C.

Rapp seděl v konferenční místnosti ve Spojeném Protiteroristickém středisku a na půl ucha naslouchal brífinku. Představa, že to tady všechno opustí, mu začínala připadat velice lákavá. Panovalo tu příliš mnoho nesmyslů, pravidel a lidí, kteří odmítali udělat to, co bylo potřebné pro úspěch. Ano, chápal, že tohle je Amerika, že se musí dodržovat zákony, ale pokud někdy nastala chvíle ty zákony aspoň trošku poupravit – byla to tato.

To se ovšem nestane, protože ta metr osmdesát vysoká plavovlasá krasavice z ministerstva spravedlnosti se tu objevila s armádou právníků, aby měli jistotu, že všechno bude postupovat podle pravidel. Chápali to tak, že je čeká soudní přelíčení, a odmítali dovolit nějakému špionovi ze CIA nebo hrstce svalnatých zvláštních agentů z FBI, aby všechno pokazili. Celá akce se změnila ve frašku. Neskutečně ho bolelo, když poslouchal, jak se ti lidé dohadují o tom, jak si seženou povolení k prohlídkám, o pátrání po stopách, když by měli vylamovat dveře a nahánět podezřelé po autobusech. I jeho vlastní nadřízená ho opustila.

Kennedyová odkývala příkaz, že mají poskytnout FBI vše, co vědí o Rappově nedávném výjezdu do jihozápadní Asie, a to včetně Ahmeda Khaliliho, mladého počítačového odborníka z Karáčí. Jeho spolupráce jim zajistila několik solidních stop o internetových účtech a chatových stránkách, které al-Ká’ida využívá ke kontaktu s buňkami na území USA.

Waheed Ahmed Abdullah, kterého Rapp střelil do kolene a mučil, zůstával ve vazbě CIA, ale poskytoval jim převážně zastaralé informace bez většího významu. Rapp se s Khanem shodli, že Abdullahovo IQ se pohybuje někde v nižších částech stupnice. Zdálo se, že jeho hlavní poslání v rámci al-Ká’idy bylo získávat peníze od dalších bohatých saudských rodin.

Měli nákres al-Yamaniho založený na popisu od toho britského kapitána, jehož Pobřežní hlídka vylovila z vody. Tento nákres a fotografie z pasu Imtaze Zubaira byly odeslány prakticky všem policejním pracovníkům v zemi. Momentálně se zaměřovali na Atlantu. Zubaira tam vystopovali po jeho příletu do Los Angeles, identifikoval ho zaměstnanec hotelu Ritz v Buckheadu. Na přepravní společnost, jež patřila jednomu z mužů zadržených v Charlestonu, se sesypala armáda agentů, zkoumali každý čtvereční centimetr prostoru a kontaktovali všechny, s nimiž firma spolupracovala.

Taky dali dohromady informace o muži, jehož našli v parkovací garáži v Charlestonu. Šlo o Kuvajťana, který studoval na Univerzitě Střední Floridy na studentské vízum. Jeho školní e-mailová adresa se objevila na Khaliliho laptopu a bodná rána, jež Kuvajťana připravila o život, byla velmi podobná té, kterou utrpěl britský kapitán.

Na druhé straně Kubánci se ukázali jako očekávaně nevstřícní. Kennedyová i ministryně zahraničí telefonovali svým ruským protějškům, kteří momentálně naléhali na Kubu, aby jim předala vše, co o al-Yamanim má. Očekávali, že se něco dozvědí do hodiny, byli si jistí, že v rámci té zprávy je Fidel požádá o určitou kompenzaci – nejspíš v amerických dolarech.

Blížilo se poledne a Rapp přemýšlel, že odjede z města dříve. Měl chytit letadlo ve čtyři odpoledne do Milwaukee, pak si půjčit auto a odjet na chatu svého švagra na víkend. Kennedyová ho požádala, aby tu počkal a pomohl monitorovat situaci, aspoň do doby, než mu poletí letadlo. Ona se chystala odletět se svým synem a matkou na víkend k moři, byla to její první dovolená za více než rok.

Rapp netoužil po medailích ani veřejných oslavách. Chtěl, aby ho poslouchali a brali vážně. V tomhle ohledu ho prezidentova omluva aspoň udržela ve hře, ale nebyl si jist, na jak dlouho. V tomto aktuálním honu pro něj nebylo místo. Rapp nedokázal dobře fungovat v omezeních velkých vládních úřadů. Pohybovaly se příliš pomalu a zase tu bylo příliš mnoho pravidel. Nejlépe pracoval, když měl volnou ruku a mohl uplatňovat své dovednosti v kombinaci lsti a brutální, účinné síly, když to bylo potřeba.

Možná bylo načase vypadnout a ušetřit si námahu. Bude si to muset pořádně rozmyslet, ale prozatím by se měl aspoň podívat, jestli by nemohl najít místo v dřívějším letu. Moc se mu stýskalo po ženě a neviděl důvod, proč by měl plýtvat další minutou svého času na vyšetřování, které považoval za kolosální mrhání časem i prostředky.

Ta vysoká blondýna z ministerstva spravedlnosti oznámila, že teď bude půlhodinová přestávka na oběd, a tak všichni vstali, aby si zkontrolovali telefony a e-maily a cpali si břicha vším, co najdou dole v jídelně. Rapp byl tak dobře vychovaný a smířený s tím, že se celá záležitost vymkla jeho kontrole, že si ani nevšiml snah Stealeyové vyhnout se dalším potyčkám s ním.

Poté, co včera večer odešla Valerie Jonesová z večeře, Stealeyová přiměla Holmese, aby jí vysvětlil, co měl na mysli, když se bavili o Rappovi. Dala mu najevo, že o tom člověku ví velmi málo. Vlastně všechno, co četla o jeho divokých akcích, připisovala na vrub novinářskému přehánění. Holmes jí odpověděl, že neví, co četla či slyšela, ale pochybuje, že by to bylo přehnané. Jistě že média spoustu faktů překroutí, ale o Rappovi toho nevěděla ani polovinu. „Dá se vlastně říct,“ řekl Holmes, „že novináři odhalili jen špičku ledovce.“

Holmes jí odmítal sdělit detaily. Řekl jí jen, že ve Washingtonu je spousta velmi mocných lidí, kteří podporují Rappovy kroky. Lidí, s nimiž se prezidenti, demokrati i republikáni přicházejí radit. Holmes ji upozornil, že jedním z nejrychlejších způsobů, jak zničit kariéru sobě a možná i svému šéfovi, je pokračovat v tomhle bláznivém tažení proti Rappovi. Řekl jí, aby si dávala pozor i před Rappovou šéfkou Kennedyovou. Navzdory svým jemným způsobům měla ředitelka CIA značný vliv v kruzích, v nichž se nepohyboval ani on.

Holmes poskytl Stealeyové důkaz o ředitelčině vlivu, když jí řekl, že jistý vysoký člen Hayesovy administrativy tam už dlouho nebude a prezident sám to ještě ani neví. Stealeyová se pokusila o spekulaci, ale Holmes odmítl komentovat jakékoli dohady. „Věř mi,“ řekl jí. „Někdo vysoko, a to nemluvím o viceprezidentovi, bude do příštího podzimu mimo, a to čistě kvůli vlivu Kennedyové.“

Stealeyová, od přírody i povolání skeptická osoba, se rozhodla vyslechnout varování předsedy DNC, ale jen do jisté míry. Na Mitchi Rappovi bylo něco velice přitažlivého. Jistá lehkomyslnost. Byl jako zvíře, které se odmítalo nechat ochočit. Odvaha, již prokázal před prezidentem a vysokými členy kabinetu, byla úžasná.

Jenže i muže jako Rapp už dříve dostala na kolena. Všichni měli stejnou slabost. Byli tak nasáklí testosteronem, že stačil namátkový náznak ňadra nebo náhodný dotyk ruky na správném místě, a ocitli se na cestě, jež vedla jen jedním směrem. Stokes byl kdysi taky takový, ale jeho matka a ta jeho mrňavá ženuška to z něj vysály. Zneutralizovaly to, co byl kdysi velice přitažlivý a agresivní muž. Teď už z něj zbyl jen odrostlý eunuch v obleku.

I na vrcholu svých sil ale Stokes nesahal Rappovi ani po kolena. Ten pracovník CIA v sobě spojoval drsné krásné rysy s vědomím, že zabíjel jiné lidi, což z něj činilo omamný, nebezpečný předmět sexuální touhy. Stealeyová stála u dveří a dívala se na něj, zatímco z konferenční místnosti vycházeli lidé. Pohyboval se s určitou sportovní ladností.

V té chvíli si všiml, jak se na něj dívá, ale Stealeyové to bylo jedno. Nespouštěla z něj oči, její výraz byl vstřícný a vřelý. Dívala se, jak se odvrátil, a pak se k ní o chvíli později pohledem vrátil. Všimla si, že to dělá často – pořád má oči v pohybu. Byl neustále na pozoru.

Když se přiblížil, Stealeyová natáhla ruku a jemně ho zachytila za zápěstí, ukazováček mu zasunula do dlaně – kůže na kůži. Jeho reakce byla okamžitá, a kdyby ho tak pozorně nestudovala, možná by jí to uniklo. Rychle otočil hlavu, ale ne tak rychle, jako by byl pobouřen. Byl to velmi ladný pohyb, stejně jako způsob, jímž odtáhl ruku a ukročil do strany. Jeho tmavé oči se na ni zaměřily a změřily si ji. Nikdy předtím takové oči neviděla, dokonce kvůli tomu na chvíli zapomněla, co mu chtěla říct.

Rapp neměl rád, když se ho dotýkal kdokoli kromě jeho ženy. Blízkost a fyzický kontakt představovaly riziko, nespojoval si to s běžnými pracovními či společenskými setkáními. Díval se na tu zástupkyni ministerstva spravedlnosti ostražitě, přemýšlel, co mu asi tahle žena může chtít říct poté, co včera vyplulo na povrch. Dnes sem přišel a držel jazyk za zuby. Odtáhl se od jejich lovu a uvědomil si, že je to mimo jeho vliv. Kdyby nicméně chtěla další konfrontaci, tak on ustupovat nebude.

„Ráda bych začala znovu.“ Stealeyová ustoupila, aby Rapp mohl uhnout z cesty ostatním lidem, kteří ještě neodešli. ‚Je škoda, že to včera muselo proběhnout tak dramaticky.“ Natáhla ruku.

Rapp jí potřásl a přikývl, zatímco si ji neustále prohlížel. Měřila asi stejně jako on. Možná s podpatky o něco víc. Rozhodl se nic neříkat.

„Bylo to pár šílených dní,“ dodala.

„Jo.“

„No,“ usmála se na poslední osobu, která odcházela, a otočila se zpět na Rappa. „Já vím, že se jen snažíte udělat, co je podle vás nejlepší. Jen doufám, že víte, odkud jsem.“

Odkud bys asi tak mohla být? pomyslel si Rapp v duchu. Rozhodl se nevyprovokovat souboj. Dospěl k závěru, že bude muset zdvojnásobit své úsilí, aby zadržel informace před těmito tvrdými zastánci práva a pořádku. Byrokracie byla příliš rozlezlá, než aby si ji proti sobě poštval. Bude to muset obejít.

Smířlivě, aby jí poskytl, co chtěla, řekl: „Chápu přesně, odkud jste. V budoucnosti se pokusím o lepší chování.“

Stealeyová se vřele usmála a odhalila řadu dokonale bílých zubů. „Děkuji, a chci, abyste věděl, že si velice vážím vašeho nadšení a oddanosti. Pracujete tvrdě, dal jste do svého boje hodně.“

Rapp se pousmál. Šlo spíš o reflex než o znamení vděku. Tahle žena od něj chtěla ještě něco. Netušil přesně co, ale rozhodl se ještě chvíli vydržet. „Jak se daří vašim dvěma zajatcům?“

„Obžalovaným.“ Opravila ho s úsměvem.

„Obžalovaným.“

„Ano… no, moc toho zatím neřekli. Aspoň nám ne.“

„A komu tedy?“

„Svému právníkovi.“

„Na toho jsem zapomněl. Nahráváte si jejich rozhovory?“

Stealeyová si založila ruce na prsou. Šlo o úmyslný pohyb, vzedmula se jí při tom ňadra, objevila se nad rozevřeným výstřihem její halenky. Vzdychla a řekla: „Vy ale umíte zlobit.“

„Jo, ale mám výsledky.“

„To jistě.“ Stealeyová se na něj usmála. „To jistě.“

Rapp začínal mít pocit, že ta plavovlasá, modrooká právnická orlice s ním flirtuje. Podíval se na hodinky, takže jí nemohl uniknout jeho snubní prsten. „No… budu muset jít, ale díky za snahu.“

„S radostí.“ Stealeyová znovu natáhla ruku. „A když nám řeknou cokoli zajímavého, dám vám vědět.“

Rapp upřímně pochyboval, že se od těch dvou dozvědí cokoli užitečného, ale nic neříkal. Zavrtěl hlavou a řekl: „Uvidíme se později.“

Stealeyová se za ním dívala a říkala si v duchu: To si piš, že uvidíme.

ŠEDESÁT TŘI

Rapp daleko nedošel. Skip McMahon zachytil jeho pozornost přes moře stolů a mávl na něj, aby přišel do jeho kanceláře. Rapp přešel místnost a přidal se k muži z FBI. McMahon nic neříkal, jen se otočil a zašel do své kanceláře s Rappem v patách. Na jedné ze dvou židlí před McMahonovým stolem seděl Paul Reimer. McMahon zavřel dveře a přešel za svůj stůl.

„Co je?“ zeptal se Rapp. „Porovnáváte si detaily těch fajn místeček, co vám nabídli?“

„Jo, bavili jsme se o tom, že vyjedeme spolu na oslavnou plavbu,“ odsekl McMahon.

„Hele… neurážej se. Podle mě je to super. Možná za vámi přijdu do soukromého sektoru.“

„Co má tohle znamenat?“ zeptal se Reimer.

„Řekněme jen, že si připadám trošku vyhořelý.“

„Na odchod nemáš věk,“ řekl McMahon a sedl si na svou židli.

„S tím nemá věk co dělat. Mě drtí ty blbosti kolem.“

Bývalý příslušník jednotek SEAL námořnictva a zvláštní agent FBI se na sebe ztrápeně podívali: „Nemyslíš to vážně, viď?“

„Myslím.“

„To nemůžeš. Někdo tady musí zůstat a říct jim, jak se věci mají.“

Rapp naklonil hlavu a řekl: „Tys nebyl včera v Bílém domě?“

„Nikdy na to nezapomenu.“

„No, nevím, jestli sis toho všiml, ale nemám pocit, že by mě poslouchali.“

„Nenech se tím naštvat, Mitchi,“ řekl McMahon. „Máš přece na víc. Tenhle týden jsi odvedl skvělý kus práce. Děsím se pomyslet, co by se stalo, nebýt tebe.“

„Upřímně říkám, že když jsem pracoval v utajení, bylo všechno mnohem jednodušší.“

McMahon, který nikdy nechtěl poslouchat něčí stížnosti déle než pár vteřin, řekl: „Jo, ale už tam nepracuješ, tak to spolkni. Na odchod jako my prostě nemáš věk a kromě toho, co bys asi tak dělal?“

„Vychovával děti, hrál golf… nevím. Něco bych si našel.“

„Do dvou měsíců bys zblbnul nudou,“ řekl Reimer. „Já odcházím jenom proto, že už nemám prachy na to, abych udržel tři děti na škole. Musím vydělat kupu peněz, než se ženou odplujeme do zapadajícího slunce.“

Rapp se na Reimera nevěřícně díval. „A tebe neštvou ty kraviny kolem ministerstva vnitřní bezpečnosti?“

„To víš, že štvou, ale mně je šestapadesát. Tobě je kolem pětatřiceti. Máš před sebou ještě spoustu času, než budeš moct mluvit o vyhoření.“

McMahon se netrpělivě podíval na hodinky. „No fajn… Když jsme vyřídili to profesní poradenství a rozhodli jsme, že zůstáváš, mohli bychom se podívat na pracovní stránku?“

„Jistě.“ Rapp se usmál.

„Paul má pár zajímavých informací. Nechce se mu s tím chodit oficiálními cestami, a až si to poslechneš, tak tě myšlenky na odchod přejdou.“

McMahon upoutal jeho pozornost. Rapp se otočil na Reimera. „Co se děje?“

„Rusové nám v tichosti pomáhají. Pravda je, že radikální islámští fundamentalisté je trápí stejně jako nás. V některých ohledech ještě o něco víc.“

„Aby ne. Většina z nich bydlí kousek od Ruska.“

„Jo, no zkrátka… absolvoval jsem několik zajímavých rozhovorů s mým protějškem z širé Rusi. Vše mimo záznam… vše neoficiálně. Poslal jsem mu detaily o jaderném materiálu a on souhlasí, že jde o jejich vzorek.“

„Zajímavé. Má ponětí, jak se k tomu dostala al-Ká’ida?“

„Kontroluje to, ale má teorii, která mi připadá přijatelná.“

„Sem s ní.“

„Nejprve mi potvrdil, aniž by materiál sám viděl a provedl testy, že jde o jeden z jejich prototypů atomové demoliční munice, kterou testovali na kazašské střelnici koncem šedesátých let. Bez toho, že by si vyhledával čísla, si vzpomněl, že v té době tam bylo otestováno kolem dvacítky těch náloží. Sověti tenhle fakt nijak nevytrubují do světa, my taky ne.“ Reimer nasadil vážnější tón. „Ne všechny testy, co jsme provedli, byly úspěšné.“

„To mě nepřekvapuje,“ poznamenal Rapp. „Neříká se jim právě proto testy?“

„Ano, ale překvapí tě, co přijde teď. Když říkám, že nebyly úspěšné, znamená to, že některé z nich dosáhly kritické hodnoty, ale nezískaly maximální výkon, a pak taky existovaly další, které prostě nezafungovaly nějak jinak.“

„Myslíš, že nevybuchly?“

„Ne tak docela. Nevybuchlé pumy, jak jim říkáme, často vybuchly. Jen nedosáhly kritické hmoty.“

„Anglicky, prosím tě.“

„Fyzika, která se u těchto zbraní používá, je velice přesná. Pokud,“ Reimer naznačil dlaněmi míč, „výbušniny, které jsou umístěny kolem jaderného materiálu, neexplodují dokonale, nelze dosáhnout kritické hmoty. Je to jasné?“

McMahon s Rappem přikývli.

„Takže tu a tam může konvenční výbušnina nezafungovat. Nedosáhneme kritické hmoty a pokračujeme s dalším testem. Pokud by to nebylo moc práce, snažili bychom se získat jaderný materiál z kráteru, ale často jsme ho tam jen tak nechali ležet. A když víme, jak pracují Sověti, odhaduji, že je ani nenapadlo ten materiál z nezdařených testů vytahovat.“

„A proč ne?“ zeptal se McMahon překvapeně.

„V padesátých a šedesátých letech jsme toho měli tolik, že bylo jednodušší začít s novou dávkou, než lézt do zhroucené radioaktivní díry pro kus materiálu, který byl velice nebezpečný, a navíc náklady na takovou akci se mohly ukázat jako zbytečné.“

„Takže,“ Rappovi to začínalo docházet, „tu kazašskou střelnici pokrývá kolik nevybuchlých pum?“

„To nevíme jistě,“ odpověděl Reimer.

„A odhaduješ?“

„Asi tak deset. Možná víc.“

Rapp nevěřícně otevřel oči. „Proč jsem se o tom nikdy předtím nedoslechl?“

„Protože jsme to nepovažovali za hrozbu. Ta kazašská střelnice je radioaktivní smetiště. Představa, že se tam někdo pokusí něco z toho vykopat, je absurdní. Pokud nemáš řádné vybavení, umřeš. A i když to vybavení máš, tak je lepší sebou hodit.“

Rapp si položil obličej do dlaní. „Nebo stačí slíbit skupině mladých radikálních islámských fundamentalistů rychlou jízdenku do ráje.“ Rapp vstal a podíval se na svůj telefon.

„Ta střelnice se ještě používá?“ zeptal se McMahon.

„Ne.“

„A je střežená?“

„Má víc než pět set tisíc metrů čtverečních.“

„Takže střežená není?“ zeptal se McMahon zklamaně.

„Ne.“

„Ojoj, to je zlé,“ řekl Rapp.

„Možná… možná ne.“ Reimer se snažil zachovat klidný postoj. „Rusové to prověřují. Můj protějšek tam vyrazil se svým týmem, aby to prošetřili.“

„Komu jsi to ještě řekl?“ zeptal se Rapp.

„Jen vám dvěma. S ohledem na to, jaký cirkus jsme absolvovali počátkem týdne, nechci, aby se lidi dostávali do varu.“

Rapp přikývl. „Naprosto souhlasím. Skipe, co ty na to?“

„Zjistil jsi při své akci něco, co by ukazovalo na druhou bombu?“

Rapp se na chvilku zamyslel: „Ne.“

McMahon se zamyslel nad tím, jaký hon právě probíhal. „Prakticky každý policista v zemi viděl kresbu al-Yamaniho a fotografii Zubaira. Díky informacím, co jsi přivezl z Afghánistánu, máme solidní stopy o buňkách tady v Americe. Dnes odpoledne odešleme do Atlanty a dál pořádnou hromadu zatykačů. Navrhuju počkat, dokud se nedozvíme další zprávy z Ruska, a pak zjistíme, jestli se něco neobjeví na domácí frontě.“

„Souhlasím,“ odpověděl Rapp. „Necháme si to zatím pro sebe, dokud se nedozvíme víc. Nechci, aby mi další právníci z ministerstva spravedlnosti říkali, jaká jsou pravidla. Prezident a jeho lidi mají navíc kupu práce s organizací zítřejší slavnosti.“

ŠEDESÁT ČTYŘI

RICHMOND

Na místo setkání dorazili brzy a al-Yamani řekl Hasanovi, ať ho vysadí. Dal jim pokyny, aby na něj nečekali. Pokud se jim neozve do půl jedné, mají odjet do Washingtonu bez něj a snažit se podat co nejlepší výkon. Al-Yamani skutečně nevěděl, co má očekávat. Jeho víra mu říkala jedno, ale praktické zkušenosti svědčily pro něco zcela jiného. Američané pronikli do jeho organizace, nevěděl však, jak hluboko. Zatím se zdálo, že zkompromitována byla jen jedna buňka. Kdyby byl odhalen jeho dávný přítel, al-Yamani si byl jist, že by snesl mučení a varoval by ho předáním předem dohodnutého signálu. Pokud by ovšem věděl, že ho odhalili. Američané byli podfukáři a jeho spojenec z počátků bojů v Afghánistánu již zestárl. Možná by ani nepoznal, že ho Američané sledují.

Navzdory jeho zhoršujícímu se zdraví mu procházka v parku připadala nečekaně osvěžující. Už to, že se vymanil z uzavřeného prostoru vozidla a vzdálil se nervózním řečem pákistánského vědce, dělalo zázraky. Al-Yamani našel lavičku u děla. Viděl ji na fotografiích a okamžitě ji poznal. Historický význam té dělostřelecké zbraně neznamenal pro al-Yamaniho vůbec nic. Vedle děla byla bronzová destička. Napadlo ho, že by si ji mohl jít přečíst, ale zavrhl to. Rozhodl se využít posledních pár minut o samotě k soustředění. Chtěl se modlit k Alláhovi za sílu, aby přečkal ještě dalších dvacet čtyři hodin. Nic víc nežádal. To a trošku štěstí.

O chvíli později slyšel, že přijelo nějaké auto a zavřely se dveře. Al-Yamani se podíval přes rameno a viděl muže, který vystupoval ze zelenobílého taxíku a kráčel k němu. Nebyl to spolujezdec. Byl to řidič a naštěstí byl sám. Al-Yamani měl vstát, ale najednou se mu udělalo nevolno, takže tam seděl, šetřil energií a čekal, až k němu přijde jeho dávný soudruh.

Řidič taxíku se zastavil asi tři metry odtud a nevěřícně se díval na muže na lavičce. „Mustafo?“

Al-Yamani si sundal brýle. Doufal, že jeho oči budou lepší poznávací znamení. „Jsem to já, Mohammede.“

„Tolik ses změnil.“ Mužův hlas svědčil o vysokém stupni jeho obav.

„I ty, příteli.“ Al-Yamani měl hlas slabší, než by si sám představoval. „Tvůj vous už není prošedivělý, ale šedivý.“

„Je to už dlouho. Přes deset let.“

Al-Yamani přikývl. Naposledy se setkali v Afghánistánu v roce 1987. Mohammed, jeden z nejodvážnějších bojovníků, jaké al-Yamani kdy viděl, přišel málem o život v zuřivé bitvě se Sověty. Člověk ze CIA, s nímž pracovali skoro dva roky, zajistil, aby Mohammeda evakuovali do Německa, kde se dostal do péče lékařů. Po téměř roční rekonvalescenci mu pak pracovník CIA pomohl k emigraci do Spojených států. Usadil se v Richmondu ve Virginii a živil se od té doby jako taxikář. Al-Yamani si s ním v uplynulých letech dopisoval a cítil, že jeho spolubojovník neztratil nic ze svého zápalu.

„Co je s tebou?“ zeptal se muž.

„Umírám.“

„Všichni umíráme.“

„Ano. Ale někteří rychleji než jiní.“

„Můžu ti nějak pomoci?“

„Ne.“ Al-Yamani jednou zavrtěl hlavou a hned s tím přestal. Příliš to bolelo. „Jsem připraven zemřít.“

„A co je ti?“

„Nic, co by šlo vyléčit. Ale dost o mně. Jak se ti vede, příteli?“

Muž se dotkl svých modlitebních korálků. „Jsou to těžké časy. Naše víra je terčem útoku.“

„Ano, to je pravda. Proto jsem tu.“

„Ty krabice, cos mi poslal?“

‚Ano. Schoval jsi je v bezpečí?“

‚Ano. Jak jsem slíbil.“

„A otevřel jsi je?“ Al-Yamani pohlédl svému dávnému příteli do očí.

„Ne.“

„Dobře.“ Al-Yamani mu věřil. „Zavezeš mě k nim?“

„Samozřejmě. Nejprve tě ale vezmu k sobě domů, najíme se a popovídáme si.“

Al-Yamanimu by se to hodně líbilo, ale nemohlo k tomu dojít. „Promiň, Mohammede, ale nemůžu. Alláh mě poslal na cestu a čas se mi krátí.“

SKLADIŠTĚ LEŽELO jen dvacet minut odtud. Al-Yamani seděl na místě spolujezdce, aby vypadali jako obyčejný taxík. Mohammed na něj více nenaléhal, aby nespěchal, odpočinul si a promluvili si. Sloužili spolu téměř pět let v krvavé válce proti Sovětům. Mohammed věděl, že al-Yamani je vážný člověk, který moc nemluví, a velice si ho vážil. Byl to opravdový věřící, který opustil svou rodnou Saudskou Arábii a bojoval proti agresorům v Afghánistánu. Mohammed byl ohromen oddaností svých muslimských bratří a jejich poslušností vůči volání do zbraně – zejména al-Yamanim.

Byl nejodvážnější a nejpřísnější mudžáhid, po jehož boku Mohammed bojoval. Mohammed s ním byl i toho dne, kdy al-Yamani šlápl na minu, která mu utrhla dolní část nohy. Nikdy nic takového nezažil. Žádný křik, žádné slzy. Al-Yamani se vyrovnal s tím hrozným zraněním tak, jak odvážní muži doufali, že to dokážou, ale jen zřídka se jim to dařilo. O necelý měsíc později byl al-Yamani zpět v akci, kulhal po tom náročném terénu na dřevěné protéze. Nebylo ho možné zastavit. Nejméně bázlivý muž, kterého poznal.

Mohammed mu před těmi dlouhými roky řekl, že se modlí, aby mohl svým islámským bratřím ve zbrani splatit svůj dluh. Před čtyřmi měsíci ho al-Yamani kontaktoval. Pod dveřmi jeho bytu se objevil dopis s žádostí o pomoc. Dopis obsahoval pokyny, co má udělat, pokud chce pomoci svému dávnému příteli. Mohammed nezaváhal ani na okamžik.

Ta laskavost ho ale zklamala. Měl udělat jen dvě věci, přičemž ani jedna nebyla složitá. První zahrnovala pronájem skladištní skříně a vyčkání na příjezd balíků, druhá mu říkala, aby objednal loď. Měl uchovat balíky ve skladišti, dokud si je al-Yamani nepřijede osobně vyzvednout. Taky mu řekli, aby balíky neotvíral ani o nich s nikým nemluvil. Mise byla nanejvýš důležitá a Mohammed požadavek svého přítele bez zaváhání splnil.

Skladiště tvořila velká dvoupodlažní budova obklopená řadami oranžových a bílých garáží. Když projížděli otevřenou branou, al-Yamani se ohlédl, jestli neuvidí dodávku. Nařídil Hasanovi, aby je sledoval z bezpečné vzdálenosti. Když vjížděli do dvora, zahlédl, jak dodávka zastavuje u krajnice.

Po dalších dvou zatáčkách zastavili před jednou z menších skladištních skříní s metr dvacet širokými kovovými dveřmi. Al-Yamani i Mohammed vystoupili. Zatímco Mohammed zasouval klíč do zámku, al-Yamani se obezřetně rozhlížel. Znovu nastala jedna z chvil, když zčásti čekal, že se objeví americká policie a nasadí mu pouta. Mohammed otevřel dveře, a na zemi před nimi stály tři krabice. Al-Yamani je okamžitě poznal, protože je sám balil. Odmítal svěřit tuhle část operace komukoli jinému. Jedna z krabic byla celkem lehká. Al-Yamani tu lehčí zvedl a nechal Mohammeda, aby si poradil s ostatními dvěma.

Za necelou minutu už seděli zase v taxíku a odjížděli ze skladiště. Když vyjížděli z brány, al-Yamani už zase seděl na zadním sedadle. Řekl Mohammedovi, aby zatočil doleva. Ještě ani nedojeli na silnici, když al-Yamani zahlédl něco, z čeho se mu zastavil dech.

U krajnice vlevo před nimi viděl dodávku i přívěs a za ní parkovalo policejní auto s rozsvícenými majáky. Al-Yamani se díval z okna, když je míjeli, pátral po vysvětlení, kde se mohla stát chyba. U okýnka dodávky stál policista s pravou rukou položenou na pistoli. Pokud by je Američané sledovali, určitě by do akce zapojili víc než jen jedno auto.

Okamžitě se rozhodl. Bez stopy nervozity v hlase řekl: „Mohammede, otoč, prosím tě, auto.“

„Zrovna tady?“ Jeli po dvousměrné silnici, další semafor byl asi kilometr před nimi.

„Klidně o kus dál. Máme problém.“

Mohammed dojel ještě o kousek dál a pak otočil taxík. „Co se děje?“

Neměli moc času na vysvětlování, takže al-Yamani se rozhodl pro pravdu. „Někteří z mých mužů jeli za námi a zastavila je policie. Přímo před námi.“

„A co chceš dělat?“ Taxík začal zpomalovat.

Policista už byl zase u přívěsu. Dotkl se zámku na dveřích, a pak zamířil zpět ke svému vozidlu. Natahoval se pro něco na svém rameně a al-Yamani o chvíli později pochopil, co to je. Taxík nejel ani čtyřicítkou.

Al-Yamani se podíval na odraz svého dávného přítele ve zpětném zrcátku. „Mohammede, věříš mi?“ řekl naléhavě.

„Samozřejmě.“

„Potřebuju tedy od tebe něco, ale musíš to udělat velmi rychle a bez zaváhání.“

ŠEDESÁT PĚT

Zástupce šerifa Hanoverského okresu David Sherwood se těšil na volný víkend. Právě si koupil nový vodní skútr, který mohl jet sto dvacet, a tohle bude první příležitost ho pořádně vyzkoušet. Šlo o Sherwoodův první víkend za čtyři roky služby v oddělení, kdy měl na Den obětí války volno, a plánoval ho celý strávit na Gastonově jezeře na hranici mezi Virginií a Severní Karolínou. Jeden z jeho spolužáků ze střední školy tam koupil chatu s pěti postelemi a Sherwood plánoval, že jednu z nich využije. Pozvání obdrželo více než dvacet lidí, měli si vzít stany a spacáky. Sherwood na stany nebyl. Pokud by ovšem nějaká krasavice nechtěla, aby si vlezl k ní do spacáku.

Ne, byl rozhodnutý pro jednu z postelí, takže až mu ve dvě skončí šichta, bude muset co nejdřív vypadnout z města, jinak ho čeká stanové městečko. Auto už měl nachystané, nádrž plnou a naleštěný vodní skútr připravený k odjezdu. Zbývalo jen cestou koupit basu piva a všechno bude v pořádku.

Ta dodávka s přívěsem upoutala jeho pozornost několik kilometrů zpátky. Sherwood si vytvořil teorii. Většina lidí, kteří vozí přívěsy, jsou paka, kromě něj samozřejmě. Především měli pocit, že ta krabice na dvou kolech je zbavuje nutnosti dodržovat zákony logiky a silničního provozu.

