Svolení zabíjet

Vince Flynn

(2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Za svou dlouholetou kariéru zabijáka ve službách CIA Mitch Rapp zachránil život bezpočtu svých amerických spoluobčanů. Nyní byla na jeho hlavu vypsána dvacetimilioná odměna, a jako by to nestačilo, utrpěl při ranní rozcvičce zranění. Poté, co se podrobí operaci kolena a musí čelit vážné osobní ztrátě, ocitá se Mitch venku na ulici a jde padouchům nemilosrdně po krku. Ještě předtím mu však jeho žena, korespondentka NBC sledující dění v Bílém domě, Anna Riellyová oznamuje, že je těhotná; v tu chvíli nejspíš i méně chápavému čtenáři konečně začíná docházet, že Mitch má zaděláno na pořádné potíže. Kromě saúdskoarabského miliardáře posedlého pomstou, bývalého špióna Stasi a francouzského manželského páru profesionálních zabijáků musí totiž ještě svést bitvu s čerstvým ředitelem zpravodajských služeb, s pokryteckým a zbabělým politickým manipulátorem Markem Rossem. Tentokrát tedy musí Mitch Rapp zmobilizovat veškerou svou odvahu a vynalézavost, aby zachránil vlastní kůži a ztrestal ty, kteří se odvážili vztáhnout ruku na jeho život…

PROLOG

Zabít člověka je poměrně snadné - zejména průměrného, nic netušícího člověka. Zabít muže, jako je Mitch Rapp, je však něco docela jiného. Vyžadovalo by to důkladné naplánování a nesmírně talentovaného zabijáka, nebo možná dokonce celý tým zabijáků dost odvážných nebo dost šílených, aby takovou nabídku přijali. Každý duševně zdravý člověk by totiž měl tolik soudnosti, aby odmítl.

Případní zabijáci by museli Rappa zastihnout nepřipraveného a museli by se k němu dostat tak blízko, aby ho zlikvidovali jednou provždy. Předběžné informace o jeho bdělosti nevypadaly dobře. Ten Američan byl buďto přehnaně ostražitý nebo paranoidní. Každá podrobnost jejich plánu by musela dokonale sedět a dokonce i pak by se neobešli bez jisté dávky štěstí. Měli by tak nanejvýš sedmdesátiprocentní naději na úspěch. Z toho důvodu by museli za sebou dokonale zamést stopy. Kdyby ten, koho by si na tento úkol najali, selhal, Rapp by se jim i přes jejich vysoké postavení pověsil na paty a inkriminované osoby určitě neměly nejmenší chuť být po zbytek života pronásledovány mužem typu Mitche Rappa.

1

Langley, Virginie

Rapp stál u stolu své šéfové. Nabídla mu židli, ale odmítl. Slunce se sklánělo k obzoru, začínalo se stmívat a on by raději byl doma u své manželky. Potřeboval ale ještě vyřídit tuhle záležitost. Ta složka byla jeden palec tlustá. Štvalo ho to. Jinak to vyjádřit nedokázal. Chtěl to už mít za sebou. Pryč ze svého stolu, aby se mohl vrhnout na něco jiného. Na něco nesrovnatelně důležitějšího, a nejspíš i mnohem otravnějšího, ale pro tuto chvíli chtěl mít tuhle věc z krku.

V skrytu duše doufal, že si Kennedyová jednoduše přečte jeho resumé a vrátí mu ho zpátky. To by však nebyla ona. První ženou jmenovanou do čela CIA se nestanete tím, že si zjednodušujete život. Měla fotografickou paměť a hyperanalytické myšlení. Byla jako jeden z těch špičkových sálových počítačů, které jsou ukryty v suterénech velkých pojišťovacích společností a probírají se daty, zaznamenávají trendy, rizika a bezpočet dalších faktorů. Co do schopnosti zorientovat se v situaci neměla Kennedyová konkurenci. Byla rezervoárem informací všeho druhu, a to zejména takových, které měly navždy zůstat utajeny. Jako byla složka spočívající nyní na jejím stole.

Pozoroval ji, jak velkou rychlostí obrací stránky a pak listuje zase zpátky, pátrajíc po nesrovnalostech, které se tam bezpochyby vloudily. Sepisování těchto zpráv nebylo jeho silnou stránkou. Svým založením tíhl spíše k opačnému pólu jejich řemesla. Bývaly doby, kdy četla jeho zprávy s perem v ruce. Vpisovala do nich opravy a na okraje čmárala poznámky. Tentokrát tomu ale bylo jinak. Tento spis měl explozivní potenciál. Byl to ten druh materiálu, který ničil kariéry jako tornádo zuřící nad čtvrtí obytných přívěsů. Kennedyová věděla, že když vstoupil do její kanceláře a odmítl se posadit, nebylo radno spěchat s podpisem. Věděla, o co mu jde, a tak četla dál a nic neříkala.

Kennedyová trvala na tom, aby měla v takových záležitostech poslední slovo. Rapp si nebyl tak docela jistý, jestli to byl dobrý nápad, ale ona měla lepší přehled o celkové situaci než on. Byla šéf a v případě potíží by na špalku skončil její útlý krk. Kdyby závlačka granátu vypadla, Rapp by se na něj bez váhání vrhl, ale supové na Capitol Hill by volali i po její kůži. Rapp ji respektoval, což nebyla žádná maličkost. Byl to osamělý vlk. Byl vycvičen, aby operoval samostatně a dokázal bez cizí pomoci přežít i celé měsíce. Některé lidi by takový život deprimoval. Pro Rappa to byl ráj. Žádné papírování, nikdo se mu nedíval přes rameno. Žádný opatrnický byrokrat do nekonečna přemítající o každém jeho kroku. Dokonalá autonomie. Vytvořili ho a nyní se s ním museli naučit žít.

Muži Rappova typu nepřijímali rádi rozkazy, pokud jim je neuděloval někdo, koho skutečně respektovali. Kennedyová se takové vážnosti těšila a disponovala autoritou, která jí dovolovala uvést věci do pohybu nebo -jako v tomto případě - dívat se jinam, zatímco si bral věci na starost. To bylo vše, co Rapp potřeboval. Čemu popravdě řečeno dával přednost. Nepotřeboval její schválení, ani aby mu dala zelenou. Chtěl jenom, aby mu vrátila jeho spis, popřála mu dobrou noc a tím by všechno skončilo. Nebo naopak začalo, podle toho, z jaké perspektivy se na to díváte.

Rapp měl na místě své lidi. Mohl se k nim ráno připojit a být s tím hotov během dvanácti hodin nebo ještě dříve za předpokladu, že nenastanou žádná překvapení, a v tomto případě by k nim dojít nemělo. Ten muž byl prvotřídní trouba. Nikdy nezjistí, co ho dostalo. Potíž byla v rozruchu, který to může vyvolat. V možných následcích. Pokud jde o samotného Rappa, ten s tím neměl sebemenší problém, ale bylo mu jasné, že pokud Kennedyová váhala, bylo za tím právě tohle.

Kennedyová zavřela složku a sundala si brýle na čtení. Položila je na psací stůl a začala si mnout oči. Rapp ji sledoval. Znal ji dobře. Stejně jako každého jiného. Mnout si oči nebylo dobré znamení. Znamenalo to, že ji bolí hlava, a její nevolnost podle všeho souvisela s tou hromadou výkalů, kterou právě vysypal na její stůl.

„Nech mě hádat,“ řekla a upřela na něj své unavené oči. „Hodláš ho zlikvidovat.“

Rapp přikývl.

„Jak to, že tvá řešení vždycky zahrnují něčí likvidaci?“ Rapp pokrčil rameny. „Je to tak jistější.“

Ředitelka CIA vypadala zklamaně. Zavrtěla hlavou a položila ruku na zavřenou složku.

„Co mi chceš říct, Ireno? Mám ho snad rehabilitovat? Ten muž dostal šanci. Francouzi ho drželi za katrem skoro dva roky. Teď je šest měsíců venku a už je zase zpátky ve starých kolejích.“

„Napadlo tě, jaké budou následky?“

„Víš, že to není moje parketa.“

Upřeně na něj pohlédla.

„Už jsem mluvila s našimi francouzskými kolegy. Nejsou o nic méně naštvaní než my. To ti jejich zatracení politici a ten pitomý soudce můžou za to, že ten idiot už zase běhá po světě.“

Kennedyová mu musela dát za pravdu. Jednala o inkriminováném muži a o několika dalších jemu podobných obšírně se svým francouzským protějškem a ani on nebyl nadšený rozhodnutím své vlády propustit radikálního islámského duchovního na svobodu. Protiteroristickým složkám ve Francii se to nelíbilo o nic víc než jim.

„Ten muž je známá firma,“ řekla Kennedyová. „Psalo se o něm v tisku. Referovali o jeho propuštění. Jestli zemře, vzbudí to rozruch.“

„Tak ať. Potrvá to den dva… nanejvýš tak týden a pak se zase vrhnou na něco jiného. A navíc to poslouží jako varování pro všechny ty idioty, co si myslí, že mohou bez obav provozovat své pikle na Západě.“

Znovu na něj upřela pohled, ale z jejích očí se nedalo vyčíst, co si o tom myslí. „A co prezident? Bude chtít vědět, jestli jsme v tom měli prsty.“

Rapp pokrčil rameny. „Řekni mu, že o tom nic nevíš.“

Kennedyová svraštila čelo. „Nerada bych mu lhala.“

„Tak mu řekni, aby se na to zeptal mne. Dojde mu to a nechá to být. Zná pravidla hry.“

Kennedyová se opřela do židle a přehodila si nohu přes nohu. Upřela pohled na protější zeď a spíše k sobě než k Rappovi pronesla: „Je to duchovní.“

„Je to zpropadený radikál, který zneužívá korán pro své vlastní sadistické cíle. Shromažďuje peníze pro teroristické skupiny, rekrutuje mladé nadané lidi pro sebevražedné bombové útoky a dělá to přímo před naším prahem.“

„A v tom je další potíž. Jak na to budou podle tebe asi reagovat Kanaďané?“

„Veřejně nám budou asi mnozí z nich spílat, ale soukromě nám budou chtít dát metál. Už jsme hovořili s Jízdní policií a s Bezpečnostní informační službou… rádi by ho deportovali, ale jejich generální prokurátor trvá na tom, aby dokázali, že je Mr. PC. Dokonce jsme zachytili rozhovor dvou mužů od BIS, kteří se radili, jak by ho nechali zmizet.“

„To nemyslíš vážně?“

„Naprosto. Coleman a jeho tým to zachytili tento týden.“

Kennedyová si ho zkoumavě prohlížela. „Nemám pochybnosti o tom, že naši partneři jeho smrt soukromě uvítají, ale to nevyřeší případné politické komplikace.“

Rapp se nechtěl nechat vtáhnout do diskuse o politických důsledcích svého plánu. Kdyby se měl rozhovor ubírat tímto směrem, prohrál by. „Poslyš… dost na tom, že tihle náboženští fanatici provádějí své rejdy dole v Saúdské Arábii a v Pákistánu. Nemůžeme ale připustit, aby totéž zkoušeli u nás v Severní Americe. A mám-li být upřímný, doufám, že to i pro ostatní jemu podobné darebáky bude jasné a důrazné varování, že s nimi nehodláme jednat v rukavičkách. Ireno, kolem nás zuří regulérní válka a my se podle toho musíme začít chovat.“

Nelíbilo se jí to, ale souhlasila. Rezignovaným tónem se zeptala: „Jak to hodláš provést?“

„Colemanův tým je na místě už šest dní a sleduje ho. Ten muž je jako švýcarské hodinky. Žádná bezpečnostní rizika. Můžeme se k němu připlížit a sejmout ho na ulici, čímž bychom ovšem riskovali, že ohrozíme toho, kdo by mohl být s ním, nebo ho můžeme odpravit puškou s tlumičem ze vzdálenosti jednoho až dvou bloků. Já osobně bych dal přednost pušce. S tím správným mužem máme stejně dobré vyhlídky na úspěch a riziko je neporovnatelně menší.“

Ukazovákem objela číslici na složce a zeptala se: „Můžeš ho nechat zmizet?“

„S dostatečným množstvím času, peněz a lidí lze zvládnout všechno, proč ale věci zbytečně komplikovat?“

„Potenciální dopady by se daly možná zmírnit, pokud se v tisku neobjeví fotografie jeho mrtvého těla.“

„Nic neslibuju, ale podívám se na to.“

Kennedyová začala pomalu přikyvovat. „Budiž. Ale pamatuj, Mitchi, že zásada číslo jedna je nenechat se chytit.“

„To je samo sebou. Víš přeci, že mám výborně vyvinutý pud sebezáchovy.“

„Já vím… jde mi jen o to, že pokud to dokážeš zařídit tak, aby se jeho tělo nikdy nenašlo, možná by to pomohlo.“

„Souhlasím.“ Rapp se naklonil a popadl složku. „Ještě něco?“

„Ano. Až se vrátíš, chci, aby ses s někým sešel. Vlastně jsou dva.“

„S kým?“

Zavrtěla hlavou. „Až se vrátíš zpátky, Mitchi. Prozatím máš mé svolení. Pusť se do toho a zavolej mi, jakmile skončíš.

2

Mekka, Saúdská Arábie

Chci, aby jeden muž zemřel.“ Ta slova byla vyslovena příliš hlasitě před příliš mnoha lidmi a navíc v prostředí, kde taková otevřená slova nezazněla už celá desetiletí. Osmadvacet mužů včetně tělesných strážců stálo nebo sedělo v přepychovém přijímacím salonu paláce prince Muhammada bin Rašída v Mekce. Rašíd byl saúdským ministrem islámských záležitostí, což je úřad, který se v království těší velké vážnosti. Rád pořádal své madžlis, neboli každotýdenní audience v duchu tradic pouštních šejků, ve svém paláci. Někteří přicházeli s žádostí o pomoc, mnozí další přicházeli, jen aby byli v blízkosti prince, a bezpochyby se našlo i pár takových, které sem poslal na výzvědy Rašídův nevlastní bratr král Abduláh.

Vyslovením této neomalené žádosti bylo upuštěno od jakéhokoliv předstírání diskrétního naslouchání, což byl obvyklý rituál praktikovaný během těchto pravidelných audiencí. Hlavy všech přítomných se otočily směrem k princovi, zatímco napůl vyslovená žádost ještě spočívala na rtech žadatele.