Tohle pako zastavilo tak, že zadní část přívěsu prakticky překážela v dopravě. A řidič samozřejmě ani nezapnul výstražná světla. Sherwood skutečně netušil, kolik pitomců je na světě, dokud nenastoupil do služby k policii.

Když Sherwood zastavoval se svým vozem, rozsvítil světla a ve vysílačce ohlásil rutinní dopravní kontrolu. Na silnicích o tomto víkendu zemře hodně lidí, a když se mu podaří tomuhle idiotovi vysvětlit, jak se má chovat, třeba předejde další nehodě.

Sherwood si všiml značek z Georgie na přívěsu a zavrtěl hlavou. Vystoupil a přešel k otevřenému okýnku na straně řidiče. Pravou dlaň držel na pažbě pistole a zastavil se kousek od řidiče, jako to udělal už tisíckrát.

„Nějaký problém?“ zeptal se.

„Ne. Žádný problém,“ odpověděl muž, hlas měl nervóznější než průměrný motorista.

Sherwood postřehl nepatrný přízvuk. Nedokázal ho určit, ale jižanský nebyl určitě. „Řidičský průkaz a doklady od vozu, prosím.“ Muž mu to okamžitě podal, což bylo vždy dobré znamení. Sherwood si prohlížel georgijský řidičák, pak se podíval na řidiče. Fotografie odpovídala obličeji.

„Odkud jste, Davide?“

„Z Atlanty,“ odpověděl Hasan.

„To vidím… já myslím, odkud pocházíte?“

„Ach tak… promiňte. Z Řecka.“ Hasan okamžitě děkoval za to, že je al-Yamani nutil opakovat jejich příběhy pořád dokola.

Sherwood přikývl, pak se podíval na ostatní dva muže ve voze. Zaujal ho muž na zadním sedadle. Byl malý jako dítě a působil nervózně.

„Udělal jsem něco špatně?“ Hasan chtěl odlákat pozornost policisty od nervózního vědce.

Cizinci, pomyslel Sherwood. „Nezastavil jste zrovna na nejlepším místě.“

„Promiňte.“

„Měl byste si dávat větší pozor, když máte takový přívěs. Koncem zasahujete do vozovky.“ Sherwood ho nejspíš pustí jen s domluvou, ale chtěl ho trošku potrápit. „Vydržte, prověřím si váš řidičský průkaz, za pár minut jsem zpátky.“ Sherwood se znovu podíval na cestujícího na zadním sedadle. Něco mu na tom člověku nesedělo, ale nedokázal určit, o co jde.

Sherwood zamířil zpět ke svému vozu. Na chvíli se zastavil, zapamatoval si značku dodávky, pak se zastavil u přívěsu a podíval se na těžký visací zámek. Ten a georgijské značky, něco si díky nim vybavil. Pak si vzpomněl na tmavou pleť a přízvuk. Řecko sice neleželo na Blízkém východě, ale neleželo od něj daleko a Sherwood neměl ani vzdálenou představu o tom, jaký přízvuk má čekat od Řeka. Když v pět ráno přišel do práce, byl unavený, ale vybavoval si zprávu o zátahu, který federálové pořádají kvůli několika cizincům, co se snad mají zdržovat v okolí Atlanty. Nedokázal si vybavit přesné tváře z fotografií, na které se díval, ale pamatoval si, že jeden z nich prý vypadá na teroristu až moc mladě.

Sherwood ustoupil od přívěsu a podíval se zpátky na dodávku. Řidič ho pozorně sledoval ve velkém bočním zrcátku. Pětadvacetiletý zástupce šerifa položil pravou dlaň zpátky na pistoli a levou rukou přepnul tlačítko na své vysílačce.

Naklonil hlavu k mikrofonu na rameni a řekl: „Centrálo… tady je…“

Sherwood větu nedokončil. Ani neviděl, co ho srazilo. Z pravého jízdního pruhu se přihnalo auto a zasáhlo ho do levé nohy, a tak s ním mrštilo na přívěs a na zem, kde se prudce udeřil do hlavy. Jeho oči krátce zamrkaly a potom se zavřely.

ŠEDESÁT ŠEST

Washington, D.C.

Rozhodnutí vyrazit na letiště bylo relativně snadné. Reimer se od Rusů nic dalšího nedozvěděl, spousta zatykačů, které byly potvrzeny, zatím nepřinesla žádný výbušný důkaz. Ocitli se na mrtvém bodě s vyšetřováním, nad nímž Rapp neměl žádnou reálnou kontrolu. Rappovi lidé mu navíc říkali, že se domnívají, že al-Yamani je pryč. Horní vrstvy těchto teroristických organizací se většinou neobětovávají. To přenechávají novým rekrutům. Několik nejvyšších analytiků CIA předpokládalo, že al-Yamani už odjel ze země a je na cestě do svého úkrytu.

Rapp se podíval na hodiny. Bylo 15:08, což znamenalo, že bude mít spíš co dělat, aby ten let stihl. Zatočil zrovna na dlouhodobé parkoviště u Dullesova letiště, když mu zazvonil digitální telefon. Než hovor přijal, zkontroloval číslo. Volal McMahon z Protiteroristického střediska.

„Co se děje?“

„Už jsi na letišti?“

„Jo. Právě zajíždím na parkoviště.“

„No… zachytili jsme zajímavé zprávy, myslel jsem si, že bys o tom možná chtěl slyšet.“

Rapp stáhl okýnko a vzal si lístek. „Poslouchám.“ Závora se zvedla a Rapp projel pod ní.

„Volali z policie státu Virginie. Nejspíš identifikovali Imtaze Zubaira.“

Rapp zvedl nohu z plynu. „Už je ve vazbě?“

„Ne, tady se ten příběh trochu zamotává. Hlášení říká, že ho identifikoval zástupce šerifa, který zastavil, aby provedl rutinní dopravní kontrolu. Zjevně se vracel ke svému vozu prověřit řidičský průkaz, když ho srazilo projíždějící auto a zbavilo ho vědomí.“

„Kdy a kde?“

„Severně od Richmondu asi v jednu odpoledne.“

Richmondu ležel jen hodinu a půl jižně od D.C. „Mluvili jste s tím zástupcem?“

„Ne, nemůžeme. Aspoň zatím ne. Právě ho zavezli do nemocnice kvůli otoku na mozku.“

Rapp věděl díky bezpečnostním páskám z Ritzu v Atlantě, že Zubair tam byl ve středu večer a odjel uprostřed noci. Proč má namířeno do Washingtonu? „Máme popis toho auta?“

„Ano. Je to Ford F-150 s korbou, model z konce devadesátých let, tmavě zelená barva. Byl ve voze s dalšími dvěma muži, v hlášení stojí, že řidič mluvil s přízvukem.“

„Na korbě toho vozu něco bylo?“

„Neslyšel jsem o tom, ale naše současné informace pocházejí ze třetí čtvrté ruky.“

Rapp zastavil. „Už můžou být ve Washingtonu.“

„Státní hlídka si to nemyslí. Jejich člověk dorazil na místo asi čtyři minuty poté, co byl zástupce šerifa sražen, a popis auta vyhlásili takřka okamžitě. Do dvaceti minut měli ve vzduchu letadlo i helikoptéru, jedno hlídkuje nad pětadevadesátkou, druhé prohledává okolí. Můj agent, který s nimi mluvil, říká, že na tenhle víkend mají k dispozici plný stav. Můžou skoro zaručit, že to auto je ještě v okolí Richmondu.“

‚Je nějaká šance, že jeden z těch dalších lidí ve voze byl al-Yamani?“

„To netuším. Tenhle zástupce šerifa bude ještě nejméně hodinu mimo.“

„Dostane se z toho?“

„To netuším, ale poslouchej. Vím, že tvoje žena se na mě naštve, ale potřebuju tě tady. Je tu pár věcí…“ McMahon zaváhal. „Pár věcí, se kterými já a Paul potřebujeme, abys nám pomohl.“

Rapp poznal, že ať je to cokoli, McMahon o tom nechce mluvit přes nezabezpečenou linku. „Na tebe nebude ani z půlky tak naštvaná jako na mě. Jsem tam za dvacet minut.“

Rapp stiskl tlačítko pro ukončení hovoru, třikrát v duchu zaklel a skoro deset vteřin se nehýbal. Jen se díval na telefon a snažil se vymyslet, jak to řekne své zvídavé ženě, aniž by jí prozradil detaily. Hodil telefon na sedadlo spolujezdce a rozhodl se, že to ještě na nějakou chvíli odloží. Když bude mít štěstí, než se vrátí do kanceláře, uprchlíci už budou ve vazbě. Pokud ano, možná by mohl přemluvit Kennedyovou, aby mu zajistila dopravu na palubě některého ze služebních tryskáčů. Rapp věděl, že to je jen zbožné přání, ale bylo to lepší, než volat ženě hned teď a poslouchat zklamání v jejím hlase.

ŠEDESÁT SEDM

RICHMOND

Zachránil je snímač. Z té černé krabičky připevněné na dolní okraj palubní desky v taxíku se začala valit hlášení necelé dvě minuty poté, co z místa odjeli. Al-Yamani si toho ani nevšiml. Pořád mluvil v mobilu s Hasanem, ale Mohammed slyšel každé slovo toho dramatu, které se tu rozvíjelo, div z toho nedostal infarkt. Mohammed měl policejní snímač stejně jako většina taxíků. Zprvu ho měl jen proto, aby se vyhnul dopravním zácpám při nehodách, ale časem se snímač stal zdrojem zábavy. Když pracoval v noci, policejní hlášení byla většinou zajímavější než rádio.

První zpráva hlásila, že nějaký motorista ohlásil policistu ležícího na zemi. Mohammed věděl, že nic nevyburcuje policisty víc než zpráva o zranění jednoho z jejich bratří. Ani ne tři kilometry od nehody proti nim proletělo policejní auto a mířilo na pomoc padlému strážníkovi. O necelou minutu později je minulo druhé a třetí auto. Ve chvíli, kdy měl Mohammed pocit, že se jim podaří uprchnout, ozval se ve vysílačce hlas důstojníka, kterého srazili, a ten popisoval dodávku, kterou zastavil, a drmolil něco o nějakém muži, kterého hledá FBI.

Mohammed musel jednat rychle. Plán zněl jet po mezistátní dálnici 295 na dálnici 301, pak do Dahlgrenu na řece Potomac. Tam objednal loď, zaplatil za ni předem. Mohammed ale věděl ze zkušeností, že 301 je bedlivě sledovaná cesta. Druhou možností bylo jet po mezistátní 95, ale to bylo ještě horší. Mohammeda jednou na téhle dálnici přistihl při překročení rychlostí letoun. Neexistovala šance, že se dostanou až do Dahlgrenu, aniž by je chytili.

Mohammed řekl al-Yamanimu, že se musí zbavit té dodávky. Dostalo se mu velmi odměřené odpovědi, že to nepřichází v úvahu. Jelikož se nemohli zbavit dodávky a věděli najisto, že při cestě na sever nebo při delším setrvání na hlavních silnicích budou dopadeni, Mohammed se rychle rozhodl a řekl al-Yamanimu, aby ostatním vyřídil, ať jedou za ním. Po několika zřídka používaných venkovských silnicích s alejemi stromů je velmi rychle zavedl dál od Richmondu i Washingtonu. Mohammed rád rybařil, a znal osamělé místo, kde se budou moci poradit a všechno si ujasnit.

Mohammed s al-Yamanim viseli na každém slovu, které ze snímače vycházelo. Než dorazili k řece York, objevila se další informace o jejich karavanu. Popis přívěsu i dodávky už byly známé, a aby všechno bylo ještě složitější, policie teď pátrala i po zelenobílém taxíku.

S každým ujetým kilometrem riskovali, že je dopadnou. Nakonec, když projeli městečkem Plum Point, rozhodl al-Yamani, že je načase přestat s tím zbabělým úprkem a riskovat. Při pohledu na vodu mezi stromy dostal nápad.

„Co je ta voda vlevo od nás?“ zeptal se al-Yamani Mohammeda.

„To je řeka York.“

„Kam vede?“

„Do zálivu Chesapeake a pak do Atlantiku.“

‚A ty silnice, které pořád míjíme… ty vedou k domům u řeky?“

„Ano.“

„Zajeď na další z nich.“

Mohammed očividně zaváhal a ohlédl se na něj.

Al-Yamani zvýšil hlas a opakoval svůj příkaz. Jeho přítel tentokrát jeho pokyny splnil, a sjel ze silnice na štěrkovou cestu vedoucí do lesů. Po několika desítkách metrů se cesta rozdělovala do dvou směrů. Nalevo byly cedule se jmény dvou rodin, vpravo jen jedné. Hansenovi. Al-Yamani řekl Mohammedovi, ať zatočí doprava. Jeli po té vyjeté cestě ještě několik desítek metrů. Čas od času zahlédli řeku, jejíž hladina se leskla v odpoledním slunci, a pak uviděli dům.

Byl to dvoupodlažní dům s šedivými stěnami a bílými okenními rámy. Vedle domu stála samostatná garáž pro tři vozy a s obytnou půdou nad ní. Za budovami se rozkládal dokonalý koberec zelené trávy svažující se dolů k řece a molu. Al-Yamani se usmál, když zahlédl loď.

„Co mám udělat?“ zeptal se Mohammed.

Al-Yamani netušil, jestli je někdo doma. Bylo by jednodušší, kdyby nebyl, ale tak či onak dostane, co chce.

„Zastav před domem.“

Mohammed zajel s vozem po kruhové cestě a zastavil před vstupem. Al-Yamani ho požádal, aby vystoupil s ním. Hasan s Khaledem se s nimi setkali na vstupních schodech a al-Yamani řekl vědci, aby počkal ve voze.

„Obejdi to zezadu,“ řekl Khaledovi. „Podívej se, jestli je někdo u vody.“ Pak se otočil k Hasanovi a řekl: „Jdi s ním a zkontroluj zadní dveře. Jestli jsou otevřené, pár vteřin počkej, a pak vstup.“

Přikývli a odešli. Al-Yamani zkusil dveře. Nebyly zamčené, ale neotevřel je. Místo toho stiskl zvonek a počkal, jestli je někdo doma. Asi o deset vteřin později se u dveří objevila žena kolem pětašedesáti v šortkách a tričku. Al-Yamani stál o kousek dál, aby ji nevyděsil. Mohammed zůstal u taxíku.

Žena otevřela dveře, ale ne síť proti komárům. „Ano?“

„Dobrý den, vy budete paní Hansenová, že? Hledám doktora Hansena.“

Žena se na něj zmateně podívala. „Jmenuji se Hansenová, ale můj manžel není doktor.“

„Tak jsem si asi spletl dům. Znáte ještě nějaké jiné Hansenovy na téhle řece?“

Paní Hansenová se na chvíli zamyslela, pak řekla: „Ne… nevím o nich, ale je to velká řeka.“

Al-Yamani nasadil zklamaný výraz a ustoupil dozadu, jako by se chystal k odchodu. „A váš manžel by nevěděl, jestli na řece nebydlí nějaký doktor Hansen?“

„Možná by věděl, ale teď tady není.“

Al-Yamani si dal ruce v bok a zavrtěl hlavou. „To je škoda.“ Viděl, jak chodbou za ženou kráčí Hasan, a řekl: „Promiňte, že jsem vás obtěžoval.“ O vteřinu později už byl Hasan na dosah. Al-Yamani se podíval svému muži do očí a přikývl.

ŠEDESÁT OSM

Washington, D.C.

Na dálnici se stala nehoda. Doprava zhoustla v obou směrech, mnoho lidí totiž mělo potřebu se na bouračku podívat, takže než Rapp dorazil do Spojeného protiteroristického střediska, byly už skoro čtyři hodiny. Nebyl si zcela jist, jestli se rozhodl správně, když si nechal uletět letadlo. Chtěl dopadnout al-Yamaniho za každou cenu, ale v tomhle okamžiku ho měla dopadnout policie. V McMahonově hlasu nicméně zaslechl náznak žádosti, což nebylo vůbec typické pro člověka, který měl za sebou přes třicet let služby.

Rapp našel McMahona, jak stojí na vyvýšeném proskleném můstku v zadní části hlídkové místnosti. Monitoroval situaci v Richmondu a snažil se oddělit fakta od domněnek. Beze slova pokynul Rappovi, aby šel za ním, a oba vstoupili do malé konferenční místnosti v zadní části můstku a zavřeli dveře. Rapp si sedl na šedou židli a opřel si loket o naleštěný konferenční stůl z lamina.

„Podle tvého výrazu Odhaduju, že dodávku ještě nenašli.“

„Ne, nenašli.“

Rapp se podíval na hodinky. „Od nehody už uplynulo kolik… tři hodiny? To není dobré.“

„Neříkáš mi nic, co bych už sám nevěděl.“

„Už je ten zástupce šerifa po operaci?“

„Právě s ním skončili, ale ještě se neprobudil.“

Rapp poklepal ukazováčkem na lesklou desku stolu. „Jsou si jistí, že naši hoši jsou pořád ještě v okolí Richmondu?“

„Jsou o tom přesvědčení.“

Rapp se na něj skepticky zadíval. „Nějak se mi tomu nechce věřit.“

„Já vím. Mám stejné pocity, ale něco ti ukážu.“ McMahon na chvíli odešel z místnosti a vrátil se s mapou Virginie. Rozložil ji na stole a řekl: „Tady je Richmond, tady Washington. Policista je zastavil tady na severovýchodním okraji města. Státní hlídka říká, že všechny hlavní tahy měla pokryté už v době, kdy dostali telefonát. Zkontrolovali dopravní kamery na dálnici 95 a 295 a nic nenašli. To znamená, že na mezistátní dálnici se nedostali, což je přitom nejrychlejší způsob, jak urazit těch sto padesát kilometrů odtud sem.“

Pracovník FBI poklepal na čtyři body po obvodu Richmondu a řekl: „Všechno je pokryté. Tohle je jeden z nejrušnějších dopravních víkendů roku. Lidi míří na pláže, do hor a do Washingtonu na odhalení památníku. Silnice jsou přecpané.“

„To vím. Právě jsem tam byl.“

„No, je tu ještě něco, co jsme neslyšeli hned, ale objevilo se to v policejních vysílačkách. Ten ford za sebou táhl přívěs. Náčelník Státní hlídky mi říkal, že je vyloučeno, aby jeho lidé nebo místní přehlédli něco takového.“

„Přívěs?“ zeptal se Rapp ostražitě.

„Já vím… vím, na co myslíš. Co je asi v tom přívěsu? Už jsme o tom s Paulem mluvili.“

„Už ví něco dalšího z Ruska?“

„Jsou na střelnici a začínají průzkum.“

Rapp vstal a dlouze ztrápeně vydechl. Prohlížel si mapu. Přemýšlel o přívěsu. „Co když ti hajzlové mají další bombu?“

„Nemáme informace, které by tomu nasvědčovaly. Vy jste v Pákistánu taky nenašli nic, co by ukazovalo na druhou bombu.“

Rapp věděl, že má pravdu, ale musel předpokládat, že tihle lidé necestují po zemi s pick-upem a zakrytým přívěsem jen tak pro nic za nic. „Jak si může být státní policie tak jistá, že ještě nejsou ve Washingtonu?“

„V době upozornění jedno letadlo sledovalo pětadevadesátku a dálnici jedna. Do patnácti minut měli nad Richmondem helikoptéru a mezi Washingtonem a Richmondem hlídkovalo přes sto policistů, zástupců šerifa a jízdních policistů. Domnívají se, že ti chlapi se někde ukryli, a já s nimi v tomto případě souhlasím.“

„Nebo změnili auto.“

„Nebo je ten zástupce šerifa, co se nechal přejet, mimo a neví, co mluví.“

Rapp si prohlížel mapu, a pak se podíval na McMahona. „A proč jsi mě teda volal zpátky a zkazils mi dovolenou?“

„Protože nevěřím na náhody a myslím, že než skončí noc, budu od tebe potřebovat pár věcí, které… no, řekněme jen… já udělat nemůžu.“

„A nechtěl bys mi říct, o co jde?“

„Zatím ne, ale dozvíš se to brzy.“

„Už jsi to poslal do Bílého domu?“

McMahon zavrtěl hlavou. „Řekl jsem o nejnovějším vývoji Brianovi, ale nic víc.“ McMahon hovořil o svém šéfovi, řediteli FBI Roachovi.

Rapp se zatvářil překvapeně.

„Poslouchej… policisté v oblasti pěti států všichni hledají tyhle šašky. Když to řeknu jim,“ McMahon ukázal na strop, „znamená to, že musím přestat se vším, co dělám, odjet do Bílého domu, informovat kompletně celý kabinet, a než se nadějeme, ministerstvo vnitřní bezpečnosti se pokusí převzít kontrolu a začneme se plést jeden druhému pod nohy.“

Rapp souhlasně přikývl. „Takže co plánuješ?“

„Páska z té dopravní kontroly už se veze sem k nám. Chci ji překontrolovat a chci si promluvit s tím zástupcem šerifa, až se probere. Ale jinak chci nechat volnou ruku místním, nechat je ty prevíty dopadnout.“

„A mohl bys mi ještě jednou vysvětlit, proč jsem nestihl letadlo?“

„Už jsem ti to říkal. Věř mi, že jestli je hodně rychle nenajdeme, tvé nadání budeme velice potřebovat.“

ŠEDESÁT DEVĚT

Virginie

Paní Hansenová se křestním jmenovala Julia. Ukázalo se, že je matkou čtyř dětí, jež všechny bydlí v jiných částech země. Její manžel se jmenoval Tom, a než se vrátil domů, byly vozy uklizeny a všichni na něj čekali. Taxík zaparkovali na jeho místě v garáži, zahradní traktor, několik kol a tříkolek odsunuli, aby zbylo místo pro pick-up. Přívěs nechali venku na vzdálenější straně garáže.

Toma Hansena zdolali poměrně snadno. Přece jen už mu bylo sedmdesát a nebyl zvyklý na to, že musí bránit svůj dům. Žili přece v civilizaci, ne na nějakém odlehlém hraničním místě na přelomu století. Sjel z kopce ve svém velkém cadillaku, vracel se z místního železářství, kde chtěl koupit šroub na spravení uvolněné části mola. Tom Hansen byl pečlivý muž, a jelikož zítra mělo přijet několik jeho vnoučat, chtěl mít všechno v pořádku.

Dostali ho, když otevíral dveře od garáže, ve chvíli, kdy zmateně zíral dovnitř a přemýšlel, proč proboha na jeho místě stojí taxík. Objevili se rychle, jeden muž na každé straně jeho cadillaku. Prudce otevřeli dveře a vytáhli ho z vozu, než stihl cokoli učinit na svou obranu. Zacházeli s ním hrubě, jeden muž na každé straně, táhli ho k domu a varovali ho, aby držel jazyk za zuby.

Než dorazili ke vchodu, Toma Hansena zradilo srdce. První infarkt prodělal ve dvaapadesáti. Příliš mnoho cigaret a tučného jídla, řekl mu doktor. Kouřit přestal, ale s nezdravou stravou tak docela ne. Osm let poté podstoupil angioplastiku a nedávno mu jeho kardiolog řekl, že je načase přemýšlet o by-passu, dokud je ještě dost mladý na úplné uzdravení. Už k tomu ale nedojde.

Pohodili ho na podlahu v kuchyni k nohám jeho svázané čtyřiašedesátileté ženy. Tom Hansen se na ni podíval, držel se za hruď, ve tváři vyděšený výraz. Za ní, na ledničce, viděl fotky jejich vnoučat, devět nádherných tváří, střed jejich vesmíru. Nebyli jeho nebo její, ale jejich. Byli pár, tým, který spolu sdílel všechno, hlavně oddanou a nekonečnou lásku k dětem a vnoučatům.

Julia Hansenová zuřivě zápasila se svými pouty, ale nedokázala se uvolnit. Věděla, že jde o jeho srdce. Nenápadně se mu snažila pomáhat už léta, vařila zdravěji, vymýšlela dlouhé společné procházky, nesouhlasně se na něj dívala, když si s jejich dvěma syny zapalovali ty zatracené doutníky. Teď viděla v jeho očích agonii a věděla, že to nedokáže. Když mu z obličeje začala vyprchávat barva, jako by z něj kdosi vysával život, rozplakala se.

Al-Yamani to vše sledoval s odtažitostí a morální čistotou opravdového věřícího. Viděl za svůj život umírat mnoho lidí a v porovnání s tím, čeho byl svědkem na bojišti, bylo tohle ještě mírné.

Bylo pět odpoledne a podle té ženy nečekala ona a její před chvílí zesnulý manžel žádné hosty, až ráno měla přijet jedna z jejich dcer z Filadelfie s manželem a dětmi. Al-Yamani chtěl znát podrobnosti. Kolik lidí a kdy?

Bude jich pět a přijedou kolem desáté ráno. Al-Yamani byl v kuchyni a poslouchal záznamník, na němž dcera nechala vzkaz. Zpráva potvrzovala matčino sdělení. Nakonec řekla, že už nemusí volat zpátky, že se uvidí ráno. Tenhle poslední důkaz o náklonnosti štěstěny byl pro al-Yamaniho potvrzením, že jejich kroky opravdu řídí sám Alláh.

Nechali staříka na zemi před jeho ženou a šli do obývacího pokoje. Al-Yamani se podíval na vědce a zeptal se: „Jak dlouho potrvá příprava té bomby?“

Zubair už sejmul balíky z korby a prozkoumal odpalovací sadu i výbušniny, které vytvořil během své krátké tajné návštěvy v Íránu. „Všechno vypadá dobře. Celková montáž by neměla trvat víc než dvě hodiny, pak můžeme znovu vyrazit na cestu.“

„A dokážeš to sám?“

„Ne.“ Zubair nervózně zavrtěl hlavou.

„Samozřejmě.“ Al-Yamani poznal zbabělce. Ten Pákistánec se odmítal vystavit účinkům jedu. Podíval se na Hasana s Khaledem. „Je loď připravená?“

„Ano,“ odpověděl Hasan. „Nádrž je plná, loď je v dobrém stavu.“

„Dobře. Vezměte nahoře prostěradlo z postele a zabalte toho starce, pak běžte do garáže a pomozte Imtazovi s montáží té zbraně. Odjedeme, jakmile se setmí, staříkovo tělo hodíme do řeky.“

Trojice mužů odešla, al-Yamani zůstal s Mohammedem sám. Mohammed se na svého dávného přítele podíval a řekl: „Mustafo, co máš v plánu?“

Navzdory úporné bolesti, která prostupovala každou cévu v jeho těle, se al-Yamani usmál. „Zaznamenáme významný úspěch pro islám, Mohammede. Zásadní úspěch.“

Mohammed si ani v nejdivočejších snech nepředstavoval, že by jeho přítel vlastnil ničivou sílu jaderné bomby. „A koho chceš zabít?“

„Prezidenta,“ prohlásil al-Yamani hrdě. „Samotného prezidenta.“

SEDMDESÁT

Všechny čtyři richmondské televize uvedly večerní zprávy reportáží o nehodě. Totéž provedly dvě washingtonské redakce celoplošných televizí. Pátrání dosud probíhalo a velmi málo věcí dokázalo diváckou obec rozpálit tolik jako starý dobrý hon na pachatele. Reportéři a kameramani byli v nemocnici, kde se zraněný policista zotavoval z operace hlavy; byli na místě činu; a byli i u stanice hanoverského šerifa.

Během zpráv v šest hodin šerif Randal McGowan pustil záznam srážky, kterou zachytila kamera umístěná na palubní desce policistova vozu. Kolize byla tak šokující a násilná, že bylo téměř jisté, že ji do zpráv v jedenáct zařadí každá stanice od Charlotte po Baltimore. Šerif McGowan sdělil reportérům, že hledají zelenobílý taxík, nejspíš ho řídí Mohammed Ansari, obyvatel Richmondu. Zveřejnili i Ansariho fotografii, jakož i krátký popis druhého auta, které odjelo z místa činu. Šerif McGowan velmi jasně prohlásil, že druhý vůz, tmavozelený pick-up Ford F-150 s přívěsem, se hledá jen za účelem výslechu ve věci opuštění místa činu.

Skip McMahon trval na poslední části. Byl s šerifem McGowanem a zvláštním agentem majícím na starost oblast Richmondu v úzkém kontaktu několik posledních hodin. Zátarasy na silnicích, rozestavěné místními policejními složkami, zatím nic nepřinesly a byl vyvíjen velký tlak obrátit se o pomoc na média. Velký zlom představovaly záběry z kamery.

Poznávací značku sice nezachytily, ale podařilo se identifikovat taxislužbu. Po krátkém prověření potvrdil dispečer služby, že jeden jejich taxík se skutečně již skoro tři hodiny neohlásil. Když McMahon se svým týmem slyšeli, že řidič se jmenuje Mohammed Ansari, jejich podezření se zvětšilo. Rychlé prověření protiteroristické databáze CIA to ještě zhoršilo. Podle jejich záznamů imigroval Ansari do Ameriky z Afghánistánu koncem osmdesátých let s pomocí CIA. Po 11. září ho CIA vyslechla a dotazovala se na jeho vztahy s kým jiným než s Mustafou al-Yamanim. V té době do zápisu uvedl, že Ameriku miluje a postupem al-Ká’idy se cítí dotčen.

Rapp kdovíproč o pravdivosti tohoto prohlášení pochyboval. Začínala se k tomu přidávat i fakta. Zástupce šerifa zastaví pick-up, má pocit, že poznal Zubaira, o němž věděli, že ho naverboval al-Yamani, a zničehonic ho přejede taxík a za jeho volantem sedí člověk, jenž s al-Yamanim bojoval bok po boku před dvaceti lety v Afghánistánu. Bylo vyloučeno, že by šlo o náhodu.

Začínali se obávat nejhoršího, když Reimerův protějšek z Ruska zavolal jisté dobré zprávy. On a jeho lidé právě provedli pečlivý průzkum oblasti, kde se zkoušela atomová demoliční munice. Odkryta byla jen jedna ze čtyř děr, kde došlo k nepodařeným testům. Rusové se omlouvali, ale zároveň vyslovili přesvědčení, že Američané zachytili jediný chybějící kus jaderného materiálu. Kromě toho tým pro pátrání po zbraních hromadného ničení FBI z richmondské kanceláře provedl zběžnou prohlídku Ansariho domu a jeho skříňky v taxislužbě, a nezjistil žádnou stopu po radiaci.

Co tedy měli v tom přívěsu? Reimer i McMahon se domnívali, že jde nejspíš o improvizovanou bombu z hnojiva a benzinu. V protiteroristických kruzích byla označována za bombu chudých, moderní a mnohem větší verzi Molotovova koktejlu. Nešlo vyloučit ani špinavou bombu, ale ta se mnohem hůře odpalovala, byla tudíž méně pravděpodobná. Panovala shoda, že al-Ká’ida se chystá provést nějaký útok navzdory nezdaru v Charlestonu. Rapp s McMahonem se shodli na plánu a oba se nejprve spojili se svými šéfy, než ho uvedli do praxe.

Pátrat po Zubairovi s al-Yamanim a zároveň je upozornit, že po nich jdou, by bylo zlé. Mohlo by je to přimět k dřívějšímu odpálení bomby, změně terčů nebo jen ke zmizení. Rapp se zatvrzele bránil riziku, že by je mohli varovat, takže bylo rozhodnuto, že nejlepší způsob, jak postupovat ve vyšetřování, aniž by je varovali, bylo učinit středem pátrání Ansariho a jeho taxík.

Nedlouho poté, co se příběh rozletěl éterem, obdrželo šerifovo oddělení v Hanoveru dva telefonáty. První pocházel od muže, který v uvedené době venčil psa nedaleko Tunstallu. Ohlásil, že si vybavuje zelenobílý taxík, který uháněl kolem něj na východ a jel prý velmi rychle. Právě proto si ho zapamatoval. Když se ho ptali na pick-up s přívěsem, už si tak jistý nebyl, ale vybavoval si snad druhý vůz. Muž měl starší a roztřesený hlas, takže šerifův zástupce, který telefonát přijímal, nepřikládal té stopě větší váhu, dokud o pár minut později neobdržel další hovor. Tentokrát volala žena z místa nedaleko Plum Pointu, a ta hovořila velmi konkrétně.

Šla totiž v danou dobu na konec příjezdové cesty pro poštu. Věděla přesný čas, protože pro poštu chodila každý den ve stejnou dobu. Stála na konci příjezdové cesty, když se zatáčkou kolem ní prohnal taxík i pick-up. Zástupce šerifa se jí zeptal, zdali to ví jistě, a ona řekla, že ano, protože si vzpomínala, že se jí hlavou honily dvě věci. Jednak Co dělá městský taxík takhle daleko až u Plum Pointu a pak Co její sedmnáctiletý syn blbne a uhání za ním. Ukázalo se, že její syn má taky tmavozelený pick-up Ford F-150. Jako další důkaz jejích pronikavých duševních schopností sdělila zástupci, že se na zprávy v šest hodin dívali se synem společně. Po zveřejnění zprávy o srážce policisty její syn prohlásil, že to je asi ten důvod, proč ho dnes odpoledne dvakrát stavěla policie.

McMahon osobně té ženě zavolal a promluvil si s ní. Poté, co mu paní Molly Starková sdělila svůj příběh, požádal McMahon, jestli si může promluvit s jejím synem. Po dvou minutách rozhovoru s ní a po minutě s chlapcem měl jistotu. Jako většina kariérních policistů nepotřeboval detektor lži, aby zjistil, jestli mu někdo lže, stačilo pár dobře položených otázek a pozorné ucho.

Když McMahon oznámil tenhle nový vývoj událostí, všichni v hlídkové místnosti protiteroristického střediska si oddychli. Teroristé prchali na východ a na jih, dál od Washingtonu. Po další diskusi s policií státu Virginie se dozvěděli, že mezistátní dálnice 64 mezi Richmondem a Norfolkem byla kompletně pokrytá během té srážky i po ní. Kvůli zálivu Chesapeake a mnoha přítokům, které představovaly přirozený silniční zátaras, bylo teď o něco snadnější zúžit prohledávání. Začínalo to víc a víc vypadat, že se někam ukryli. Tým FBI pro záchranu rukojmích byl v pohotovosti v Quantiku, všichni určitě naštvaní, že přišli o volný víkend, ale byli za to placeni. Díky helikoptérám byli od oblasti vzdáleni jen třicet minut. Rapp využil příležitosti, aby poznamenal, že Tým 6 jednotek SEAL je ještě blíž, v Little Creeku ve Virginii. Tuhle poznámku by ostatní zvláštní agenti FBI zuřivě odmítli, kdyby to pronesl někdo jiný než Rapp. Americká půda byla územím FBI, ne armády. Jak jednoduché.

Když stáli nad mapou Virginie, McMahon se rozhodl zvýšit úsilí. Řekl jedné ze svých podřízených, aby sepsala tiskové prohlášení. Chtěl, aby do toho zapojili nové informace o posledních kontaktech, a chtěl tam uvést, že podezřelí mohou být ozbrojení a nebezpeční. Když žena odcházela, McMahon jí řekl, aby to poslala do všech zpravodajských kanceláří mezi Washingtonem a Virginia Beach.

SEDMDESÁT JEDNA

Washington, D.C.

Rapp se vytratil, aby se spojil s Kennedyovou. Odjela z města kolem čtvrté se synem a matkou na víkend do domu, který si pronajali na pláži v Ocean City v Marylandu. Bydleli tak jen pár domů od její sestřenice, která měla spoustu dětí, s nimiž si Tommy mohl hrát. Kennedyová to na sobě nedávala znát, ale Rapp věděl, že ji to stresuje. Plánovali tuhle cestu už rok. Sestřenice je zvala, aby bydleli u ní v domě, ale to nebylo praktické. Kennedyová s sebou měla ochranku, muže s širokými rameny, velkou chutí k jídlu a silnými pistolemi, a bylo potřeba je někde ubytovat a nasytit.

Kennedyová se snažila přimět Rappa k odjezdu do Wisconsinu, když mu říkala, že by mohla odložit svůj odjezd a dohlédnout na poslední vývoj situace v Richmondu. Rappovy myšlenky se okamžitě stočily k jejímu synovi Tommymu. To děcko už zažilo víc než dost zklamání. Jeho matka pracovala nejméně šedesát hodin týdně, jeho otec bydlel na protilehlém pobřeží. Mluvil o tom výletu už celé měsíce. Svým typicky neurvalým způsobem to Rapp připomněl Kennedyové, načež ona se jen netypicky bránila. Nakonec ale vytušila, co má Rapp na srdci, a odjela se svým synem, matkou a ochrankou.

Rapp s ní mluvil před asi hodinou a půl, chvíli poté, co jejich kolona přejela Bay Bridge. Teď zvedl telefon jeden z jejích bodyguardů a o minutku později už byla u telefonu Kennedyová.

„Jak se má Tommy?“ zeptal se Rapp.

„Skvěle. Líp to nejde. Pobíhá po pláži s ostatními dětmi a hledají dřevo na táborák.“

Rapp podle jejího hlasu poznal, že si to užívá. „Dobře. Nezapomeň ho ode mě pozdravovat.“

„Neboj. Co se děje?“ zeptala se.

Rapp ji informoval o pátrání a řekl jí o Reimerově rozhovoru s jeho ruskými protějšky. Obě zprávy ji zjevně uklidnily. Byly to první dobré zvěsti, které se dozvěděla od doby, kdy zjistila, že CIA pomohla Mohammedu Ansarimu při imigraci do Spojených států. Jakmile se tahle informace zveřejní, budou jí chtít utrhnout hlavu, třebaže v té době sloužila jen jako nižší důstojník.

Celé odpoledne Kennedyovou trápila jedna věc. Dnes večer se konala státnická večeře na počest hlavních mocností druhé světové války: Ameriky, Velké Británie a Ruska. Byla by to ideální příležitost pro útok. Jediné, proč ještě nezavolala prezidentovi, byl fakt, že už se nacházel v Camp Davidu, kde s britským premiérem hráli golf. Na tomhle místě jim nic nehrozilo. Shodla se s Rappem, že je nejlepší držet se stranou od FBI a místních. Přece jen však udržovala těsný kontakt s Jackem Warchem, zvláštním agentem majícím na starost prezidentovu ochranku složenou z členů Tajné služby.

Věděla, že prezident se v téhle chvíli vrací do Bílého domu na palubě Marine One s britským premiérem. Nejspíš měli zpoždění. Nic z toho Warcha nepřekvapilo, protože prezident se v nedávné době stal svou nedochvilností pověstný. Ruský prezident měl taky zpoždění. Toho zdržely neobyčejně silné větry nad oceánem. Právě dorazil na ruské velvyslanectví a do Bílého domu měl přijet až na devátou večer, o hodinu a půl později. Kennedyová si pak promluvila přímo s Reimerem, a ten jí zaručil, že na základě materiálu, který nalezli v Charlestonu, by je senzory v hlavním městě i kolem něho upozornily na případnou snahu vpašovat do centra jadernou zbraň.

Rapp jí právě dopověděl podrobnosti o pátrání, a ona se ho zeptala: „Jaký z toho máš pocit ty, Mitchi?“

„Podle mě se někde ukryli. Mluvíme o pěti mužích, kteří vypadají, jako by pocházeli z Blízkého východu, a pohybují se v části země, kde žije spousta penzionovaných vojáků… Kdyby ukradli nějaké auto, určitě bychom se o tom doslechli.“

„Pokud by je někdo viděl.“

„To je jiná věc. Byla jsi tam. Není to tak daleko od Farmy.“ Rapp hovořil o Camp Perry, kde CIA cvičila všechny své nové rekruty. Je tam spousta lesů. Množství pěšin a cestiček, kde by se člověk mohl schovat.“

„A ty si pořád myslíš, že to místní policie zvládne?“ zeptala se.

„Jsou prozatím naší nejlepší možností, ale jestli v lese najdeme opuštěné auto, radši bych tam poslal SEAL, aby je vypátrali.“

„No,“ řekla a přemýšlela o dopadech, „víš, jak tohle dopadne.“

„Už jsem jedno kolo dohadů absolvoval, ale ty i já víme, že je to tak lepší. Tým pro záchranu rukojmích je špička v kontrolovaném prostředí, ale není tolik zvyklý na průzkum v lesích.“

„Souhlasím. Tenhle most překročíme, až a jestli vůbec budeme muset. Zatím mě informuj o novém vývoji.“

„Spolehni se.“

Kennedyová zavěsila a stála v kuchyni, dívala se velkými dvojitými posuvnými dveřmi na terasu a vodu za ní. Někde na pláži slyšela smích a křik jejího syna a dětí její sestřenice. Přála si, aby aspoň jednou od toho mohla zmizet. Zavřít se před tím a žít jako normální člověk. Šéf její ochranky stál v hale u kuchyně a sledoval ji.

„Carle,“ řekla, „zavolejte prosím do Langley a řekněte jim, aby mi připravili helikoptéru pro případ potřeby.“

„Jistě.“

Kennedyová pak zpaměti vytočila další číslo a podívala se na hodinky. Bylo skoro půl osmé. Zvláštní agent Warch odpověděl po prvním zazvonění. „Jacku, tady Irene. Už jste zpátky v Bílém domě?“

„Skoro. Vím, že to je k nevíře, ale máme zpoždění.“

„Takže teď jste ještě na palubě Marine One?“

„Ano.“

Kennedyová se na chvilku zamyslela a řekla: „Jacku, potřebuju od tebe laskavost. Je to víceméně spíš prevence.“ Kennedyová mu vysvětlila, co potřebuje, a po chvíli přemlouvání agent řídící prezidentskou ochranku svolil.

SEDMDESÁT DVA

Peggy Stealeyová přijela na večeři v dlouhé černé limuzíně s předsedou DNC Holmesem. Když vystupovala ze zadního sedadla, dlouhý rozparek jejích večerních šatů se rozevřel a odhalil nahou opálenou nohu, jež upoutala pozornost i vojenské čestné stráže rozmístěné po stranách dveří. Přijala Holmesovu paži a elegantně kráčela po schodech pod severním přístřeškem Bílého domu. Blesky fotoaparátů se snažily zachytit tu úchvatnou plavovlásku, jež vypadala, jako by spíš patřila na červený koberec při udělování cen než na státní večeři v Bílém domě. Dvojice vstoupila do Bílého domu a okamžitě jim byla nabídnuta sklenka šampaňského. Stealeyová si jednu vzala, ale Holmes odmítl. Už dříve oznámil svůj úmysl vyhnout se té břečce, kterou na podobných akcích servírovali, a držet se vodky Belvedere, což samozřejmě znamenalo, že kolem desáté bude jako Dán. Holmes měl za to, že kterákoli láhev vína, šumivého či jiného, stojí za povšimnutí pouze v případě, že na cenovce je nejméně trojciferná číslice. Na podobné události by preferoval spíše čtyři, ale s Holmesem se o tom nikdo nebavil. Kdyby ano, znamenalo by to, že nejspíš očekávají, že to sám zaplatí, nebo dokonce poskytne desítku beden ze své soukromé sbírky. K tomu by nikdy nesvolil. Jediný hřích horší než pití laciného vína bylo mrhání dobrým vínem pro lidi, kteří je nedokážou ocenit.

Holmes vypadal jako hokejový obránce, když si razil cestu křížovou halou k Východní místnosti a baru. Cestou způsobil on i Peggy poměrně velký rozruch, polovina mužů ho sledovala ze zištných důvodů. Ostatní civěli na jeho společnici. Holmes odmítal veškeré žádosti o rozhovor.

„Víš, jak to je,“ řekl nejméně třikrát. „Nejdřív si vezmu skleničku.“ Jako předseda DNC měl pod palcem finance strany a peněz nebylo nikdy dost.

Když konečně dorazili k baru, Holmes se postavil k jedné straně a mávl na barmana. U baru už se utvořily dvě fronty poslušně čekajících lidí. Holmes nečekal ve frontách, tím méně když měl žízeň. Několik lidí začalo drmolit o nedostatku slušnosti.

Barman k němu přišel a Holmes mu vsunul do dlaně složenou stodolarovou bankovku a zašeptal mu do ucha: „Belveder s ledem, dvojitý, a dvojitý tonik.“

Muž se podíval na bankovku a řekl: „Pane, tohle je bezplatný bar.“

„Já vím. To je spropitné.“

„Ale já nemůžu…“

„Ale můžete,“ řekl Holmes netrpělivě. „A pospěšte si. Mám žízeň.“

Barman odešel pro jeho drinky.

Stealeyová se otočila holými zády k lidem ve frontě. „Několik lidí se na vás velmi nevstřícně dívá, pane předsedo.“

Holmes se podíval přes její rameno a nasadil nepříjemný úsměv. „Oni se nedívají na mě. Všichni civí na tebe. Myslí si, že jsi filmová hvězda.“

Stealeyová se vřele usmála. „To je pěkný kompliment, Pate.“

„Jo, buď to, nebo tě mají za drahou holku na telefon.“

Úsměv byl ten tam a místo něj se objevil úšklebek.

„Mělo by ti to lichotit. Už jsi viděla, jak k nakousnutí jsou některé holky na telefon v tomhle městě?“ Škleb nemizel a Holmes tedy rýpal dál. „Snažím se ti jen říct, že jsi neuvěřitelně pohledná žena. Dnes večer vypadáš fantasticky.“

Stealeyová vzdychla a zavrtěla hlavou. „Patricku, existují lepší způsoby, jak něco takového říct, než mě rovnou přirovnat k prostitutce.“

Konečně přinesli pití, protože Holmes netušil, co má na mysli. Neřekl přece prostitutka, ale holka na telefon, a to byl podle něj v tomhle městě nebetyčný rozdíl.

Vzal si od barmana sklenice a řekl mu, že tak za deset minut se staví pro nové. Podal Stealeyové její sklenku a s britským přízvukem řekl: „Jak jsem již prohlásil, dnes večer jsi okouzlující.“ Zvedl svou sklenici na přípitek. Ve svém smokingu vypadal velmi pohledně a ona v blýskavých tmavomodrých večerních šatech doslova úchvatně. Kdyby všechno proběhlo dobře, tak ji dnes večer konečně dostane do postele. Oba se napili a usmáli se na sebe. Věděl, že ona to ví, a ona věděla, že to ví i on, a pořád dokola.

Stealeyová odložila svou sklenku šampaňského na podnos procházejícího číšníka a otočila se, aby si prohlédla nádheru Východní místnosti. Konaly se tu svatby, smuteční události, bezpočet oslav, některé historické, jiné bezvýznamné, to všechno se dálo v nejúžasnější místnosti domu. Zdejší atmosféra byla nakažlivá. Tohle byla moc. V moderní Americe neexistovalo nic, co by se víc podobalo královskému dvoru.

Přistoupil k nim nějaký senátor, jehož jméno si Stealeyová nedokázala vybavit, a podal jí ruku. Stealeyová jeho gesto opětovala a byla překvapená, když muž její zápěstí uchopil a políbil jí ruku.

„Pate,“ řekl senátor Holmesovi, aniž by spustil oči ze Stealeyové. „Představ mi prosím tuhle úchvatnou ženu.“

„Je to moje snoubenka, Harry, takže si nech zajít chuť.“ Holmes uchopil Stealeyovou za paži a vedl ji pryč. „Nejsem sice z nejpočestnějších, ale tenhle člověk je ztělesněním neřesti.“

„Kam mě vedeš?“ zeptala se Stealeyová, když s ní Holmes smýkal přes část parketu a vedl ji mezi několik stolů.

„Zahlédl jsem našeho budoucího viceprezidenta s chotí.“

Stealeyová ztuhla, ale už bylo pozdě. Stokes a jeho žena, myš, na ně oba mávali. Holmes se pořádně napil vodky a zvedl sklenku. O zlomek vteřiny později stáli přímo před ministrem spravedlnosti a jeho ženou, Stealeyová napjatá jako prkno a Holmes nadšený jako nikdy.

„Libby, moc rád tě vidím.“ Holmes byl snad o hlavu vyšší než ta žena. Sklonil se a vřele ji políbil na tvář.

„Taky tě ráda vidím, Pate.“ Vlídně ho hladila po paži. „Moc ti to dnes večer sluší a…“ Odmlčela se a otočila své velké hnědé oči ke Stealeyové.

Stealeyová tam stála se svým nejdokonalejším falešným úsměvem na porcelánové tváři. A je to tady, říkala si. Zase mě zadusí tou svou vlídností.

„Podívejte na tu krásu.“ Elizabeth Stokesová ustoupila o půlkrok dozadu a prohlédla si Stealeyovou od hlavy k patě. „Peggy, přísahám, že jste jediná žena, kterou znám, která je rok od roku krásnější.“

„Elizabeth, jste až příliš laskavá.“ Ženy si vyměnily polibky do vzduchu, aby si nepoškodily make-up.

„Ale už naposledy, Peggy, říkejte mi Libby.“

Stealeyová přikývla a nechávala falešný úsměv na místě. Přivádělo ji k šílenství, že téhle ženě táhlo na padesát, a pořád chtěla, aby ji lidé říkali tou dětinskou zdrobnělinou. „Libby,“ pronesla přehnaně, jako by mluvila s dítětem. „Vy taky vypadáte velmi krásně.“

„Krásně,“ ušklíbl se Holmes. „Vypadáš úžasně.“

„Mockrát děkuju.“ Libby předvedla miniaturní holčičí pukrle a zamrkala na Holmese svými dlouhatánskými řasami.

Stealeyová věděla, že to je její nejsilnější zbraň. Už mockrát ji viděla v akci. Ty velké postelové oči a přirozeně husté řasy uměly zamotat chlapům hlavu. Stealeyová měla chuť říct jí od plic, že se vyspala s jejím manželem, a konečně skoncovat s tou neupřímností, ale zároveň si uvědomovala, kam by to vedlo. Libby byla matka a udělala by všechno, aby ochránila své hnízdo. Martin byl příliš zbabělý, takže by se přimkl ke své ženě. Nepřipadalo v úvahu, že by ji opustil, a ona věděla, že už ho stejně ani nechce.

„Tak co,“ řekl Holmes mnohem tišším hlasem. Všichni se přiklonili blíž. „Už ti manžel sdělil tu velkou novinu?“

Stokes se skoro okamžitě zatvářil nepříjemně. „Já myslím, že je to ještě příliš předčasné, ty ne?“

„Ne, podle mě není,“ řekl Holmes a široce se usmál.

„Jakou velkou novinu?“ zeptala se paní Stokesová rozrušeně.

Stokes se znovu napil a zavrtěl hlavou.

„Ale no tak,“ popichoval ho Holmes. „Dovolíš mi, abych jí to řekl?“

Stokes se konečně usmál. „No dobře, tak mluv, ale miláčku, věř mi, že jsem ti to ještě neřekl z toho důvodu, že to ještě není stoprocentně jisté.“

„To bude, až naprší a uschne. Ale na druhou stranu, ty tady dnes večer jsi a viceprezident ne.“

„Copak se chystá?“

Stealeyová se dívala, jak se Libby Stokesová přitulila ke svému manželovi jako kočka v horku.

„Můžu jí to říct?“ zeptal se Holmes.

Stokes přikývl.

„Dobře.“ Holmes jí nabídl rámě. „Nechtěla bys mě doprovodit k baru, Libby? Musím si nechat doplnit skleničku a cestou se s tebou podělím o tu báječnou zprávu.“

Libby se zachvěla jako vzrušené dítě a byli pryč. Stealeyová je sledovala se směsicí znechucení a pobavenosti. Doufala, že Holmes jí taky řekne, že jí to sluší jako holce na telefon. Cítila na svém obnaženém krku dech svého šéfa a pomalu se otočila. Měl v očích ten pohled. Ten, který míval jen tehdy, když u toho nebyla jeho žena.

„Vypadáš nádherně,“ zašeptal, „a voníš stejně tak.“

Kdyby byli sami, Stealeyová by zvažovala další ránu do rozkroku, ale toto místo samozřejmě nebylo ideální pro to, aby mohla naplno projevit zápornou stránku jejich mileneckého vztahu.

„Škoda, žes dnes přivedl svou ženu.“

Stokes tam ostražitě postával, věděl, že si s ním hraje, ale nemohl si pomoct. „Proč to říkáš?“

Stealeyová se předklonila, rty se skoro dotýkala jeho ucha. „Protože jsem si tě chtěla odvést k sobě a tam tě svázat.“ Pak se od něj nonšalantně odtáhla a řekla: „A hele, tamhle je Valerie. No, tak třeba někdy jindy.“ A na ta slova odešla a nechala svého šéfa a bývalého milence o samotě, takže se mohl topit ve směsici pocitů a touhy, která mu proudila mozkem a jinými částmi těla.

SEDMDESÁT TŘI

Washington, D.C.

Bylo těsně po deváté, když Reimer vešel do služebny Protiteroristického střediska s poměrně znepokojeným výrazem ve tváři. Rapp dnes již podruhé dotelefonoval se svou ženou. Znovu se jí omluvil, ona řekla, že to chápe, i když to tak moc neznělo. Nechtěl ji zklamat, takže slíbil, že hned ráno nasedne na první letadlo. Řekla, že na něj počká na konci mola v bikinách. Zasmál se, ona ne. Už měla po krk toho, jak se musí o svého muže dělit, a on jí to neměl za zlé. Policie státu Virginie spolu s několika místními a okresními úřady zřídily několik kontrolních bodů kolem oblasti, kde byly vozy naposledy spatřeny. Teď, když se setmělo, zastavovali každý vůz, který mířil do oblasti i z ní. Kdyby se nic neobjevilo, byli připraveni zahájit ráno prohlídku dům od domu. Reimer otevřel dveře na můstek, a místo toho, aby vstoupil, pokynul Rappovi s McMahonem, aby šli za ním. Vešel přímo do McMahonovy kanceláře, ale nesedl si. Když za ním McMahon s Rappem dorazili, zavřel pečlivě dveře a řekl: „Právě mi volal jeden z mých lidí, a co vám řeknu, se vám líbit nebude.“ Reimer se tvářil velice nešťastně.

„CDC z Atlanty zjevně dnes odpoledne zavolal nějakému magorovi na ministerstvo energetiky a ohlásil smrt jednoho člověka v jedné z místních nemocnic na otravu ozářením.“ Žíly na Reimerově krku se napjaly. „Ten debilní byrokrat se víc zajímal o to, aby už vypadl z města na víkend, než o národní bezpečnost, takže místo aby zvedl telefon a zavolal přímo mně, poslal mi e-mail… jeden z osmasedmdesáti, co jsem dneska dostal, a ten debílek to ani neoznačil za naléhavé.“

Kromě slovíčka ozáření a odkazu na CDC – Středisko kontroly nemocnosti, Rapp neměl ponětí, co to znamená. „Paule, asi tě nesleduju.“

„Ten člověk zemřel na ARS… akutní radiační syndrom. Právě jsem domluvil s lidmi z nemocnice. Doktor, který ho léčil, se domnívá, že byl vystaven nejméně dvěma stům grayům.“

„A to znamená co?“ zeptal se McMahon.

„To znamená, že byl v kontaktu s něčím hodně horkým. Na něco takového v běžném životě nemůžeš narazit.“

„Je ten člověk Arab?“ zeptal se Rapp.

„Ne. Je původem z Mexika, bydlí v Laredu v Texasu. Zjevně počátkem týdne vyzvedl náklad v Mexiku a odvezl ho do Atlanty. Vyložil náklad, pak šel dotankovat palivo a u pumpy omdlel.“

„Neříkej mi, že ten náklad odvezl do skladiště, co patří těm dvěma, co sedí ve Fairfaxu.“

„Nevíme o tom, ale pochybuju. Kdyby v tom skladišti bylo něco takhle žhavého, týmy pro hledání zbraní hromadného ničení by si toho všimly. Víme ale, kde je ten vůz, a CDC má tým, který to tam vyrazil prověřit.“

„A co ten tahač, co s ním překročil hranice?“

„Snažíme se dovolat někomu z přepravní společnosti, ale jejich kanceláře jsou o víkendu zavřené.“

„Ale víme, kde je náklaďák, ne?“ zeptal se McMahon.

„Ano“

„No, papíry by měl mít v kabině.“ McMahon zvedl telefon a vytočil číslo atlantské kanceláře. „Pošlu pár agentů to tam prověřit. Máš adresu?“

Reimer mu podal list papíru s informacemi.

Rapp se ho zeptal: „Takže se nám snažíš namluvit, že podle tebe existuje i druhá bomba?“

„Nevím to jistě, ale tahle shoda náhod se mi ani trochu nelíbí.“

„Já myslel, že tvůj ruský protějšek si byl jistý, že chybí jen jedna z bomb?“

„Byl si jist tím, že chybí jen jedna nevybuchlá atomová demoliční munice.“

„Co tím chceš říct?“

„Na té střelnici leží poházených desítky nevybuchlých bomb. Všechno od demoličních munic po velké megatunové bomby určené pro mezikontinentální balistické střely.“

„Likvidátory měst?“ zeptal se Rapp v šoku.

Reimer přikývl, ale řekl: „Netuším, jak by mohli vykopat jednu z nich. My jsme tyhle bomby při testech ukrývali kilometry pod zem. Jsem si jist, že Rusové udělali totéž. Abys jednu z nich dostal, musel bys rozjet pořádnou operaci.“

„A tvůj ruský přítel o tomhle ví?“

„Ano, už jsem s ním mluvil. Souhlasil s tím, co jsem ti právě řekl, takže přesouvají svůj průzkum na tu část střelnice, kde testovali menší hlavice pro střely s plochou dráhou letu a torpéda.“

McMahon zavěsil a vrtěl hlavou. „Atlantská kancelář už o tom věděla, dva agenti už jsou na cestě. Zatracená byrokracie. Nedokážeme komunikovat ani v rámci našich vlastních organizací. Co si počneme, až se do toho zaplete ještě ministerstvo vnitřní bezpečnosti?“

„Až k tomuhle dojde, jsme v bryndě,“ řekl Reimer. „Budou chtít zablokovat města, evakuovat lidi, a během toho se akorát budou plést všem do cesty. Už jsem do Richmondu poslal jeden z mých průzkumných týmů. Myslím, že tuhle bombu bychom měli za každou cenu najít. Pokud ten řidič umřel na účinky záření téhle bomby, když seděla na přívěsu za ním, bude to něco hodně velkého. To znamená, že moji lidé by to měli zaznamenat.“

„A co když se jim nějak podařilo vyhnout se kontrolám a už jsou ve městě?“ zeptal se Rapp. „Víš, že dneska je ta státnická večeře.“

Reimer rozhodně zavrtěl hlavou. „Přes vstupní senzory to určitě neprovezou. Celé město je jimi obklopeno, jsme napojeni na dopravní kamery. Stačí nejmenší zmínka a jsme u nich jedna dvě.“ Reimer luskl prsty.

„Doufám, že máš pravdu,“ řekl Rapp.

McMahon byl o něco váhavější. „Já nevím, Paule. Musíme zvážit celou otázku kontinuity vlády.“

Reimer se zamračil. „Viděl jsi, co se stalo začátkem týdne. Stačí náznak, že jsme někoho evakuovali z města, a novináři se na to vrhnou jako hyeny na shnilou mrtvolu. Když ho teď odvezeme z té státnické večeře, budou toho plné zprávy, a co potom zabrání těm teroristům, aby nevyhodili do vzduchu třeba Richmond nebo Norfolk? Padesát tisíc lidí je padesát tisíc lidí, ať je to tady nebo jinde.“

„Já vím, ale mluvíme o prezidentovi a klíčových členech kabinetu, šéfech Sněmovny i Senátu.“

„Viceprezident je v Kalifornii,“ odpočítával Reimer jména na prstech. „Ministr financí v Coloradu, dočasný předseda Senátu v Kentucky, velká část soudců Nejvyššího soudu je mimo město, skoro celý Senát i Sněmovna jsou mimo. Je volný víkend. Ta kontinuita de facto už funguje.“

„Ale mluvíme o prezidentovi, ministryni zahraničí, ministru obrany, šéfech Sněmovny i Senátu a o představitelích Velké Británie a Ruska.“

„To já vím, ale říkám ti, že když je evakuujeme, novináři to zveřejní a teroristi se to dozvědí, a jakmile se to stane, proč by riskovali cestu až do Washingtonu, když jsou všichni v trapu? K tomu přidej pravděpodobnou paniku veřejnosti, a moji lidi jsou prakticky bez šance tu bombu najít. Teroristi to pak prostě odpálí.“

Rapp si vzpomněl na něco, co mu Ahmed Khalili řekl během výslechu – že plánují zabít prezidenta. „Paul má pravdu. Jde jim o prezidenta, a když budou vědět, že ho nedostanou, tak prostě jenom zabijí tolik lidí, kolik budou moct.“

„A když se jim povede to dostat do Washingtonu a zabijí představitele Ameriky, Velké Británie a Ruska?“

Rapp pokrčil rameny. „Aspoň už nikdo nebude pochybovat o správnosti války proti terorismu.“

McMahon se podíval na svého přítele ze CIA a zamračil se.

Rapp natáhl ruku a dloubl ho do ramene. „Uklidni se… tahle státnická večeře nepotrvá celou noc. Zajistím, aby hned po jejím skončení prezident potichoučku odcestoval do Camp Davidu… a když do zítřejšího poledne tu věc nenajdeme, na odhalení památníku se nevrátí.“

McMahon se nad tím na chvíli zamyslel a trošku váhavě řekl: „Dobře, s tím bych souhlasil, ale je ještě něco, co bychom měli podle mě udělat.“ McMahon se podíval na Rappa. „A myslím, že s tím budeš souhlasit.“

SEDMDESÁT ČTYŘI

Virginie

Chtěl vědce zabít, ale v současnosti neměl k takovému kroku sílu. Al-Yamani odpočíval na pohovce v obývacím pokoji. Nemoc dostoupila do konečného stadia. Slabost, únava a nevolnost už téměř neustávaly. Bez ohledu na množství vody, které se snažil vypít, nedokázal uklidnit svá vyprahlá a opuchlá ústa. Hrdlo ho bolelo, z nosu, dásní a konečníku mu začalo krvácet. Na předloktích měl teď několik otevřených ran, vrchní vrstvy jeho pleti se začínaly odlupovat. Jeho část, ta slabší, si přála jen usnout a už se nikdy nevzbudit. To ale nemohl dovolit.

Příliš mnoho nocí se mu ve spánku zjevovala nádherná představa. Vždy plul po té samé řece zleva doprava. Nebe mělo překrásně modrou barvu, nikde ani mráčku. Všude byly lodě, malé i velké, plachetnice i motorové. Na břehu se shromáždily velké skupiny lidí. Panovala tam slavnostní nálada, za stromy na březích viděl alabastrové kupole a střechy velkého města. Hlavní město nepřítele. Tohle byl jeho osud. Proto zápasil o to, aby ještě aspoň jeden den zůstal naživu. Chtěl dojet až za zákrut té řeky, chtěl se podívat na nic netušící tváře bezvěrců, chtěl proplout až do jejich centra a rozpoutat tam džihád, který ukáže cestu pravým věřícím.

Hasan s Khaledem budou muset mít jeho sílu. Proto dovolil tomu slabému vědci, aby si je vzal s sebou. Když skončili montáž zbraně a uložili ji na loď, Zubair je donutil, aby se svlékli donaha, a pak je ostříkal vodou z hadice. Hráběmi pak sebral jejich oblečení a zahodil je za garáží. Pákistánec je pak zavedl do domu, přinutil je, aby se dlouho sprchovali a drhli se mýdlem. Aniž by to Zubair tušil, jeho snahy prodloužit svým muslimským bratřím život přijdou vniveč.

Jeho dva bojovníci teď přecházeli po domě v šatech toho sedmdesátníka, který zemřel na infarkt. Košile a kalhoty, které si vzal Hasan, mu poměrně padly, ale Khaled, jenž byl vyšší i svalnatější, si musel obléknout směšnou kombinézu, a ta mu byla zoufale malá. Oba teď byli v kuchyni a shromažďovali jídlo a vodu na cestu.

Al-Yamani viděl zprávy. Mohammeda velice rozrušilo, když viděl svou fotografii i popis na obrazovce. Rozhodnutí pomoci svému dávnému příteli se ukazovalo jako katastrofální. Dokonce zašel tak daleko, že v jednom okamžiku al-Yamanimu vyčetl, že mu zničil život. Al-Yamani si začínal uvědomovat, že jeho příteli chybí odhodlanost, již míval kdysi. Definitivní zklamání však ještě mělo přijít.

Hasan přišel a řekl al-Yamanimu, že všechno je připravené. Zásoby jídla i paliva jsou na palubě a loď je připravená k odplutí. Jelikož tam nikdo další nebyl, al-Yamani požádal Hasana, aby mu pomohl na nohy. Když stál, vstoupil do místnosti Mohammed a požádal ho o pár slov o samotě. Al-Yamani jeho přání vyhověl.

Mohammed promluvil, aniž by se díval svému příteli do očí. „Vím, že jsi říkal, že bys chtěl, abych jel s vámi, ale myslím, že raději zůstanu tady.“

„Víš to jistě?“

„Ano. Někdo tady stejně musí zůstat a dohlédnout na tu ženu.“ Al-Yamani přikývl, jako by ho to nenapadlo. „A co řekneš policii?“

„Budu předstírat nevědomost. Zavolal mi dávný přítel a požádal mě o schůzku. A co se týče toho dalšího… nic jsem nevěděl.“

Al-Yamanimu bylo jasné, že Mohammed o tom přemýšlel, ale nedomyslel to pořádně. Existovalo několik věcí, které by vysvětlit nedokázal. A právě ty by policii navedly na jejich stopu, což si al-Yamani nemohl dovolit. Měli před sebou téměř 300 kilometrů, a to jim podle Hasana potrvá přibližně čtrnáct hodin.

„Mrzí mě, že nás nedoprovodíš na posledním úseku téhle mise.“ Al-Yamani položil svému příteli ruku na rameno a oba šli pomalu ke kuchyni. Ženu přenesli nahoru, kde ji svázali v ložnici.