Princ Muhammad bin Rašíd sám k žadateli nevzhlédl, nicméně vnímal kolektivní pohled mužů, kteří ho obklopovali. Troufalá prosba jeho přítele v něm vyvolávala jen nepatrnou rozmrzelost, a to nikoliv proto, že jejím předmětem byla vražda. Rašíd to očekával. Již nějakou dobu krmil svého přítele informacemi, které měly vyprovokovat takovou extrémní prosbu. Po pravdě řečeno, jeho znechucení pramenilo pouze z toho, že jeho starý přítel byl tak neomalený a vyslovil svou prosbu před tolika lidmi, kterým se nedalo důvěřovat. Z království se stalo velice nebezpečné místo, a to dokonce i pro tak mocné osoby, jakou byl Muhammad bin Rašíd.

Rašíd stiskl ruku klečícího muže a pečlivě zvažoval svou odpověď. Prosba stejně jako vše, co po ní následovalo, bude do západu slunce známa po celém království a možná i za jeho hranicemi. Saúdskou vládnoucí dynastií otřásaly rozbroje. Bratr intrikoval proti bratru a Rašíd věděl, že musí být velmi opatrný. Někteří členové královské rodiny již byli zabiti a mnozí další zemřou, než bude po všem. Jeho největším nepřítelem byl samotný král, bázlivý vůdce, který až příliš často poskytoval sluch Američanům.

Potlačil kulturně podmíněný sklon k chvástání a začal svého přítele kárat: „Nesmíš říkat takové věci, Saede. Nepochybuji, že ztráta syna ti způsobila těžkou ránu, ale musíš mít na paměti, že Alláh je mocný a jemu patří pomsta.“

Muž reagoval podrážděně: „Avšak jsme nástrojem Alláhovým a já se pomsty nevzdám. Je to mé právo.“

Princ vzhlédl od bolestí zbrázděné tváře svého starého přítele, který před ním klečel, načež pokynul svým lidem, aby vyklidili místnost. Pak se naklonil a dotkl se kolena muže sedícího po jeho pravici, čímž mu naznačil, aby zůstal.

Když byla místnost prázdná, pohlédl princ přísně na svého přítele a pronesl: „Pokládáš k mým nohám velmi vážnou prosbu.“

Do očí Saeda Ahmeda Abduláha se nahrnuly slzy. „Nevěřící zabili mého syna. Byl to dobrý chlapec.“ Odvrátil svou zkormoucenou tvář k muži, kterého Rašíd požádal, aby zůstal: k šejku Ahmedu al-Ghamdímu, duchovnímu vůdci Velké mešity v Mekce. „Můj syn byl pravověrný muslim, který uposlechl výzvu k džihádu. Obětoval všechno, zatímco tolik jiných nedělá nic.“ Saed se rozhlédl kolem velké místnosti v naději, že alespoň část jeho hněvu dolehne k uším vládnoucí kasty, která hovoří směle, rozhazuje peníze, ale neobětuje ani kapku své krve. Byl tak zaujat svými stížnostmi, že mu uniklo, že všichni odešli.

Šejk Ahmed blahosklonně přikývl. „Wahíd byl chrabrý válečník.“

„Velmi chrabrý.“ Saed opět upřel pohled na svého starého přítele. „Známe se dlouhou řádku let. Choval jsem se někdy nerozumně? Obtěžoval jsem tě někdy triviálními prosbami?“

Rašíd zavrtěl hlavou.

„Nebyl bych teď tady a neobtěžoval bych tě, kdyby ti zbabělci v Rijádu vyhověli mé jednoduché prosbě a vzepřeli se Američanům. Chtěl jsem jen, aby mi vydali tělo mého nejmladšího syna, abych mu mohl dopřát důstojný pohřeb. Ale bylo mi řečeno, že Mitch Rapp ostatky záměrně zhanobil, aby synovi odepřel vstup do ráje. Co čekají, že udělám?“

Rašíd vzdychl a otázal se: „Co ode mne žádáš?“

„Chci, abys dal zabít jednoho muže. Pouze a jen tohle. Oko za oko.“

Zkoumavě si svého přítele prohlížel. „To není malá prosba.“

„Udělal bych to sám,“ dodal Saed horlivě, „ale nemám v těchto věcech žádné zkušenosti, zatímco ty, můj drahý příteli, máš mezi špiony řadu kontaktů.“

Rašíd byl osm let saúdskoarabským ministrem vnitra, který dohlížel na policii a zpravodajské služby. Po 11. září 2001 byl však potupně odvolán svým nevlastním bratrem, korunním princem, který se podvolil nátlaku Američanů. Jistě, Rašíd měl kontakty. Vlastně už měl tip na někoho, komu by tu práci mohl svěřit. „Kdo je ten muž, který má zemřít?“

„Jmenuje se Rapp… Mitch Rapp.“

Princ jen stěží skrýval své nadšení. Rašíd čekal na tuto chvíli celé měsíce. Začalo to, když ho přítel požádal, aby zjistil, co se stalo s jeho synem, který opustil království, aby bojoval v Afghánistánu. Rašíd použil své kontakty v oblasti zpravodajských služeb a podařilo se mu zjistit daleko víc, než byl ochoten přiznat. Pozvolna krmil svého starého přítele informacemi, které nemohly vést k ničemu jinému než k volání po pomstě.

„Saede, jsi si vědom, co po mně požaduješ?“ Princ hovořil pečlivě nastudovaným a naléhavým hlasem. „Máš vůbec představu, kdo je Mitch Rapp?“

„Je to vrah, bezvěrec a muž zodpovědný za smrt a zneuctění ostatků mého syna. Víc vědět nepotřebuji.“

„Musím tě varovat,“ prohlásil Rašíd rozvážně, „tenhle Mitch Rapp je nesmírně nebezpečný člověk. Těší se prý přízni amerického prezidenta i samotného krále.“

„Je to bezvěrec,“ opakoval truchlící otec a obrátil se k přítomnému duchovnímu. „Naslouchal jsem tvým kázáním. Nejsme snad ve válce za přežití islámu? Nevyzýval jsi nás, abychom pozvedli zbraně proti bezvěrcům?“

Ze zbytku obličeje, který bylo vidět skrz hustý šedivý vous, se nedalo nic vyčíst. Šejk prostě zavřel oči a přikývl.

Saed opětovně pohlédl na prince, svého starého přítele. „Nejsem politik, státník ani služebník boží. Jsem obchodník. Neočekávám, že veřejně nebo soukromně podpoříš, co se chystám učinit. Žádám tě jen o to, abys mě navedl správným směrem. Řekni mi jméno a ostatní si vezmu na starost já.“

Nebýt Saedova veřejného prohlášení, Rašíd by nemohl být spokojenější s tím, kam se věci ubíraly. Předvídal reakci svého přítele s obdivuhodnou přesností. Seděl netečně a snažil se nedávat najevo nadšení. „Saede, znám muže, který je nesmírně obratný v tom, co žádáš. Je extrémně drahý, ale kdo tě zná tak dobře jako já v tom sotva bude vidět nějaký problém.“

Saed dychtivě přisvědčil. Vydělal lehce miliardy, nejdříve když celé království a další země regionu protkal telefonními a elektrickými sítěmi, a posléze položením tisíců mil světlovodných kabelů.

„Sjednám ti s ním schůzku, ale nesmíš se ani jemu, ani nikomu jinému zmínit o naší dnešní schůzce. Sdílím tvůj hněv a přeju ti úspěch, ale musíš mi dát své slovo jako můj nejstarší přítel, že se o mé roli v celé záležitosti nikomu nezmíníš. Království je v těchto pohnutých časech velice nebezpečným místem a zdaleka ne všichni bratři by k tobě byli v tvém zármutku tak vstřícní jako já.“ Rašídova poznámka na adresu proamerické saúdskoarabské vlády byla jasně čitelná.

Saed se ušklíbl. „Tolik bych toho chtěl říct, ale jak jsi řekl, království je dnes nesmírně nebezpečným místem. Máš mé slovo. Nebudu o tom s nikým mluvit. Dokonce ani s mužem, jehož mi posíláš.“

„Dobře,“ usmál se Rašíd. Postavil se a pomohl svému příteli na nohy. Dvojice mužů nechala sedícího duchovního o samotě a začala se procházet po rozlehlé místnosti. „Protože, můj příteli, jestliže se ti podaří zabít Mitche Rappa a Američané zjistí, že jsi v tom měl prsty, král ti nechá setnout hlavu. A když se to nezdaří a Mitch Rapp zjistí, že jsi v tom byl namočený, sešle na tebe i tvou rodinu víc zármutku, než si dokážeš představit.“

Saed přikývl. „Podle čeho poznám muže, kterého mi chceš poslat?“

„Je to Němec. Nemůžeš si ho s nikým splést. Je nesmírně schopný. Řekni mu jen, co chceš, a on se o všechno postará.“

3

Montreal, Kanada

Rapp přiletěl následujícího rána firemním tryskovým Falconem 2000 pronajatým od jedné krycí společnosti se sídlem ve Virginii. Byl držitelem pilotního oprávnění, a tak mohl během letu fungovat jako druhý pilot a podle toho byl také oblečen. V uniformě a s hojně užívaným, byť falešným pasem proklouzl na soukromém letišti zběžnou celní prohlídkou a nechal se taxíkem odvézt do hotelu, kde už na něj čekal jeho tým. Bylo sobotní ráno. Tým byl na místě již sedmý den. Včetně Colemana byli čtyři. Jejich spolupráce s Rappem trvala již půl drahého desetiletí. Každý věděl, jak pracují ti drazí, a všichni navzájem si důvěřovali, což při jejich profesi nebylo málo.

Coleman na Rappa čekal v hotelovém pokoji a byl připraven zpravit ho bleskově o taktické situaci. Další tři muži byli venku a sledovali cíl. Bývalý příslušník zvláštních jednotek SEAL byl asi o dva tři centimetry menší než Rapp. Normálně měl světlé vlasy nakrátko ostříhané, ale nyní je měl delší, takže mu přečnívaly přes uši a vzadu mu splývaly až na límec. Byly mírně zvlněné a tvořily drobné kudrlinky. Byl štíhlé, atletické postavy a choval se velmi uvolněně, což bylo pouze klamné zdání. Byl si vědom svých předností a nepotřeboval si nic dokazovat. Prošel si vším možným, přežil některé ošklivé krize, a jestliže stále ještě žil, bylo to jen zásluhou toho, že dokázal držet jazyk za zuby. Tak to chodilo u SEALs. Mohli si mezi sebou nebo s jinými operativci vyměňovat válečné historky, ale to je asi tak vše. Představují uzavřené společenství, které si nelibuje v chvástání.

Rapp odložil cestovní tašku na jednu z postelí a pohlédl na mapu rozloženou na drahé.

„Tady je hotel a tady je mešita“ - Coleman ukázal najedno místo a hned nato na druhé - „a tady je jeho byt.“

Rapp shlédl dolů na mapu centra Montrealu a okolních čtvrtí. „Jak dlouho mu trvá cesta od mešity k bytu?“

„V průměru pět minut a třiadvacet vteřin. Nejrychleji to zvládl za čtyři minuty a osmnáct vteřin. Opozdil se na modlitbu a musel si pospíšit. Nejdéle mu to trvalo něco přes deset minut. Cestou se s někým zastavil na kus řeči.“

„Nějaké známky sledování policií nebo nějakou zpravodajskou službou?“

„Nic.“

Rapp se zamračil. „To je divné.“

„Také jsem si to zprvu myslel, ale později mne napadlo, že tam možná mají zvěda.“

„Někoho z kroužku?“

„Ano.“ Coleman ukázal na špionážní fotografii mešity formátu osm na deset. „Zachytili jsme nějakou šeptandu. Ne všichni souhlasí s jeho radikální interpretací koránu.“

Rappovo pravé obočí překvapením vyletělo vzhůru...Nechal jsi snad do mešity nainstalovat odposlech?“

„Ne. Podařilo se nám zachytit rozhovory věncích vcházejících dovnitř a vycházejících ven pomocí parabolických mikrofonů. Včera po Kálilově pátečním odpoledním kázání jsme zachytili rozhovor dvojice starších mužů. Domnívají se, že je rakovinou jejich komunity a že má špatný vliv na jejich děti. Plete jim prý hlavy všemi těmi řečmi o džihádu a mučednictví.“

To Rappa nepřekvapovalo. Drtivá většina muslimů nesouhlasila s tím, co tito teroristé prováděli ve jménu Alláha. Rapp si jen přál, aby svůj nesouhlas dávali najevo hlasitěji.

„Ještě něco?“

„Ano. Ten parchant se tváří jako naprostý svatoušek. Včera během odpoledního kázání jsme se podívali do jeho bytu. V té době v budově nikdo není, takže se nám to zdálo bezpečné. Mrkli jsem se do jeho počítače.“ Coleman vytáhl z kapsy paměťovou kartu. „Okopírovali jsme ti jeho pevný disk.“

Rapp se zazubil a vzal si jej. „Díky.“

„Je plný porna.“

„To nemyslíš vážně.“

„Naprosto. Perverznosti nejhoršího druhu. Většinou bondáž.“ Rapp si zkoumavě prohlížel paměťovou kartu. „S těmihle magory člověk nikdy neví, na čem je, co?“

„To tedy ne. Vůbec mě to ale nepřekvapuje.“

„No jo. Asi budeš mít pravdu. Všichni do jednoho před něčím prchají. Něco dalšího?“

„Nejlepší místo by samozřejmě bylo někde mezi mešitou a jeho bytem.

Absolvuje ten okruh celkem pětkrát denně. Před východem slunce, hned po poledni, pozdě odpoledne, hned po západu slunce a nakonec v deset večer. To je také můj tip.“

„Proč ne časně ráno?“

„To by také šlo,“ řekl Coleman, „ale ranní bohoslužba má dvakrát tak velkou návštěvnost než večerní. Než vykročí k domovu, je skoro jedenáct a ulice jsou prázdné.“

„Chodívá sám?“ zeptal se Rapp, jenž stále ještě nevěřil zpravodajské informaci, kterou obdržel v týdnu.

„Přesně tak.“

Ten muž byl donebevolající omezenec, ale když se člověk podíval na jeho minulost, byl jeho případ v mnoha ohledech typický. Kalil Muhammad, původem Egypťan, vzešel z prostředí radikální odnože Muslimského bratrstva, kde mu byla vštěpována přísná, intolerantní odrůda islámu vyznávaná a sponzorovaná sektou wahhábisťů s duchovním centrem v Saúdské Arábii. Když mu bylo patnáct, ukamenoval společně s několika kumpány jednoho reportéra proto, že psal kriticky o madrase, kterou navštěvovali. Církevní škola, do které chodil, vyslala všechny své absolventy do Afghánistánu bojovat proti Sovětům. Proslýchalo se, že mnozí byli vysláni proti své vůli.

Zatímco jeho společníci stanuli před soudem za ukamenování novináře, Kalil uprchl do Saúdské Arábie, kde se mu dostalo dalšího náboženského vzdělání z rukou wahhábistů. Když mu bylo něco málo přes dvacet, dokončil studia a stal se imámem. V šestadvaceti emigroval do Kanady s výslovným cílem založit zde mešitu a šířit wahhábismus v Severní Americe. Jeho stoupenců rychle přibývalo a za odměnu obdržel finance na vybudování druhé mešity ve Francii.

Kálilovy cesty povětšinou nevzbudily žádnou pozornost. Až do 11. září 2001. Pak se všechno změnilo. Když byl Kalil nakonec zatčen Francouzi, bylo to kvůli jeho účasti na plánu spáchat v Paříži bombový atentát v madridském stylu. Naverboval šest mladých mužů, z nichž žádný nebyl starší sedmnácti let, aby zemřeli jako mučedníci. Kalil jim slíbil v ráji bohatou odměnu. Měli být očištěni a povýšeni. Měli být připomínáni jako hrdinové, o jejich rodiny mělo být postaráno a mělo se jim dostat velkého uznání. Ti, kdo měli jít s kůží na trh, byli jeho rekruti. Kalil měl zůstat v pozadí. Hackeři z Langley nabourávali softwarové štíty tak rychle, jak jen to šlo, ve snaze vystopovat peníze, které Saúdové posílali do zahraničí. Narazili na Kalila a upozornili francouzskou Vnitřní tajnou kontrarozvědnou službu. Když úřady provedly razii v jeho bytě, nenašly nic podezřelého. Ale psi, kteří byli rovněž na tuto akci nasazeni, měli velký zájem o samostatný byt na konci chodby. Přítomní policisté vyrazili dveře a objevili vesty pro sebevražedné atentátníky a takové množství výbušnin, že by se s jejich pomocí dala srovnat se zemí celá budova. Kalil a jeho šest kompliců skončili ve vězení. Tvrdošíjně mlčeli, a tak zůstali za mřížemi víc než rok, zatímco se zpravodajské služby mezi sebou přely, kolik toho můžou policii prozradit, aniž by riskovali, že přijdou o rodinné stříbro. Než se případ dostal k soudu, nacházely se francouzsko-americké vztahy téměř na historickém bodu mrazu. Soudce se zalekl nedostatku přímých důkazů předkládaných státním žalobcem. Kálilovi samotnému nebyl žádný zločin prokázán. Byl to duchovní, který se kromě toho, že si na svých prsou hřál partu odpadlíků, nedopustil ničeho zlého. Soudce nařídil jeho okamžité propuštění. Oněch šest mladíků bylo obviněno z přechovávání nebezpečného materiálu a odsouzeno k zanedbatelným trestům. Kalil byl vyhoštěn zpátky do Kanady. Ani ne za týden byl opět ve své mešitě a svolával mladé lidi k džihádu a urážel tytéž instituce, které zaručovaly jeho právo tak činit. Francouzskému soudci se podařilo vzbudit v něm falešný pocit vlastní nepřemožitelnosti.

Po pravdě řečeno, tohle nebyl zdaleka ten nejbolestivější trn v Rappově patě, ale ten chlap se mu dostal pod kůži. Před třemi týdny v Afghánistánu narazilo auto do zátarasů před americkým vojenským zařízením. Když se stráže přiblížily, našly na plynovém pedálu kámen a mladíka v částečném bezvědomí připoutaného k volantu. Vůz byl naplněný výbušninami, které kvůli vadné rozbušce bohudík neexplodovaly. Mladík byl vysvobozen a nedlouho poté líčil svůj příběh každému, kdo byl ochotný naslouchat. Vyprávěl, že když byl malý, jeho rodiče se vystěhovali z Jemenu do Kanady. Šejk Kalil Muhammad mu zařídil cestu do Saúdské Arábie, kde se mu mělo dostat náboženského vzdělání. Když však dorazil do Mekky, spoutali ho, do úst mu nacpali roubík a omráčili ho. Pak už si pamatoval jen to, jak ho američtí vojáci vytahovali z nějakého vozu.

Všechny tyto informace byly předány Kanadské bezpečnostní informační službě, která na oplátku začala vyslýchat Kalila v souvislosti s mladíkovým únosem. Kalil okamžitě zaujal defenzivní pozici a obrátil se o pomoc na svého právníka a na Montrealskou muslimskou radu. Kanadský generální prokurátor, od přírody zbabělec, se zalekl toho, že by mohl být obviňován z intolerance, a tak přitáhl zpravodajské službě uzdu. Bylo jim řečeno, aby drželi ruce pryč od Kalila a jeho mešity. Po celém světí aždou chvíli někdo zmizel. To, že toho mladíka někdo unesl, nemusí ještě znamenat, že v tom měl Kalil prsty.

Rapp si tím nebyl tak stoprocentně jistý. Nasadil na ten případ Marcuse Dumonda, svého nejlepšího hackera, a během šestatřiceti hodin mu Dumond předložil veškeré nesrovnalosti na Kálilových bankovních účtech. Stále ještě se topil v penězích od wahhábistů a poslal další dva mladíky do Saúdské Arábie za účelem náboženského školení. Nepodařilo se jim zjistit, zda mladíci nějakou školu skutečně navštěvovali, ale rodiče tvrdili, že od svých ratolestí nedostali žádné zprávy celé měsíce. Bylo jim řečeno, že z důvodu přísného duchovního režimu ve škole potrvá celý rok, než od nich dostanou první zprávy. Rapp cítil levotu a zdrojem nákazy byl podle všeho Kalil Muhammad.

Po světě nepochybně běhali horší zločinci, ale tenhle působil příliš blízko jeho domova. Byl příliš nestoudný. Když ho nikdo nezastaví, kdo ví, co udělá příště? Bude lepší, když ho eliminujeme hned. Když se z něj stane výstraha pro ostatní. Kennedyová ho chtěla nechat zmizet, ale Rapp měl ještě lepší nápad. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc se mu to líbilo.

Rapp poodešel k oknu, pohlédl na šedivou oblohu a pronesl: „Dobře tedy. Poslechni si můj plán.“

4

Byl chladný, svěží večer, vynikající počasí pro procházky a právě na tu se Rapp vydal. Potřeboval si trochu rozproudit krev. Límec černého koženého kabátu měl zdvižený a na hlavě měl posazenou obnošenou čepici Montreal Canadiens. Koupil ji v secondhandu stejně jako džínsy a boty na pěší turistiku. Platil hotově a s uspokojením zaznamenal, že v obchodě nebyly žádné kamery. Sako bylo perfektní, alespoň co se týče účelu, jemuž mělo posloužit. Vepředu mělo obrovské čtvercové kapsy. Ty skýtaly vynikající úkryt pro zbraně. Žádné klopy. To zase usnadňovalo vyjímání zbraní. Pravý ramenní šev byl natržený, to ale ani v nejmenším nevadilo. Nechystal se na večírek do Ritzu. Jak mešita, tak Kálilův příbytek se nacházely ve zchátralé části města. Škoda, že si to sako nemohl nechat, ale bylo dost pravděpodobné, že si ho potřísní od krve. Tohle bude špinavá práce. Až bude po všem, bude se muset všechno, co má na sobě, nacpat do pytle na odpadky a hodit do řeky Svatého Vavřince.

Rappovy ruce zůstávaly zabořené v obřích kapsách a brada mu visela dolů. V levé kapse měl taktický nůž značky Rip Cord a v pravé kapse devítimilimetrový Glock 26 s tlumičem. Obě tyto zbraně propašoval do země v cestovní tašce s dvojitým dnem. Vzhledem k tomu, že si CIA prostřednictvím nastrčené společnosti pronajala značnou část soukromého letiště ve Virginii, nebylo obtížné pronést tašku skrz bezpečnostní kontroly a po přistání v Kanadě se Rapp nemusel obávat, že jeho cestovní taška bude rentgenována. Pistoli si vzal pro všechny případy. Vražednou zbraní bude nůž. Cílem bylo vyslat zprávu. Vlastně několik zpráv.

Viděl veškeré fotografie, vštípil si do paměti uspořádání ulic, poznamenal si přibližné trasy policejních hlídek, které střežily okolí. V porovnání se všemi ostatními možnostmi, které se nabízely, patřil tento plán k těm méně riskantním. Když Rapp sdělil Colemanovi, co má v plánu, bývalý příslušník SEALs to přijal bez emocí. Položil mu pár otázek a pokoušel se v plánu nalézt slabé místo, ale příliš usilovně se nesnažil. Plán byl solidní, cíl byl neškodný. Takto charakterizovali muže Kálilova ražení. Muže, kteří nebyli s to se bránit. Jediné skutečné riziko představovala policie, ale její hlídky neměly příliš velkou frekvenci. Nanejvýš tak jednou za hodinu.

Coleman věděl, že nemá cenu se s Rappem přít. Doma ve Washingtonu bylo nemálo lidí, které by přepadl amok, kdyby se k nim doneslo, že se chystá takto riskovat svou kůži, ale Coleman jej na rozdíl od nich viděl v akci tolikrát, že neměl o schopnostech mladšího muže nejmenší pochybnosti. Rapp disponoval vyváženou směsí atletické formy, elegance a obratnosti. Coleman pracoval s těmi nejlepšími a sám k nim náležel. Semknuté společenství příslušníků zvláštních jednotek tvořili muži, kteří byli vedeni a cvičeni k tomu, aby šli až na hranice svých sil. Znal jen málo mužů, kteří měli lepší mušku než Rapp, ještě méně těch, kteří disponovali větší fyzickou silou, a patrně jen jednoho nebo dva, kteří se vyrovnali jeho vytrvalosti. Všichni do jednoho ale postrádali Rappovy zkušenosti, což je něco, co nemůže žádný výcvik nikdy nahradit. Co se operační intuice týče, neměl konkurenci. Byl s to pohlédnout na taktický plán a podrobit jej analýze během několika vteřin, načež přišel s tím nejefektivnějším způsobem, jak se dostat z bodu A do bodu B.

Nebylo tedy o čem diskutovat. Rapp bude mužem v terénu. Coleman a jeho tým budou na celou akci dohlížet zpovzdálí a zasáhnou jen v případě, kdyby se něco nepovedlo. Nikdo neprotestoval proti Rappovu rozdělení funkcí. Ti muži umírali nudou. Sledovat šest dní muže, který se chová tak bezstarostně, přestane člověka brzy bavit. Coleman a jeho tým byli netrpěliví. Čím dříve to Rapp skoncuje, tím budou radši. Vrátí se domů do Ameriky, dostanou odměnu v hotovosti a vrátí se ke svým rodinám, přátelům a civilním zaměstnáním.

Rapp se nesnažil získat důkazy. Nemusel nic dokazovat. Zejména ne těmto mužům. Viděli ho zvládat daleko obtížnější situace. Na tom, co se chystal udělat, nebylo nic hrdinského ani odvážného. Nebylo to jako zaútočit na kulometné hnízdo nebo vzít útokem budovu obsazenou muži opětujícími palbu. Ale kvůli hladkému průběhu si to vezme na starost sám. Chtěl, aby to bylo provedeno určitým způsobem, a neměl chuť vysvětlovat nic Colemanovi a jeho mužům. Bude zkrátka lepší, když se toho zhostí sám.

Rapp vešel do uličky z východní strany. Měl na uších malé bezdrátové sluchátko a Coleman ho průběžně informoval o situaci.

„Tady to je. Zahni doleva.“

Rapp neodpovídal. Beze slova se obrátil a vykročil do špinavé uličky. Nacházel se v dvoupodlažním kaňonu z cihel a malty. V prvních podlažích byly z obou stran ulice čistírna, videopůjčovna, restaurace, obchod s elektronikou a množství restaurací a dalších obchodů, které lemují městskou zástavbu každého velkoměsta. Druhá podlaží zabíraly kanceláře a několik bytů. Coleman a jeho tým odvedli dobrou práci. Zvolená lokalita se pro jejich účely skvěle hodila.

Rapp obešel jakousi nechutně zapáchající louži a zkontroloval okna ve druhém poschodí. Svítila jen dvě. Obě se nacházela poblíž středu bloku domů. O pouliční světla na obou koncích ulice stejně jako o dalších sedm stožárů mezi nimi se jeho lidé postarali už někdy na začátku týdne. Jeden z Colemanových mužů je obešel s dvaadvacítkou s tlumičem a jedno po druhém je „zhasínal“. Tento postup nesl kódové označení 101. Cílem byla příprava terénu pro akci. Pak několik dní monitorovali policejní hlášení, aby se ujistili, že rozbitá světla pouličního osvětlení nikdo nenahlásil. Ve velkoměstě, jako je toto, bude trvat celé měsíce, než se znovu rozsvítí. A mezitím bude mít Kalil několik dní na to, aby si zvykl na změnu ve svém okolí.

Coleman referoval, že sledovali Kalila cestou domů hned první noc poté, co byla vyřazena z činnosti světla pouličního osvětlení. Vůbec si té změny nevšiml. Rapp tomu nemohl uvěřit. Ten muž byl neuvěřitelně naivní. Neměl ani to nejmenší tušení o vážnosti situace, do které se svou vlastní vinou dostal. Najímal mladé muže, aby šli bojovat za jeho pokřivenou vizi islámu, a doopravdy se asi domníval, že mu nic nehrozí jen proto, že se jeden liberální kanadský státní úředník obával, aby nebyl obviněn z netolerantnosti.

Rapp byl vojákem ve válce a tenhle Kalil byl nepřítel ve zbrani. Ve skutečnosti tomu tak ale nebylo. Kdyby sám nasazoval kůži, teprve pak by byl nepřítelem ve zbrani a Rapp by si jej mohl alespoň trochu vážit. Podobně jako sebevražedných atentátníků. Když ponecháme stranou politiku, tak ti, kteří je nazývají zbabělci, nemohou být dál od pravdy. Vyžaduje to pořádný kus odvahy, aby se člověk navlékl do vesty nacpané výbušninami, zamířil do davu a vyhodil se do povětří. A krom toho to vyžadovalo ještě také chorého, fanatického a pomateného ducha, ale nebyli to zbabělci.