„Myslím, že už jsem došel daleko. Zůstaneš v mých modlitbách.“

„Noc chceš strávit tady?“ zeptal se al-Yamani a volnou rukou velmi nenápadně pokynul Hasanovi.

„Ano, asi ano.“

Al-Yamani se zastavil a otočil se k němu čelem. Uchopil muže za obě ramena a řekl: „Kéž tě Alláh provází.“ Koutkem oka viděl, jak se Hasan blíží.

„Tebe taky, můj…“ Mohammed tu větu nedokončil. Hasan totiž vrazil staršímu muži do zad jeden z dlouhých kuchyňských nožů.

Mohammed se svezl na zem a zemřel přesně na stejném místě jako před nějakou dobou majitel domu. Al-Yamani se podíval na obličej svého dávného přítele a zavrtěl hlavou. I ti, kdo bývali odvážní a silní, mohli zeslábnout. Mohammed byl jen dalším důkazem toho, jak Amerika dokáže člověka zkazit.

„Běž nahoru,“ řekl al-Yamani Hasanovi, „a zabij tu ženu. Pak nalož těla do lodi ke starci. Až odjedeme, hodíme je všechny do řeky.“

SEDMDESÁT PĚT

Washington, D.C.

Peggy Stealeyová seděla u stolku v rohu daleko od prezidenta a jeho vážených čestných hostů. Spolu s ní seděl její rádobypartner předseda DNC Holmes, vedoucí kanceláře Jonesová, tiskový mluvčí Tim Webber a další čtyři lidi, které neznala a o setkání s nimiž ani neusilovala. Tohle byla laciná místa, kam usazovali najaté pomocníky a politické přívržence. Mělo by ji těšit už jen to, že ji pozvali na státnickou večeři, ale cítila se trošku opilá a v nepříjemné náladě.

Věděla, proč se opila. Znovu se konal festival Pata Holmese. Všechny u stolu rozesmál. Pamatoval si jména všech lidí, každého zapojil do rozhovoru, všechny bavil nekonečnou zásobou svých veselých příběhů. Dokonce zašel tak daleko, že nechal k jejich stolku přinést tác s panáky. Před večeří objednal vodku a kořalku s příchutí zeleného jablka, všech deset požádal, aby si připili na demokratickou stranu, zatímco pozvedl vlastní sklenku vychlazené vodky. Nikdo se neodvažoval neposlechnout. Ne před Valerií Jonesovou. Ne pokud chtěli i nadále pracovat pro tuhle administrativu.

Stealeyová taky věděla, co jí zkazilo náladu. Ta metr padesát vysoká hnědooká myš v čele stolu vedle britského premiéra. Její šéf a jeho žena se utápěli v jasném světle svých honosných spoluhodovníků. Stealeyová držela hlavu vztyčenou a všimla si, že Stokes se po ní rozhlíží. Bude nad ním vždycky mít tuhle moc. Toužil po ní mnohem víc, než kdy toužil po své ženě. Jestli se stane viceprezidentem, vyspí se s ním, ale jen jednou. Budou to muset provést na nějaké zámořské cestě, kde ho opravdu dokáže zpracovat. Pěkně celou noc, aby ho to vyždímalo.

Pak ho nechá být a počká, jestli to dotáhne až na vrchol. Tohle byl klíč ke kontrole nad Martinem. Dá mu trošku ochutnat a pak, jestli se za čtyři a půl roku stane prezidentem, mu poskytne ještě jednu noc na připomenutí. Bude to vzrušující, svázat nejdůležitějšího člověka světa a mít nad ním nadvládu.

Dnes v noci se bude muset spokojit s Holmesem. Dá mu zapomenout na mrňavou Libby Stokesovou. Nechtěla ale k němu domů. To by mu poskytlo příliš velkou nadvládu. Její byt taky nepřicházel v úvahu. Chtěla od něj odejít, nechtěla čekat, až se ráno vyhrabe z postele a zmizí. Pak by se musela během dne trápit obligátním vzkazem nebo dokonce tím, že by jí poslal květiny. Ne, donutí ho, aby objednal pěkný hotelový pokoj, a jestli se ještě jednou zmíní o Libby Stokesové, bude pykat. Věděla přesně, jakým pohybem to provede. Až skončí, chiropraktik ho bude dávat dohromady celý rok.

Zvonění mobilního telefonu ji vrátilo zpět do reality. Stealeyová otevřela svou kabelku pošitou korálky a vytáhla telefon. Víc než jen trochu ji překvapilo, když viděla, kdo jí volá. Chvíli přemýšlela, že to nezvedne, ale pak se rozhodla, že je to příliš lákavá příležitost, než aby si ji nechala ujít. Bude tak příjemné říct tomu neblaze proslulému obhájci Tonymu Jacksonovi, že je právě v Bílém domě na státnické večeři s prezidentem Ruska a premiérem Velké Británie.

Stiskla zelené tlačítko a přiložila si telefon k uchu. „Peggy Stealeyová.“

Sebevědomý úsměv na její tváři zmizel takřka okamžitě, jakmile uslyšela až mrtvičně rozzuřeného Tonyho Jacksona, který jí do největších detailů a s neslýchanou vulgárností popisoval, co udělá jí osobně a ministerstvu spravedlnosti obecně.

SEDMDESÁT ŠEST

Ahmed al-Adel seděl sám ve své cele se zhasnutými světly už skoro hodinu. Odhadoval, že už asi deset hodin s ním nikdo nepromluvil. Žádné čtení, rádio, televize, žádná komunikace od doby, co po obědě mluvil se svým právníkem. Neměl hodinky, nedokázal odhadnout čas, ale zdálo se, že světla se zhasínají po desáté večer.

Byl na samotce, takže neměl žádný kontakt s jinými vězni a jen zřídkavý se strážnými. Třikrát denně mu přinášeli a odnášeli jídlo. Předpokládal, že ho sledují kamerou na stěně proti jeho cele. Tohle všechno mu vyhovovalo. Neměl chuť s kýmkoli mluvit. I jeho právník ho štval. Jackson začínal pochybovat o jeho slovech.

Horší nicméně bylo, že Jackson už prokazatelně zalhal. Řekl mu, že neexistuje šance, aby ho drželi ve vězení celý prodloužený víkend, pokud ho formálně neobviní. Místo toho se ale federálové rozhodli ho držet jako zásadního svědka. Jackson mu řekl, že americká arabská komunita v Atlantě, Miami, Baltimore a New Yorku obdržela zatykače. To nebyla dobrá zpráva, ale al-Adel nechtěl dát Jacksonovi najevo, jak ho to trápí. Musel aspoň ještě jeden den předstírat nevědomost. Nezáleželo na tom, jestli bude žít, hlavně aby jeho smrt přišla rychle a bezbolestně. Al-Adel byl připraven na mučednictví. Slíbili mu, že jeho stěžejní podíl na téhle operaci bude řádně zaznamenán. Celá Arábie se brzy dozví o jeho významu.

Rachocení těžkých dveří, které se otevřely a zavřely, ho vytrhlo z úvah o významnosti. Slyšel kroky v chodbě. Nebyl si jist, jestli jsou tu víc než dva lidé, ale rozhodně jich bylo víc než jeden. Na druhé straně jeho mříží se najednou objevili dva muži. Al-Adel viděl jen jejich zezadu ozářené siluety, ale podle uniformy poznal, že jeden z nich je strážný.

Muž odemkl dveře do jeho cely a bez jediného slova odešel. Muž, který tu zbyl, neotevřel dveře hned. Místo toho vytáhl z kapsy telefon a vytočil číslo.

„Jsi tam?“ zeptal se tajemný muž. Chvíli poslouchal, a pak řekl: „Přeruš videokanál a vymaž všechno, co ukazuje, jak vstupujeme do budovy, nebo ji opouštíme.“

Muž uklidil telefon a bezchybnou arabštinou se otočil na al-Adela. Al-Adel seděl na své posteli, svíral svou přikrývku a hrůza prostupovala každou jeho cévou. „Jsem Američan,“ řekl s víc než mizivou odvahou. „Chci mluvit se svým právníkem.“

Muž na druhé straně mříží neodpověděl slovy, ale smíchem, z nějž bylo jasné, že se nebojí ničeho, co al-Adel může říct nebo udělat, smíchem, který byl zabarvený hlubokou zlobou svědčící o tom, že se schyluje k něčemu nepříjemnému.

SEDMDESÁT SEDM

Obrat nastal po druhém telefonátu z Atlanty. Tým CDC pro vyhledávání nebezpečných materiálů – Hazmat – objevil nákladní vůz, který byl skutečně hodně horký. Podle předpokladu tam našli papíry vztahující se k cestě z Mexika do Atlanty. Vůz se nacházel nedaleko od parkoviště kamionů a Hazmat těsně po svém příjezdu objevil i přívěs. I ten byl kontaminovaný, ale větší vypovídací hodnotu měla hromada odhozených oblečení, olověné zástěry a známky radiace, které našli za nedalekým přívěsem.

Reimer všechny tyhle informace předával McMahonovi s Rappem. Tým označil za zdroj záření Pu-239, neboli plutonium, primární izotop používaný v palivovém jaderném materiálu a pro výrobu zbraní. Poněkud pozitivnější zpráva byla, jak jim právě sdělil Reimer, že podle předpokladu je toto zařízení extrémně nestabilní a vykazující kvanta záření, díky čemuž jej senzory kolem Washingtonu snadněji odhalí.

Po Reimerově telefonátu McMahon Rappa překvapil. Rapp věděl, že ten dlouholetý agent je schopen podívat se na věci jiným způsobem, ale to, co navrhl, sahalo daleko mimo něco takového. Šlo o porušení zákona, něco, proti čemu Rapp nenamítal ani to nejmenší, ale pokud se pro to rozhodnou, nebude cesty zpět. Pro McMahona půjde o definitivní konec v kariéře a pro Rappa samotného možná taky. Přestože si tohle všechno uvědomoval, Rapp se rozhodl. V sázce bylo příliš mnoho, než aby to nezkusili.

Jen jediná věc ho nutila trošku ustoupit. Dokázal by se vypořádat s obviněním a odrazit dotírání médií, ale ne pokud by ho měli na videu. Stačil jeden telefonát Marcusi Dumondovi, počítačovému hackerovi ve službách CIA, a i tyhle obavy se rozplynuly. Chvíli poté už Rapp s McMahonem letěli po silnici 123 k Fairfaxu.

Bylo po desáté a v okolí federálního soudu a městského vězení panoval relativní klid. McMahon zajel se sedanem FBI k zadní části budovy a zatroubil. Otevřely se jedny velké dveře od garáže a vjeli do prostoru, kde vězni nastupovali do vozů. Prostor byl prázdný až na jednoho muže, jenž se tvářil, že ho netěší tady být.

McMahon s Rappem vystoupili z auta a přešli k muži. McMahon natáhl ruku: „Joe, moc si toho vážím.“

Muž zavrtěl hlavou. „Doufám, že víš, co děláš.“

„Jestli se pletu, jako že se nepletu, tak si to zodpovím.“ McMahon ukázal na Rappa. „Joe, tohle je Mitch Rapp. Mitchi, tohle je Joe Stewart z kanceláře šéfa policie.“

Oba muži si potřásli pravicemi. „Díky, že kvůli nám takhle riskujete krk,“ řekl Rapp.

„Jo, no, znám Skipa už dlouho, takže vím, že by to po mně nechtěl, kdyby to nebylo vážné.“

„Je to vážné, věřte mi.“

„Tak snad abychom šli.“ Stewart je vedl k těžkým ocelovým dveřím. Po chvíli se ozval zvonek a byli vpuštěni dovnitř. Čekal tam na ně zástupce z Fairfaxu. Stewart se podíval na mladšího muže a řekl: „Potřebujeme Ahmeda al-Adela. Máte ho tu na samotce.“

„A na co?“ zeptal se muž.

Stewart byl menší, ale nepřehlédnutelný. Zadíval se na mladíka a řekl: „Nestarejte se, na co ho potřebujeme. Je to federální zajatec. Když řeknu, dojděte pro něj, tak pro něj prostě dojdete.“

Mladík se okamžitě stáhl. Rapp udělal krok kupředu. „Půjdu s vámi.“

Muž pokrčil rameny. „Jak je libo.“

Zvonek otevřel další dveře a Rapp s mladíkem do nich vstoupili. Když kráčeli chodbou, zástupce se podíval přes rameno a řekl: „Hele, nejste vy ten Mitch Rapp?“

Rapp zavrtěl hlavou. „Ne. Nejste ale první, kdo se mě na to ptá. Dělám na ministerstvu spravedlnosti.“ Rapp si sice nemyslel, že by to jako alibi obstálo, ale bylo to lepší, než aby musel odpovídat na všechny mužovy otázky o tom, jaké to je, pracovat pro CIA a zabíjet zloduchy.

Když sestoupili po schodech a prošli dalšími dveřmi, vstoupili do tichého a ztemnělého bloku cel. Na konci průchodu muž odemkl celu, a než otevřel dveře, Rapp řekl: „Odtud už to zvládnu.“

Muž zaváhal. „Musím mu nasadit pouta. Tak zní pravidla.“

Rapp se sebejistě usmál. „O pouta se nestarejte. Já ho zvládnu.“

Mladík se ani nepohnul. „Mohl bych z toho mít potíže.“

Rapp ho odehnal. „Nestarejte se o to. Vraťte se nahoru. Teď už to zvládnu sám.“

Muž si prohlížel obličej muže, který stál před ním. Už si všiml vybouleniny zbraně pod pravou paží a slabé jizvy na tváři. Měl sportovní postavu a bylo mu kolem pětatřiceti. Tenhle člověk byl Mitch Rapp, ne žádný právník z ministerstva spravedlnosti.

Mladík svolil a odešel. Věděl, co má udělat. Brianu Jonesovi bylo dvaadvacet, pracoval ve vězení asi rok, ale za tu krátkou dobu se naučil nenávidět ty nadržené federály, kteří přicházeli a odcházeli stejně jako ti velkohubí netvoři, které tu drželi za mřížemi. Jones se vrátil nahoru a zašel do bezpečnostní místnosti, kde sledoval vězně díky novému digitálnímu kamerovému systému. Muž, který o sobě tvrdil, že není Rapp, po chvíli vyšel nahoru s vězněm. Držel muže za jeho oranžový oblek. Vězeň se tvářil vyděšeně, a pokud to opravdu byl Mitch Rapp, byly jeho obavy oprávněné.

Jones sledoval na monitorech, jak al-Adela posadili na zadní sedadlo sedanu a Rapp si sedl vedle něj. Ten velký prevít, Joe Stewart, ještě promluvil s druhým mužem, pak si potřásli rukama a vysoký muž z FBI nasedl do auta a vycouval ven. Zástupce šerifa Fairfax County stiskl knoflík, aby zvedl dveře garáže, a jakmile jimi sedan projel, zase je zavřel. O chvíli později celý videosystém spadl a jeho monitory zčernaly.

Zástupce Jones se ani nepohnul, neodvažoval se čehokoli dotknout. Jen zadržoval dech a doufal, že systém zase sám naskočí. Uběhlo pět vteřin, pak deset, pak dvacet, a nakonec se kamery zase napojily. Jones si setřel z obočí pot a úlevně vydechl. Systém tu instalovali přibližně v době, kdy sem Jones přišel, a nikdy předtím takhle neselhal. Načasování té závady mu nesedělo, takže se přihlásil do systému a začal prohledávat archivy. Všechno se ukládalo digitálně.

Zmizelo asi pět minut sledovacích záběrů. Byly vymazány ze serveru. Právník, to tak, říkal si v duchu. Kdo si kruci mysleli, že jsou, když přišli do tohohle vězení a vybalili na něj tuhle habaďúru? Jones si vzal peněženku a našel kartu. Stejně se chystal tomu člověku zavolat. Mluvčí Jihu byl slavný. Rozdával vizitky po vazební věznici a vyprávěl lidem, že bude na proces potřebovat spoustu bezpečnostních pracovníků mimo službu. Padesát dolarů na hodinu za to, že budou sedět a číst si knížky během volna, znělo velmi dobře.

Jones by se vsadil, že Mluvčí Jihu nemá ponětí, že jeho klient právě odjel na výlet se CIA. Přemýšlel o tom, jaké by bylo vydělat padesát dolarů za hodinu. Kdyby oznámil Mluvčímu Jihu, co se stalo, určitě by měl tuhle práci jistou. Jones začal vytáčet číslo a už počítal peníze, které vydělá.

SEDMDESÁT OSM

Virginie

Odjeli z věznice a vydali se po dálnici U.S. 50 na západ a po dálnici 28 na sever. McMahon jel celou cestu skoro sto dvacet. Když u Dullesova letiště najeli na Hirst Brault Expressway, minuli u krajnice státního policistu, který se chystal za nimi vydat. McMahon stiskl výstražná světla ukrytá v přední mřížce a u zadního okna a ani nezpomalil. Jediné, co mu Rapp řekl, bylo, že jedou do místa, které neexistuje, a že o tom s nikým nebude smět promluvit.

Doktor Akram vždycky Rappovi říkal, že hrozba mučení je často lepší donucovací prostředek než mučení samotné, a podle toho, co zatím zažili s al-Adelem, byla tahle teorie nejspíš pravdivá. Rapp se krátce poradil s Akramem o tom, jak pokračovat, a ten poskytl Rappovi použitelný protokol. Nenechat al-Adela poznat, že jste v úzkých, to byla první rada. Je třeba ho přesvědčit o tom, že jste klidný, spravedlivý a mocný člověk, který o něm a jeho operaci ví nejspíš víc, než by si mohl vůbec představit. Hrozba mučení se může vznášet někde v pozadí. Přesvědčte ho, že nic neznamená.

Jediné, co bylo pro Rappa na tomhle plánu složité, byla nezbytnost se ho ani nedotknout. McMahon měl pravdu ve svém odhadu, že al-Adel má v sobě něco, co člověka dokáže nadzvednout. Za těch dvacet minut, co byl Rapp ve společnosti toho imigranta saúdskoarabského původu, žádal o svého právníka skoro každou minutu. Pokaždé, kdy ten absurdní požadavek vznesl tím svým arogantním tónem, Rapp musel překonávat chuť rozbít muži nos. Věděl, že když se budou muset uchýlit k mučení, existují i elegantnější způsoby, jak mu ublížit, stejně nepříjemné, a hlavně, naprosto popiratelné.

Nebudou po nich žádné fyzické stopy. Kdyby to nevyšlo, a tahle druhá bomba byla jenom paranoidním výmyslem, museli by al-Adela vrátit zpátky ministerstvu spravedlnosti, a kdyby měl na těle jasné stopy po mučení, vyvolalo by to vyšetřování. Fyzické týrání se však prokazovalo velmi těžko, když neexistovaly žádné stopy. Bylo by to slovo Rappovo proti slovu radikálního islámského fundamentalisty, který byl zapojený do plánu odpálit ve Washingtonu atomovou hlavici. Veřejnost by nepochybně uvěřila tomu, že Rapp je schopen takové brutality, ale všichni s výjimkou tisku a hrstky levičáků a aktivistů by se určitě přiklonili na jeho stranu boje proti terorismu. I kdyby nechali al-Adelovi na těle stopy, většina Američanů by to nejspíš Rappovi odpustila, uváží-li se, co je v sázce, ale Rapp se prozatím hodlal řídit Akramovou radou.

Takže seděl na zadním sedadle se saudským imigrantem a hovořil k němu jeho mateřštinou. Říkal mu věci, o nichž věděl, že ho překvapí. Rapp mu vyprávěl o jeho rodině, dokonce zašel tak daleko, že prohlásil, že hovořil s jeho otcem.

Al-Adel nebyl schopen skrýt své překvapení. „Lžete mi.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Mluvil jsem s ním před hodinou. Během dne jsem zavolal korunnímu princi a požádal jsem ho, aby byla vyslechnuta tvoje rodina. Včetně žen.“

Al-Adelovi se ve tváři zračil výraz plný šoku a nevěřícnosti.

Rapp řekl: „Korunní princ a já jsme toho spolu hodně prožili.“

„Co třeba?“ zeptal se al-Adel skepticky.

„Třeba jsme společně eliminovali hrozby, Ahmede. Korunní princ ze svých obchodů v Americe velice těží. Likvidace lidí jako vy mu pomáhá zajistit, že tyto zisky budou pokračovat. Vás wahhábovce vidí takové, jací jste… jako skupinku zpátečnických náboženských tupců, kteří si odmítají přiznat, že nemají pravdu. Fanatici, co chtějí žít v minulosti.“

„Nevěřím vám. Neznáte korunního prince.“

„Zamysli se nad tím, Ahmede. Korunní princ a saudská královská rodina investovali do americké ekonomiky miliardy dolarů. Když ty a vaše skupinka cvoků uspějete a odpálíte ve Washingtonu jadernou zbraň,“ Rapp se odmlčel, když zahlédl v mužových očích záblesk pochopení, „ano, Ahmede, vím, že máte ještě jednu bombu, a zčásti doufám, že tví přátelé uspějí.“

Al-Adel tohle nečekal a neskrýval to. „Nevím, o čem hovoříte.“

Rapp si ho intenzivně prohlížel. Natáhl ruku a položil mu paži na rameno. Al-Adel pevně zavřel oči, zatímco mu Rapp šeptal do ucha. „Ano, opravdu doufám, že se jim to povede. Víš proč?“

Al-Adel zavrtěl hlavou.

„Protože Spojené státy americké pak ukončí tuhle válku jedinou ranou. Atomovkou vrátíme tvoje milované království do časů doby kamenné. Mekka, Medína, všechna svatá místa zmizí z mapy, a všechna vina bude na tobě, Ahmede. Budeš zapsán v dějinách jako člověk, který zničil celé náboženství. Někdo, kdo pohřbil wahhábovskou metlu jednou pro vždy.“

Al-Adel dokázal jen nesouhlasně vrtět hlavou.

„Ahmede,“ zasmál se Rapp, „ta dvacetikilotunová bombička, kterou jste se snažili vyzvednout v Charlestonu, to nic není. Právě teď čeká v Arabském moři jediná ponorka, která má na palubě dostatek jaderných střel na zničení celé Saúdské Arábie, a to je jenom nepatrný zlomek našeho jaderného arzenálu.“

Al-Adel se snažil prokázat jisté sebevědomí, takže se usmál, ale nevypadalo to ani trochu přesvědčivě. „Váš prezident je příliš slabý. Nikdy takový útok neschválí. A i kdyby chtěl, Spojené národy a Evropa mu to nikdy nedovolí. A co ropa?“ řekl vyzývavě. „Naši zemi nikdy nevybombardujete. Podřezali byste si vlastní hrdlo.“

„Ach, Ahmede, ty jsi vážně hlupák. OSN a Evropa nebudou do toho prezidentovi mít co mluvit. Francie a Německo budou veřejně požadovat zdrženlivý přístup, ale jen proto, že se to od nich čeká. Tohle bude událost, která změní dějiny. V soukromí se shodnou, že je třeba ustanovit precedens, že ti, kdo podporují terorismus, musí být potrestáni co možná nejtvrdším způsobem. A pokud jde o ropu, nebudeme přece tak hloupí, abychom bombardovali vaše ropná pole. Víc než osmdesát procent vaší populace žije podél Rudého moře a v Rijádu. Ropná pole zůstanou bez poškození a korunní princ to ví. Právě proto v téhle chvíli mučí vaši rodinu. Ví, že když vy hlupáci uspějete, přijde o své království.“

„Můj otec je respektovaný muž. Korunní princ by ho nikdy nemučil.“

„Tak zaprvé, korunní princ udělá všechno pro to, aby si zachránil kůži, a to včetně nutnosti mučit tvého připodělaného otce. Tvůj otec ale naštěstí spolupracuje. Říká, že představuješ pro jeho rodinu potupu.“

„Lžete.“ Al-Adel se odmítl podívat na Rappa.

„Uvidíme.“ Všechno, co mu Rapp povídal, byly výmysly, ale ne otevřená lež. Korunního prince skutečně znal a věděl, že kdyby mu prezident zavolal a vyložil na stůl všechny karty, korunní princ by bez váhání předvedl al-Adelovu rodinu a nařídil by její mučení. Taky věděl, že kdyby tihle hoši opravdu odpálili v Americe atomovku, prezident by byl pod obrovským tlakem, aby někoho a něco rozdrtil stejnou silou, a Saúdská Arábie by byla na tomhle seznamu hodně vysoko.

Příjezdovou cestu na pozemek blokovala třímetrová ocelová brána s kamerou namontovanou stranou od ní. Po vteřině se dveře otevřely, a oni vjeli na dlouhou cestu lemovanou stromy. Hlavní dům byl dvoupodlažní z červených cihel, po stranách symetrická křídla. Když zastavili u dveří, čekal u předního vchodu doktor Akram a vypadal ve svém tmavém obleku a červené kravatě jako ze škatulky.

Rapp, McMahon a al-Adel vystoupili. Rapp se neobtěžoval představováním. Akram se zdvořile přivítal s al-Adelem arabsky, ale neřekl ani slovo McMahonovi. Pak se otočil a vstoupil do domu, očekával, že ostatní ho budou následovat. Kráčeli domem, vyšli vzadu ze dveří na vyvýšenou terasu, z níž byl výhled na obdélníkový bazén. Akram přešel ke stolu, kde stál připravený podnos s jídlem a džbán.

Ukázal na židli a řekl: „Pane al-Adele, posaďte se prosím.“ Akram se podíval na Rappa s McMahonem: „Rád bych byl s panem al-Adelem o samotě.“

Rapp s McMahonem odešli na protější kraj terasy, kde se McMahon zeptal: „Co to proboha znamená a kdo je ten chlap v tom šik obleku?“

„Neptej se. Jen se dívej. Rozmluví ho, a když se nedozví nic hodnotného, předá ho zpátky nám, my si pak budeme chvíli hrát na zlé poldy.“

„No sláva. Už se nemůžu dočkat.“

Rapp si nebyl jist, jestli to McMahon myslí vážně. „Skipe, nemusíš se toho účastnit. Vlastně bych byl radši, kdybys to odmítl.“

McMahon se podíval za Rappa na jejich vězně a muže v obleku. „Ne. Nebudu tě žádat o něco, co sám nejsem ochoten udělat.“

„Ty mě přece o nic nežádáš.“

„Víš, co myslím.“

Rapp přikývl. „Mohlo by to být ošklivé.“

„Nejsem žádná slečinka, Mitchi.“

Rappovi zazvonil telefon. Odepnul si ho od boku, a než ho otevřel, podíval se na maličký displej. Na vteřinu zaváhal, a pak se neochotně rozhodl to přijmout. „Jo.“

Zvedl telefon k uchu a poslouchal. Po asi pěti minutách řekl: „Právě teď zrovna něco dělám. Budu se ti muset ozvat pak.“ Nečekal, až člověk na druhém konci odpoví, a zavřel telefon. Pak se otočil na McMahona: „Budeme sebou muset hodit.“

„Kdo to byl?“

„Irene.“ Rapp mrkl. „Nějak se rozkřiklo, že jsem vyvezl al-Adela z Fairfaxu.“

„Vždyť ho máme sotva půl hodiny!“

Rapp pokrčil rameny. „Irene tvrdí, že ministerstvo spravedlnosti zuří. Začínala povídat něco o Valerii Jonesové, tak jsem zavěsil.“

Rappův telefon znovu zazvonil. Kennedyová se znovu snažila mu dovolat. Chvíli se díval na telefon, pak umlčel zvonění a přístroj odložil. „Musíme si pospíšit. Nemáme moc času.“

SEDMDESÁT DEVĚT

Rapp přešel terasu a položil Akramovi ruku na rameno. „Musíme si promluvit.“ Nechali McMahona, aby dohlédl na al-Adela, a odešli mimo doslech. Rapp řekl: „Nemám čas. Řekl ti už něco?“

„Sotva jsem stihl začít. Jediné, co řekl, je, že je Američan a chce svého právníka.“

„Jo… to omílá jako papoušek. Dohodneme se na jednom. Už se rozkřiklo, že ho mám, takže ho musíme přimět k hovoru rychle, a jak jsi říkal dřív, bylo by lepší, kdyby odtud odešel bez známek mučení. Co navrhuješ?“

Akram se na chvilku zamyslel. „V limonádě, kterou pije, je stimulační přípravek. Zvýší to jeho pocit strachu, až ho hodíš do vody.“

Rapp se podíval na osvícený bazén a pak na Akrama, v obličeji tázavý výraz.

Akram vysvětloval: „Plavání není v Saúdské Arábii zrovna populární.“

Tahle myšlenka Rappa nikdy nenapadla.

„Pokud nějakou shodou náhod umí plavat, tak tam budeš muset skočit s ním a trošku ho podržet pod vodou.“ Akram se podíval na hodinky a řekl: „Vrátím se za deset minut, abych viděl, jak si vedeš.“

Akram se otočil a vrátil se ke stolku. „Pane al-Adele, bohužel nemáme čas. Zeptám se vás na jedinou věc. Pokud odmítnete odpovědět nebo zalžete, budu vás muset předat těmto dvěma pánům. A můžu vám slíbit, že to nebude příjemný zážitek.“ Akram přemýšlel o téhle chvíli už nějakou dobu. Bylo důležité, aby hned na začátek nepátral moc daleko, takže začal něčím jednoduchým. Něčím, co už věděli. „Ta bomba, kterou jste vyzvedli v Charlestonu… kam jste ji chtěli dovézt? Do jakého města?“

Al-Adel vzpurně zavrtěl hlavou. „Jsem americký občan. Znám svoje práva. Nemusím s nikým z vás mluvit. Chci svého právníka.“

Akram se na něj velmi soucitně zadíval. „Je mi moc líto, co se teď stane, ale musí to tak být.“ Pak se otočil k Rappovi a zašeptal mu do ucha: „Hlavní u něj bude, aby se rozpovídal. Začni od drobností. Přiměj ho, ať mluví o čemkoli jiném než o právníkovi, pak můžeš začít pátrat po zlatu.“ Akram odkráčel do domu. Rapp přešel k zajatci a řekl: „Vstaň.“

Al-Adel se ani nehnul. Rapp sáhl dolů, aby ho chytil za zápěstí, ale al-Adel pevně svíral opěradlo rukou a odmítal se hnout. „Víckrát to říkat nebudu. Vstaň.“ Al-Adel zůstával neoblomný.

Rapp vyslal muži prudkou ránu na solar plexus. Al-Adel se okamžitě sklopil a pustil židli. Rappa by potěšilo, kdyby mu rozbil nos, ale tohle bude muset prozatím stačit. Rapp chytil muže za vlasy a táhl ho od židle. Al-Adel zůstával skloněný a držel se za žaludek, zatímco ho Rapp táhl přes terasu ke schůdkům do bazénu.

„Plaveš rád, Ahmede?“ Rapp s ním kráčel po čtyřech schodech na nižší terasu a k bazénu. Al-Adel se při zahlédnutí vody začal zuřivě bránit.

„Co se děje?“ divil se Rapp. „Snad se nebojíš vody?“ Al-Adel se nejprve zaklonil a pak natáhl nohy ve snaze zastavit svůj postup k vodě. Rapp trhl za jeho vlasy silněji a zvedl ho. Když ho od vody dělilo jen pár kroků, al-Adel se přestal vzpírat a klesl na zem. McMahon se objevil právě včas, takže ho chytil za nohy. Rapp ho vzal za jednu ruku, pak za druhou, a po dvou máchnutích hodili teroristu v oranžové vězeňské kombinéze doprostřed hluboké části bazénu.

Rapp se díval, jak sebou plácá, a šel si na druhou stranu bazénu pro tyč se síťkou na sbírání nečistot. Al-Adel rozhodně neuměl plavat. Mával rukama kolem sebe všemi směry, lapal po vzduchu a polykal vodu.

Rapp si sundal sako a uchopil dlouhou hliníkovou tyč. Mávl tyčí nad bazénem a zastavil ji přímo před al-Adelovým obličejem. Chvíli si myslel, že ten blázen ani netuší, že to tam je a že bude muset do bazénu skočit a zachránit ho. Naštěstí se al-Adel jednou paží dotkl síťky a chytil se jí.

Rapp se pravou rukou opřel o tyč a levou pak jako pákou vytáhl al-Adelovu hlavu a ramena z vody. Terorista visel na tyči jako krysa přidržující se haraburdí z vraku lodi.

„Ahmede,“ řekl Rapp hlasitě. „Jestli ještě jednou řekneš, že chceš svého právníka, tak ti to seberu a nechám tě tady utopit. Jasné?“

Hned neodpověděl, takže Rapp zatřásl tyčí.

„Ano! Ano! Chápu.“

„A teď mě, Ahmede, velmi pozorně poslouchej. Kam jste se chystali odvézt tu bombu, kterou jste vyzvedli v Charlestonu?“

Al-Adel svíral síťku na konci tyče, oči pevně zavřené, a celé jeho tělo se třáslo strachy.