Rapp neměl ani ty nejmenší výčitky svědomí. Ne že by tomu jindy bylo jinak. Kalil byl zbabělec. Stál každý pátek v kazatelně své mešity a chrlil kolem sebe nenávist proti Západu a zejména Americe. Otravoval duše nadaných mladých mužů a přesvědčoval je, aby se připojili k jeho džihádu. Pak on a jeho zbabělí společníci zotročili jejich ducha a proměnili je v lidské bomby. Kalil nic neriskoval a Rapp nebude pociťovat žádné výčitky.

Rapp dospěl na druhý konec uličky. Byla v ní dokonalá tma. Na východe se objevil srpek měsíce, který jen nepatrně projasnil zšeřelé okolí. Zeď, u které hodlal zaútočit, byla přesně tam, kde podle Colemana měla být. Dobrých deset stop zdi a pak kontejner. Místo skýtalo vynikající krytí.Dokonce i zdatný protivník by měl proti takové léčce jen málo šancí, Kdyby se jednalo o zdatnějšího protivníka, nejspíš by místo nože použil pistoli s tlumičem. Rappovy oči se přizpůsobovaly slabému osvětlení. Přikrčil se do podřepu, aby mohl snadněji prozkoumat okolní terén, a zahlédl plechovku od sodovky a několik lahví od piva. Opatrně je sesbíral rukama navlečenýma do rukavic a strčil je pod kontejner. Ta poslední věc, kterou si přál, bylo zakopnout o láhev od piva a upozornit cíl na svou přítomnost. Rapp se opřel o cihlovou zídku. Objeví se každou chvíli. Načasoval si svůj příchod tak, aby tam nepostával příliš dlouho vystaven pohledu případných kolemjdoucích. Ze sluchátka se ozval Colemanův hlas a oznámil mu, že Kalil právě zamyká hlavní vhod do mešity. Venku stálo několik mužů a hovořilo s ním. Nic neobvyklého, referoval Coleman. Nyní Kalil vykročil a ubíral se Rappovi vstříc.

Rapp se opřel o zeď. Protáhl si ruce a nohy. Otočil hlavou doprava a pak doleva. Krev se mu rozproudila v žilách, srdce se mu rozbušilo tím srávným tempem. Nacházel se ve stavu dokonalé rovnováhy mezi přílišnou ležérnosti a přehnanou upjatostí. Stál na špičkách, připraven okamžitě vyrazit. První náznak potíží se dostavil téměř okamžitě. V Colemanově typicky chraplavém hlase se skrz sluchátka ozývala frustrace. „Máme problém. Není sám.“

Rapp měl i nadále pohled upřený na protější cihlovou zeď. Malý mikrofon k límci saka. „Kolik jich je?“ zeptal se šeptem. „Náš muž plus dva.“

„A kruci zamumlal si pod vousy. „Víme něco o těch dvou?“

„Bohužel ne.“

Rapp si v duchu představoval, jak to bude probíhat. Jeden muž navíc by nebyl žádný problém. Jedna dobře mířená rána rukojetí pistole do týla a nevěděl by o sobě. Jeden kop uštědřený Kálilovi a byl by na zádech ještě dřív než by stačil zjistit, co ho srazilo k zemi. Tři muži byl však problém. Trefit všechny tři do týla by asi netrvalo ani vteřinu, ale zabít dva potenciálně nevinné nepřipadalo v úvahu. To nebyl Rappův styl. Kdyby se nejprve pokusil zneškodnit ty druhé dva a pak teprve odpravit Kalila, mohly by nastat komplikace. Jeden z nich by mohl utéct nebo přinejmenším začít křičet a mohl by vzbudit rozruch. A nebo ještě hůře, kdyby byli ozbrojeni, jeden z nich by ho mohl zastřelit.

„Nejspíš bychom to měli zabalit,“ řekl Coleman.

„Nesmysl. Počkejme, jak se to vyvrbí. Kolik mi zbývá ještě času?“

„Dorazí k tobě asi za tři minuty.“

Rapp přikývl. Tři minuty byla dlouhá doba. Přehrával si v hlavě několik dalších scénářů. Žádný z nich nebyl ideální. Problém spočíval v tom, jak to celé bude působit. Snadno mohl odpravit Kalila na ulici a těm dvěma říct, aby vzali nohy na ramena, ale pak by to dopadlo přesně tak, jak si Kennedyová nepřála. Možná ho bude sledovat do jeho bytu a zlikviduje ho tam.

„Jeden z mužů se právě oddělil,“ hlásil Coleman.

„Rozumím,“ odvětil Rapp. „Vracíme se k původnímu plánu. Buďte všichni ve střehu. Dva by neměli být problém. Zůstaňte na svých pozicích, dokud vám neřeknu.“

Rapp si opět procvičil svaly na rukou a stáhl se k rohu ulice. Rozhlédl se doleva a hned nato doprava. Ulice byla prázdná. Zádní chodci. Žádné automobily. Coleman a jeho tým referovali o pozici oněch dvou mužů, jako kdyby se jednalo o odpočítávání před startem raketoplánu, ale namísto vteřin mluvili o blocích. Když se dvojice přiblížila, Rappovi se zrychlil tep. Nic neobvyklého. To se jen jeho tělo připravovalo k akci. Do krve mu začal tryskat adrenalin a jemu nezbývalo než vyrazit kupředu nebo zůstat stát a nečinně sledovat, jak mu těžknou nohy. Byli už na dohled. Rapp přesunul váhu z jedné nohy na druhou a zhoupl se ze strany na stranu jako boxer vstupující do ringu.

Třicet stop od něj stála zaparkovaná dodávka s tmavými skly. Z jejího nákladového prostoru sledoval situaci jeden z Colemanových mužů a byl připraven vyrazit, pokud by nastaly nějaké potíže. Byl ozbrojen pistolí s tlumičem. Nepotřeboval nic účinnějšího. Na protější straně bloku domů právě Coleman zaujímal pozici s druhou dodávkou. Pro případ, kdyby se něco semlelo, domluvili se na třech různých shromaždištích. Kdyby šlo všechno dobře, zbavili by se jednoduše Rappových svršků a zamířili by zpátky do hotelu, pár hodin by se prospali a časně ráno by odletěli.

Rapp už slyšel jejich hlasy. Mluvili arabsky. Slyšel jejich kroky na betonovém chodníku. Byli dva. Rapp to poznal podle zvuku. Jeden z nich táhl paty za sebou, zatímco ten druhý dělal malé, husí kroky. Z miniaturního sluchátka se ozval Colemanův klidný hlas.

„Kalil je ten bližší. Ten druhý muž kráčí podél ulice. Oba dva mají ruce v kapsách.“ Rapp si je představoval. Nevěděl, zdaje některý z těch mužů ozbrojený, ale s výhodou překvapení na jeho straně by to nemělo vadit. Po pravdě mu dokonce bylo vhod, že měli ruce zastrčené v kapsách. Kdyby to byl někdo zkušenější, asi by ho to znepokojovalo, ale v případě těchto dvou tomu tak nebylo. Kalil byl neskutečně omezený. Každý jen trochu inteligentní jedinec by měnil trasu každodenního putování mezi mešitou a domovem. Všiml by si, že pouliční lampy, která ještě před týdnem fungovaly, nyní nesvítily. Jakmile by dorazil do slepé uličky, vykročil by do vozovky. Vnímal by své okolí. Tento muž je však nevnímal.

Byli již blízko. Coleman odpočítával čas zbývající do jejich příchodu a Rapp mohl již jasně zaslechnout jejich konverzaci. Objeví se za pár vteřin. Rapp se otočil čelem k chodníku a přikrčil se do dřepu, připraven vyrazit. Rozhodl se ponechat si levou ruku volnou. Zbraň držel v pravé. Zahlédl jejich dlouhé stíny vržené pouliční lampou umístěnou na druhém konci bloku. Čas se zpomalil. Veškeré smysly se mu zbystřily. Na opačném konci dlouhé, ztemnělé uličky zaslechl drnčivý zvuk staršího modelu auta projíždějícího kolem. Byl dokonale skrytý v tmavém kaňonu. Celé jeho tělo bylo stočené do klubíčka, přichystané k útoku.

Kráčeli bok po boku. Rapp zůstával na svém místě. Nechal je projít kolem, aby ho jejich periferní vidění neodhalilo. Pomalu se zdvihl, ale jen asi o třicet centimetrů. Udělal první neslyšný krok a hned nato druhý. Nyní byl na světle a rychle a stále ještě v podřepu se ubíral kupředu. V poslední vteřině se vztyčil. Stál na špičkách a celou svou vahou se pomalu nakláněl kupředu. Oba muže měl na dosah ruky a žádný z nich si ničeho nevšiml. Rappova pravá ruka se prudce snesla dolů a rukojeť jeho pistole dopadla na pravou stranu zátylku neznámého muže. Rapp zrevidoval svůj původní plán. Namísto kopance se zapřel levou nohou, natočil se doprava, shýbl se o několik stop a zasadil mocný úder do Kálilovy pravé ledviny.

Rapp pokračoval v útoku a přitom po očku hleděl doleva, aby se ujistil, že druhý muž není schopen odporu. Muž se skácel obličejem na chodník s bezvládnýma rukama podél těla. Byl již v bezvědomí. Kalil měl otevřená ústa a lapal po dechu. Záda měl shrbená a rukama se dotýkal místa, kam přistála Rappova pěst. Krk měl zcela nechráněný. Prakticky byl už mrtvý. Rappova levá ruka vystřelila a přistála na teroristově hrdle jako čelisti nějakého predátora. Rapp nyní hleděl Kálilovi přímo do očí. Stáli proti sobě jako taneční pár chystající se provést nějakou komplikovanou figuru. Z mužových očí čišel animální strach a patrně se v nich zračil stejný výraz jako v očích mladíků, kteří se probrali z bezvědomí, aby zjistili, že jsou připoutaní za volantem automobilu plného výbušnin.

S mužovým krkem spočívajícím v pevném sevření jeho ruky navlečené do rukavice zatlačil Rapp Kálilovu bradu vzhůru a začal ho táhnout do stínu uličky. Základní pravidlo zápasu zblízka je to, že tělo jde tam, kam jde hlava. Kálilovy ruce se ovinuly kolem Rappova předloktí, ale bylo už příliš pozdě. S napůl rozdrceným hrtanem a s tělem zcela zbaveným rovnováhy nemohl Kalil dělat nic jiného, než v absolutní hrůze přihlížet, jak se před jeho očima odvíjejí poslední vteřiny jeho života jako nějaká děsivá noční můra. Byla to spravedlivá odplata pro muže, který více než dvě desetiletí obhajoval teror a nenávist.

Ke konci Rapp zrychlil a zvrátil Kálilovu hlavu tak hluboko, jak jen to šlo. Jeho protivník klopýtal nohama. Sunul se k zemi a nebylo nic, co by ho udrželo na nohou. Rapp použil Kálilovu váhu proti němu. V poslední vteřině vysunul levou paži jako píst a úderem do týla srazil Kalila k tvrdému, netečnému chodníku. Zlomek vteřiny po úderu celé mužovo tělo ochablo. Bylo vysoce pravděpodobné, že úder byl osudný, ale Rapp nechtěl nic ponechat náhodě.

Nemarnil čas. Vložil si zbraň zpět do kapsy, udělal čelem vzad, poodstoupil o několik kroků a popadl druhého muže za nohy. Coleman a jeho tým měli výslovně zakázáno opouštět vozidla, dokud jim Rapp neřekne. Rapp zatáhl neznámého do uličky a zanechal ho vedle kontejneru. Poté uchopil Kálilovo tělo v podpaží a opřel ho o cihlovou zeď budovy. Vše bylo provedeno bez váhání a nesmírně efektivně. Rapp vytáhl z levé kapsy nůž, stiskl knoflík a zaslechl, jak pružina vysunula čepel. Poodstoupil stranou, položil pravou ruku na Kálilovo čelo a vrazil čepel do mužova krku hned pod pravým uchem. Tvrdá ocel vklouzla dovnitř bez problémů. Nato Rapp uchopil pevně nůž a prořízl jím Kálilovi hrdlo od ucha k uchu.

5

Rijád, Saúdská Arábie

Na první pohled vypadal jako místní. Měl na sobě typický oděv saúdských obchodníků. Na jeho ramennou spočíval thawb, bílý oděv z bavlny, a sahal mu až ke kotníkům, zatímco přes kaštanové vlasy měl přehozenou ghutru přepásanou ozdobnou čelenkou, která bránila, aby sklouzla dolů. Při bližším pohledu však bylo zřejmé, že jeho rodištěm nebyl Arabský poloostrov. Kůži měl sice opálenou, ale nebyl to ten pravý odstín. Byl hladce oholený a na nohou neměl sandály, ale černé polobotky s tlustými podrážkami. A především měl namodralé, až šedivé oči. V daný okamžik je však skrýval za velkými tmavými brýlemi.

V Rijádu bylo teprve devět ráno a teplota už dosahovala osmatřiceti stupňů ve stínu. Erichu Ábelovi ale horko nevadilo. Vlastně ho měl rád. Coby rozenému astmatikovi mu suché, horké saúdskoarabské klima vyhovovalo mnohem lépe než vlhké klima měst podél pobřeží Rudého moře. Abel projevoval o Saúdskou Arábii upřímný zájem. Nejen kvůli jejímu klimatu nebo kvůli jejím lidem. Souviselo to daleko spíš s rolí, kterou bude záhy hrát při utváření historie. Bylo to vzrušující místo k obchodování.

Bývalý východoněmecký špion byl zastáncem splynutí s okolím. To byl jediný spolehlivý způsob, jako porozumět cizí kultuře. Ve skutečnosti to však byl jen jeden z důvodů, proč měl na sobě tradiční arabský oděv. Pravdou bylo, že se Saúdská Arábie pro návštěvníky ze Západu stala velice nebezpečným místem. Únos přirozeně představoval stálou hrozbu, na druhé straně by ho však každý pitomec, který by jej unesl, musel propustit, jakmile by zjistil pro koho pracuje, načež by musel žadonit o odpuštění u nohou prince Muhammada. Skutečným problémem byl prudký nárůst vražd spáchaných těmi proklatými wahhábisty. Pouštním královstvím otřásala vlna neklidu a bylo tudíž velice důležité být co nejméně nápadný.