Rapp opakoval otázku ještě důrazněji a pak začal odpočítávat. Když dospěl do pěti a al-Adel neodpověděl, přestal tlačit na tyč a ponořil síťku i teroristu pod hladinu vody. Rapp ho držel pod vodou jen dvě vteřiny, ale věděl, že pro člověka, který neumí plavat, je to jako věčnost. Zase se opřel o tyč a na hladině se objevil prskající al-Adel. Rapp znovu zavolal otázku, ale tentokrát ani nepočkal na odpověď. Viděl, jak al-Adel otvírá pusu a lapá po dechu, a poslal ho zase pod vodu.

O zlomek vteřiny později ho zase vytáhl nad hladinu, a tentokrát se za to dočkal odpovědi. Al-Adel vykřikl dvě slova, vyplivl doušek vody a nasál lok vzduchu do svých plic. Rapp nevěřil svým uším. Podíval se přes bazén na McMahona a znovu opakoval svou otázku.

Al-Adel odpověděl naprosto shodně, a když Rapp pohrozil, že ho zase pošle pod vodu, začal horlivě drmolit, udával detail za detailem, zatímco se držel hliníkové tyče jako o život.

OSMDESÁT

Rapp s McMahonem měli plán. Na jeho prověření měli třicet minut. Stručně se dohodli se svými šéfy; Rapp s ředitelkou CIA Kennedyovou, McMahon s ředitelem FBI Roachem. Odmítali cokoli rozebírat po telefonu. Ne, neřeknou jim, kde je pohřešovaný zajatec. Jeli do Bílého domu, kde se s nimi o půlnoci sejdou v Situační pracovně. Ani jeden z šéfu z toho neměl radost, ale to bylo Rappovi i McMahonovi jedno. Sejdou se se všemi žalobci v jedné místnosti, a popravdě řečeno, nebyli to jejich šéfové, o koho se obávali. Ti udělají to správné. Starosti jim dělali spíš ostatní, včetně prezidenta.

Prezident musel jasně vidět, že v jeho administrativě jsou lidé, kteří mu podkuřují, ale jimž by neměl naslouchat v otázkách národní bezpečnosti a boje proti terorismu. Jakmile Rapp řekne prezidentovi, co se dozvěděli, tihle lidé ho zahrnou špatnými radami, které by mohly vést k předčasnému odpálení druhé zbraně.

Jen z tohohle důvodu se Rapp s McMahonem rozhodli skrýt všechno před svými šéfy, dokud nebudou všichni v jedné místnosti. Aby to proběhlo správně, museli svým protivníkům dát šanci se rozzuřit, ztratit klid, přísahat, že jim seberou práci a penzi, pohrozit jim vyšetřováním. Potřebovali, aby tohle všechno proběhlo před prezidentem, protože až se dozví celý příběh, budou jako naprostí hlupáci vypadat oni.

Agent Tajné služby Jack Warch čekal na Rappa a McMahona pod přístřeškem na West Executive Drive. Rapp zavolal Warchovi a požádal ho, aby se tam spolu sešli. Měl na sobě smoking po státnické večeři a tvářil se ztrápeně. Když Rapp s McMahonem vystoupili na chodník, řekl: „Co se to krucifix děje?“

„Nemůžu ti to všechno vysvětlovat, Jacku. Prostě mi budeš muset tentokrát věřit.“

„Víš, že bych měl do takových akcí být zapojený, ale čeká na tebe pořádná kupa naštvaných lidí. Jonesová požaduje tvoje varlata na talíři, totéž vykřikuje ta druhá slepice z ministerstva spravedlnosti. Ani vaši šéfové neznějí moc vstřícně, a prezident… no, řekněme, že jsem ho už dlouho neviděl takhle bez sebe.“

„Dobře,“ řekl Rapp upřímně. „Je prezident v Situační místnosti?“

„Už tam jde.“

Rapp se podíval na hodinky. „Potřebuju od tebe jinou laskavost, Jacku. Irene mi říkala, že Marine One je tady.“

„Přesně tak.“

„A za jak dlouho může odletět?“

„Za pět minut.“

„A jak dlouho se prezident obyčejně zdržuje na takových událostech?“

„Obvykle končí kolem půlnoci, ale tohle je hodně velká akce. Kam krucinál tímhle vším směřuješ, Mitchi?“

„Asi za pět až deset minut vyjde prezident z téhle schůzky a oznámí ti, že si přeje dnes večer do Camp Davidu, protože chce ráno brzy vstát a zahrát si golf s britským premiérem a ruským prezidentem.“

„Ruský prezident nehraje golf.“

„No tak se chce projet ve vozíku. To je fuk. Říkám ti jenom, že chci, aby všichni tři i jejich ženy byli do patnácti minut v Marine One. Chci, aby byli v bezpečí mimo město bez toho, že by se novináři dozvěděli o skutečném důvodu, proč odjíždějí. Už tušíš, kam mířím?“

Šéf prezidentovy ochranky pomalu přikyvoval. „Asi jo.“

„Fajn a, Jacku, tohle jsi ode mě nikdy neslyšel. Byl to prezidentův nápad. Měl za to, že by neškodilo strávit se svými kolegy víc času v neformálnějším prostředí. Rozšiř to mezi svoje agenty. Takže až se jich pak novináři zeptají, nebudou si nic vymýšlet.“

Rapp poznal, že Warch přemýšlel ještě o něčem. Odhadl to a řekl: „Klid, ty bydlíš u Rockville, co?“

„Jo.“

„Tvojí rodině nic nehrozí. Hlavně zajisti, aby zítra nejezdili do centra.“

Rappovi zazvonil telefon. Podíval se na číslo a zvedl ho. „Co je?“ Asi dvacet vteřin poslouchal, pak řekl: „Díky.“ Zavěsil.

Rapp se otočil na McMahona. „Právě skončili s detektorem. Všechno pasuje.“

„Mohl to oklamat?“ zeptal se McMahon.

„Ne. Tyhle lidi bych neoklamal asi ani já.“

Warch zvedl ruku a dotkl se sluchátka v barvě kůže. McMahon i Rapp pochopili, že mu do ucha něco říká někdo z jeho lidí. Warch se otočil a řekl: „Jdeme. Prezident je v Situační pracovně.“

Následovali ho dveřmi kolem uniformovaného důstojníka Tajné služby, který stál na stráži, kráčeli chodbou k jídelně v Bílém domě. Po dvou zatáčkách minuli dva agenty ve smokingu a vstoupili do Situační místnosti. Na kratičkou chvíli všichni zmlkli, načež propukla smršť obviňování, urážek a výhrůžek.

OSMDESÁT JEDNA

Washington, D.C.

McMahon i Rapp stáli podle plánu mlčky a přijímali výtky. V místnosti seděli oba jejich nadřízení, národně-bezpečnostní poradce Haik, ministr spravedlnosti Stokes, prezident, vedoucí kanceláře Jonesová a Peggy Stealeyová. Všichni seděli, kromě Rappa, McMahona a dvou osob, které zajišťovaly většinu hovoru, či přesněji křiku.

Národně-bezpečnostní poradce Haik neřekl ani slovo, jejich šéfové též mlčeli, ale podle výrazů na jejich tvářích už si prošli peklem slovních výpadů. Ministr spravedlnosti Stokes seděl vedle prezidenta, a ačkoli nemluvil, tvářil se velice nešťastně kvůli tomu, že dva muži, kteří by měli mít rozum, provedli takovou nezodpovědnost. Prezident byl naproti tomu nepokrytě rozzuřený. Jeho napjatá čelist a skutečnost, že se nikterak nesnažil zkrotit obě ječící ženy na druhé straně stolu, svědčily o všem.

Rapp si to ve skutečnosti užíval. Mohl si to dovolit, jelikož věděl, co bude následovat. Aby to bylo ještě zajímavější, začínal mít pocit, že Jonesová i Stealeyová nejsou tak docela střízlivé. Situační pracovna nebyla tak velká a přes stůl cítil z jejich dechu alkohol. Kromě toho každá nezřetelně vyslovila několik slov a měly takové ty polozasklené oči, jaké mívají lidé, když jsou unavení nebo vypili moc koktejlů.

Rapp počkal na odmlku, a pak se sebevědomým a nevzrušeným tónem zeptal: „Skončily jste?“

Způsob, jakým tu otázku položil, vyhnal obě ženy do nových výšek rozčilení. Jonesová na něj přes celý stůl namířila ukazováček a zakřičela: „Tak a dost!“ Obrátila svou pozornost na prezidenta. „Varuju vás už dva roky, že je to neřízená střela! Říkala jsem vám, že provede něco, co znemožní vás i celou administrativu, a teď to udělal.“ Podívala se zpět na Rappa. „Máte vůbec povědomí o právu? Uvědomujete si, do jaké pozice jste postavil prezidenta?“

Stealeyová si musela připadat odsunutá na vedlejší kolej, protože tohoto okamžiku využila k tomu, aby šlehla po McMahonovi pohledem a znechuceně zavrtěla hlavou. „Očekávala bych něco víc od člověka, který si odsloužil v FBI třicet let a přísahal chránit právo.“

„Je to předem rozhodnuté,“ ječela Jonesová. Podívala se na ředitelku Kennedyovou a ředitele Roache. „Oba mají padáka! Hned teď! Hned tady! Konec! Chci, aby oba byli okamžitě propuštěni!“

Kennedyová to vše pozorně sledovala. Ještě neměla příležitost říct prezidentovi a ostatním o událostech v Richmondu a Atlantě. Rapp ji požádal, aby počkala, dokud nedorazí do Bílého domu. Ředitel Roach obdržel tutéž žádost od McMahona.

Kennedyová věděla, že Rapp umí být nezodpovědný, ale to tvořilo součást jeho práce. Věděla, že má problém s dodržováním pravidel, ale věděla taky, že není žádný blázen. Něco zatajoval, protože kdyby to opravdu pokazil tak, jak tvrdily tyhle dvě ženy, neexistovala šance, že by tady jen tak stál a dobrovolně to snášel. Vlastně by tady vůbec nebyl. Měl zdravou dávku hrdosti, která mu bránila strpět kritiku od kohokoli, koho si nevážil. Ještě výmluvnější byla McMahonova spoluúčast. Kennedyová ho znala dost dobře na to, aby pochopila, že by nesnesl nic tak drastického bez řádné příčiny. „No,“ řekla Jonesová Kennedyové s Roachem, „čekám.“

„Fajn,“ oznámil Rapp a podíval se na hodinky. „Hodinka amatérů skončila. Vy dvě si buď sedněte a zmlkněte, nebo běžte pryč.“

Prezident udeřil dlaněmi do stolu a zvolal: „Krucinál, Mitchi. Už mám těch vašich šaškáren po krk. Je mi jedno, co jste udělal v minulosti, už vás dál chránit nebudu. Stala se z vás obrovská přítěž a vaše nezodpovědné chování už nelze tolerovat.“

„Máte ponětí, co nám kvůli tomu provedou média?“ zeptala se Jonesová.

„A máte vy ponětí, že al-Ká’ida propašovala do země druhou jadernou zbraň?“ Rapp se předklonil a opřel se oběma rukama o stůl. „Je to tak, pane prezidente, takže než se mě zbavíte, nechte mě prosím ještě jednou vám zachránit kůži. Zatímco jste poslouchal tyhle dvě slípky,“ ukázal Rapp na Jonesovou a Stealeyovou, „které vám vyprávěly o nevýhodách vlasteneckého zákona a o nadcházejících volbách, o tom, jak skvělým viceprezidentem by byl ministr spravedlnosti Stokes, my jsme venku nasazovali kůži ve snaze vypátrat, co mají tihle teroristi za lubem, a co jsme zjistili, se vám líbit nebude.

Dnes večer jsme obdrželi telefonát z CDC z Atlanty. Volali jim z místní nemocnice s tím, že jim tam zemřel řidič nákladního auta na akutní radiační syndrom, tedy více než vzácnou nemoc. Společným úsilím CDC, DOE a FBI se podařilo nákladní vůz i přívěs toho muže lokalizovat; zjistilo se, že oba jsou kontaminovány Pu-239, což je izotop používaný při výrobě jaderného materiálu vhodného pro tvorbu zbraní. Zjistili jsme, že řidič náklaďáku vyzvedl náklad v Mexiku a překročil hranici ve středu ráno s cílem cesty v Atlantě.“

Rapp obrátil svou pozornost na Stealeyovou. „Atlanta, jestli si vzpomenete, byla též cílem cesty Imtaze Zubaira, pohřešovaného pákistánského vědce. Náhodou je též domovem Ahmeda al-Adela, který byl tento týden zadržen v Charlestonu. Téhož muže, kterého jste se rozhodli obžalovat, místo abyste ho deportovali a předali CIA.“

Stealeyová se postavila, aby Rappovi viděla do očí, a začala přednášet. „Vy vůbec netušíte, o čem mluvíte. Nemůžeme jen tak deportovat americké občany a předávat je CIA k mučení.“

Rapp ji přerušil rázným hlasem, který byl téměř nezakrývaným křikem. „Debatní část večera skončila, vy huso jedna! Vy nemáte ponětí, o čem mluvíte, a ani netušíte, co je potřeba pro vítězství v téhle válce. A teď si sedněte a už mě nepřerušujte, jinak vás chytím za krk a vyhodím vás z téhle místnosti.“ Rapp namířil prstem na vedoucí prezidentovy kanceláře a řekl: „A to platí i pro vás, Valerie.“

Stealeyová se pomalu posadila a Rapp pokračoval. „Jak jsem říkal… s přihlédnutím k vážnosti situace jsem se rozhodl sám vyslechnout Ahmeda al-Adela, který odmítal hovořit s kýmkoli jiným kromě svého právníka a který proklamoval, že je americký vlastenec. Než se kdokoli pokusí nechat se zase unést vlnou ústavou zaručených práv, rád bych vám všem připomněl, že to je tentýž muž, který se pokusil vyzvednout jadernou zbraň o síle dvaceti kilotun, která by zabila více než 100 000 lidí a zničila tuto budovu i většinu města.

Po pouhých pěti minutách důkladného výslechu pan al-Adel připustil, že byl ve skutečnosti součástí teroristické buňky, která se chystala odpálit jadernou zbraň na americkém území. Existuje ale jediný problém. Bomba, kterou pan al-Adel vyzvedl v Charlestonu, nebyla určena pro Washington. Měla explodovat v New Yorku. Pro Washington je určena druhá bomba. Ta, která ve středu ráno přejela hranici z Mexika.“

V místnosti se na nejméně pět vteřin rozhostilo hrobové ticho, a pak se prezident zeptal: „A máme ponětí o tom, kde se ta druhá bomba nachází?“

„Ano,“ řekl Rapp, „ale neřeknu vám to. Povím vám to, až budete na palubě Marine One s britským premiérem, ruským prezidentem a vašimi manželkami a poletíte do Camp Davidu.“

Prezident se chystal protestovat, ale Rapp odhodlaně zavrtěl hlavou. „Až v Camp Davidu. Znám dobu i konkrétní terč útoku. Jediná šance, že je zastavíme, je, že se budeme tvářit, že je všechno normální. Právě proto váš tiskový mluvčí oznámí, že vy a vaši kolegové jste se rozhodli dnes večer odletět do Camp Davidu, abyste si mohli ráno zahrát golf předtím, než se vrátíte na odpolední slavnost.“

Prezident se na Rappa nesouhlasně podíval. Nebyl zvyklý přijímat rozkazy, ale věděl, že se do téhle situace dostal sám tím, že neposlechl radu Kennedyové. Otočil se na ředitelku Ústřední zpravodajské služby. „Co vy na to?“

„Že byste měl odletět do Camp Davidu.“

„A co Operace Archa?“

Kennedyová se nedomnívala, že by evakuace klíčových lidí byla moudrá, ale rozhodla se, že si to pro tentokrát nechá pro sebe. „Myslím, že nejdůležitější teď je, abyste vy a vaši kolegové zmizeli z města. Jakmile budete v Camp Davidu, můžeme se pobavit o dalším.“

OSMDESÁT DVA

řeka Potomac

Sobotní ráno se přihlásilo těžkým šedým nebem a vytrvalým deštěm, který kropil klidnou hladinu zálivu. Hypnotický rytmus deště dopadajícího do vody sloužil jako ideální clona jejich ranních modliteb. Po řece York dopluli do zálivu Chesapeake pod rouškou tmy a teď mířili na sever. Jedenáctimetrový člun patřící panu Hansenovi si s tím úkolem poradil více než obstojně, zejména na klidné hladině. Díky zabudovanému navigačnímu systému GPS dokázali manévrovat i v těchto neznámých vodách.

Hasan i Khaled se naučili základům lodivodství stejně jako al-Yamani na Kaspickém moři. Měli na starost přijímání a přípravu čerstvých mučedníků, kteří sem přijížděli z okolních oblastí. Pár dní jim poskytli přístřeší, čekali, až se al-Yamani vrátí s loďkou, a pak neměli nic jiného na práci, dokud se nedostavila další skupina. Během těchto nečinných dní se museli učit plavbě. Nešlo o peníze, takže kdykoli se naskytla příležitost, najímali si loď a cvičili na klidných vodách Gorgánského zálivu na jihovýchodním okraji Kaspického moře.

Navzdory tomu, co všechno se naučili, nemohli si zapamatovat zubaté břehy, zálivy a přítoky celého zálivu. GPS a mapa na palubě jim zachránily život, protože nikdy neplánovali, že budou muset po této vodě plout. Původní plán říkal, že se mají nalodit až v Dahlgrenu na řece Potomac asi šedesát kilometrů jižně od Washingtonu. Silnice kopírující řeku byla o něco delší, ale ne o tolik ve srovnání s těmi třemi sty kilometry, které teď museli urazit v dešti a při mizerné viditelnosti.

Al-Yamani byl na kolenou, ale nemodlil se. Byl na toaletě, znovu zvracel, a nebyl to hezký pohled. Už nedokázal udržet ani drobeček jídla. Žízeň měl neuhasitelnou, ale s každým douškem vody ještě víc zvracel, tekutina se změnila z narůžovělé do tmavorudé. Opřel se dlaněmi o okraje toalety, zapřel se lokty a připravil se na další křečovité stažení žaludku.

Vlna nevolnosti pominula a al-Yamani zůstal nad toaletou, od úst mu visel pramínek krve a slin. Celé tělo měl zbrocené potem a třásl se. Tohle bude jeho poslední den na zemi, ať uspějí či nikoli, ale nevěřil, že se jim to nepovede. Po včerejšku nikoli. Vede je Alláh, ukazuje jim bezpečnou cestu k osudu.

Všichni zemřou. Museli v téhle otázce vědci zalhat, ale necítil v tomto ohledu ani špetku viny. Určití lidé byli příliš slabí, než aby se vyrovnali s pravdou. Vědec strávil většinu času v posteli pod přídí, co nejdál od bomby. Trval na tom, aby bombu upevnili na laminátovou plaveckou plošinu na zádi. Ačkoli se velmi usilovně snažili ji zastínit, zbraň stále vydávala značné dávky radiace. Kvůli tomu ji museli umístit po větru a co nejdál od nich.

Vědec se ptal, jaký je plán, až dojedou do Washingtonu. Al-Yamani mu řekl, že připevní na bombu časovač, ukotví ji a odjedou. A jak se dostanou pryč? ptal se Pákistánec. Al-Yamani mu řekl, že na ně bude někdo čekat. Byla to další lež, ale Pákistánec se o tom nikdy nedozví, protože zemře, než dorazí do města.

Khaled sestoupil po schodech do malé kajuty a postavil se nad al-Yamaniho. „Blížíme se k řece.“

Al-Yamani měl sotva sílu vstát. Zvedl ruce, aby mu Khaled pomohl na nohy. Ještě pořád prší?“

„Ano.“

I s Khaledovou pomocí mu dalo hodně práce se postavit. Al-Yamani vyrazil po schodech s Khaledem, který ho tlačil i podpíral zezadu. Když došli na můstek, posadil se na lavici vedle Hasana, jenž stál u kormidla.

Al-Yamani se podíval skrz zmáčené čelní sklo a počkal, až se znovu zvedne stěrač a poskytne mu výhled na to, co leží před nimi. „Nějaké potíže?“

„Ne, ale ještě tam zdaleka nejsme.“

„Kde je ta řeka?“

„Podle GPS je tady vlevo asi kilometr a půl.“

Al-Yamani nic neviděl, ale důvěřoval svému spolubojovníkovi. „Když uvidíš jakoukoli známku potíží, proplujeme kolem ústí, pak se rozhodneme, jestli budeme pokračovat do Baltimore, nebo to zkusíme znovu.“

„Já vím. Možná bychom měli nechat vědce, ať zbraň připraví.“

Al-Yamani o tom přemýšlel, ale nechtělo se mu. Nevěděl, jestli třeba špatné počasí nezapříčiní odsunutí slavnosti, a chtěl počkat, dokud nebude mít jistotu. „Dozvěděli jste se něco o počasí?“

Hasan nespouštěl oči z hladiny, ale ukázal na vysílačku. „Nevědí, jestli se to vybere, nebo ne. Dávají tomu šanci padesát na padesát.“

O necelou minutu se ocitli u cedule označující vstup do Potomaku. Příjezd byl pomalejší, než během noci očekávali, a Hasan to musel kompenzovat rychlejší plavbou v zálivu. Pak povolil pedály a loď zpomalila z rychlosti padesáti kilometrů na asi osm. Nikde neviděli žádnou loď.

Oba muži s mírně usmáli. „Za jak dlouho uvidíme město?“ zeptal se al-Yamani.

„Budeme tam v poledne. Plnou hodinu před začátkem slavnosti.“

Al-Yamani se nedočkavě usmál. „Dobře.“

OSMDESÁT TŘI

Washington, D.C.

Byla to dlouhá noc a ráno přineslo více otázek než odpovědí. Prezident nasedl s představiteli Velké Británie a Ruska a manželkami na palubu Marine One a odletěli do Camp Davidu. Irene Kennedyová, národně-bezpečnostní poradce Haik, ministryně zahraničí Bergová a vedoucí kanceláře Jonesová nasedli všichni do zvláštní helikoptéry na heliportu Pentagonu a sešli se s prezidentem v bezpečné podzemní Stanici R. Než však všichni vyšli ze Situační pracovny, Rapp si důrazně vyžádal mobilní telefon Valerie Jonesové.

Při rozbřesku Rapp zavolal ministru obrany Culbertsonovi a poslal ho do Stanice R, aby pomohl zesílit vliv Kennedyové a Haika na prezidenta a snížit vliv Bergové a Jonesové. Ačkoli Jonesová byla na půlnoční schůzce výrazně ztrapněna, nebyla z lidí, kteří se potichoučku stáhnou. Rapp tušil, že než tohle všechno skončí, ještě jednou zašpitá prezidentovi do ucha, aby otrávila jeho úsudek nějakou ze svých obvykle politicky zkreslených rad. Rapp s touhle obavou seznámil i ministra obrany Culbertsona, a ten dal Rappovi slovo, že kdyby se Jonesová o něco pokusila, tak s ní vyběhne. Dále mu slíbil, že armáda bude monitorovat všechny její telefonáty, které ze Stanice R odejdou nebo přijdou.

Zbývající účastníci půlnoční schůzky v Situační místnosti, ředitel FBI Roach, ministr spravedlnosti Stokes, Peggy Stealeyová, McMahon a Rapp, zamířili do Spojeného protiteroristického střediska. Rapp dal všem velmi jasně najevo, že žádné osobní telefonáty nepřipadají v úvahu. Absolutně nikdo kromě jejich skupiny se nesměl dozvědět skutečný důvod, proč se prezident a jeho hosté vrátili do Camp Davidu. Kdyby se média dozvěděla o tom, co se děje, čekalo by je opakování toho, co se stalo počátkem týdne. Jenže tentokrát by to mohlo způsobit předčasné odpálení bomby. S tímhle vědomím si Rapp vyžádal telefon i od Stealeyové.

Když byl prezident v bezpečí Camp Davidu, Rapp splnil svůj slib a vysvětlil mu do telefonu podrobnosti toho, co zjistil. Terorista, kterého zajali v Charlestonu, se přiznal, že ta bomba měla být odpálena v poledne příští úterý v New Yorku, ne ve Washingtonu. Mělo jít o druhou část teroristického útoku, jenž měl zasít chaos do americké psychiky, hospodářství i duše samotné. První krok měl proběhnout dnes v jednu odpoledne během odhalování památníku druhé světové války. Neměl jen zničit město, ale zbavit federální vládu hlavy tím, že zabije prezidenta a další vysoké představitele a politiky, kteří se mají události účastnit. Spojenečtí představitelé, kteří se též měli zúčastnit, byli jen takový bonus. Následný úterní útok měl zajistit, že americká ekonomika upadne do deprese. Plánovači teroristického útoku kupodivu nepřemýšleli o možné jaderné odvetě ze strany Ameriky. Takové bylo myšlení mučedníků.

Rapp, McMahon a Reimer svorně důrazně tvrdili, že jakákoli evakuace kteréhokoli z měst by zpomalila jejich pátrání po zbrani a spíše by útok urychlila. S blížícím se ránem Rusové objevili druhou střelnici, která byla odkrytá, a to navzdory původní zprávě, že došlo k narušení jen jedné střelnice. Záznamy ukazovaly, že tato část střelnice se používala k testům válečných hlavic pro ruské námořnictvo. Tohle konkrétní místo obsahovalo zbytky po neúspěšném testu patnáctikilotunové hlavice určené pro torpédo. Nedaleko jámy našli mělký hrob s nejméně padesáti těly.

Podle radiačních podpisů na střelnici v Kazachstánu a těch, které našli na přívěsu a nákladním vozu v Atlantě, se Reimer domníval, že se jedná o velmi nestabilní konfiguraci jaderného materiálu, hlavici, která vydává velké dávky záření. Jeho tým NEST ji díky tomu objeví snáze, než se původně domníval. Takový byl závěr ve tři ráno, ale teď, když se ručičky hodinek blížily k dopoledni, už aspoň Rappova jistota začínala uvadat.

Nad městem létalo bitevní hlídkové letadlo, baterie střel země-vzduch byly připraveny u Pentagonu i Kapitolu, bezletová zóna kolem města byla rozšířena na šedesát kilometrů a každý letoun v dosahu 300 kilometrů se ocitl pod pečlivým dohledem letounů časné výstrahy AWACS. Pátrání místních policejních úředníků v Richmondu zatím k ničemu nevedlo a týmy NEST oproti očekávání zatím žádnou bombu neodhalily. Reimer jim vysvětlil, že za to může déšť, který ovlivňuje senzory na palubě helikoptér kontrolujících oblast jižně a východně od Richmondu.

Pozitivní nicméně bylo, že déšť bránil lidem v příjezdu do města na odhalení nového památníku a na oslavy, které měly vyvrcholit rockovým koncertem a ohňostrojem po setmění. Parková policie odhadovala, že od začátku do konce akce se jí zúčastní přes půl milionu lidí. Začátek byl naplánován na jedenáctou dopoledne. Zatím se na Mallu objevili jen prodejci, ochranka a pár zarytých fandů, kteří si chtěli vykolíkovat svůj prostor v první řadě u všech akcí, které potrvají od poledne do večera.

Každý policejní důstojník na Východním pobřeží dostal kresbu al-Yamaniho, fotografii z pasu toho pákistánského jaderného vědce, fotografii řidiče taxíku a falešný řidičák, který nechali při dopravní kontrole v Richmondu. Po prozkoumání databáze teroristů CIA programem na rozeznávání obličejových rysů měli jistotu, že muž na falešném průkazu byl Hasan Abdul-Azíz, saudský občan, který pocházel ze slavné provincie al-Baha.

Oblast mezi Richmondem a Norfolkem byla přeplněná policisty, všichni hledali uprchlíky. Nikde se ale neobjevila slova jaderný nebo zbraň hromadného ničeni. Šlo čistě o hon na skupinu podezřelých teroristů, kteří byli považováni za extrémně nebezpečné. Skutečnost, že byli teroristé, se v novinách neobjevila. Média se dozvěděla, že muže hledají pro výslech v případě pokusu o vraždu policejního důstojníka. Páska s tím, jak muže přejel taxík, byla velice populární a představovala první reportáž všech stanic v sobotu ráno.

Navzdory všem zpravodajským relacím a rojnici, kterou rozmístila místní policie, zatím nic nezjistili. Ani jediný průlom od včerejšího večera. McMahon postával u svědeckých výpovědí obou lidí, kteří viděli taxík i nákladní vůz, ale Rapp měl své pochyby. Buď se spletli oni, nebo policie. McMahon předal dál skutečnost, že místní šerif se domnívá, že ti teroristi se nejspíš ukrývají někde v lesích.

Rapp o tom znovu pochyboval, a jak hodiny ukrajovaly další a další vteřiny, jeho nervozita rostla. Prezident vyhlásil nejzazší termín na poledne. Pokud do té doby zbraň nenajdou, vyhlásí Operaci Archa s cílem zajistit plnou kontinuitu vlády a operací. Jakmile to nastane, vypustí džina z lahve. Takové množství lidí prostě nelze požádat, aby udrželi tajemství.

Rapp seděl v konferenční místnosti stranou od hlídkové místnosti Protiteroristického střediska s nohama na stole. Před necelou hodinou se v šatně osprchoval, vyměnil si oblečení, takže se trošku vzchopil. Svlékl si oblek a měl na sobě zelené kalhoty, tmavomodré tričko a taktickou vestu se dvěma mobily, náhradními bateriemi, sluchátky a dalšími zásadními věcmi. Na práci bez spánku byl zvyklý, ale vzrůstal v něm neklid. Pil v průměru hrnek kávy za hodinu a začínal mít v žaludku nepříjemný pocit.

Nervozitu ignoroval a říkal si, že tak či onak tohle všechno skončí za tři až šest hodin. Podrbal se na hustém černém strništi na tváři a podíval se na čerstvou zásobu dokumentů ve druhé ruce. Doktor Akram mu právě odfaxoval přepisy ze sezení s al-Adelem. Ten člověk zjevně spolupracoval. Akram ho při výslechu napojil na detektor lži a zatím ho přistihl jen při jediné lži. Doktor nato přerušil výslech a sdělil al-Adelovi, že pokud nechce, aby výslech převzal pan Rapp, měl by všech dalších lží nechat. Od tohoto bodu se al-Adel rozhodl mluvit pravdu.

Rapp byl uprostřed části o tom, jak má být proveden útok na New York, když se ve dveřích objevil McMahon se Stealeyovou. Byl to zvláštní pár, McMahon měl bílou košili s krátkými rukávy a tmavou vázanku, která mu končila tři centimetry nad opaskem, a Stealeyová byla ve své blyštivé modré večerní róbě. Chtěla se dostat domů, aby se převlékla, ale Rapp to zamítl. Hlídková místnost Protiteroristického střediska byla uzavřená. Už jí sebral mobil a odmítal ji pustit z dohledu. Před hodinou konečně svolil a poslal někoho, aby jí přinesl nějaké věci.

„Máme tu problém,“ řekl McMahon.

Rapp odložil přepis na stole a řekl: „Co se děje?“

„Tony Jackson,“ odpověděla Stealeyová, založila si ruce na hrudi, takže se jí ještě víc vzedmula ňadra. „Advokát pana al-Adela působí značný rozruch.“

Rapp si nemohl pomoct, musel si všimnout, jak tahle právnička ráda odhaluje svůj výstřih. „Právě teď mi víc leží na srdci snaha nalézt tu atomovou zbraň. Pan Jackson žádný problém není.“

„Ale je,“ řekla Stealeyová bojovně. „Už třikrát jsem ho od včerejší noci ujistila, že jeho klient je v bezpečí a bez zranění. Nemá nějaké zranění, že?“

Rapp pokrčil rameny. „Chybí mu pár prstů, ale jinak je v pořádku.“

Stealeyová vytřeštila oči. „Nemyslíte to vážně, že?“

„Ne, nemyslím. Nic mu není. Ani vlásek jsme mu nezkřivili.“

Poklepala podpatkem o zem a zadívala se na Rappa. „Kancelář ministra spravedlnosti je bombardována telefonáty s dotazy, kde je al-Adel, a proč nedovolujeme Tonymu Jacksonovi vidět se se svým klientem.“

„Peggy, budu v té věci upřímný. Je mi to putna.“ Z Rappova hlasu čišela rozladěnost. „Vyřiďte tomu advokátovi, ať si políbí prdel. Mám na starosti důležitější věci.“

Stealeyová upřela na Rappa zlostný pohled. „Můžete mu to klidně říct sám, vy ranaři. Já mu řekla, že tady velíte vy. Prosím,“ ukázala na telefon, „čeká na lince tři.“

Rapp zaváhal jen na vteřinku, pak zvedl sluchátko a stiskl červené blikající světlo. „Pane Jacksone, tady je Mitch Rapp.“

Stealeyová nasadila pohled plný očekávání. Poznala, že Jackson se do Rappa okamžitě pustil. Nadšeně se dívala a chtěla vidět, jak si slavný Mitch Rapp poradí s jedním z nejlepších advokátů v zemi.

„Pane Jacksone, když na chvíli sklapnete, vysvětlím vám to. Nahráváte si ten hovor?“ Rapp si poslechl právníkovu odpověď. „Fajn. Takže takhle: váš klient je vinen. V úterý ráno dojde ke zveřejnění jistých informací, a až to se stane, slibuju vám, že budete litovat, že jste Ahmeda al-Adela kdy poznal.“ Rapp pár vteřin poslouchal, pak se zasmál.

„Ne, pane Jacksone, to nebyla výhrůžka. Kdybych si myslel, že jste problém, tak bych nemarnil čas nějakými hrozbami… prostě byste zmizel.“

Rapp zavěsil telefon a podíval se na Stealeyovou. „Tak, spokojená?“ Když se Stealeyová dívala na Rappa, dospěla k okamžitému závěru, že se s ním chce vyspat. Nikdy neviděla nikoho tak sebevědomého a sebejistého, a zároveň tak bezostyšně bezstarostného. Podobal se laseru. Bylo mu úplně jedno, co si myslí ostatní. Skutečnost, že je ženatý, jí ani trošku nevadila. V jistém směru byl díky tomu ten úmysl ještě o něco nebezpečnější, víc vzrušující. Než však stihla přijít se solidní replikou, přiběhla sem jedna z McMahonových agentek.

Mladá žena jim oznámila: „Právě volali z šerifova oddělení New Kent County. Domnívají se, že našli taxík i pick-up.“

OSMDESÁT ČTYŘI

Virginie

Helikoptéra týmu NEST přiletěla nad garáž, zdržela se asi deset vteřin a pak odletěla. Na příjezdové cestě stál zástupce šerifa a všechno to sledoval. Asi o minutu později přijel druhý zástupce, pak třetí, pak další a další. Do deseti minut byla dlouhá příjezdová cesta plná policejních vozů, vládních sedanů a dodávek.

Debbie Hanouseková a její průzkumný tým už byli na cestě, když na palubě helikoptéry dostali zprávu, že místo je pozitivní. Dorazili sem ve dvou dodávkách a klestili si cestu kolem vozidel, která cestu skoro blokovala. Když dorazili do blízkosti domu, přejeli přes trávník rovnou ke garáži.

Hanouseková měla dveře otevřené ještě dříve, než vozidlo zastavilo. Z palubní desky si vzala čepici Baltimore Orioles a rozběhla se po vlhké zemi. Procpala se mezi zástupem policistů a zahlédla přívěs. Otočila se ke skupině a řekla: „Potřebuju, aby všichni ustoupili nejmíň o třicet metrů.“

Nikdo z mužů netušil, kdo je, takže místo aby odešli, se na ni jen dívali.

„Pánové, jsem federální agentka a mám důvod se domnívat, že ten přívěs obsahuje jedovatý materiál. Pokud kdokoli z vás ještě přemýšlí o tom, že si založí rodinu, tak byste měli co nejdřív ustoupit dozadu.“

To zabralo. Všichni muži ustoupili, až na jednoho. Podle toho, že měl na sobě šortky, usoudila, že to bude nejspíš majitel. „Pane, vy jste majitel?“

„Mí rodiče.“

„No, musíte ustoupit dozadu.“ Jeden z jejích techniků přeběhl kolem s batohem, který obsahoval citlivý gama-neutronový detektor. Hanouseková ukázala na přívěs a řekla: „Běž rovnou k tomu.“

Muž v šortkách se ani nepohnul. „Chci vědět, co se to tady děje.“

„To vám říct nemůžu, protože to nevím jistě, ale z důvodu vašeho vlastního zdraví byste se měl hned vrátit dozadu.“

„Dnes ráno jsem sem přijel s rodinou. Můj táta a máma tu nejsou, ale je tu jejich auto, pak jsem našel taxík a pick-up v jejich garáži, tamhle ten přívěs.“ Přistoupil blíž. „Mám v autě tři malé děti, které chtějí vědět, kde jsou jejich prarodiče, a všichni tihle poldové je děsí k smrti.“

Hanouseková pochopila, že tenhle člověk jen tak neodejde. Vzala ho za loket a odešla s ním k prvnímu muži s větrovkou FBI, kterého viděla. Hanouseková ukázala na agenta a podívala se na muže v šortkách. „Řekněte tomu agentovi všechno, co jste teď řekl mně, a odpovězte na jeho otázky.“ Pak se podívala na agenta. „Chci, abyste všechno, co vám řekne, předal přímo zástupci ředitele McMahonovi v hlídkové místnosti Protiteroristického střediska.“

Hanouseková se vrátila k přívěsu a nasadila si sluchátko a mikrofon svého bezpečného mobilu. Stiskla tlačítko pro rychlé vytáčení svého šéfa. O vteřinu později už byl na lince a žádal ji svým typickým stylem příslušníka SEAL o situační hlášení.

„Zdá se, že je to v přívěsu. Právě teď provádíme rychlou kontrolu gama-neutronem.“

Technik dokončil průzkum a řekl: „Gama pět, neutron tři.“

Hanouseková opakovala údaje Reimerovi.

„To je trošku míň, než jsem čekal.“

„No, třeba to zastínili,“ odpověděla Hanouseková.

Najednou se ve sluchátku ozval hlas, který Hanouseková nepoznávala. „Paule, co se děje?“

„Debbie, máme na lince Mitche Rappa ze CIA a Skipa McMahona.“

„Tohle je ten přívěs, který jsme hledali, a je horký… ale ne tak horký, jak jsme čekali.“

„Co to znamená?“ zeptal se Rapp.

„Buď to zastínili, nebo ta bomba už v přívěsu není a máme teď jen kontaminaci.“

„Debbie,“ řekl Reimer. „Zjistěte údaje HPG a přeskočte rentgen. Ať FBI vyvrtá díru do boku přívěsu. Udělejte to hezky vysoko. Víš, jak se to dělá.“

Hanouseková předala rozkaz jednomu ze svých techniků, a ten vzal černý kufřík a přeběhl k přívěsu. Další muž vytáhl bezdrátovou vrtačku a Hanouseková ukázala na místo v horní třetině přívěsu. Trvalo to chvíli, než vrták pronikl kovovým pláštěm. Pak technik čerstvým otvorem protáhl malou kameru na bázi optických vláken s infračerveným světlem na konci.

Hanouseková sevřela malou videoobrazovku do dlaní, zakrývala ji před deštěm lemem své čepice. Napínala oči, aby rozluštila ten černobílý obraz. Po chvíli zavřela oči a řekla: „Přívěs je prázdný.“

OSMDESÁT PĚT

Washington, D.C.

Rapp s McMahonem postávali nad reproduktorem po stranách konferenčního stolu. Ani jeden z nich nepožádal Hanousekovou, aby to zopakovala. Slyšeli zklamání v jejím hlase i její slova. Oba tam stáli v ohlušujícím tichu, příliš soustředěni na vypočítávání důsledků toho, co právě vyslechli. Bomba mohla být kdekoli.

McMahon se konečně narovnal. Dal si ruce v bok a zklamaně vydechl. „Chceš zavolat prezidentovi, nebo to mám udělat sám?“

Rapp hned neodpověděl. Skláněl se nad reproduktorem, dlaněmi se opíral o stůl, paže narovnané, obočí zachmuřené. Neexistovala možnost, že by ti lidé jen tak zmizeli. Rapp se podíval na McMahona. „Přece odtamtud jenom tak neodešli. Museli něčím odjet.“

V reproduktoru se ozvala Hanouseková. „To těžko. Syn majitele mi řekl, že auto jeho rodičů tu pořád ještě je.“

‚A kde jsou rodiče?“ zeptal se Rapp.

„To nikdo neví.“

„Jak vypadá jejich auto?“

„Je to ten obří čtyřdveřový cadillac. Zbrusu nový.“

„To nedává smysl. Proč by si nevzali auto a neodjeli odtamtud?“

„Třeba se tam s někým sešli,“ nadhodil McMahon.

Rapp zavrtěl hlavou. „Pochybuju. Jsou přece na útěku.“

‚A co sousedi?“ zeptal se Reimer. „Bavil se už někdo se sousedy?“

„To je dobrý nápad,“ odpověděl McMahon. „Zajistím, aby se na to hned podívalo šerifovo oddělení.“

Rapp konečně vstal. Otočil se a podíval se na mapu na stěně. Něco jim unikalo. Sám už se ocitl na útěku v cizí zemi, nic z toho nedávalo smysl. Ten cadillac byl fantastická příležitost pro výměnu vozidel a uprchnutí. „Víme jistě, že měli jenom jedno auto?“

Chvíli bylo váhavé ticho, pak Hanouseková řekla: „Nenapadlo mě se zeptat. Vydržte.“

Asi po pěti vteřinách Rapp slyšel, jak Hanouseková otázku opakuje a nějaký mužský hlas říká: „Ne, měli jen to jedno auto.“

Rapp pořád sledoval mapu a snažil se vytvořit si představu o tom místě. Měl jen obecné ponětí o umístění domu. „Debbie, popište mi, jak to tam vypadá. Jak velký je pozemek, jak blízko jsou sousedi… cokoli, co by nám mohlo pomoct.“

Je to tu pěkné… velké. Asi deset akrů i víc. Sousedy nevidím. Příjezdová silnice je soukromá. Projíždí se lesem po svahu k domu, za domem je pak řeka.“

Rapp se na chvíli zarazil, pak se otočil a zase se zastavil nad telefonem. Něco z jejích slov ho náhle zaujalo. „Říkala jste řeka?“

„Ano.“

„Jaká řeka?“

„To nevím.“

„Zeptejte se syna!“ Rapp se otočil k mapě. „York.“

Rapp ji našel na mapě a jel po ní prstem. Rychle se otočil a zvedl přepis al-Adelova výslechu, který si četl, když do místnosti před deseti minutami vstoupil McMahon se Stealeyovou. Listoval stránkami a hledal pasáž, kterou si vybavoval jen matně. Rapp ignoroval Hanousekovou i McMahona, kteří se ho ptali, co dělá.

Našel pasáž a přečetl ji. „Debbie,“ řekl Rapp naléhavě, „zeptejte se syna, jestli má jeho táta loď.“ Její odpověď se ozvala za dvě vteřiny.

„Ano, má.“ Rapp si stiskl kořen nosu. „A už se někdo obtěžoval podívat, jestli tam je?“

Rapp slyšel, jak Hanouseková předává dál jeho otázku, ale sotva rozeznal mužovu odpověď. Říkal něco o tom, že jeho otec nikdy nenechával auto zaparkované venku, takže proto si všiml taxíku a pick-upu v garáži hned, pak o tom slyšel ve zprávách, takže hned zavolal policii, a neměl čas dívat se po lodi.

„Ta loď!“ zakřičel Rapp. „Běžte se podívat, jestli tam je.“

Rapp vzal svůj bezpečný mobil a stiskl číslo na Akrama. Zvedl to někdo jiný a řekl Rappovi, že Akram má práci. „Je mi jedno, co dělá, okamžitě mi ho dejte k telefonu.“

O necelých pět vteřin později se Akram ozval ve sluchátku. „Mitchi.“

„Jsi u al-Adela?“

„Ano.“

„Zeptej se ho, proč chtěli zaútočit na New York z lodi.“ Rapp se otočil a znovu se podíval na mapu, vrtěl hlavou a mlčky si nadával, že to neviděl dříve. Nedávalo to smysl. Proč by se někdo, kdo neumí plavat, tahal s bombou na loď, když ji do města může zavézt autem? Odpověď byla jasná. Protože se obával odhalení.

Ve sluchátku se ozval Akram. „Říkal něco o senzorech na mostech a tunelech, co vedou na ostrov.“

„Stejně jako Washington.“ Rapp se podíval zpátky na mapu.

„Co je to za senzory?“ zeptal se Akram.

„To je fuk, řeknu ti to později.“ Rapp ukončil hovor a o chvíli později se v reproduktoru znovu ozvala Hanouseková. Už věděl, co mu řekne.

„Ta loď je pryč.“

OSMDESÁT ŠEST

ŘEKA POTOMAC

Od cíle je dělilo už jen třicet kilometrů. Vítr se znovu zvedl, takže bylo těžko říct, jestli déšť zeslábl nebo ne, ale zdálo se, že na východě se to vyjasňuje. Al-Yamani si dělal starosti s počasím celé dopoledne. Nejvíc se obával, že celou akci nakonec zruší. Stačilo, že přišli o zbraň, která měla zničit New York, nic dalšího takového nepotřeboval. Absolvoval celou tuhle cestu a zoufale si přál, aby prezident a další američtí představitelé poznali zuřivost islámské odplaty. Déšť sníží počet lidí, kteří se akce zúčastní, ale al-Yamani s radostí ušetří tisíce těchto životů, pokud to znamenalo, že se mu podaří zabít prezidenta.

Dnešek bude začátkem skutečně globálního džihádu. Al-Yamani ukáže svým muslimským bratřím, že Amerika není tak silná. Ukáže jim, že po velkých obětech lze i Ameriku dostat na kolena. Al-Yamani věděl, že Amerika přistoupí k odvetě. Pochyboval, že by měli odvahu provést odvetu jadernými zbraněmi, ale i kdyby, přece by to za tu oběť stálo. Budou vytaženi zpoza své relativně bezpečné hranice a budou přinuceni bojovat.

Muslimové z celého světa je uvidí jako bezbožné lidi, jakými jsou. Zničení amerického hlavního města a jejích vůdců bude mít katastrofální účinky zejména tady v Americe, ale v dnešní globalizované ekonomice jim neunikne nikdo. Původní plán, počítající s útokem na Washington a následným útokem v New Yorku, by nepochybně otřásl americkou ekonomikou a poslal zbytek světa do globální deprese. Ale i tak, jaderný útok na Washington taky nebyl nic malého. Přinejmenším měl potenciál způsobit velké hospodářské těžkosti.

Muslimové byli na potíže zvyklí. V globální recesi by prosperovali, zatímco ti tlustí líní Američané nikoli. Tváří v tvář těmto problémům by se ukázalo, jací jsou doopravdy, a nenávist vůči nim by narostla. Al-Yamani se velmi uklidňoval vědomím, že vlastně zahájí revoluci. To byla jediná věc, jež mu pomáhala ignorovat bolest, která mu zasahovala do všech částí těla.

Blížili se teď k tomu, co vypadalo jako velký říční záhyb. Hasan, který řídil loď, ukázal nalevo. „Myslím, že tohle je Mount Vernon.“

„A co to je?“ zeptal se al-Yamani sedící vedle něj.

„Tam žil George Washington. Muž, po němž pojmenovali hlavní město. A před námi je Sheridan Point. Jakmile ho mineme, myslím, že uvidíme město.“

Al-Yamani se usmál. „Kde je Khaled?“

Hasan zavolal na svého přítele, a ten se brzy objevil u al-Yamaniho. „Vezmi vědce a řekni mu, ať připraví zbraň.“

Khaled ztišil hlas na šepot a zeptal se: „Až skončí, můžu ho zabít?“

Al-Yamani by to byl rád udělal sám, ale pochyboval, že by měl sílu zabít někoho i tak slabého, jako byl Zubair. „Ano, můžeš.“

„Děkuju.“ Khaled se otočil a šel dolů. O chvíli později se objevil s vědcem.

Zubair měl na sobě jednu z těch olověných zástěr a v ruce držel laptop. Al-Yamani se mu chystal říct, ať si zástěru sundá, ale rozhodl se, že to za to nestojí. Za celé dopoledne viděli jen pár loděk, teď byli dokonce jedinou lodí na dohled.

„Potřebuješ pomoc?“ zeptal se al-Yamani.

„Ne. Potřebuju jenom vědět, kdy chcete, aby bomba vybuchla.“ Zubair se podíval na hodinky. „Teď je jedenáct hodin a osm minut.“

„Za dvě hodiny.“

Zubair tázavě naklonil hlavu. „Za jak dlouho přistaneme?“

„Měli bychom tam být za hodinu.“

„To nám nezbude moc času dostat se pryč.“

„Mělo by to být víc než dostatečné.“

Zubair se chystal něco namítnout, ale pak si to rozmyslel. Tihle dva bojovníci džihádu se na něj už dva dny dívali nevraživě, začínal mít pocit, že by jim činilo radost mu ublížit. „Dobře.“

Zubair přešel k zádi, vystoupil zpod plátěného přístřešku do deště. Strávil mnoho měsíců návrhem odpalovací sady, takže byl jediným, kdo mohl zbraň připravit i zneškodnit. S pomocí počítače mu potrvá jen pár vteřin, aby zahájil odpočet. Zubair otevřel chladničku a chvilku obdivoval svou práci. Zoxidovaný kus jedu už nebyl vidět. Zakrývala ho venkovní slupka plastických trhavin, složité bludiště odpalovacích krytů a šest samostatných odpalovacích obvodů. Kdyby tu bombu náhodou někdo našel, bylo vyloučeno, že se mu podaří ji zneškodnit včas. Každý odpalovací obvod byl nezávislý na druhém a každý používal vlastní jedinečnou sadu kabelů s mnoha falešnými stopami.

Pákistánský vědec zasunul kabel do datového portu, který umístil u horního okraje zbraně, a druhý konec zasunul do svého laptopu. Jednou rukou přidržoval počítač, druhou ťukal do kláves. Zadal dvě samostatná hesla, aby se dostal na příslušnou obrazovku, pak zadal odpočítávací sekvenci. Až tahle bomba vybuchne, chtěl být co možná nejdále. Na obrazovkách všech šesti rozbušek se objevila čísla 02:00:00. Zubair se usmál vědomí, že teď už té explozi může zabránit jen on sám. Zadal poslední heslo a pak se díval, jak všech šest obrazovek začalo odpočítávat zároveň.

Zubair zavřel počítač, odpojil kabel a pak zavřel chladničku. Otočil se, aby odešel z deště, a vrazil přímo do hrudi urostlého Khaleda.

„Skončil jsi?“

„Ano,“ odpověděl Zubair poněkud nervózně. Nelíbilo se mu, jak s ním tihle dva jednali.

Křečovité chování vědce, laptop, olověná zástěra a vlhký povrch paluby, to všechno přispělo k následujícím událostem. Khaled se natáhl a chytil Pákistánce za volnou ruku. Druhou rukou vytáhl deseticentimetrový nůž, jejž ukrýval u boku. Ale místo toho, aby bodl Pákistánce do hrudi, jak plánoval, se čepel dotkla olověné zástěry a zastavila se.

Pákistánec vykřikl a snažil se vykroutit. Mezitím zvedl laptop a udeřil jím Khaleda do brady, na vteřinu ho omráčil. Ten se ale rychle vzpamatoval, natáhl ruku, aby chytil Pákistánce zezadu za košili. Tentokrát se už nenechá tou zástěrou oklamat. Prudce máchl nožem a zarazil ho muži do krku. Když čepel z rány vytáhl, celou zadní část lodi i Khaleda samotného zkrápěla jasně červená krev.

Gejzír krve zasáhl Khaleda do očí a na chvilku na té mokré palubě ztratil rovnováhu. Pákistánec se v tom okamžiku vytrhl muži ze sevření. Z rány, již si překrýval prsty, se mu valila krev. Zubair se točil, potácel a pak spadl z lodi do řeky.

Loď plula rychlostí třiceti kilometrů v hodině. Hasan se otočil na al-Yamaniho a zeptal se: „Co mám udělat?“

Al-Yamani se podíval skrz déšť na tělo ve vodě. Zubair už se topil, ačkoli pažemi plácal po hladině, bojoval o život. Nebylo možné, aby ztratil takové množství krve, a přece přežil. Podíval se na naštvaného Khaleda. Byl celý od krve stejně jako velká část paluby a bok lodi, ale déšť už ji pomalu smýval.

Al-Yamani se podíval před sebe a řekl: „Jeď dál. I když jeho tělo najdou, nepodaří se jim nás zastavit.“

OSMDESÁT SEDM

Washington, D.C.

Rapp proletěl dveřmi a běžel po promoklém parkovišti k přistavené helikoptéře. Vítr trošku zesílil, na východě se nebe jasnilo. Déšť už moc dlouho nepotrvá, a jakmile přestane, začnou se k řece a National Mall hrnout lidi. Rapp otevřel dveře na pravé straně helikoptéry Bell 460 a naskočil. Dveře se hned poté zavřely a utěsnily hluk dvojitých turbomotorů Allison a pěti otáčejících se rotorů.

Vzadu seděli čtyři muži v civilních oděvech, přesně jak požadoval. Jeden z nich měl dlouhou pušku Special Purpose, ostatní tři samopaly MP5. Všechny zbraně měly na koncích hlavní připevněné tlumiče. Rapp si s nimi chtěl promluvit, jakmile informuje piloty.

Rapp podal pilotovi fotografii, kterou stáhl z webové stránky výrobce, a řekl: „Tohle je loď, kterou hledáme. Měří jedenáct metrů a na přídi má zlatými písmeny napsáno Skandinávská princezna, řeka York, VA.“

Pilot podal fotografii druhému pilotovi a zeptal se: „Kde chcete začít?“

„Zkusme to u Key Bridge, odtud to vezmeme dál po proudu.“ Pilot přikývl a rychlá helikoptéra se odlepila od země. Přistávací podvozek se zasunul do spodní části a helikoptéra zamířila na východ.

Když zjistili, že ta loď chybí, Rapp požádal, aby si mohl promluvit přímo se synem. Dozvěděl se plný popis lodi a pak si ji vyhledali na webu. Otec toho člověka ji pojmenoval Skandinávská princezna podle své ženy. Syn se zeptal Rappa, jestli si myslí, že jeho rodiče jsou v pořádku.

Rapp neměl srdce ani čas tomu člověku vysvětlovat, že jeho rodiče jsou s největší pravděpodobností po smrti, takže zalhal. Al-Yamani se chystal zabít tisíce lidí a Rapp pochyboval, že by projevil soucit se dvěma staršími lidmi, i když by byli třeba velice milí.

Když Rapp domluvil se synem, zavolal ještě na tři místa. Nejprve generálu Floodovi do Pentagonu. Řekl mu, co by přesně potřeboval, a kde by chtěl, aby byly tyto jednotky rozmístěné. Flood ho pozorně poslouchal. Jelikož s Rappem v minulosti už pracoval mnohokrát, měl tento čtyřhvězdičkový generál plnou důvěru v analytické i taktické schopnosti tohoto mladšího muže. Řekl Rappovi, že jednotky budou na místě co nejdříve. Rapp pak zavolal do CIA. Žádal helikoptéru a čtyřčlenný bezpečnostní tým v civilu, všichni na něj měli co nejdříve počkat u Společného protiteroristického střediska. Třetí a poslední telefonát byl Kennedyové. Nechtěl mluvit s prezidentem. Odmítal mu vysvětlovat, co chce udělat, a pak muset žádat o svolení. Na to nebyl čas. Kennedyová řekla, že to všechno přetlumočí prezidentovi a pak se mu ozve.

Rapp se podíval na čtveřici mužů v zadní části helikoptéry. Všichni byli přiměřeně sportovní, vypadali jako bývalí vojáci. Kdyby bylo víc času, Rapp by přivolal nezávislý tým, s nímž byl zvyklý pracovat, ale času se jim poněkud nedostávalo. „Kdo je velitel?“

Tři muži seděli přímo proti němu čelem dopředu, jeden seděl vedle něj zády k pilotům. Ten, který seděl vedle něj, zvedl ukazováček do vzduchu a řekl: „Já.“

Rapp natáhl ruku. „Mitch Rapp.“

„Vím, kdo jste, pane. John Brooks.“ Muž, který vypadal, že je stejně starý jako Rapp, mu potřásl pravicí. „Je mi ctí s vámi dnes pracovat.“

„Až vám řeknu, co náš čeká, možná změníte názor. Jste hoši ze SOG nebo SWAT?“

„SWAT.“

CIA měla u svého týmu SWAT prvotřídní bezpečnostní oddíl stejně jako méně známou jednotku zvanou Skupina zvláštních operací –SOG. V obou sloužili převážně muži a ženy s vojenskou minulostí. „Co máte za sebou?“

„Dvě cesty se zelenými barety. Stan a Gus sloužili u rangerů a Sam byl ostřelovačem v námořní pěchotě.“

Rapp se podíval na posledně zmiňovaného muže. „Už jste s tím někoho zabil? A chci upřímnou odpověď.“ Muž vypadal na něco málo přes dvacet.

„Ne s touhle konkrétní puškou, pane, ale byl jsem v Afghánistánu i Iráku. Mám zásahy až do šesti set metrů.“

„A už jste někoho zastřelil? Z více než sto metrů z helikoptéry?“ Dálkový výstřel z pohybující se a vibrující helikoptéry patřil k nejtěžším úkolům v tomhle oboru.

„Ne, pane.“

„A cvičil jste to někdy?“

„Ne, pane.“

To by mohl být problém. Než se mohl Rapp vyptat dál, zazvonil mu telefon. Volala Kennedyová.

Rozevřel ho a řekl: „Jo.“

„Kde jsi?“

„Ve vzduchu a letíme k řece.“

„Prezident chce vyhlásit Operaci Archa.“

To nebylo zásadní překvapení, ale přece to bylo nepříjemné. Ministr spravedlnosti Stokes už uprchl do Mount Weatheru. „Myslel jsem, že máme čas do poledne.“ Podíval se na hodinky. Bylo 11:32.

„Když se to všechno zváží, Mitchi, myslím, že je to správný krok. Média se to nedozvědí a nezveřejní to dřív než v jednu hodinu.“

„Asi máš pravdu.“

„Větší problém vidím v tom, že chce upozornit všechny ambasády ve Washingtonu, aby mohli být evakuováni jejich pracovníci.“

„Naprosto vyloučeno,“ křikl Rapp.

„Já vím… já vím. Je to hloupý nápad. Začalo to žádostmi od britského premiéra a ruského prezidenta, a pak to nabralo na síle.“

„Když evakuujete cizí ambasády, tak se to noviny dozvědí naprosto jistě, a pak už je to všechno k ničemu. Řekni prezidentovi, ať dodrží svoje slovo a dá mi čas do dvanácti.“

„To snad zvládnu, ale musíš vědět ještě něco. Ministr McClellan a ministr spravedlnosti Stokes tlačí na to, aby Pobřežní stráž uzavřela řeku a zablokovala všechnu dopravu směřující do města.“

„Irene, musíš přesvědčit prezidenta, ať ještě počká. Když se prozradíme, al-Yamani to prostě odpálí hned. Řekni mu, že budu nad řekou za pár minut, pak se ti ozvu.“

„Dobře. Nic ti ale slíbit nemůžu. Budeš sebou muset hodit.“

Rapp ukončil hovor a rychle vytočil McMahonovo číslo. Když agent zvedl telefon, zeptal se ho: „Tak co?“

„Obvoláváme přístaviště, informujeme všechny. Dobrá zpráva je, že dneska byl na řece hodně slabý provoz a všude pracují na plno, protože se chystají na volný víkend. Zlé je, že se má zlepšit počasí a už to začíná houstnout.“

„A co parková policie?“

„Její helikoptéra by měla být ve vzduchu každou minutou, nad řeku dorazí asi ve stejnou dobu jako ty.“

„Ať začnou na Anacostii jižně od Kapitolu a postupují dolů po Potomaku. Můžou se zaměřit na východní část řeky, my zůstaneme na západě, a nezapomeň jim říct, že chci, aby letěli nad zemí, ne nad řekou, a jakmile tu loď zahlédnou, ať ohlásí pozici a letí dál. Nechci udělat nic, co by tyhle lidi mohlo vylekat.“

„Už jsem jim to říkal. Co chceš udělat s washingtonskou policií? Mají se rozjet do přístavišť?“

„Ještě ne. Na to máme ještě trošku času. Co máš dalšího?“

„Přístavní policie vyslala na řeku několik člunů, jsou v pohotovosti. Reimerovi lidi prohledávají město, říká, že brzy by měli mít ve vzduchu helikoptéru se senzory. Tenhle déšť nám seslalo samo nebe. Pobřežní stráž říká, že říční doprava je opravdu hodně slabá.“

Rapp se podíval z okna helikoptéry. „To ale bohužel nevydrží.“ Rapp měl dům nad zálivem Chesapeake a věděl, co se děje o volných víkendech, když se zlepší počasí. „Jakmile přestane pršet, vyplují všichni najednou. Řeka bude narvaná.“

„Jo, já vím. Vnitřní bezpečnost chce zavřít řeku a zablokovat všechny cesty vedoucí do města.“

„Slyšel jsem. Dej na mě, že to celé jenom pokazí.“ Rapp si projel rukou své husté černé vlasy a zavrtěl hlavou. „Co máš dalšího?“

„Tým pro záchranu rukojmích je na cestě z Richmondu. Měli by tady být do půl hodiny, ale zatím je v pohotovosti tým SWAT washingtonské kanceláře.“

„Skipe, nechci se s tebou o tomhle hádat, ale dokud ta loď někde nezakotví, půjde na ni Tým 6 jednotek SEAL. Trénují na tyhle akce víc než kdokoli jiný. Obsazování lodí je jejich specialita.“

„Pak se ale připrav na problémy, protože ministr spravedlnosti Stokes dal všem jasně najevo, než odjel, že chce, aby si s touhle situací poradila FBI. Ne armáda a už vůbec ne CIA, a podle mého šéfa s tím prezident souhlasí.“

„Ale ministr spravedlnosti je totální magor.“

„Mitchi, dej si tady velký pozor,“ varoval ho McMahon. „Tohle není tvoje pole působnosti, takže se neutrhuj jako nějaký kovboj.“

„Jestli chceš tyhle lidi dostat, tak bys je měl najít dřív než já, protože já rozhodně nebudu čekat na to, až se záchrana rukojmích rozestaví, a už vůbec nebudu čekat, až mi dá zelenou pár lidí schovaných v bunkru někde devadesát kilometrů od epicentra.“

„Ti lidi, o kterých mluvíš, byli zvoleni americkým lidem, aby taková rozhodnutí přijímali.“

„Skipe, poslední, co tady teď můžu potřebovat, je nechat se řídit skupinkou magorů, kteří nemají ponětí o tom, co je potřeba při obsazování lodí, takže mi udělej laskavost a drž je daleko ode mě. Když se tam záchrana rukojmích dostane první, tak ať to udělají oni, ale jestli budou v pozici jako první lidi ze SEAL, je to jejich akce a zaručuju ti, že prezident s tím nakonec bude souhlasit.“

„V tom případě bys mu měl říct, ať to vyřídí mým šéfům, protože ti se domnívají, že je to akce jenom FBI.“

„Neboj. Zavolej mi, jestli se něco dozvíš. Už jsme skoro u řeky.“

OSMDESÁT OSM

ŘEKA POTOMAC

Mustafa al-Yamani měl slzy v očích. Bylo to přesně tak, jak už skoro celý rok snil, že to proběhne. Minuli záhyb řeky, mraky se rozestoupily a sluneční paprsky svítily přímo na rozložitou kupoli Kapitolu. Sloupovitý Washingtonův památník trčel k nebi, označoval střed National Mall, a v popředí stál vrcholek Jeffersonova památníku, zčásti zakrytý řadou stromů. Neviděl Bílý dům, ale věděl, kde se nachází, těsně za Washingtonovým památníkem. Studoval mapy dokola, dokud neměl v hlavě uloženy všechny podrobnosti, a teď to zničí. Všechno na dohled bude za něco víc než hodinu srovnáno se zemí.

Tvůrci Ameriky navrhli hlavní město do tvaru krucifixu. Washingtonův památník označoval střed, Kapitol a Lincolnův památník představovaly delší centrální linii, zatímco Jeffersonův památník a Bílý dům pak kratší linii horizontální. Američané byli moderní křižáci snažící se vymýtit islám. Dokonce podpořili Židy v jejich opětném zabrání Svaté země. Bylo načase zahájit novou křížovou cestu. Křížovou cestu pro lid islámu.

Al-Yamani se usmál při pohledu před sebe. Přesně takhle si to vysnil; slunce svítí mezi rozestupujícími se mraky, zelené stromy a modrá voda. To, že slunce vysvitlo přesně ve chvíli, kdy poprvé zahlédl město, bylo dalším důkazem, že je vede Alláh.

Al-Yamani položil Hasanovi na rameno svou roztřesenou ruku. „Odvedli jste dobrou práci. Teď už nás nic nezastaví. Pokračuj na místo u Tidal Basin, tam spusť kotvu. Já se jdu dolů modlit. Ty a Khaled se ke mně můžete přidat, až budete hotoví.“ Al-Yamani zavolal na Khaleda. Muž vyšel po schodech na můstek a postavil se vedle al-Yamaniho.

„Nemám asi dost sil, abych mohl jít. Odnesl bys mě prosím dolů?“ Khaled přikývl, obtížně zadržoval slzy. Sklonil se a zvedl do náručí nejodvážnějšího muže, jakého kdy poznal. Vypadal jako syn nesoucí svého zesláblého a umírajícího otce. Sešel s ním po schodech do kajuty, kde ho jemně položil na zem. Al-Yamani si klekl, spojil dlaně a začal odříkávat súru.

OSMDESÁT DEVĚT

Washington, D.C.