Pokud měl Abel na něco skutečně talent, tak to byla schopnost předvídat změnu. Když ještě pracoval pro Stasi, bezohlednou a obávanou východoněmeckou tajnou službu, byl v úřadě jediným, kdo prorokoval zhroucení komunismu a pád Berlínské zdi. Posílal zprávy nadřízeným orgánům a ze všech stran se mu dostávalo ujištění, že je příliš mladý a že neví, o čem mluví. Když padla Berlínská zeď, bylo Ábelovi teprve devětadvacet let a jeho chladnokrevní nadřízení ve východoberlínské centrále Stasi shlíželi na mladého hypervzdělaného intelektuála s despektem. Stasi se pyšnila jistou shovívavou neomaleností, kterou Abel postrádal. Po pravdě řečeno by se lépe cítil jako člen britské tajné služby MI6. Abel choval k Britům velký respekt. Prováděli kreativní operace a vyžívali se v klamání svých protivníků. Stasi připomínala spíše velice efektivní a bezohlednou zločineckou organizaci ve stylu americké mafie. V každém případě nikdo nechtěl slyšet jeho varování, že se jejich hrůzovláda chýlí ke konci.

Abel byl neduživé dítě a většinu dětství strávil po nemocnicích. Když byl doma, polehával v posteli a stěží mu zbývaly síly ke čtení. Zatímco jiné děti rostly fyzicky, on rostl intelektuálně. Univerzitu absolvoval už ve dvaceti s diplomy z matematiky a ekonomie a byl naverbován do Stasi. Pracovní příležitosti ve východním Německu začátkem osmdesátých let nebyly příliš valné. Tato okolnost spojená s vidinou vynahradit si alespoň částečně ústrky, jimiž trpěl po větší část svého dětství, se mu jistým perverzním způsobem nesmírně zamlouvala.

Během prvních tří let ve Stasi usiloval o přeložení z analytického do operačního oddělení, ale jeho neduživé vzezření mu v dosažení tohoto cíle pokaždé zabránilo. Abel měřil téměř sto osmdesát centimetrů, ale vážil tehdy jen šestašedesát kilogramů. Postupně nabíral na váze a trávil každou volnou chvíli prací na své tělesné kondici v naději, že projde testem fyzické způsobilosti a bude moci opustit své místo u psacího stolu.

Ve čtvrtém roce se mu konečně podařilo dosáhnout přeložení do operačního oddělení a začal se podílet na systematických únosech občanů západních zemí, kteří cestovali do východního Německa. Abel asistoval při identifikaci cílů a někdy je dokonce pomáhal lákat do pasti. Jeho dětský obličej a subtilní postava mu dovolovaly vydávat se za mladého chlapce. Homosexuální obchodníci, kteří cestovali na východ, se stávali snadnými cíli pro vydírání. Abel se potloukal někde na rohu ulice, v parku nebo v baru a čekal, až jej osloví jejich muž a učiní mu oplzlý návrh. Na smluvený signál vyrazili jeho kolegové, nacpali muže do zadních dveří dodávky a vysadili na vyšetřovně. Unesenému muži následně oznámili, že si může zvolit mezi vězením a veřejným ponížením, nebo že si může koupit svobodou. Abel po letech vzpomínal, že všichni až na jednoho si raději zvolili druhou alternativu. Ten tvrdohlavý mezek byl nakonec převezen na jedno obzvlášť drsné místo, kde byl po měsíci bití uškrcen jedním sadistickým a homofobním důstojníkem Stasi.

Každý únos jim obvykle vynesl několik tisíc marek. Stasi měla své kontakty téměř ve všech západních bankách a než svému muži sdělili cenu svobody, tak si ho nejprve důkladně proklepli. Jeho největší úlovek byl západoněmecký šlechtic, který jim vydělal půl milionu dolarů. Ten muž byl v jejich péči méně než čtyřiadvacet hodin. Abel odhadoval, že jejich jednotka vydělala během dvouapůlletého období více než půl milionu dolarů.

Později byl přeřazen do kontrašpionážního oddělení, což mu dovolovalo cestovat častěji do západního Německa. Právě se účastnil jedné významné špionážní operace, když se celý systém začal hroutit. Celé měsíce varoval své nadřízené, že k něčemu dojde, ale ti byli příliš zaneprázdnění neustálým cestováním do Moskvy a lezením do zadků svých šéfů z KGB. To poslední, co si přáli, bylo říkat těm autokratům z KGB, že ztrácejí kontrolu nad nejzápadnějším evropským satelitem Sovětského svazu. Takové zprávy by mohly vést k tomu, že budou vyvedeni ven a zastřeleni ranou do týla.

Abel znal ekonomickou sílu Východu a Západu. Věděl, že celkový objem výroby uváděný oficiálními sovětskými a východoněmeckými zdroji byl nadsazený. Zpravidla tato čísla dělil dvěma, aby uvedl na pravou míru spontánní zveličování a úmyslné klamání. Co se týče Západu, to bylo něco docela jiného. Ti zpropadení kapitalisté měli ty svoje zatracené korporace a tyhle korporace byly povinovány absolutní otevřeností vůči svým akcionářům. Drtivá většina těchto informací byla veřejně přístupná. Pokaždé, když se Abel probíral příslušnými údaji, docházel ke stále stejným výsledkům. Západ nad nimi triumfoval na celé čáře a hrozil jim naprostý kolaps pod tíhou vlastních lží a ekonomické zaostalosti. Skutečný stav věcí musel být patrný každému, kdo byl ochoten otevřít oči. Statistické údaje byly dostatečně přesvědčivé, ale Abel pozoroval ještě něco dalšího, co bylo neméně alarmující.

Komunističtí diktátoři se drželi u moci za pomoci dvou nástrojů. Tím prvním bylo zastrašování. Za pomoci tajné policie, telefonních odposlechů a informátorů byli obyvatelé drženi ve stálých obavách, že kdyby na adresu vlády uvedli cokoliv kritického, mohli by být odvlečeni uprostřed noci a navždy zmizet ze světa. Ten druhý nástroj nebyl ani tak bolestivý fyzicky jako spíše ubíjející po duševní stránce. Byla jím média ovládaná státem. Monotónní drmolení propagandy, které George Orwell tak jasnozřivě předpověděl ve svém geniálním románu 1984, se valilo den za dnem ze státní televize a rádia a ze stránek novin. Abel si uvědomoval význam nástupu éry informačních technologií se všemi jejími důsledky a bylo mu jasné, že Německá demokratická republika záhy ztratí informační monopol a potom i schopnost ovlivňovat myšlení svých občanů. Celý jeden rok před pádem zdi bylo opětovné sjednocení Německa pro mladého špiona žhavým tématem.

O půl druhého desetiletí později měl Abel tytéž pocity, když byl na návštěvě Saúdské Arábie. Změny byly cítit ve vzduchu a nebylo nic, co by je zastavilo. Otázka nezněla ani tak, zda se to stane či nikoliv, ale kdy k tomu dojde. Už jen extrémně nerovné rozdělení národního bohatství hnalo zemi k bodu varu. Přidejte k tomu náboženský element a Abel by vsadil krk na to, že Saúdská Arábie stála před převratnými změnami.

Globální ekonomické důsledky takových změn by byly ohromující. Většina lidí očekávala změny s obavami, ale pro Ábela byly zdrojem příležitostí. Přišel si již na pěkných pár milionů, ale ve svých sedmačtyřiceti letech měl daleko větší ambice a velké nadnárodní korporace, mezinárodní banky, investiční společnosti, komoditní firmy a dokonce i některé vlády mu tentokrát pozorně naslouchaly. Platily ho za jeho služby štědře, ale pro muže jako Abel to stále nebylo dost. Jako správný Němec zastával názor, že člověk může dosáhnout naprostého uspokojení, jen když bude za všech okolností usilovat o maximální efektivitu a dokonalost. Do veškerých svých kontraktů na konzultace nechal zabudovat klauzule, které mu zajišťovaly vysoké finanční prémie, pokud by se jeho globální předpovědi naplnily. Některé z těchto kontraktů měly vypršet následujícího roku a Ábelovi se nelíbila představa, že mu sice dějiny dají zapravdu, avšak příliš pozdě. Revoluce byla na spadnutí. Nešlo ji odvrátit. A on z ní mohl profitovat.

Abel se zastavil před Abdullah Telecomunications a pohlédl vzhůru na uhlazenou, monolitickou šestipodlažní budovu. Na Ábela, jenž vy růstal v Lipsku s jeho úchvatnou renesanční architekturou, nemohla udělat menší dojem. Jakkoliv poctivě se bývalý špion snažil sžít se saúdskoarabskou kulturou, architektura byla jednou z jejích oblastí, pro niž neměl sebemenší porozumění.

Když byl Abel odbaven mužem usazeným za velkým kamenným blokem, který sloužil jako recepce, bylo mu zdvořile řečeno, aby počkal. Ani ne za třicet vteřin z výtahu vystoupil jakýsi servilní muž a strnulým, rychlým krokem vykročil přes halu. Podal Ábelovi ruku a anglicky se představil jako jeden ze starších viceprezidentů Abdullah Telecommunications.

Na Ábela zasvěceného do poměrů v arabských společnostech mužův titul ani v nejmenším nezapůsobil. Společnost takové velikosti mohla mít klidně desítky, ne-li stovky starších viceprezidentů, z nich všichni byli nějak spřízněni s prezidentem společnosti, jímž byl Saed Ahmed Abduláh. Všichni byli štědře placeni, úřadovali v luxusních kancelářích a až na hrstku Abduláhových nejtalentovanějších příbuzných se snažili nezaclánět západním konzultantům, kteří řídili každodenní chod společnosti. Abel a jeho průvodce vyjeli výtahem do nejvyššího patra, kde byl Abel eskortován skrz troje pozlacené dveře. Byl zdvořile požádán, aby zaujal místo v místnosti, z níž to sálalo arabskou maskulinitou.

Zdi s mahagonovými obklady byly pokryty trofejemi exotických zvířat. Ze vzdálenosti ani ne deseti stop na něj svýma skleněnýma očima upřeně hleděl vycpaný leopard. Vycpané zvíře bylo natrvalo znehybněno v útočné pozici, což bylo naznačeno hrozivě vyceněnými tesáky. Nad žulovou římsou krbu, o kterém se Abel domníval, že nikdy nebyl použit, visela velká olejomalba pouštní krajiny. Celá místnost měla budit dojem mužnosti a síly. To bylo beze sporu. Jak dalece si toho měl být Abel vědom, nicméně nebylo jisté. Někteří arabští muži používali takovou výzdobu, aby jejím prostřednictvím dali jasně najevo svou pozici v sociální hierarchii, zatímco jiní pouze zaplatili nějakému předraženému francouzskému bytovému architektovi, aby pro něj navrhl totéž, co již dříve navrhoval pro nějakého jiného člena královské rodiny. Originalita nepatřila k jejich silným stránkám.

Na vzdáleném konci místnosti se otevřely dveře. Abel se otočil a viděl vcházet staršího muže v oděvu tradičního střihu. V jeho tváři bylo patrné napětí. Abel se s ním setkal na půl cesty nedaleko šelmy s vyceněnými zuby.

„Jsem Saed Ahmed Abduláh.“ Muž mu nabízel pravici.

Abel nebyl udiven, když slyšel z mužových úst angličtinu. Byla v království jazykem obchodu. „Jsem Erich Abel.“ Němec Saedovu ruku přijal. „Princ Muhammad mě požádal, abych vás navštívil. Říkal, že vy dva jste staří dobří přátelé.“

„Známe se od devíti let.“ Saed svému hostu pokynul, aby se posadil. „Chtěl byste něco k pití?“

„Dal bych si kávu, prosím.“ Abel se posadil na jednu z dlouhých pohovek.

Sead stiskl tlačítko na nedalekém telefonu, vychrlil ze sebe příslušné instrukce v arabštině a pak se posadil rovněž na pohovku. Téměř vzápětí se v místnosti objevil pojízdný servírovací stolek tlačený dvěma Indonésany v zářivě bílých kazajkách. Naservírovali kávu a postavili před každého z mužů malé talířky s lákavě vyhlížejícím cukrovím. Nato zmizeli stejně nenápadně, jako se objevili.

„Princ Muhammad je můj velice dobrý přítel.“ Saed si usrkl ze šálku s kávou. „Mám za to, že s ním jeho bratr král nejednal čestné.“

Ábela okamžitě napadlo, že ten muž je asi poněkud neopatrný, když se takto svěřuje cizinci. Vždy se však měl na pozoru, a tak odvětil: „Chovám prince Muhammada ve velké úctě.“

Saed sáhl po cukroví, ale pak si to radši rozmyslel...Řekl vám o mém neštěstí?“

Abel pochopil, že jeho hostitel je velice netrpělivý. „Ne, řekl mi jen, že jste jeho velice vzácný přítel a abych mu učinil laskavost a sešel se s vámi.“

Saed sepjal ruce a pohlédl vzhůru na krajinomalbu na zdi.

Abel si usrkl ze šálku kávy a zase jej odložil. „Pane Abduláhu, odpusťte mi mou neomalenost. Nejsem nikterak choulostivý člověk. Pochybuji, že byste mne mohl šokovat. Povězte mi, co pro vás mohu udělat, a jsem si jistý, že se nějak dohodneme.“

Saed se zahleděl Němci do očí a pronesl: „Chci, aby jeden muž zemřel.“

Abel nenucené přikývl, čímž dal najevo, že ho taková žádost nepřekvapila. „A kdo je ten muž, jehož byste si přál zlikvidovat?“ zeptal se a natáhl se pro svou kávu.

„Je to Američan.“

Abel, jehož zvědavost rostla, si usrkl z šálku silné kávy...Pokračujte.“

„Pracuje pro jejich vládu.“

Zápletka houstne, pomyslel si v duchu Abel. „Jeho jméno?“ Zatímco Abel čekal na odpověď, povšiml si potu na Abduláhové čele. „Jmenuje se Mitch Rapp.“

Abel se zarazil v polovině doušku a opatrně odložil šálek na talířek, aby si jeho hostitel nevšiml, jak se mu chvěje ruka. „Mitch Rapp.“ pronesl zamyšleně.

„Slyšel jste o něm?“

„Bohužel ano. Pochybuji, že v mém oboru je někdo, kdo o něm neslyšel.“

Netrpělivý a nervózní Abduláh mu nedal ani chvilku na přemýšlení. „Takže tu práci přijímáte?“

Abel cítil, jak se mu zrychluje tep. Zdvihl ruku. „Zpomalte, pane Abduláhu. Zabít někoho, jako je Mitch Rapp, není žádná maličkost. Je nezbytné zvážit řadu okolností. Prodiskutovat bezpočet detailů, a dokonce ani pak si nejsem jistý, zda bych byl ochoten tu práci vzít.“

„Jde tu o peníze? Řekněte mi, kolik byste si za tu práci představoval. Začněme vyjednávat.“

Abel se ve snaze o autoakupunkturu dloubl pravým palcem do levé dlaně. Byl to konec konců jenom člověk a při dobré vůli lze zabít každého. „Bylo by to velice drahé.“

Saed se naklonil a stiskl tlačítko interkomu. Pronesl cosi rychle v arabštině a o chvíli později vešli do místnosti dva ramenatí Saúdové nesoucí velké černé kufříky. Muži položili čtveřici kufříků před Němce na stůl, otevřeli je a opustili místnost.

„Pět milionů dolarů v hotovosti, když tu práci přijmete. Dalších deset, až ji dokončíte.“

Zatímco Abel hleděl na peníze, tlačil palec stále hlouběji do dlaně a hlavou mu začaly táhnout rozmanité scénáře. V několika vteřinách dospěl k závěru, že by to bylo obtížné, ne však nemožné. To hlavní by si nicméně musel vzít na starost někdo jiný. Konkrétní podrobnosti budou muset být zváženy později, a tak se nyní raději soustředil na výši honoráře. V minulosti již mu byla nabízena vražda na objednávku, ale nikdy předtím neslyšel o desetimilionovém honoráři. Rapp musel Abduláhovi provést něco osobního. O tom nebylo pochyb. Bohatství těchto Saúdů se dalo jen obtížně změřit, ale podle jeho skromného odhadu činilo Abduláhovo jmění více než dvě miliardy dolarů. Deset milionů byl pro něj každopádně pakatel.

Bylo mu jasné, že něco takového se dá jen obtížně odmítnout, a jakkoliv šíleně to mohlo znít, neměl sebemenší chuť tak učinit. Zabít někoho takového, jako je Mitch Rapp, by byl mistrovský kousek. Pod vlivem náhlé euforie z představy, jakou slávu by mu to přineslo, se Abel rozhodl nabídku na místě přijmout, ale nejprve chtěl ještě trochu zapracovat na již tak štědrém honoráři.

„Vraždy na objednávku nejsou dnes v Americe nikterak jednoduché a zavraždit někoho, jako je Rapp Mitch, s sebou nese naprosto specifický soubor problémů.“

„Řekněte, kolik požadujete, pane Ábele,“ pronesl Arab klidným hlasem.

„Dvacet milionů dolarů. Deset teď… deset pak.“

Abduláh mu nabídl ruku. „Dvacet milionů dolarů.“

Abel jeho gesto opětoval. „Dojednáno.“

„Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Začnu na tom pracovat okamžitě, ale první výsledky očekávám nejdřív za měsíc.“

„Čím dříve, tím lépe, pane Ábele,“ pronesl Arab nesmiřitelným hlasem.

Jeho zášť vůči Mitchu Rappovi byla víc než zjevná. „Můžu se vás na něco zeptat, pane Abduláhu? Co vám Mitch Rapp provedl, že vám způsobil tak nesmírnou bolest?“

„Zabil mého syna.“

Jistě, že ano, pomyslel si Němec. Jistě, že ano.

6

Washington, D. C.

Rapp zavolal ve smluvenou hodinu a sdělil jim, že čeká na protější straně ulice. To je podle všeho zneklidnilo a podráždilo, ale právě to Rappovi perfektně vyhovovalo. Nejtěžší bylo vůbec se přimět s nimi setkat. Další problém byl najít místo, na kterém by se všichni shodli. Chtěli, aby za nimi přišel do kanceláře. Byl to ten druh lidí, kteří byli zvyklí, že se věci dějí po jejich, a krom toho Rapp ani jednomu z nich nevěřil, tak jim přímo řekl ne. Schůzku iniciovali oni, což znamenalo, že podmínky si určí on, a čím dříve to bude mít za sebou, tím lépe. Chtěl jen vyhovět Kennedyové a nic víc.

Nebylo obtížné představit si, že se alespoň jeden z nich pokusí rozhovor si nahrát. Vzájemné odposlouchávání bylo ve Washingtonu běžnou praxí. Rappovým problémem bylo, že si už dávno nebyl jistý, zda mu ještě zbývá alespoň malá špetka taktu. Stal se tak otrlým, že byl schopen říci cokoliv. Jedním z dvojice mužů si nebyl jistý a tím druhým vysloveně pohrdal. Jelikož Rapp neměl co ztratit, dalo se s velkou pravděpodobností předpokládat, že debata bude bouřlivá. Po pravdě řečeno, nejvíc ze všeho se mu zamlouvala představa, že se zbaví další nepříjemné povinnosti. To však byla spíše dodatečná úvaha. Skutečným důvodem, proč se rozhodl pro setkání s těmito muži, byla Kennedyová. V neděli hned po ránu jí zavolal a zanechal jí vzkaz. Problém byl vyřešen. Nic víc, nic míň.

V neděli ráno nebyly o Kálilově vraždě v médiích ještě žádné zprávy. To však bylo v neděli a dnes bylo pondělí. Zpráva o vraždě byla všude a Kennedyová tím nebyla nijak nadšená. Až do chvíle, kdy před ní bude stát v její prostorné rohové kanceláři v Langley, však s tím nemohla dohromady nic dělat. O takových záležitostech se nejedná po telefonu, bez ohledu na to, jak bezpečné jsou podle vás vaše komunikační kanály. A tak ve snaze oddálit tuto konfrontaci a pokud možno poskytnout Kennedyové trochu času, aby se zklidnila, zavolal ony dva muže, se kterými se měl sejít. Nyní byl zde, v části města, kterou navštěvoval zřídka, a připravoval se na setkání s dvojicí mužů, jichž si nevážil. Na Rappovi bylo jen velmi málo, nebo vůbec nic, co by se dalo charakterizovat jako změkčilost. Jeho hranatá čelist působila velice rozhodným dojmem a pohled jeho temně hnědých očí mohl být až děsivě intenzivní. Byl to ten typ očí, jimž neuniklo nic, a těm, kteří byli dostatečně pozorní, odhalovaly, že jejich nositel je extrémně nebezpečný. Havraní vlasy mu na spáncích začínaly mírně šedivět a jeho tvář byla zbrázděna vráskami, které byly důsledkem dlouhých hodin, po které byl vystaven vlivu přírodních živlů. Přes levou líc a podél čelisti se táhla tenká jizva jako neustálá připomínka rizik jeho řemesla. Měřil metr osmdesát a vážil osmdesát čtyři. Prakticky samé svaly. Disponoval vzácnou kombinací fyzické síly a hbitosti, která je obvykle vyhrazena jen pro zadáky národní fotbalové ligy, ale v tomto případě náležela chladnému a zákeřnému zabijákovi.

Rapp neměl problém si to přiznat i přes to, že lidé kolem něj se tomu bránili. Navzdory tomu, co si mysleli ostatní, spal jako neviňátko. To, co dělal, nebylo nic komplikovaného. Zabíjel teroristy, nic víc, nic míň. Muže, kteří masakrovali nevinné civilisty, nebo se veřejně zavázali tak činit. Nebyla to práce, o kterou by nějak zvlášť stál. V dětství netrhal motýlům křídla ani netrápil kočky. Jeho život tvořily rodina, škola, přátelé, lakros, fotbal a povinná úlitba náboženské osvětě, která spočívala v návštěvě kostela dvakrát do roka - na Vánoce a Velikonoce. Představa, že by někoho zabil, mu až do chvíle, kdy byl nad skotským Lockerbie sestřelen let 103 společnosti Pan Am, vůbec nepřišla na mysl. Toho chladného rána zahynulo dvě stě padesát devět nevinných duší, mezi nimiž se kromě pětatřiceti jeho spolužáků ze Syrakuské univerzity nacházela i Rappova životní láska. Nedlouho poté, a aniž o tom věděl, započalo jeho verbování do onoho mysteriózního a zrádného světa mezinárodní špionáže.

Rapp měl na sobě šedý flanelový oblek, bílou košili a proužkovanou kravatu, které mu vybrala jeho manželka. Jako obvykle byl ozbrojený. Několikrát obešel místnost se svým BlackBerry. Miniaturní zařízení plnilo zároveň funkci mobilního telefonu a internetového prohlížeče. Specialisté z vědeckého oddělení v Langley navíc přístroj vybavili zařízením schopným vyhledávat a blokovat odposlech. Místnost velikosti osm krát dvanáct stop byla čistá. Rapp se usadil na jednu z šesti dřevěných židlí, dal si nohy na stůl a složil si ruce za hlavou.

Zmínění dva muži dorazili o pět minut později, což bylo ještě dobré, protože jim Rapp řekl, že nebude čekat déle než deset minut. Když Rapp zaslechl, jak někdo bere za kliku u dveří, vstal a nenápadně vsunul levou.

ruku pod sako. Necvičenému oku se to mohlo jevit, jako kdyby si uhlazoval kravatu. Jednalo se o bytostně podvědomé gesto, které nebylo motivováno strachem. Při tomhle řemeslu člověk nikdy neví, kdo vejde do místnosti, a bylo nesrovnatelně snazší tasit zbraň ve stoje nežli v sedě.

Ti dva tvořili nesourodý pár. Jeden byl vysoký a vyhublý s orlím nosem, zatímco druhý byl malý a obtloustlý s nosem boxera, který prohrál až příliš mnoho zápasů, což byla, jak Rapp věděl z jeho životopisu, pravda. Senátor Bill Walsh měřil na výšku téměř dva metry a pocházel z Idaha. Byl předsedou senátní komise pro dohled nad zpravodajskými službami. Podle Rappa to byl právě on, kdo požádal o toto setkání. Jakkoliv se svým vystupováním zdál být nekonečně sympatičtější než jeho kolega, nezdál se být o nic lépe čitelný. Přišel v doprovodu senátora Carla Hartsburga z New Jersey. Ten měřil jen něco málo přes sto sedmdesát a vyrůstal v Hobokenu, kde byl svého času přeborníkem tamní boxerské ligy. Proslýchalo se, že prý nebyl ani tak dobrým boxerem, jako byl schopen snést pořádný výprask. Od té doby mu prý také chyběla chrupavka v nose. Oběma mužům bylo kolem pětašedesáti a byli tak téměř o třicet let starší než Rapp.

Jako první spustil Hartsburg, a to dost nevrle. „Knihovna Kongresu. Klidně jsme se mohli sejít naproti v mé kanceláři.“

Rapp si za místo schůzky vybral jednu z bezpočtu studoven knihovny Kongresu na Capitol Hill.

„Neutrální půda má v sobě větší kouzlo,“ opáčil Rapp.

Walsh mu nabídl ruku. „Děkuji, že jste si na nás udělal čas.“

Rapp potřásl Walshovou pravicí a když skončil, nenamáhal se nabídnout ruku mrzutému Hartsburgovi, který to přijal s jistým roztrpčením. Když se Rapp usadil, stiskl několik tlačítek na svém BlackBerry a pak jej naplocho položil na stůl.

Hartsburgův pohled sklouzl k přístroji. „K čemu je sakra tohle?“

„Chci se ujistit, že si náš rozhovor nebudete nahrávat.“

„Rušička?“ Rapp přikývl.

„No výborně,“ zavrčel Hartsburg, „protože asi poslední věc, kterou bych si přál, by byl záznam naší dnešní schůzky.“ Nato pronesl pod vousy: „V první řadě si ale nejsem zcela jistý tím, jestli jsem o tuhle schůzku vůbec stál.“

Rapp složil ruce na prsa a zkoumavě si senátora prohlížel ve snaze zjistit, zda nevrlost byla skutečná nebo jen předstíraná. Nato se obrátil k Walshovi a zeptal se: „Vysvětlí mi už někdo konečně, proč dva hlavouni jako vy chtějí mluvit s někým jako jsem já?“

Hartsburg se zakabonil a pronesl: „Tutéž otázku si kladu i já.“

„Carle,“ napomenul svého kolegu Walsh. Hledíc přes stůl na stále zmatenějšího Rappa, přistoupil hned k meritu věci. „Děláme si jisté obavy, Mitchi… obavy, že ani přes všechnu tu sebevědomou rétoriku a posílení pravomocí Úřadu národní bezpečnosti, jakož i zřízení nové funkce ředitele Národních zpravodajských služeb, neděláme dost, abychom ochránili Ameriku.“

„V tom s vámi nehodlám polemizovat.“

„To jsme nečekali. Právě toho jsme se totiž nejvíc obávali, když jsme se s vámi chtěli setkat.“ Walsh se dlaněmi opřel o stůl a na chvíli zaváhal...Co si upřímně myslíte o restrukturalizaci zpravodajských služeb a o zřízení úřadu ředitele Národních zpravodajských služeb?“

Rapp malou chvíli přemýšlel nad upřímností senátorovy otázky. Pochyboval, že se jim někdo jiný odváží říct pravdu, a tak řekl:..Domnívám se, že je to scestná, nesprávně koncipovaná a přemrštěná iniciativa z řad některých politiků, kteří stůj co stůj chtějí světu dokázat, že něco - ať už je to cokoliv - dělají, aby v případě dalšího útoku mohli prohlašovat, že udělali všechno, co bylo v jejich silách, aby tomu zabránili, zatímco ve skutečnosti dělali jen to, že bez přestání házeli klacky pod nohy těm, kteří skutečně bránili svou zemi.“

Hartsburg se ušklíbl: „Vy si myslíte, že naše práce je snadná?“

„Nejde o to, jestli je snadná nebo obtížná. Jde o to, jestli je dobrá nebo špatná.“

„V tom případě byste si měl jít sednout do národní televize a čelit námitkám vznášeným například vdovami po obětech z jedenáctého září. Chtěl bych vidět, jak byste obstál se svým černobílým pohledem.“ Hartsburg na Rappa pohrozil ukazovákem. „Tisk by vás rozcupoval na kousky.“

Rapp zdvihl obočí. „Prozradil jste těm vdovám, že jejich muži zemřeli, protože nikdo z vás neměl kuráž nařídit likvidaci Usámy bin Ládina? Řekl jste jim, že obě vaše politické strany strávily tolik času vzájemnými snahami očernit jedna druhou kvůli uplynulým dvěma desetiletím, že jste CIA proměnili v další nákladný a neefektivní washingtonský moloch?“