Modrobílá helikoptéra letěla po nebi pouhých devadesát metrů nad vrcholky stromů úrodného údolí řeky Potomac. Když dospěli k vysokému mostu Francis Scott Key Bridge, zpomalili z 200 na 120 kilometrů za hodinu a klesli o dalších třicet metrů níž. Loď nemohla doplout proti proudu dál než sem. Piloti obletěli východní stranu Rooseveltova ostrova a zamířili po Georgetownském kanále. Minuli řadu doků na východním břehu, kde kotvily velké výletní lodě. Skandinávská princezna zatím nebyla nikde vidět.

Rapp se dál díval z levého okna a zavolal generálu Floodovi. „Generále, blížíme se k Rooseveltovu mostu. Můžete mi naznačit, jak vypadá situace po proudu?“

„AWACS monitoruje šestadvacet kontaktů v rozpětí patnácti kilometrů od hlavního města. Našli je před osmnácti až pěti minutami.“

„Kolik z těch kontaktů směřuje na sever?“

„To nevím. Podívám se.“

Rapp slyšel, jak náčelník štábu mluví s někým dalším. Zanedlouho se ozval znovu.

„Dvacet jedna z těch šestadvaceti míří proti proudu.“

„Generále, chci, aby nás AWACS navedl na každý z těch kontaktů. Zjistěte mi, po jakém kanále plují.“ Flood velmi rychle odpověděl. Rapp předal informaci pilotovi a pak požádal o informaci o stavu Týmu 6 jednotek SEAL.

„Jsou asi dvacet minut daleko, ale máme menší problém.“

Rapp si povšiml zaváhání ve Floodově hlasu. „O co jde?“

„Prezident mě právě informoval, že Tým 6 se má využít jen v případě, že na místě dosud nebude tým pro záchranu rukojmích FBI.“

„A co jste mu na to řekl?“

„Řekl jsem ano, pane, a informoval jsem velitele Týmu 6 o nastalé situaci.“

Rapp zaklel a podíval se z levého okna na Lincolnův památník. „Kdy tam FBI bude?“

„Prý za půl hodiny.“

Odpovídalo to informacím, jaké Rapp dostal od McMahona. „Dobře. Možná se vám ještě ozvu a poprosím vás, abyste mě spojil přímo s velícím důstojníkem šestky. Vadilo by vám to?“

„Záleželo by na tom, o čem s ním chcete mluvit.“

„Víte přesně, o čem s ním chci mluvit.“

„To by ale mohl být problém. Nemůžu vás jen tak zařadit do řetězce velení. Ne po tom, co mi právě řekl prezident.“

„Generále,“ přerušil ho Rapp, „někdo musí rozhodovat. Řekněte mi… myslíte si, že ta osoba by měla být na místě nebo sedět v neprůstřelném bunkru u Camp Davidu?“

„Mitchi, naprosto jasně vím, co chcete říct, ale takhle to prostě musí být. Když tu loď objevíte dřív, než se tam dostane FBI, spojím vás s velitelem šestky a řeknu prezidentovi, že bychom vás měli nechat rozhodnout, ale jakmile se na scéně objeví FBI, vy i já musíme ustoupit stranou.“

Rapp neměl vůbec v úmyslu ustupovat stranou, ale nemělo smysl to Floodovi říkat. „Dobře, generále. Budu v kontaktu.“ Rapp ukončil hovor a dál sledoval řeku.

Minuli loď směřující na sever a jeho srdce začalo bít o něco rychleji. Loď odpovídala generálovu popisu toho, co hledají. Když pokračovali mimo ni, Rapp vzal dalekohled a pokusil se přečíst jméno lodi. Nápis byl modrý a Rapp rozeznal jen první slovo. Stálo tam Maryland. To nebyla ta, kterou hledali.

Helikoptéra nepatrně vystoupala, když míjeli řadu čtyř mostů, a pak zase klesla dolů. Napravo kilometr odsud leželo Reaganovo národní letiště, takže se teď museli potýkat i s komerční leteckou dopravou. Blížili se k Hains Point, kde se řeka Anacostia odklání na východ.

Helikoptéra parkové policie se zapojila do akce, letěla nad protějším břehem asi kilometr a půl před helikoptérou CIA. Rapp zahlédl několik lodí, jednu příliš malou, druhou příliš velkou. O dvacet vteřin později minuli jachtařský přístav. Tohle prohledávání bude s každou minutou složitější. Minuli několik dalších plachetnic, pak Rapp mrkl, když viděl výstražná světla na člunu Přístavní policie pod nimi. Rapp doufal, že dostali správné rozkazy. Kdokoli uvidí pohřešované, nesmí učinit žádný pokus o jejich zastavení. Měli to ohlásit a jít si po svém, jako by si nevšimli ničeho neobvyklého.

Před nimi se klenul most Woodrowa Wilsona. Tyčil se nad řekou a vedl dopravu po Bestway tam a zpět mezi Virginií a Marylandem. Přeletěli nad tím dvojitým mostem a několika dalšími loděmi. Ani jedna z nich nebyla tou, kterou hledali.

Po asi kilometru a půl se pilot otočil a řekl: „Helikoptéra parkové policie hlásí, že možná identifikovali tu loď. Nepovedlo se jim přečíst jméno, ale délka a značka prý snad odpovídají.“

Rapp se podíval z předního okna na druhou helikoptéru a pak na řeku pod nimi. Viděl dvě lodi. „O které z nich mluví?“

„O té blíž k nám. Přímo uprostřed.“

„Zpomalte trošku a zaleťte víc nad pevninu, ať je nevyplašíme.“

Rapp se dál díval pilotovi přes rameno, dokud je od lodi nedělilo čtyři sta metrů, a pak se vrátil k levému oknu. S dalekohledem v ruce si klekl na zem a podíval se na loď. Zprvu si myslel, že to není jejich loď, ale pak mu došlo, že se trošku odlišuje tím plátěným přístřeškem.

Dvojice lodí projela kolem sebe, jedna na sever, druhá na jih. Rapp se díval dalekohledem, snažil se zachytit jméno, ale něco mu v tom bránilo. Viděl jen první písmeno. Nápis byl zlatý, ale viděl jen písmeno „S“. Nezahlédl ani toho, kdo loď řídil. Zastiňovala ho právě ta stříška. Až s odstupem si uvědomil, co je to za předmět, co brání přečíst jméno lodi. Rapp se zaměřil na velkou bílou chladničku přivázanou k plavecké plošině, a pak sklopil dalekohled.

Přemýšlel o něčem, co mu řekl Paul Reimer, a potom klidně sdělil pilotovi: „Spojte se s AWACS, ať tu loď označí, a pak se začněte stahovat dál od řeky, aby nás neviděli.“

DEVADESÁT

Rapp se snažil vybavit si hodnocení bomby, které mu řekl Reimer, když čekal na to, až mu ten vysoký představitel ministerstva energetiky zvedne telefon. Mělo jít o bombu v řádu patnácti kilotun, s hlavicí velkou asi jako volejbalový míč. Vzniklý kráter by měl kilometr v průměru, zmizelo by všechno nad zemí v dosahu dvou kilometrů. Účinky výbuchu by způsobily škody do vzdálenosti patnácti kilometrů a radioaktivní spad by putoval tak daleko, kam by ho převažující vítr dokázal zanést.

Když Reimer konečně zvedl telefon, Rapp se zeptal: „Paule, objevili jsme nějakou loď a na zádi má připevněné něco, co mě zaujalo. Vešla by se ta bomba do jedné z těch velkých rybářských chladniček?“

Reimer byl v germantownském středisku ministerstva energetiky se svými nejvyššími spolupracovníky. „Záleželo by na tom, co použili jako výbušniny, ale ano, podle mě ano.“

„Dobře.“

„Kde je ta loď?“

„Asi kilometr a půl jižně od Wilsonova mostu a míří na sever.“

„Počkej, podívám se na mapu. Kilometr a půl od Wilsonova mostu,“ opakoval Reimer. „To je dvanáct kilometrů od Bílého domu a Kapitolu, deset od Pentagonu. Mitchi, musíme tu loď co nejdřív zastavit. Nechci marnit tvůj čas detaily, ale naši vědci a Rusové se shodují na tom, že ta bomba nedosáhne plného výkonu patnácti kilotun. Když se nám ji podaří udržet mimo rádius devíti kilometrů, asi bychom mohli zachránit všechno severně a jižně od National Mall. Pentagon má solidní šanci výbuch přečkat díky tomu, jak je navržen.“

‚A co záření?“

„Vítr jde od východu a nabírá na síle. Venkov Virginie a nejspíš i Západní Virginie tím budou pořádně zasypány, ale když se vítr nezmění, centrum Washingtonu by mělo zůstat ušetřeno.“

„Takže čím dřív to zastavíme, tím líp.“

„Rozhodně.“

„Kde je tvůj průzkumný tým?“

„Jeden míří z Richmondu, druhý je v centru u National Mall.“

„Tak ten z centra co nejdřív posaď do helikoptéry, já se ti ozvu s dalšími informacemi.“

Rapp zavřel telefon a vstrčil hlavu do kokpitu. „Už vám AWACS sdělil rychlost lodě?“

„Třicet kilometrů v hodině.“

„Zeptejte se, za jak dlouho loď dopluje k Wilsonovu mostu.“

Pilot přetlumočil jeho otázku a asi o pět vteřin později se mu dostalo odpovědi. „Budou u mostu přibližně za tři minuty a dvacet vteřin.“

„Kde je ta helikoptéra parkové policie?“

„Ještě pořád letí po proudu.“

„Tak ať se otočí a vrátí se co nejdřív sem. Chci, aby letěla nízko a rychle nad východním břehem řeky.“

Tým 6 jednotek SEAL se nacházel ještě dobrých patnáct minut daleko a FBI to potrvá ještě déle. Při třiceti kilometrech ujedou kilometr za dvě minuty. Než se sem dostane Tým 6, bude loď čtyři a půl kilometru od Bílého domu. Podíval se z okna kokpitu na Beltway a na Wilsonův most a řekl: „Dobře, řeknu vám plán.“

RAPP PILOTŮM dopodrobna vysvětlil, co chce udělat, a pak totéž řekl čtveřici mužů z týmu SWAT CIA. Helikoptéra přistála v parku Jones Point na západním břehu Potomaku, severně od mostu Woodrowa Wilsona, kde byli dobře ukrytí před říční dopravou. Dva muži vyskočili a odběhli na břeh řeky, zatímco Rapp s Brooksem chytili rychlostní západky na pravých a levých dveřích helikoptéry, aby je mohli rychle uvolnit a otevřít. Rapp pak odběhl k břehu s telefonem u ucha. Neměl čas zavolat všem lidem, jež by měl kontaktovat, tak se rozhodl zavolat jedinému.

Když se Flood ozval ve sluchátku, Rapp řekl: „Generále, jsem tady pod mostem Woodrowa Wilsona a myslím, že jsem našel naši loď.“

„Most Woodrowa Wilsona? Kde to krucifix je?“

„Tam, kde Beltway křižuje Potomac asi devět kilometrů jižně od vás.“

„A kde je ta loď?“

„Asi kilometr a půl jižně od nás a míří proti proudu.“

„Ježíši Kriste!“

„Já vím. Všechno jsem probral s Paulem Reimerem. Tvrdí, že je nezbytné, abychom tu bombu zastavili, než se dostane dál na sever. Mám tady s sebou čtyřčlenný taktický tým z Langley, a jakmile ta loď propluje pod mostem, tak ji zajistíme. Tedy pokud nechcete, abych čekal, až sem dorazí FBI… pak byste asi mohl sledovat celou akci ze svého okna v Pentagonu.“

„Pokud si myslíte, že máte prostředky na zvládnutí té akce, Mitchi, tak to udělejte, a to hodně rychle.“

„Myslel jsem si, že to řeknete. Jen pro případ, že se něco stane, váš AWACS tu loď zaměřil. Takže když se nám to nepovede, ať navedou útočný Tým 6 na terč, a vyřiďte jim, aby nezasáhli chladničku na zádi, protože se domnívám, že ta bomba je právě tam.“ Rapp došel k řece a podíval se za betonové podpěry mostu. Nad hlavou mu hučela doprava na šestiproudé mezistátní silnici. „Musím už jít, generále. Za pár minut se vám ozvu, až budu mít tu loď pod palcem.“

Rapp zavřel telefon a zasunul si ho do náprsní kapsy. Viděl už loď plující jejich směrem, helikoptéra parkové policie se za ní hodně rychle blížila. Podíval se na hodinky, pak Brooksovým mužům řekl: „Vzal bych si místo tamhle v těch keřích.“

„Myslel jsem na totéž,“ odpověděl bývalý ostřelovač námořní pěchoty.

„Dobře, tak se připravte a nestřílejte, pokud neuvidíte pistoli nebo vám nedáme pokyn.“ Rapp se naposledy podíval na blížící se loď a odběhl zpátky k helikoptéře.

Vylezl dveřmi vpravo a vsunul hlavu do kokpitu. „Máte nějaké otázky?“ Oba piloti zavrtěli hlavami.

„Fajn. Kdy sem mají dorazit?“

„Za necelou minutu.“

‚A helikoptéra parkové policie?“

„To nevím.“

„Zkuste to zjistit. Poslední, co potřebujeme, je kolize ve vzduchu.“

Zatímco pilot kontroloval údaje z letounu AWACS, Rapp se posadil do sedadla vlevo proti směru letu. Povolil si pás sedadla, jak jen to šlo, a pak se zapnul. S jednou z pušek MP5 s tlumičem se posadil na konec sedadla, přiložil zbraň k rameni a opřel se o pás sedadla. Byl levák, takže mu ta pozice dovolovala dostat se mimo rám dveří s menšími těžkostmi. Podíval se na Brookse, který seděl přímo proti němu. Velitel týmu udělal totéž a oba se na sebe podívali a ukázali si zvednuté palce.

Rapp se podíval na bývalého rangera, který mu dal svou pušku s tlumičem. „Same, nezapomeňte… nevytahujte pistoli, dokud nebudete na palubě. Budeme vás krýt. Běžte rovnou na můstek a nezatáčejte, dokud nebude helikoptéra mimo loď. Pilot poletí stejnou rychlostí třiceti kilometrů podél lodi, takže když za to vezmete moc rychle, mohlo by vám to utrhnout hlavu.“

Bývalý ranger přikývl.

„Jdeme na to,“ zavolal pilot.

Helikoptéra se pomalu odlepila od promáčené trávy a zastavila se asi šest metrů nad zemí. Byli teď dokonale rovnoběžní s mostem. Pomalu, takřka neznatelně vyrazili kupředu, zůstávali ukrytí za mohutným betonovým obloukem, který přenášel dopravu z jednoho státu do druhého. Přesouvali se nad řeku metr za metrem, pak se zastavili asi v třetině cesty. I když to čekali, přílet helikoptéry parkové policie je šokoval. Přeletěla přes most a pak klesla zase dolů na pouhých patnáct metrů nad vodu, motor a rotory na plný výkon.

Helikoptéra CIA znovu zahájila svůj pomalý postup kupředu ve snaze dostat se na přesné místo, kde se objeví loď. Rapp se vykláněl, aby loď zahlédl, až vypluje pod mostem. O pár vteřin později ze stínů vykoukla příď, pak čelní sklo. Když loď vyplula celá, helikoptéra začala klesat, pak se přesouvala bočně. Piloti je dokonale zavezli za loď, a pak kopírovali rychlost i kurz lodi.

Rapp se podíval skrz mířidla svého samopalu, zamířil na hlavu muže, který se díval čelním sklem lodě na helikoptéru parkové policie, jež uháněla proti proudu. Muž se pomalu otočil, uvědomoval si, že je něco už i za nimi. Rapp ho pozorně sledoval, hledal sebemenší důvod stisknout spoušť. Helikoptéra se dotahovala na loď. Byli od ní už jen třicet metrů. Uplynulo jen pár vteřin, ale Rapp sledoval celou situaci jako zpomaleně.

Muž, který byl vysoký a tmavé pleti s krátkými černými vlasy, se otočil a zadíval se přímo na Rappa. V tomhle jediném zlomku vteřiny muž provedl něco, co bylo za daných okolností naprosto nečekané. Usmál se.

Rapp držel zbraň přitisknutou pevně k levému rameni a při prvním náznaku úsměvu stiskl spoušť dvakrát v rozmezí necelé půl vteřiny. Hlaveň samopalu se okamžitě přesunula doprava a našla si řidiče lodi. Helikoptéra už byla ještě blíž. Když se muž otáčel, Rapp vyslal další dvě ještě rychlejší kulky, které obě zasáhly svůj cíl kousek nad levým uchem.

DEVADESÁT JEDNA

ŘEKA POTOMAC

Loď zahájila pomalý odklon doleva, který by se jen zhoršil, kdyby rychle neovládli můstek. Oba piloti CIA byli naštěstí dobří. Upravili kurz helikoptéry a její levé dveře se tak ocitly těsně nad palubou na zádi. Rapp svou zbraní stále mířil na kajutu, a když se vznášeli necelé dva metry nad palubou, zvolal: „Teď! Teď!“

Muž vyskočil z podřepu a přistál tak, jak ho učili v parašutistickém kurzu, váhu rovnoměrně rozdělil na obě nohy, kolena nepatrně ohnutá. Překulil se doleva a zvedl se a sáhl po pistoli. Jakmile dorazil na schůdky k můstku, Rapp prudkým pohybem uvolnil pás sedadla a vyskočil za ním. Dopadl o něco tvrději, než plánoval, ale ignoroval bolest, která mu vystřelovala levým kolenem, a mířil ke schůdkům vedoucím do kajuty.

Silným černým tlumičem nejprve prozkoumával stíny. Viděl někoho na zemi, ale postava k němu byla zády. Rapp věděl, že dole vpravo od něj bude toaleta. Kromě toho se tu nebylo kde ukrýt s výjimkou skladiště umístěného pod přídí. Jelikož neměl čas ani žádné krytí, seskočil se schodů, vypálil osm ran do zavřených dveří toalety, a pak je otevřel.

Prázdno.

Rapp se otočil a nakopl muže nataženého na zemi na koberci. Chodidlem zasáhl muže do žaludku a překulil ho na bok a na záda. Zbraní namířil muži na hlavu a prohlížel si jeho tvář. První, čeho si všiml, byla krev, jež muži kapala z koutků úst. Pak si všiml vykulených, krví podlitých očí a spálené, skvrnité a odlupující se kůže. Ten člověk vypadal, jako by ho někdo nacpal do mikrovlnky.

I přesto na něm bylo něco povědomého. Rapp se zamračil a pak řekl: „Mustafa al-Yamani.“

Al-Yamani se usmál prázdným úsměvem opravdového věřícího a vykašlal trochu krve. „Přišli jste pozdě,“ řekl a krev mu crčela z koutků úst. „Nemůžete nás už ničím zastavit.“

„Kde je Zubair?“ Rapp přiložil al-Yamanimu tlumič pušky na čelo.

„Je mrtev,“ usmál se al-Yamani a odhalil své krvácející dásně, „a nikdo jiný nedokáže tu zbraň zneškodnit.“ Dal se do smíchu. Takřka okamžitě se ale celé jeho tělo otřáslo křečovitými záškuby, které mu z úst vyhnaly jen další krev.

Rapp přitlačil al-Yamaniho hlavu k zemi koncem tlumiče a řekl: „Užij si to v pekle, Mustafa“ Jedinkrát stiskl spoušť a nechal svíjející se tělo přetočit se zase na břicho.

Rapp vyběhl zpět na palubu a ukázal helikoptéře, ať se vzdálí. Pak přistoupil ke kormidlu, otočil loď o sto osmdesát stupňů a vychýlil ovladače na maximum. Motory hlasitě zaburácely a příď vystoupila několik desítek centimetrů nad vodu. Rapp se otočil k chladničce a obával se nejhoršího. Příšerná smrt.

Rapp vzal svůj bezpečný digitální telefon a zavolal Reimerovi. Když se na druhém konci ozval hlas, řekl: „Paule, máme loď pod kontrolou a míříme pryč od města. Máš nějaký geniální nápad?“

„Je ta bomba odjištěná?“

„Asi je.“

„Jak to víš… viděls ji?“

„Ne, ale zeptal jsem se al-Yamaniho, kde je Zubair, a on mi řekl, že je po smrti. Taky říkal, že Zubair je jediný, kdo může bombu zneškodnit. Takže počítám, že je odjištěná.“ Rapp se otočil a podíval se znovu na chladničku. „Mám to otevřít a podívat se na ni?“

„Ne!“ zvolal Reimer. „Dělej, co chceš, ale nesahej na to! Už jsem vyslal svůj tým. Právě teď vzlétají z Mallu. Kde jste?“

„Vracíme se pod Wilsonův most.“

„Deset kilometrů od Bílého domu,“ řekl Reimer. Jak rychle plujete?“ Rapp se podíval na přístroje. „Padesát kilometrů za hodinu a víc to asi nepůjde.“

„Takže něco pod kilometr za minutu. To je dobře. Čím dál se dostanete, tím líp.“

„Paule, já nejsem kamikadze. Doufám, že máš lepší plán, než abych s tím odplul co nejdál po řece, než to vybuchne.“

„To mám… mám, ale kdyby ses dostal do vzdálenosti patnácti kilometrů, bylo by to hodně dobré. Mí lidi už se blíží a Modrý tým je na cestě z Little Creeku. Pokračujte na jih maximální rychlostí ještě nejmíň šest minut. Mí lidi se s tebou spojí a najdou místo, kde bys měl přistát. Pak tě toho zbavíme.“

Rapp se znovu otočil na chladničku. Oba muži, jež zastřelil, leželi jeden na druhém v místech, kam je Sam odhodil. Rapp zatím neviděl lepší možnost než udržet kurz i rychlost. „Dobře, budu je vyhlížet.“

Rapp zavěsil a podíval se na Sama: „Spojte se s helikoptérou a řekněte jim, ať nás sledují.“

Rapp držel jednou rukou kormidlo a druhou začal rozevírat plátěnou stříšku. Když dospěl asi do poloviny, Sam ho vystřídal a převzal to po něm. Stříška odletěla a dopadla na hladinu. Rapp zkontroloval rychlost a zásobu paliva a dřepnul si na šestiminutový sprint.

PŘÍSTAVIŠTĚ LEŽELO takřka přesně čtyři a půl kilometru od mostu na Virginském břehu. Rapp sledoval helikoptéru Bell 412 ministerstva energetiky, jak krouží a chystá se na přistání. Rapp plul na plný výkon, snažil se z motorů dostat maximum až do posledního okamžiku. Div nepřejel dvě menší lodě, které si razily cestu kanálem. Lidi na nich zuřivě gestikulovali a nadávali na toho zmetka, který tak nezodpovědně kormidloval svou jedenáctimetrovou jachtu. Rapp zamířil přímo ke kanceláři správce přístaviště. Ti, kdo se nešli podívat, jak helikoptéra přistává na parkovišti, sledovali s děsem v očích blížící se plavidlo.

Rapp uvolnil motory, nechal je běžet na neutrál jen půl vteřiny, a pak prudce zařadil zpětný chod. Motory zavrčely, jak se snažily zpomalit pohyb lodi vpřed, lidé se rozbíhali všemi směry. Loď se zastavila šest metrů od hlavního mola, ale jí vytvořená vlna pokračovala, zvedala se nad dřevěná prkna a pohazovala přivázanými loděmi o pilíře a můstky.

Rapp okamžitě uvolnil levý motor, zatímco pravý přeřadil znovu na chod dopředu. Loď se začala otáčet, dokud neměla záď natočenou ke břehu, pak Rapp zařadil zpětný chod i v pravém motoru, načež loď začala klouzat k molu.

Muž ve středním věku v bermudách, pantoflích a polokošili vyšel z kanceláře a začal křičet: „Kdo si krucinál myslíte, že jste?“

Rapp zařadil neutrál a ignoroval muže. „Same, vemte ty lana a přivažte nás.“

Přes parkoviště běželi tři muži, každý obtěžkaný kufrem nebo taškou v každé ruce. Zastavili se na molu a rozložili své vybavení. Muž v těch směšných šortkách ještě neskončil, takže hřímal dál a mával na Rappa pěstí.

„Tak poslouchejte, vy magore. Za celou svoji kariéru na moři jsem neviděl debilnější přistání.“ Muž přišel až k okraji lodi. „Kdo si krucifix myslíte, že jste?“

„Jsem federální agent,“ odpověděl Rapp a ukázal na mrtvá těla na zádi. „Zabil jsem tady tyhle dva, dole v kajutě je třetí, a pokud nechcete být číslo čtyři, radím vám, abyste z toho doku zmizel a přestal se mi plést do cesty!“

Muž zíral jako omráčený na dvojici těl.

„Hned teď!“ Zvolal Rapp. Muž se otočil a co nejrychleji kráčel z doku, jak jen ho jeho vyzáblé nohy nesly. U mola se začínala hromadit skupina lidí. Rapp se na ně podíval a řekl Samovi: „Spojte se s helikoptérou a řekněte jim, ať přistanou na parkovišti. Pak se s nimi domluvte, ať vám pomůžou udržet ty lidi mimo dosah a v bezpečné vzdálenosti.“

Jeden z Reimerových lidí nesl batoh. Šel dolů po molu a rovnou do vody. Než dospěl na plaveckou plošinu, měl vodu skoro až do pasu.

„Museli zase zavřít dveře. Budou tady za necelé dvě minuty.“

Rapp přikývl. „Běžte tam nahoru a řekněte těm lidem, ať odsud vypadnou.“

Technik stál bokem před chladničkou pár vteřin a pak zavolal na ostatní dva muže: „Gama jedenáct, neutrony šest.“

Rapp ho zaníceně sledoval. „A co to znamená?“

„Že je to horký.“ Technik rychle odešel po molu, kalhoty zmáčené.

Rapp se zadíval na stále se zvětšující dav. Sam se snažil lidi zatlačit dozadu. Několik lidí ukazovalo a ptalo se ho, ostatní se dívali na helikoptéru CIA, která teď kroužila nad nimi a hledala místo k přistání.

Rapp vytáhl pistoli a vystřelil dvakrát do vody. Hlasité výstřely upoutaly pozornost všech lidí. Zastavili se, všeho nechali a otočili se na něj. „Chci to parkoviště okamžitě vyklizený, hergot! Tohle je naléhavá událost!“

Konečně to všem došlo, začali se tedy hrnout ke svým vozidlům. Rapp vzal telefon a vytočil Reimerovo číslo. „Paule, tady Mitch. Mám nápad. Co tu bombu naložit do helikoptéry a odvézt ji odsud?“

„Tak se to nedělá, Mitchi.“

„Proč?“

„Musíme nejdřív provést diagnostiku. Není nejlepší s tím hýbat, a už vůbec ne vzduchem.“

„A proč?“

„Nadzemní výbuch zvyšuje dosah a ničivost exploze. Seď na zadku a nech moje lidi pracovat. Modrý tým by tady měl být do pěti minut, a pak tu bombu během chvilky zneškodníme.“

Rapp se podíval na bombu. „Promiň, že nesdílím tvou sebejistotu, ale když al-Yamani říkal, že tu bombu zneškodní jenom Zubair, myslím, že si nevymýšlel.“

„Mitchi, tihle technici z Týmu 6 jednotek SEAL jsou nejlepší. Zjistí, jak funguje odpalovací sada.“

‚A co když to nesvedou?“ zeptal se Rapp skepticky.

„To se ještě nikdy nestalo, Mitchi.“

„A to v praxi, nebo ve skutečnosti?“

„V obou.“

„Kecy. Chceš mi říct, že tihle hoši už dokázali zneškodnit skutečnou atomovku?“

„Ne… skutečnou atomovku ne, ale cvičební bomby zneškodňují v jednom kuse. Princip je jenom jeden.“

„Doufám, že máš pravdu.“

DEVADESÁT DVA

Modrý tým dorazil ve dvou šedých helikoptérách Seahawk amerického námořnictva. Velké stroje dosedly na parkoviště a z každého se vyhrnula desítka mužů. Nejméně šest z nich mělo na sobě od hlavy k patě černé bojové oděvy a byli po zuby ozbrojení. Tihle muži se okamžitě rozmístili s cílem zajistit celou oblast. Dva z mužů měli na sobě světlemodré antikontaminační obleky, zalepené boty, helmy a rukavice. Ostatní čtyři měli pouštní maskovací oděv.

Rapp ještě stál u kormidla Skandinávské princezny. Sledoval příslušníky SEAL, jak vykládají vybavení a diskutují se členy průzkumného týmu ministerstva energetiky. Podíval se na hodinky. Bylo 12:08. Rapp už neměl obavy, že by ta bomba vybuchla každou vteřinou. Byl si jist, že al-Yamani ji chtěl dostat co nejblíž k srdci hlavního města a taky zabít prezidenta a zbytek představitelů, kteří se měli zúčastnit odhalení nového památníku druhé světové války. Ta akce měla začít v jednu odpoledne, takže kdyby měl Rapp hádat, řekl by, že mají nejspíš ještě asi dvaapadesát minut do plánovaného výbuchu bomby.

Rapp však měl pocit, že tyhle zásadní okamžiky by bylo třeba využít k tomu, aby bombu dostali co nejdál od města. Rapp se podíval na čtveřici helikoptér na parkovišti a rozhodl se znovu zavolat Reimerovi. „Paule, poslouchej mě. Odhaduju, že ta bomba je nastavená na jednu hodinu. Pořád si myslím, že bychom ji měli naložit do helikoptéry a dostat ji od města co možná nejdál.“

„Mitchi, už jsem ti říkal, že musíme nejdřív udělat diagnostiku.“

„A to nejde udělat ve vzduchu?“

„A co když teroristi zabudovali do odpalovací sady výškoměr a ve chvíli, kdy se bomba dostane třicet metrů nad zem, tak vybuchne?“

Na to Rapp nepomyslel. „Dobrá, ale jaký je plán, když se to lidem ze SEAL nepovede zneškodnit?“

„Na tom právě pracujeme.“

Rapp sledoval, jak dva muži v zapečetěných oblecích kráčí po molu s nějakým vybavením. „Co to znamená, že na tom pracujete?“

„První možnost by byla odvézt bombu na moře.“

„Ale za předpokladu, že byste měli dost času. Na Východní pobřeží je to nejmíň sto padesát kilometrů.“

„A pláže jsou teď nacpané, vítr fouká na západ, a to je jenom začátek, Mitchi. Prověřujeme tyhle akce neustále. Dopad na životní prostředí, na hospodářství, prozkoumali jsme to ze všech úhlů pohledu.“

„A když se nepovede ji vzít na moře, tak jakou máme jinou možnost?“

„Jediná další možnost je vzít ji někam daleko, kde exploze a dopady způsobí nejmenší škodu.“

„A nic víc?“ divil se Rapp. „To je naše poslední a nejlepší možnost?“

Reimer hned neodpověděl. „Máme ještě jednu možnost, ale tu jsme nikdy zcela neprověřili. Myslím, že prezident by ji nikdy neschválil. Vím, že Pentagon by ji jednoznačně zamítl.“

„A proč?“

„Protože jde o zničení mnohamiliardového vládního zařízení.“

K Rappovi běžel dokem jeden z členů SEAL v pouštních maskáčích. „Jakého zařízení?“ zeptal se Rapp.

„Mitchi, tady na druhé lince prezident. Budu vás muset zavolat zpátky.“

„Ne…“ Sluchátko ztichlo a Rapp zaklel.

„Pane Rappe?“

Člen SEAL už stál vedle lodi. Rapp dlouze vydechl a řekl: „Ano?“

„Poručík Troy Mathews.“ Důstojník natáhl ruku. „Generál Flood mi řekl, abych vás informoval o vývoji.“

Potřásl důstojníkovi rukou. „Jak to s tou bombou vypadá?“ Rapp ukázal na chladničku. Dva muži v neprodyšných oblecích pohybovali kolem chladničky nějakým přístrojem, každou chvíli se zastavili a pak pokračovali dál.

„Tohle je přenosný rentgen. Fotí to, abychom zjistili, co je uvnitř.“

„Poručíku,“ zavolal jeden z dvojice mužů. „Vidím tady šest samostatných odpalovacích systémů.“

„Šest?“ zeptal se důstojník udiveně.

„Ano a zdá se, že na tvarovanou nálož použili plastickou trhavinu. Je to poseto nejméně dvěma desítkami odpalovacích krytů.“

„Šest odpalovacích systémů? To si ze mě děláte legraci.“ Mathews se otočil k parkovišti a zvolal: „Mikeu, potřebuju tady okamžitě vrtačku a kameru.“

Rappa nic z toho netěšilo. „Co se děje?“

„To nevím jistě.“ Poručík si začal vyhrnovat rukávy a nastoupil do lodi.

Když poručík překračoval mrtvá těla, Rapp se zeptal: „Jak dlouho potrvá, než toho krasavce zneškodníte?“

„Záleží na tom, jaké tam je vedení, ale můžu vám říct, že to nebude žádná hračka.“

Rapp se díval, jak jeden z poručíkových mužů sbíhá po molu do vody, kde odevzdal bezdrátovou vrtačku a černý pytel. Do horního okraje chladničky pečlivě vyvrtali díru a do ní pak zasunuli kameru silnou jako tužka. Poručík si klekl nad chladničku a sledoval malou obrazovku, zatímco jeho muži se několik minut snažili zahlédnout co možná nejvíc.