Hartsburg si zlostně prohlížel muže od CIA. „To je naprostý nesmysl. Ti vaši umělci z Langley promrhali miliardy a za to určitě nikdo z nás nenese odpovědnost.“

„To si doopravdy myslíte, že všichni ti lidé umřeli,“ ignoroval Rapp senátorovu snahu odvést rozhovor jinam, „protože nám chyběl ředitel Národních zpravodajských služeb?“

„Celá ta vaše CIA“ - Hartsburg hrozil Rappovi ukazovákem - „stejně jako všechny ty ostatní supertajné agentury s nejroztodivnějšími zkratkami jsou na draka.“

„A čí je to asi vina? Každý z vás strávil ve Washintonu víc než tři desetiletí. Vaším úkolem je dohled. Znáte tu pasáž v přísaze, kterou jste skládali, kde se říká, že máte ochraňovat a bránit? Vaší prací je vést a dohlížet na to, aby všechny ty supertajné agentury s nejroztodivnějšími názvy fungovaly. Nikoliv kritizovat je ex post, zejména když jste posledních patnáct let soustavně brzdili jejich aktivity tím, že jste je nutili uskutečňovat všechny ty vaše politicky korektní sociální projekty.“

„Hledíte na svět z velice omezené perspektivy.“ Hartsburg držel Rappovi před obličejem svůj palec a ukazovák, jako by se jednalo o klepeta raka poustevníka. „Nevidíte věci v širších souvislostech.“

„A právě v tom se hluboce mýlíte, senátore,“ prohlásil Rapp, zatímco se mu do hlasu vkrádal hněv. „Nic nemá vyšší prioritu než národní bezpečnost. Chcete uskutečňovat společenské reformy? Budiž, provádějte si je na ministerstvu školství nebo na ministerstvu zdraví a lidských zdrojů, ale nepleťte se do práce hochům z Langley.“

Hartsburg nervózně ťukal prstem do stolu. „Viděl jste poslední rozpočet z Langley? Bavíme se tu o miliardách dolarů a já bych rád věděl, jestli to k něčemu je?“

Rapp v zoufalství rozhodil ruce. „Vy mne na mou duši nepřestáváte udivovat. Děláte dusno kvůli vysokým výdajům a jako řešení navrhujete více byrokracie… více právníků, kteří věci ještě více zpomalí. Utrácejte ale ještě víc. Jen do toho. Klidně zařiďte, aby dvacet různých koordinátorů a vládních úředníků podepsalo každou zpravodajskou informaci, než se dostane prezidentovi na stůl. Ale vyřeší to naše problémy?“

„CIA je podle mne bezpříkladné mrhání penězi daňových poplatníků a je konečně už třeba udělat něco, aby se agentura vzpamatovala.“

V Rappově obličeji se pojednou rozhostil zvláštní klid. Opřel se a prohlásil: „Senátore, budete se asi divit, ale jsem s vámi zcela zajedno.“

Rappovo prohlášení oba muže zarazilo. Dvojice politiků na sebe letmo zmateně pohlédla a poté se Walsh zeptal: „Jaká je vaše největší výhrada vůči Langley?“

„Tři tisíce lidí je zabito během jednoho jediného dne a nikdo nepřišel o místo… To si ze mě utahujete, nebo co?“ Rapp pohlédl nejprve na jednoho a hned nato na druhého. „Vinen nebo nevinen, někdo by měl přijít o místo. A to nemluvím pouze o CIA. Mám na mysli také FBI, Pentagon, Národní bezpečnostní radu, Bílý dům, Capitol Hill… všechno z jedné vody načisto. Té vaší kultuře krytých zad, kterou jste si vy a ti vaši politicky korektní kumpáni vypěstovali, je třeba jednou provždy učinit přítrž.“

„V tom s vámi nemohu než souhlasit,“ řekl Hartsburg Rappovi a pohlédl vyčítavě na Walshe.

„Dospěli jsme k rozhodnutí,“ bránil se Walsh, „že za to, co se stalo, nepoženeme nikoho k odpovědnosti. K jedenáctému září se schylovalo už dlouho a obě strany na tom nesou svůj díl viny.“

„Nemluvím teď o vašich dvou mizerných politických stranách. Jedná se mi o ty byrokraty, kteří házejí klacky pod nohy lidem, kteří se snaží dělat svou práci.“

„Rozumím vám a chápu, že nemáte na politiku žaludek, ale bylo nezbytné dospět k nějaké dohodě, jinak by se v období, které následovalo, obě strany navzájem totálně zničily.“

Rapp se zakabonil. „A to by vadilo?“

„Pane Rappe, ačkoliv si to nemyslíte,“ řekl Hartsburg, „leží nám osud této země na srdci. Mohu vás ujistit, že to je ten jediný důvod, proč tady nyní s vámi sedím.“

„Kdybyste to celé dirigoval vy,“ otázal se Walsh a jeho hlas zněl netrpělivěji než na začátku schůzky, „co byste udělal?“

Rapp si zkušeného senátora z Idaha podezíravě prohlížel...To se ptáte mne, člověka, který nemá s vrcholovou politikou žádné zkušenosti a nemá sebemenší touhu přidat se do klubu?“

„Budiž, ale máte nejspíš mnohem více praktických zkušeností než kdokoliv jiný ve Washingtonu.“

Rapp si pečlivě promyslel odpověď a spustil: „Na to není zase až tak složité přijít. Jste zavaleni byrokracií. Ukázkový příklad fenoménu obrácené pyramidy. Méně než jedno procento zaměstnanců se zabývá samotnou prací v terénu. Před jedenáctým zářím jste v Úřadu pro národnostní rozmanitost zaměstnávali víc lidí než v oddělení monitorujícím aktivity Usámy bin Ládina.“

„A jaké tedy navrhujete řešení?“

Rapp pokrčil rameny. „Udělejte totéž, co IBM, General Electric nebo jakákoliv jiná dobře fungující společnost. Zbavte se nadbytečného balastu. Oznamte šéfovi každého oddělení, že jeho rozpočet bude zkrácen o deset procent. Nabídněte nadbytečným zaměstnancům předčasný odchod do penze, dejte jim odstupné a rozlučte se s nimi. A pak proveďte celkovou reorganizaci tajných služeb.“

„Jakkoliv mne to netěší, vy a já,“ řekl Hartsburg a ukázal prstem na sebe a na Rappa, „si vzájemně notujeme lépe, než bych si kdy pomyslel.“

„Tak co vám brání? Vy řídíte tu zatracenou komisi… Vy držíte ruku na pokladně.“

„Pracujeme na tom, ale odbourat letitou washingtonskou byrokracii není vůbec snadné,“ řekl Walsh. „Prozatím usilujeme o krátkodobé řešení. Jakési provizorní opatření, chcete-li?“

„Tím myslíte co?“

Walsh pohlédl rozpačitě na Hartsburga, spustil, zarazil se, učinil ještě jeden marný pokus a opět se obrátil o pomoc ke svému o poznání méně vybíravému kolegovi. Hartsburg vyj mul z aktovky vydání Washington Post a položil je na stůl. Pod místem, kde byly noviny přeloženy, se nacházela reportáž o brutální vraždě islámského duchovního v Montrealu. Senátor zabodl svůj tlustý a krátký prst do novin a zeptal se: „Máme s tímhle něco společného?“

Rapp nehnul ani brvou. „Pokud vím, tak ne.“

Hartsburg se opět opřel zády do židle a s plamenným pohledem prohlásil:“Tak to je zlé.“ Rapp nedal na sobě nic znát, ale nemohl být senátorovými slovy více zaskočen.

7

Langley, Virginie

Kennedyová stála u konferenčního stolu s rukama složenýma na své zářivě bílé blůze, jednu nohu měla mírně předsunutou a nervózně s ní podupávala do rytmu jako Geigerův počítač. Čím byl u ní blíže, tím rychleji podupávala. Zavřel těžké zvukotěsné dveře. To nevěstilo nic dobrého. Kennedyová byla zdaleka nejklidnější osobou, kterou znal. Byla dokonale vyrovnaná. Profesionál každým coulem. Takto přesně ho vítala jeho žena, když na něj měla zlost.

Rapp se rozhodl začít opatrně. „Setkal jsem se s těmi dvěma muži, jak jsi mě o to žádala.“ Zastavil se v uctivé vzdálenosti od ní. Rozepnul si sako a založil si ruce v bok. Na malou chvíli se objevila černá rukojeť jeho pistole značky Five Seven, kterou měl zavěšenou v ramenním pouzdře.

„O tom si promluvíme později.“ Ukázala směrem ke konferenčnímu stolku.

Rapp na něj pohlédl. Na hlazené desce dřevěného stolku bylo rozloženo čtvero novin, které již viděl: New York Times, London Times, Montreal Gazette a Washington Post. Kálilova vražda figurovala na titulní straně všech těchto listů.

„Můžeš mi vysvětlit, co se tam stalo?“

Rapp přehlédl tučně vytištěné tituly. Výsledek byl ještě lepší, než očekával. „V Montreal Gazette píší, že byl skoro bez hlavy.“ Rapp pohlédl na svou šéfovou. „To je přehnané.“

„A jak to můžeš vědět?“ Kennedyová výslovně Rappovi nařídila, aby špinavou práci přenechal někomu jinému.

Rapp usoudil, že udělá nejlíp, když to nebude nijak komentovat. „Byl ponechán celému světu na očích,“ pokračovala. „To souhlasí,“ přikývl Rapp.

„Nevím, co si mám o tom myslet.“ Tvář se jí nezvykle zakabonila. „Měla jsem za to, že jsme se na něčem domluvili. Tohle“ - rozevřela dlaň a ukázala směrem k novinám - „je přesně to, co jsem si nepřála.“

„Chápu tě, ale dovol mi, abych ti to vysvětlil.“

Zkřížila ruce na prsou a začala s obnovenou energií podupávat nohou.

„Čekám.“

Rapp si povzdechl a pohlédl zpět na noviny. „Četl jsem jenom Post. O nás se tam nepíše. Byla tam jen zmínka, že byl podezříván z vazeb na mezinárodní teroristické skupiny a nějakou dobu působil ve Francii. To je všechno.“

„To bylo dneska. Věř mi, že zítra ráno se o nás mluvit bude. V oddělení styku s veřejností bez přestání zvoní telefon. Už jsem kvůli tomu měla pět telefonátů. Ta věc bude eskalovat.“

„To si nemyslím.“

„A z čeho tak usuzujete, vážený pane mediální experte?“

„Protože tisk zatím jenom testuje terén. Montrealská policie zatím mlčí, ale to nebude dlouho trvat. Po pravdě řečeno bych se s tebou klidně vsadil, že detailní popis místa činu už prosákl ven. Garantuji ti, že my zůstaneme mimo hru.“

Svraštila čelo a chvíli si jej zkoumavě prohlížela. „Co jsi udělal?“

„Řekněme, že jsme to zařídili tak, aby to vypadalo spíše jako vražda z vášně než jako čin profesionála.“

„Podrobnosti.“ To byl rozkaz a nikoliv prosba.

„Tisk ještě zatím neví, že Kalila našli s hromádkou mincí v ústech, přičemž na stěně budovy, o kterou bylo opřeno jeho tělo, bylo jeho vlastní krví načmáráno slovo munafiq.“

„Pokrytec,“ překládala nahlas Kennedyová. „Jak tomu mám rozumět?“

Coleman zjistil minulý týden některé zajímavé věci. Ne všichni Káli-lovi stoupenci jím byli nadšeni. Mezi věřícími sílila nespokojenost s jeho voláním po džihádu a s tím, že rekrutuje mladé muže pro boj v cizině.

A pak je tu ještě jedna věc. Něco, co muslimové a nejen oni považují za mravně zavrženíhodné.“

„Co jeto?“

„Byl náruživým konzumentem porna.“

„Cože?“

Rapp vyndal z kapsy paměťovou kartu, kterou mu dal Coleman. „Scott vnikl do jeho bytu a zkopíroval si jeho pevný disk. Byl plný porna. Spousta bondáže, SM a pár věcí s nezletilými, které by ho dostaly do pěkných potíží.“

„To myslíš vážně?“

„Samozřejmě.“ Rapp jí podal paměťovou kartu. „Zasuň ji do čtečky.

Presvědč se sama.“

Kennedyová zavřela oči. „Tvé slovo mi stačí.“

„Měl také časopisy. Samé úchylárny.“

„A ty si myslíš, že policie a tisk nás automaticky přestanou podezřívat jen kvůli nějakému fetišistickému pornu?“ Zavrtěla hlavou. „Nevím, nevím, Mitchelli. To mi nezní příliš přesvědčivě.“

Rappův pohled sklouzl nejprve k podlaze a pak ven z okna. „Je tu ještě něco.“

„A co?“

„Jeho tělo bylo…,“ Rapp si povzdechl, „malinko zohaveno.“

Založila si ruce v bok a zamyšleně svraštila čelo.

„Proč?“

„Nechtěl jsem, aby to vypadalo příliš profesionálně.“ Zavrtěla hlavou.

„Ireno, důvěřuj mi. Vím, jak policisté přemýšlejí. Budou to pokládat za pomstu. Budou si myslet, že ten parchant zprznil něčí dceru, což nejspíš asi skutečně udělal. Nacpali jsme mu peníze do úst a nechali ho tam ležet s četnými bodnými ranami. Podrobnosti takového druhu nakonec proniknou do tisku a nikoho ani za milion let nenapadne, že jsme s tím měli něco společného.“

Kennedyová se otočila a zamířila k sedacímu koutu ve vzdáleném konci kanceláře. U pravoúhlého konferenčního stolku se skleněnou deskou se nacházela dlouhá pohovka a dvě křesla. Rapp chvíli netečně stál a pak ji následoval.

Stála k němu zády a hleděla z okna do údolí řeky Potomac tonoucí v jasných podzimních barvách. Po nějaké chvíli zavrtěla hlavou a zeptala se: „Jak probíhala tvá schůzka?“

Rapp, který cítil úlevu, že se konečně změnilo téma, odvětil: „Neobvykle. Proč jsi mi neřekla, co chtějí?“

„Chtěla jsem od tebe poctivou odpověď.“

„Chtělas, aby mě nachytali na švestkách,“ opravil ji Rapp.

„Můžeš to tak chápat,“ odvětila Kennedyová. „Vypadáš nezvykle klidně. Tak napůl jsem očekávala, že sem napochoduješ a budeš mi chtít utrhnout hlavu.“

Rapp hleděl z okna a zíral do otevřeného prostoru. Okolnost, že se se senátorem Hartsburgem shodli na klíčové otázce, v něm vyvolávala otázku, zdaje při smyslech, ale to byl teprve začátek. Představa, že by mu oba muži mohli zametat cestičku, byla šokující. Byla to ta poslední věc, kterou čekal.

„Nemyslíš si, že na tebe chtějí nalíčit past?“ zeptala se.

„Nikoliv.“ Rapp dále hleděl z okna. „Možná mě nenávidí, ale nedovedu si představit, že by tohle všechno dělali, jen aby mě dostali.“ Zarazil se a pak dodal: „A krom toho dobře vědí, že jakmile by se mne pokusili během nějakého slyšení potopit, byl by to jejich konec.“

Kennedyová si nebyla jistá, jestli žertoval nebo nikoliv, což mu podle jejího mínění perfektně vyhovovalo. Pověst, která Rappa obklopovala, začínala překračovat veškeré meze.

„Dovedl bych si možná představit, že by na mne Hartsburg z přílišné horlivosti mohl nalíčil past, určitě však ne Walsh.“

„Souhlasím.“ Odložila svůj šálek na konferenční stolek. „Tuším, co se v tobě děje. Prošla jsem tím samým minulý týden, když přišli za mnou. Celou dobu jsme s nimi na kordy a najednou, když se ocitneme na stejné lodi, člověk se najednou zastaví a začne si říkat, jestli se mu to nezdá.“

Rapp na ni pohlédl. „Přesně tak. Člověk cítí vděčnost, ale i tak by je nejraději požádal, aby mu udělali tu laskavost a nechali ho na zase na pokoji.“

„Všechno to má hlubší pozadí. Je ti to doufám jasné?“

„Ne.“

Kennedyové to došlo hned a byla překvapená, že Rappovi ne. „Předpokládám, že jízda z Capitol Hill do Langley byla příjemná a klidná. O čem jsi cestou přemýšlel?“ Jak to zorganizovat… jak to financovat… jak je zabít, kdyby mě chtěli podrazit.“

Pomalu přikývla a dospěla k názoru, že kdyby se ho pokusili podrazit, doopravdy by je zabil. „Nemyslím si, že nás chtějí podrazit.“

„Přál bych si, abych mohl sdílet tvou důvěru, ale stále se nemohu přimět k tomu, abych věřil Hartsburgovi.“

„Ta bomba všechno změnila, Mitchi.“

Rapp na ni skepticky pohlédl. Bomba, o které se Kennedyová zmiňovala, byla součástí islámského fundamentalistického spiknutí, jehož cílem bylo srovnat se zemí Washington, D. C. Kdyby nebylo Rappa a hrstky obětavých vládních zaměstnanců, senátora Walshe a Hartsburga a spolu s nimi i většinu jejich kolegů by zabil výbuch patnáctikilotunové nukleární hlavice. Rappovi konečně začínalo svítat. „Pud sebezáchovy?“

„To je jejich nejsilnější instinkt.“

Rapp nad tím malou chvíli přemýšlel. Politici byli obdivuhodně odolný druh. Napadlo ho, že na jisté primitivní darwinistické úrovni měla asi pravdu. „Budiž. Chci si být jenom jistý, že se na ně mohu stoprocentně spolehnout.“

„Co tedy soudíš o jejich návrhu?“ Kennedyová zvedla šálek, aby si znovu usrkla kávy.

„V podstatě by se jednalo o rozšíření operační skupiny Orion, jejíž kapacity, jak jsme se o tom nedávno bavili, jsou využívány jen částečně.“

Orion byla tajná operační skupina, kterou založil předchůdce Kennedyové, Thomas Stansfield, někdy před dvaceti lety. Původní záměr byl, že jednotka bude operovat v utajení a bude nezávislá na CIA a na zbytku národního bezpečnostního aparátu. Skupina umožňovala Stansfieldovi obejít politického molocha a překonat některé překážky, jako je exekutivní příkaz zakazující politické vraždy. Umožňovala mu provádět věci, na které civilizovanější složky neměly žaludek. Rapp byl hvězdou jednotky téměř od prvního dne, kdy ve věku jednadvaceti let vstoupil do agentury. Strávil mnoho času v Evropě, na Středním východě a v Jihovýchodní Asii sběrem zpravodajských informací, a pokud to situace vyžadovala, řešil případné hrozby i radikálnějším způsobem.

„Jenomže tentokrát je budeme mít na naší straně.“ Jimi myslela Kennedyová Hartsburga a Walshe.

„Teď mi možná něco uniká, ale můžeš mi vysvětlit, v čem jsme na tom lépe?“

„Působila jsem v operačním týmu Orion osmnáct let,“ spustila Kennedyová. „Z toho šest let jsem strávila v jeho čele.“ Na tváři se jí objevil nucený úsměv. „Mimo toho, že jsem tě ustavičně tahala z malérů, jsem asi nejvíc času strávila sháněním peněz na financování našich operací. S Hartsburgem a Walshem na palubě nebude financování představovat problém. A co je ještě důležitější, nebudeme se muset obávat žádného vyšetřování. To nám nesmírně usnadní práci.“

Rap přikývl. „Chápu, kam tím míříš. Chci si jen být jistý, že budou oni zavázáni nám, a nikoliv naopak.“

„Souhlasím.“ Kennedyová si přehodila za ucho pramínek spadlých vlasů. „Nějaké nápady?“

„Jeden.“ Rapp držel v ruce svůj BlackBerry. „Hrozbu oboustranné zkázy.“

„MAD.“

„Přesně tak.“ Rapp stiskl tlačítko a z reproduktoru se ozval rozhovor, který se odehrál v knihovně Kongresu. Po několika vteřinách přehrávání zastavil a rozesmál se. „Doufám, že nejsi zklamaná?“

„Byla bych zklamaná, kdybys to neudělal.“

Rapp si své BlackBerry zastrčil zpátky za opasek. „A já si zase nepřeji žádné rozhodování od psacího stolu.“

„Už jsem jim to vysvětlila.“

„A jak to přijali?“

„Poslechni, Mitchi. Těšíš se v tomhle městě pověsti, která dalece přesahuje i tvé nejextravagantnější kousky. Tajemství obklopující tvou minulost, náhlá smrt oněch dvou politiků, kteří byli zapleteni do vyzrazení tvé krycí identity… to vše přispívá k tvé bezmála mytické pověsti. Když lidé zmiňují tvé jméno, činí tak téměř šeptem a nezřídka ne dřív, než se ohlédnou za sebe. Jsou ti připisovány činy, o kterých naprosto jistě vím, že s nimi nemáš nic společného.“

„Jak si tím můžeš být tak jistá?“ zeptal se Rapp s šibalským výrazem ve tváři.

„Protože dobře vím, že jsi v inkriminované době často nebyl ani na stejnám kontinentu, natož pak ve stejném městě. Lidem však imponuje představa neprůstřelné konspirace a ty navíc dokonale zapadáš do jejich představ.“ Kennedyová obrátila oči v sloup. „Pohledný, drsný typ, atraktivní manželka, která pracuje pro NBC a nikdo menší než prezident Spojených státu jako tvůj největší přímluvce. Přidej k tomu ty dva výše zmíněné mrtvé politiky a všechno, co o tobě navykládali v tisku… to, že o tobě mluví jako o zabijákovi… o naší první obranné linii, a na Capitol Hill nenajdeš nikoho, kdo by v souvislosti s tvým jménem nepociťoval jistou nervozitu.“

„Dobře.“ Rapp dával nepoměrně větší přednost své dřívější anonymitě, ale jestli z něj mají někteří ne zrovna bezúhonní politici v tomhle městě strach, tak to také není až tak špatné. „Poslyš tedy mé rozhodnutí. Udělám to, ale chci to udělat po svém. Budu si vybírat příležitostné cíle a budu naslouchat pouze a jen tvým doporučením. Pokud budou mít nějaké vlastní návrhy, mohou je sdělit tobě a já je pak zvážím, ale bezpodmínečně trvám na právu veta. Pokud dospěju k závěru, že je něco příliš riskantní nebo ne dost důležité, okamžitě dávám zpátečku.“

„S tím by neměly být problémy. Co dál?“

„Celý svůj tým si vyberu osobně.“

Kennedyová přikývla. S oběma požadavky počítala.

„A nepůjdeme jenom po notoricky známých teroristech.“

„Jak to?“ zeptala se udiveně Kennedyová.

Rapp se zasmál. „Mám jistý plán, ale ještě ti nemůžu nic bližšího sdělit.“

„Mohl bys mi alespoň něco naznačit?“

„Řekněme jen, že hodlám tuto válku vést na více než jedné frontě a nehodlám se přitom řídit žádnými pravidly.“

„Jako ta malá operace, kterou jsi právě řídil na severu?“ Rapp přikývl.

Kennedyová ho znala lépe než kdokoliv jiný, lépe než jeho žena. Starostlivě na něj pohlédla a řekla: „Poslechni si moji radu. Dávej si velký pozor na to, co děláš, když jsou do toho nějak zapleteni naši spojenci. Kdyby tě tady v Americe zadržela FBI, tak by to snad pro tebe nemohlo být horší, než kdybys vzbudil nevoli některé z jejich tajných služeb.“

Rapp se zazubil. „Nemám v úmyslu nechat se chytit.“

„To neměl nikdy nikdo, Mitchi.“ Zavrtěla hlavou. „Nikdy nikdo.“

„Vím… vím. Ale dařilo se mi unikat po celá ta léta… takže nechápu proč bych se měl nechat chytit zrovna teď?“

„Jenom se měj na pozoru a postupuj s maximální obezřetností.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Čas je bohužel luxus, který si nemůžeme dovolit. Senátor Hartsburg je trouba, ale v jedné věci má pravdu.“

„V jaké?“

„Musíme udeřit dřív, než udeří oni.“

8

Londýn, Anglie

Podle průkazu v náprsní tašce se jmenoval Harry Smith. Nebylo to jeho vlastní jméno, byla to jen nezbytná krycí identita. Posledních osmačtyřicet hodin sledoval cíl ve dne v noci. Chodil spát, až když šel spát on, a vstával z postele dřív než jeho cíl. Byl mladší, v lepší kondici a měl na své straně prvek překvapení. Byl vycvičený tak, aby vydržel celé dlouhé dni bdělý nebo jen s minimem spánku. Byl si dobře vědom svých fyzických možností a tato práce se ani zdaleka nepřibližovala jejich hranicím. Popravdě řečeno, už ho začínala nudit.

Cílem byl turecký finančník se slabostí pro vysoce rizikové podniky, a to zejména ty, které zahrnovaly ilegální obchody se zbraněmi. Vlastnil několik bank ve své rodné zemi a disponoval minoritními podíly v dalším pul tuctu bank po celé Evropě. V poslední době trávil mnoho času v Londýně a jeho vrah tušil proč. V tomto stále více orwellovském městě již téměř nebyl roh, který by nebyl monitorován kamerami. Ve světě námezdních zabijáků, což byla branže, kde se anonymita vyvažovala zlatem, se Londýn netěšil právě té nejlepší pověsti.

Tato část Londýna se vyznačovala neobvykle vysokou koncentrací bezbezpečnostních kamer. Hampshire Hotel se nacházel na Leicesterském nárněstí, jenom malý skok od shluku poměrně přísně střežených vládních budov. Patřila mezi ně Národní galerie, Ministerstvo obrany, Parlament a Westminsterské opatství. Napadlo ho, že Turek si tento hotel vybral právě z tohoto důvodu. V oblasti se to hemžilo policisty a tajnými agenty. Vrah se tím však ani na chvíli nenechal odradit. Lidé pověření ochranou těchto lokalit se obávali teroristů a nikoliv obchodníků. Stačilo jen splynout s davem, zvolit ten správný ohoz a člověk se tam mohl pohybovat, aniž vzbudil pozornost.

Jeho partnerka jeho názor nesdílela. Chtěla tu práci odmítnout, ale on byl neoblomný. Téměř všechna významná světová velkoměsta vybavovala své ulice bezpečnostními kamerami. Pokud chtěli přežít, museli se tomuto trendu přizpůsobit. Raději by skončila, než by se adaptovala, ale na to byli ještě příliš mladí. Harrymu bylo dvaatřicet a Amandě teprve třicet. Amanda nebylo její pravé jméno, ale z konspiračních důvodů to bylo jediné jméno, kterým se na ni v průběhu minulého týdne obracel. V této branži byly klíčem k dlouhověkosti detaily, maličkosti, jako vysoce věrné padělky, fingované kreditní karty a umění za žádnou cenu nevypadávat ze své role, a to dokonce ani o samotě.

Při současné úrovni jejich příjmů jim bude trvat ještě tak pět let, než dosáhnou finanční úrovně, která jim dovolí skončit. Měli už několik milionů, ale jemu nešlo jenom o pouhé přežití. Začal tu práci dělat, protože ho přitahovala, protože mohl být svým vlastním pánem a protože, když bude chytrý, může si přijít na pěkné peníze. Měl ten správný talent, ale talent není vždycky všechno. Při tak riskantním podnikání musely jít schopnosti ruku v ruce se silnou ctižádostí, s touhou po dokonalosti.

Nebyl touto prací pouze přitahován, vyžíval se v ní. Ano, vyžíval se v ní a nikdy se s tím nikomu nesvěřil, dokonce ani jí ne. Když se jejich hovor stočil k tomu, že by mohli skončit, vždycky oponoval, že nejprve musí ještě vydělat nějaké peníze, ale ve skutečnosti dobře věděl, že se mu skončit nechtělo. Největší strach neměl z toho, aby ho nechytli. V tomto ohledu se stoprocentně spoléhal na své schopnosti. Nejvíce se obával, že ji ztratí, protože nebude schopen skončit. Podobně jako hazardní hráč připoutaný ke své hře se stal otrokem své lovecké vášně.

Jeho nynější práce byla v tomto ohledu poněkud výjimkou, ale za normálních okolností nemělo vzrušení provázející stopování nějakého cíle obdobu. Jen samotná úroveň výcviku a množství odborných dovedností nezbytných ke vstupu na tuto arénu byly ohromující. Byl vynikajícím střelcem, který uměl stejně dobře