Konečně vytáhli kameru ven a jeden z nich řekl: „Žádné falešné dráty, pane. Myslím, že to klidně můžeme otevřít.“

Poručík chytil oběma dlaněmi horní víko chladničky a pomalu je zvedl. Rapp stál za ním a díval se do změti drátů a napočítal šest samostatných displejů s červenými číslicemi. Měli třiapadesát minut, než ta bomba exploduje.

Rapp zaklel a pak řekl: „Poručíku, potřebuju upřímné hodnocení. Dokážete vy a váš tým zneškodnit tuhle bombu za necelých třiapadesát minut?“

Poručík se díval na drátky, prohlížel si je zleva, pak zprava. „Těžko říct.“

„No, těžko říct nám moc nepomůže. Vidíte tam nějaký výškoměr nebo cokoli, co by nám bránilo naložit tu bombu do helikoptéry a odvézt ji co nejdál od města?“

„Ne.“ Mathews se podíval na své dva muže v oblecích. „Hoši?“

Oba zavrtěli hlavami.

Na všech šesti displejích ubyla další minuta a tentokrát zaklel Mathews.

K oceánu to nestihnou. Rapp měl dlaně najednou celé zpocené. „Poručíku Mathewsi, uděláme to následovně. Ať vaši muži umístí tuhle chladničku do zadní části modrobílé helikoptéry na parkovišti.“

„Budu muset zavolat do Pentagonu, aby to schválili.“

Rapp velmi klidným, ale důrazným tónem řekl: „Poručíku, nemáme čas na hádky. Zatímco budou vaši muži nakládat bombu do helikoptéry, vy zhodnotíte šance na její zneškodnění a já,“ Rapp zvedl telefon, „zavolám prezidentovi a generálu Floodovi. Pokud mi nemůžete se stoprocentní jistotou říct, že zabráníte tomu, aby tahle bomba vybuchla, je nejdůležitější, abychom ji v krátké době dostali co nejdál od města.“

Poručík se díval na změť různobarevných drátků a pak přikývl. „Dobře… to se zdá jako rozumné opatření.“

„Tak pohyb, ale rychle a opatrně.“

„Mikeu…, Joe,“ zvolal Mathews. „Přineste olověný deky. Přeneseme to.“

Rapp seskočil z lodi a zamířil dokem. Vytočil číslo a přiložil si telefon k uchu. Chystal se zavolat prezidentovi, ale ještě ne. Nejprve se musel poradit s jiným člověkem.

DEVADESÁT TŘI

Přeřízli lano, které drželo chladničku na místě, a za dohledu poručíka Mathewse přehodili přes chladničku olověnou deku, přenesli ji po molu a naložili do helikoptéry Bell 430. Dva starší členové Modrého týmu a jeden ze členů průzkumného týmu nastoupili do helikoptéry a bombu si prohlíželi. Pak jeden po druhém vystoupili ven a vrtěli hlavami.

Rapp to všechno sledoval, když stál před helikoptérou, telefon u ucha. Správně odhadoval, že ti dva členové Modrého týmu jsou vedoucí. Tvořili páteř týmů SEAL a v otázkách výbušnin patřili k nejinformovanějším lidem na světě.

Rapp se podíval na dvojici pilotů, kteří seděli v kokpitu helikoptéry CIA. Zvedl pravý ukazováček a udělal jím ve vzduchu kruh. Piloti přikývli a začali zapínat přístroje a kontrolovat displeje. Rapp už se rozhodl. Bude záležet na každé vteřině a on odmítal sedět na zadku a promarnit jen jedinou z nich.

Vyrazil k helikoptéře a řekl do telefonu: „Takže to vymyslel jeden z tvých vědců?“

„Ano,“ odpověděl Reimer.

„A myslíš, že to vyjde?“

„Vím, že to vyjde. Výpočty to dokazují.“

Motory helikoptéry naskočily a rotory se roztočily o vteřinu později. „Paule, sežeň si všechny údaje, které potřebuješ na to, abys přesvědčil prezidenta. Zavolám ti za minutu, jen co budu ve vzduchu.“

Rapp nemusel jít hledat poručíka Mathewse, protože ten už k němu mířil. „Potřebuju jasnou odpověď. Zvládnete to, nebo ne?“

„Mí lidi říkají, že je to přinejlepším půl na půl.“

„To nestačí,“ řekl Rapp a okamžitě se odvrátil od poručíka k helikoptéře.

„Co říkal prezident?“

„Že jestli nemůžete zaručit úspěch, chce mít tu bombu co nejdál od hlavního města.“ Rapp sice s prezidentem nemluvil, ale byl si jist, že aspoň v tomhle bodě by se shodli.

Mathews šel za Rappem: „Kam ji vezete?“

„To ještě nevím,“ zalhal Rapp. Nasedl do helikoptéry, zavřel dveře a zeptal se pilotů: „Jaká je maximální rychlost tohohle stroje?“

„Udává se dvě stě čtyřicet kilometrů v hodině, podle větru.“

„Tak daleko nepoletíme. No nic, tak zmizíme. Zamiřte na západ tak rychle a nízko, jak se odvážíte. Jakmile zmizíme z města aspoň o patnáct kilometrů, zamíříme na sever. Za pár minut vám řeknu přesný kurz.“

Rapp se posadil, a jakmile se helikoptéra odlepila od země, začal v duchu počítat. Měli před sebou přibližně devadesát kilometrů. Při maximální rychlosti by helikoptéra urazila každou minutou 3,99 kilometru. To znamenalo, že budou muset letět necelých třicet minut, plus ještě odlet a přistání. Zaokrouhlil to pro jistotu na pětatřicet, pak odsunul těžkou olověnou deku a zvedl víko chladničky. Nejbližší displej hlásil, že bomba exploduje za šestačtyřicet minut. Na zbytek mu tedy moc času nezbývalo, ale bylo to proveditelné. Rapp nastavil stopky na svých hodinkách a přikryl chladničku dekou.

Zazvonil mu telefon a on ho okamžitě zvedl. „Ano.“

„Jste připravení?“ volal mu Reimer.

„Jo, už jsme ve vzduchu.“

„Propojím nás.“

Ve sluchátku bylo slyšet několik cvaknutí a pak Rapp zaslechl prezidentův hlas. „Mitchi?“

Rapp se opřel hlavou o koženou opěrku. „Ano, pane prezidente?“

„Dobrá práce dneska.“

Rappa to trošku vyvedlo z míry. Z bůhvíjakého důvodu čekal, že mu spíš utrhnou hlavu. „Děkuju, pane.“

„Paul mi říkal, že naši technici si nejsou jistí, že by dokázali předejít explozi. Je to tak?“

„Ano, pane. Řekli mi, že zneškodnění bomby je přinejlepším padesát na padesát.“

„Kolik času máme?“

Rapp se podíval na hodinky. „Pětačtyřicet minut, pane.“

Reimer rychle dodal: „To nestačí, abychom ji odvezli na moře, pane prezidente.“

„Co tedy navrhujete?“

„Máme dvě možnosti, pane. Můžeme ji svrhnout do zálivu Chesapeake, a v takovém případě bude bezprostřední počet obětí omezen na jachtaře v oblasti, i když vlivem toho, že záliv není moc hluboký, rozsah škod bude značný. Vznikla by radioaktivní pára, která by se rozšířila na stovky kilometrů, a jelikož vítr fouká od východu, přesunula by se k zalidněnějším oblastem.“

„Zasáhla by Washington?“

„Možná,“

„Kolik obětí?“

„Zpočátku… nejspíš kolem stovky, ale následky by to číslo mohly zvýšit snadno přes tisíc, protože by se dramaticky zvýšil počet rakovinných onemocnění. Taky by trvalo, než by se z toho Chesapeake dostal, a totéž platí o okolních oblastech, které by schytaly podstatnou část dopadu.“

Bylo ticho. „A jaká je druhá možnost?“

„Druhá možnost, pane, je trošku kontroverzní, ale je to ta, jež by způsobila nejméně obětí na životech a napáchala minimální škodu na životním prostředí.“

„Tak povídejte.“

„Odvézt bombu do Mount Weatheru a zavřít ji uvnitř. Pořádně to utěsnit – dveře sníží případné následky.“

Mount Weather byla bezpečná zpevněná stanice vybudovaná v padesátých letech, ležela 82 kilometrů od Bílého domu. Šlo o hlavní bod v programu federálního přemístění, systému zahrnujícím něco přes sto krytů v pěti státech určených pro úkryt klíčových vládních zaměstnanců v případě jaderného napadení či jiné naléhavé události.

„Mount Weather!“ vykřikl kdosi. „Já jsem v Mount Weatheru! Nemůžete tu zatracenou bombu přivézt sem!“

Rapp poznal hlas ministra spravedlnosti. Představil si výraz paniky v jeho tváři a usmál se. Na všem zlém je něco dobrého.

„Pane prezidente,“ řekl ministr vnitřní bezpečnosti, „Mount Weather je páteří našeho pohotovostního velitelského a kontrolního systému. Náklady na opravu by byly nezměrné… přinejmenším několik miliard dolarů.“

„Jsme bohatá země,“ opáčila Valerie Jonesová. „Postavíme nové. Pane prezidente, tu bombu nemůžete hodit do vody Chesapeake.“

Rappa to trošku překvapilo. Měl pocit, že to je poprvé, co se s Jonesovou na něčem shodli.

„FEMA má na té hoře vybudované kanceláře, pane,“ protestoval ministr McClellan. Hovořil o Federálním úřadu řízení naléhavých událostí. „A oblast Blue Ridge Mountains je stejný národní poklad jako záliv Chesapeake. Tři kilometry odtud vede vyhlídková cesta Apalačskými horami.“

„Myslím, že zařízení FEMA by výbuch přežilo, pane prezidente,“ řekl Reimer. „Mount Weather je vyhloubený v nejtvrdší skále na Východním pobřeží, jsou tam dvě sady protipožárních dveří, každé jsou silné metr a půl.“

Než mohl Reimer pokračovat, konferenční hovor se změnil v hlasité hádání plné nadávek a názorů létajících ze strany na stranu. Rapp zničehonic pocítil únavu. Kožená sedačka byla pohodlná, nepatrné vibrace helikoptéry ho kolébaly. Zívl a už už si opřel nohy o chladničku, ale v poslední chvíli se zarazil.

Zavrtěl hlavou a podíval se na hodinky. Ještě chvíli poslouchal dohady a řekl: „Pane prezidente.“ Křik neustával, takže to zopakoval hlasitěji. Nikdo ho znovu neposlouchal, takže zakřičel: „Zmlkněte všichni! A okamžitě!“

Hádky ustaly a Rapp řekl: „Pane prezidente, musíte to rozhodnout. Už jsem ve vzduchu a mířím s tou bombou na západ od města. Jestli chcete, abych to hodil do Chesapeake, tak mi to řekněte rychle, protože se budu muset otočit a vrátit se zase nad město, přičemž doufám, že to stihnu.“

„Vy už míříte k Mount Weatheru?“ zeptal se ministr Stokes překvapeně.

„Ano, a nechte laskavě toho fňukání, poslední hodinu s tou bombou cestuju já.“

Prezident promluvil klidně. „Nechci slyšet nikoho, koho nepožádám o slovo. Pane Reimere, jak daleko bychom museli dostat lidi z Mount Weatheru, abychom je ochránili od exploze a následků?“

„Nijak daleko, pane. Nejpesimističtější analýza., co máme, naznačuje, že pokud budou hlavní dveře zavřené, stanice celý výbuch izoluje. Existuje jistá šance úniku ventilací, ale to bude minimální.“

„Jak daleko?“ prezident vypadal nervózní.

„Kilometr a půl bude stačit.“

„Mitchi, kolik nám zbývá času?“

Rapp se podíval na hodinky. „Už jenom osmatřicet minut, pane prezidente.“

„Za jak dlouho se dostanete do Mount Weatheru?“

„Asi za pětadvacet minut.“

„Generále Floode… co o tom soudíte?“

„Máme jiné stanice, pane, například Stanici R, kde jste momentálně vy sám.“

„Ale,“ přerušil ho ministr McClellan, „Mount Weather je nejdůležitějším bodem systému.“

„Kendalle,“ odsekl prezident, „mluvím s generálem Floodem. Až budu chtít znát tvůj názor, zeptám se tě. Teď, generále, pokračujte.“

„Tak především, nejdůležitějším bodem systému je NORAD a z pohledu Pentagonu je Stanice R významnější než Mount Weather. Důležitější je, že armáda se domnívá, že tyhle bunkry jsou vhodné pro velení a řízení, ale pokud bychom skutečně vstoupili do války s Ruskem nebo případně s Čínou, Mount Weather bude zničen buď první salvou několika střel, nebo jednou velkou hloubkovou megatunovou bombou.“

„Takže říkáte, že je to zastaralé.“

„Pane, domnívám se, že to bylo zastaralé už asi rok po dokončení.“

„A jak dlouho by trvala evakuace lidí z hory?“

„Nemám tušení, ale vím, že ty dveře se zavírají deset minut.“

Uplynulo pár vteřin ticha, a pak prezident řekl: „Požaduji okamžitou evakuaci Mount Weatheru a okolí! A, generále Floode, chci mít členy kabinetu na palubě první helikoptéry směřující z oblasti.“

„Ano, pane.“

„A zajistěte, aby Mitch dostal všechno, co potřebuje.“

„Děkuju, pane prezidente,“ řekl Rapp. „Generále, zavolám vám za minutu s přesným časem příletu.“

Rapp zavřel telefon a vstrčil hlavu do kokpitu. „Víte, chlapi, kde je Mount Weather?“ Oba přikývli. „Fajn. Tak nás tam zavezte, jak to jde nejrychleji.“

DEVADESÁT ČTYŘI

Virginie

Mount Weather se nachází v rozeklaném severozápadním výběžku Virginie nedaleko hranic se Západní Virginií, na Blue Ridge Mountain Road. Stanice zabírá jen stovku akrů, ale je vidět na kilometry daleko kvůli velkým komunikačním věžím, jež se tyčí z vrcholku hory, z nichž jednu vlastní a spravuje AT&T. Od jejího zřízení v padesátých letech je stanice obestřena rouškou tajemství. Ani Kongres nemá šanci kontrolovat její roční rozpočet a stanice během let několikrát dokonce změnila jméno ve snaze udržet její umístění a účel v tajnosti. Ta jména se měnila od prvního kódového označení, jež znělo Výšina, na Křišťálový palác, což je označení prezidentových pokojů na stanici, až po dlouhý seznam světských označení znamenajících v různých vládních úřadech různé věci. Nakonec se ale nejčastěji zmiňovaným stalo označení Mount Weather.

Toto místo je živoucím, dýchajícím dinosaurem z dob studené války. Podobně jako Stanice R i ona byla vytvořena s cílem přečkat jaderný útok v dobách, kdy se vyráběly bomby větších rozměrů s menší silou a mnohem méně přesné. Naštěstí pro lidi, kteří měli stanici obývat v případě jaderné války, nedostal Mount Weather nikdy příležitost zaujmout své místo vedle Siegfriedovy a Maginotovy linie na smetišti dějinných dobře myšlených, ale krátkozrakých opevnění. Teď ovšem svůj účel splní a nakonec se stane hrobkou, jíž měla odjakživa být.

Když se blížili k hoře od východu, Rapp viděl, jak se po horské klikaté cestě pohybují auta jako mravenci mířící z mraveniště. Z malé přistávací plochy na vrcholku hory též vzlétaly čtyři vojenské dopravní helikoptéry a další stroj uvolňoval heliport u východního portálu. Stanice Mount Weather měla dvě hlavní silnice vedoucí do podzemního bunkru, na každé straně hory jednu. Vozidla mířila po obou dvou. Pár opozdilců ještě nasedalo do svých vozidel, ale většina lidí už byla mimo horu a daleko za hranicí kilometru a půl.

Přesně podle slibu generála Flooda na ně u heliportu čekal pick-up. Byl nastavený čelem k vjezdu z vyztuženého betonu, který vedl do hory. Rapp se podíval na hodinky. Zbývalo dvanáct minut. Strhl z chladničky olověnou deku a podíval se na displeje. Stálo na nich 00:12:26. Ani ne dvanáct a půl minuty.

Reimer ho informoval, že výpočty byly provedeny za situace, kdy by bomba byla umístěna do výtahu uprostřed stanice, který ji zaveze o dalších třicet metrů hlouběji do hory. Slíbil Rappovi, že na splnění tohoto úkolu bude dost času. Rapp doufal, že má pravdu.

Helikoptéra CIA přistála uprostřed heliportu. Rapp okamžitě otevřel dveře a chytil rukojeť chladničky. Odtáhl ji k okraji a čtyři muži v modrých uniformách z Federální ochranné služby mu přišli na pomoc. Jako pracovníci márnice táhnoucí rakev chytili chladničku a naložili ji na korbu čekajícího pick-upu. Tři z mužů naskočili na korbu s chladničkou a důstojník velící skupině si sedl za volant. Rapp naskočil do sedadla pro spolujezdce a vyrazili.

Slunečné odpoledne za nimi zmizelo, když vjeli do dlouhého tunelu. Muž u volantu se podíval na Rappa a řekl: „Vy budete ten chlap, na kterého ministr McClellan a Stokes nadávají posledních dvacet minut.“

„To bych mohl být já.“

Tunel se trošku zúžil a minuli cosi jako dekontaminační stanici. Řidič zatroubil a nespouštěl nohu z plynu. „Musíme už začít zavírat dveře.“

Rapp se podíval na hodinky a přikývl. Bylo to těsné.

„McClellan říkal, že jste jako osina v prdeli.“ Muž to pronesl velmi pobaveně.

Rapp se usmál a zavrtěl hlavou. „Jo, no, McClellan sám neví, jestli myslí hlavou nebo prdelí, takže je v téhle otázce asi nejpovolanější.“

„Já se s vámi hádat nebudu.“ Řidič se vyhnul opuštěnému golfovému vozíku a sešlápl plyn. „Tak co je v té chladničce?“

Rapp se díval před sebe do tunelu. Pořád neviděl jeho konec. „Oni vám to neřekli?“

„Ne.“

„Tak poslouchejte poručíku, až dojedeme k výtahu, řeknu vám, co to je.“

„No, ať je to cokoli, dobré to nebude. A tady je ten výtah.“ Vůz zpomaloval a pak prudce zabrzdil na betonové podlaze. Všichni vyskočili. Šéf ochranky otevřel nákladní výtah a Rapp pomohl dalším třem lidem vynést chladničku. Umístili ji doprostřed velkého výtahu, zavřeli dveře a stiskli knoflík do nejnižšího patra. Rapp se díval, jak mizí, pak naskočil do vozidla, které se právě otočilo.

Když se zase rozjeli, podíval se na hodinky. Zbývalo jim něco přes osm minut.

„Tak co je v té chladničce?“ zeptal se řidič.

Rapp se zasmál. Předpokládal, že ten mladík se to stejně dříve nebo později dozví. „Bomba.“

„A jaká bomba?“

„Jaderná.“

„To si ze mě utahujete?“

„Kdepak. Měl byste na to šlápnout, protože vybuchne tak za osm minut, a jestli to ty dveře neutěsní, jsme v háji.“

Mladík sešlápl plyn a řítili se tunelem. Za necelou minutu zabrzdili před prvními dveřmi, které už byly zpola zavřené. Nechali tam vůz a všichni seskočili na zem a rozběhli se. Jeden po druhém proběhli i druhými dveřmi a utíkali po silnici do jasného odpoledního slunce. Šéf ochranky prozradil svým mužům, co bylo v lednici. Zprávu přijali se šokovanými výrazy. Rapp se tváří v tvář takové šílenosti dokázal jen smát.

Doběhli na heliport a zbývaly jim ještě necelé tři minuty. Když všichni nasedli do helikoptéry, stroj se odlepil ze země a letěl na východ. Rapp zavolal Reimerovi a řekl mu, že bomba je uklizená do bezpečí. Reimer sdělil Rappovi, že pokud se dostanou více než kilometr a půl daleko do doby, než bomba vybuchne, neměl by jim hrozit elektromagnetický pulz bomby, jenž by potenciálně mohl helikoptéru srazit z nebe. Rapp řekl pilotům, ať letí dál a drží se nízko.

Rapp se podíval na hodinky, odpočítával vteřiny, myslel na svou ženu a v duchu popoháněl helikoptéru k vyšší rychlosti. Deset vteřin před plánovanou detonací zakřičel na všechny v helikoptéře: „Zakryjte si oči – a neotvírejte je, dokud vám neřeknu.“

Pak počítal vteřiny. Napočítal do deseti, a pořád nic neslyšel, tak počítal dál. Po dvaceti vteřinách vzal telefon a zavolal Reimerovi. „Co se stalo? Vybuchlo to?“

„To si piš. Chvění jsme cítili i za hranicí státu.“

„A ztlumila ta hora výbuch?“

„To nevím. Jsi v lepší pozici než já.“

Rapp požádal pilota, aby je otočil, ať se může podívat. Rapp se díval na krásný zalesněný hřeben a pátral po nějaké známce toho, že bunkr nedokázal výbuch ztlumit. Nikde žádný atomový hřib – dokonce ani obláček kouře.

Rapp se usmál a řekl: „Vyřiď prezidentovi, že jsme to dokázali. Zafungovalo to.“

„Myslím, že bys mu měl zavolat spíš ty,“ namítal Reimer. „Tys odvedl všechno to vzpírání.“

„S tím nápadem jsi přišel ty, Paule. Zavolej mu. Já se v rychlosti prospím.“ Rapp zaklapl telefon, než mohl Reimer protestovat dál. Najednou pocítil chuť s někým si promluvit.

Našel v mobilu číslo do srubu a stiskl knoflík. Po šesti zvoněních uslyšel známý hlas své ženy.

„Neříkej mi, že nepřijedeš.“ Hlas měla plný zklamání.

„Ale no tak, miláčku, věř mi trošku.“

„Takže to stihneš?“ vyzvídala nadšeně.

„Jo. Budu tam na večeři.“ Rapp předpokládal, že po tom, k čemu právě došlo, si bude moci uzurpovat služební tryskáč CIA na menší osobní cestu.

„Takže je všechno v pořádku?“

Rapp se podíval na komunikační věže, jež stály na vrcholku Mount Weatheru. „Ano, lásko. Všechno je úplně skvělé.“

EPILOG

Pondělí ráno; Den obětí války

Ptáci zpívali, slunce prosvítalo škvírami v žaluziích a někde v dálce přídavný motor podkresloval klidný ranní vzduch. Bylo léto. Rapp se překulil a natáhl ruku, očekával, že najde hladkou, jemnou kůži své ženy. Našel ale jen zmuchlaný polštář. Sevřel ho a znovu se překulil, ještě si nebyl jist, jestli chce spát dál nebo vstát. Hostinský srub na pozemku rodičů jeho ženy byl na spánek ideální místo. Ležel necelých šest metrů od vody, a když foukal vánek, voda rytmicky narážela na pobřeží a člověk z toho až prenatálně dřímal. Byla to přírodní obdoba matčina bušení srdce.

Dnes ráno ale žádný vánek nefoukal, což s sebou neslo zcela odlišný problém. Kromě přídavného motoru, jehož hučení sláblo, slyšel zvuk dalšího plavidla na vodě – lodi, kterou znal velice dobře. Rodiče jeho manželky milovali vodní lyžování, a když jste byli ve srubu Riellyových, dalo se lyžovat jen dvakrát: buď hned brzy ráno, nebo pozdě večer. Přednost dostávalo dopolední lyžování. Večery byly už jen jako bonus.

V sobotu Rapp odjel z Washingtonu takřka okamžitě. Krátce promluvil s Kennedyovou, moc dobře to ale nedopadlo. Skoro vzápětí mu začínala docházet celá skutečnost toho, čemu se právě vyhnuli. Svým typicky přímým způsobem sdělil Kennedyové, co si myslí o jistých vysoce postavených lidech v americké vládě. Ona ho požádala, aby si svoje názory nechal pro sebe, a on bez odpovědi zavěsil.

Z Washingtonu odletěl soukromým tryskáčem do Rhinelanderu ve Wisconsinu, kde na něj čekala jeho žena. V noci seděli s jejími rodiči u ohně a povídali si. Ani jednou se nikdo nezmínil o událostech minulého týdne. Rapp spal té noci velmi tvrdě, prospal dokonce i ranní lyžařský rituál. Anna a její tři bratři si z něj proto utahovali celý den. To byla další věc na Riellyových – kdo nelyžoval, byl slaboch. Než aby si musel protrpět další den plný slovních výpadů, odhodil deku a vylezl z postele.

V malé kuchyni našel konvici s kávou a vzkaz. Stálo na něm: Miláčku, lyžuju. Měl bys asi co nejdřív dorazit k molu, jinak si to zase schytáš. Rapp se usmál. Nalil si šálek kávy a podíval se na jezero. Skrz vysoké borovice viděl, jak lyžují u severního pobřeží jezera. Vrátil se do ložnice, navlékl si plavky a starou mikinu.

Když šel zpátky do kuchyně, zazvonil jeho satelitní telefon. Zvedl ho a podíval se na displej. Volala mu Kennedyová. Od doby, co odjel z Washingtonu, se mu už počtvrté snažila dovolat. Ve srubu nebyla televize a on nevyvíjel žádnou snahu zapnout rádio a zjistit, co se děje ve světě. Stál tam, díval se na displej a po pár vteřinách se rozhodl, že by asi měl zjistit, co se děje. Vypnul nabíječku a přiložil si telefon k uchu.

„Ahoj.“

„Dobré ráno,“ řekla Kennedyová mírně ostražitě.

„Všechno v pořádku?“ Rapp měl hlas ochraptělý od spánku.

„Ano, všechno v pořádku. Sedím na terase, sleduju Tommyho, jak staví hrad z písku. Máš důvod, proč jsi mi nezvedal telefon?“

Rapp vzal kávu, vyšel ven a zavřel za sebou dveře. „Neměl jsem náladu na debaty.“ Rapp přecházel po zarosené trávě k molu.

„A to proč?“

Poté, co v sobotu odjel z Washingtonu, se značně zvýšil Rappův odpor vůči těm, kdo postrádali jeho odhodlání. „Co bys tak řekla, Irene?“ Rapp vystoupil na molo. „Nemyslíš, že třeba proto, že už mi lezou krkem ty nesmysly?“ Navzdory výrazům neměl Rapp v hlase žádný cynismus, jen rezignaci.

„Mohl bys to trošku konkretizovat?“

„Zaprvé jsme jen o pár minut neztratili půl milionu lidí a hlavní město.“ Staré molo skřípalo pod jeho vahou.

„Ale povedlo se, Mitchi. Díky tobě, Paulu Reimerovi a Skipovi a mnoha dalším lidem jsme je zastavili.“

Rapp se posadil do křesílka na konci mola. „Takhle daleko se to ale vůbec nemělo dostat, Irene. Měli jsme jenom kliku.“

„Ale zastavili jsme je a prezident je velice vděčný za to, cos udělal.“

Rapp se podíval na vodu. Na hladině nebyla jediná vlnka. Měl chuť říct Kennedyové, že prezident mu může políbit šos, ale rozhodl se místo toho říct: „Momentálně je mi celkem jedno, co si prezident myslí.“

„To je mrzuté, protože jsi asi jediný, kdo mu může rozmluvit snahu tě v rámci svého večerního projevu veřejně pochválit.“

Rapp byl v šoku. „O čem to mluvíš?“

„Tys nečetl noviny, neviděl jsi zprávy v televizi?“

„Ne. Jsem na severu Wisconsinu. Nejbližší město je dvacet kilometrů.“

„No, výbuch v Mount Weatheru zachytily seizmologické stanice po celé zeměkouli. Francouzská vláda si stěžuje, že jsme pošlapali smlouvu o zrušení jaderných testů, Němci říkají, že západně od Washingtonu došlo k jaderné nehodě, a v americkém tisku se debatuje o tom, že teroristé provedli útok na tajnou vládní stanici nedaleko Washingtonu.“

Rapp odložil své kafe. „Irene, řekni prezidentovi, že nepotřebuju a nechci veřejnou pochvalu.“

„To už jsem mu říkala, ale on jako by neslyšel. Říká, že ať se ti to líbí nebo ne, prostě si to zasloužíš.“

„To rozhodně ne.“

„Tak si mu to řekni sám.“

Rapp se podíval přes jezero. „Nemám náladu mluvit s prezidentem. Víš co, vyřiď mu, že už takhle přemýšlím o výpovědi, a jestli jenom zmíní moje jméno, je rozhodnuto. A řekni mu, že nejenom dám výpověď, ale taky všem novinářům ve Washingtonu řeknu, že zatímco jsme se my ostatní snažili ty teroristy zastavit, on se víc staral o politiku ve volebním roce a poslouchal Valerii Jonesovou a Martina Stokese a Stealeyovou z ministerstva spravedlnosti.“

Ve sluchátku bylo dlouho ticho, a pak se Kennedyová zeptala: „To s výpovědí nemyslíš vážně, viď?“

„To si piš, že myslím.“

„Mitchi, neukvapuj se. Určitě prezidenta přemluvím, aby ne…“

„O to nejde, Irene. Celá ta mašinerie už mi leze krkem. Politika a washingtonské kecy. Už mě nebaví dělat s lidmi, kteří nemají ponětí, jak tuhle válku vést. Nebaví mě přesvědčovat volené zástupce o vážnosti hrozeb a mám až po krk lidí, kteří to chtějí brát jako policejní akci, když jsme přitom až po uši ve válce.“

„Mitchi, sdílím tvoje rozhořčení, ale jsi pro tenhle boj až příliš cenný. Potřebujeme tě.“

„Tak přemluv prezidenta, aby udělal pár změn. Nechci medaili, nechci veřejnou pochvalu… Chci, aby vyhodil pár lidí. Pamatuješ si, když se lidi vyhazovali, nebo dokonce když ještě sami odstupovali? Mně je jedno, jestli odejdou sami od sebe nebo jim někdo ukáže dveře, ale někteří lidi musí jít.“

Kennedyová hned neodpověděla. Po dlouhé pauze řekla: „Pomohlo by ti, kdybych ti řekla, že do měsíce odejde Valerie Jonesová?“

„Řekl bych, že je to hezký začátek. A co Stokes a Stealeyová?“

„U Stokese si nejsem jistá, ale v něm problém nebude. Když mu řekneme, aby odstoupil, tak poslechne.“

„Tak co Stealeyová? To ona přesvědčila prezidenta, aby zavřel ty dva chlapy z Atlanty do vězení, a přitom je měli hodit do nějaké díry.“

„Myslím, že soukromě si můžeme říct, že to dokážeme zařídit. Pomůže ti to?“

„Opakuju… je to hezký začátek.“

„Takže tě brzy uvidím v práci?“

Rapp se podíval přes klidné jezero. Lyžařský člun mířil zpět k němu. Ještě pořád byl několik stovek metrů daleko, ale Rapp poznal, že za ním se nese jeho žena. Při každé zatáčce se skoro položila na hladinu, za ní se zvedala stěna vody.

„Mitchi,“ řekla Kennedyová, „tahle válka ještě zdaleka neskončila. Víš, že na nás znovu zaútočí.“

Rapp věděl líp než kdokoli jiný, že radikální islámští fundamentalisté toho jen tak nenechají. Dlouze unaveně vydechl a zavřel oči. „Irene, jsem unavený a nebaví mě hádat se s lidmi, kteří by měli být na naší straně.“

„Věř mi, že tě chápu. Už jsem o tom mluvila s prezidentem, a on si uvědomuje, že nám dostatečně nenaslouchal. Rozsáhlost toho, co se mohlo stát, jím hluboce otřásla.“ Kennedyová nasadila překvapivě optimistický tón. „Mitchi, jestli někdy byla příležitost, aby vyhlásil loveckou sezonu na teroristy, je to tato.“

„Ale vyhlásí ji? Když dojde na věc, dá nám opravdu volnou ruku?“

„Tentokrát… ano, myslím, že ano.“

Rapp se podíval přes vodu a upřímně přemýšlel, jestli by od toho dokázal odejít. Pochyboval. Ten souboj ho příliš pohlcoval. Nechtěl to nicméně přiznávat Kennedyové a prezidentovi. Hodlal z nich vymáčknout všechno, co půjde.

„Irene, chci divokou kartu. Vyřiď prezidentovi, že vyhledám všechny hajzly do posledního, kteří měli podíl na tomhle útoku, a nechci, aby mi přes rameno koukal někdo z Bílého domu nebo ministerstva spravedlnosti.“

„Myslím, že je značná šance, že tuhle strategii přivítá.“

„Dobře… v práci se tedy ukážu někdy během týdne.“ Rapp ukončil hovor, myslí už byl tisíce kilometrů dál, vymýšlel plán útoku. Sestavoval v duchu seznam, koho a jak napadnout nejdříve. Náboženští fanatici se brzy oklepou a zaútočí na ně znovu. Mitch věděl, že výsledek téhle války je víc než nejistý. Nešlo od toho jen tak odejít. Nemohl ji obejít. Existoval jen jeden způsob, jak ji vést. Po hlavě a s brutální a zničující silou.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai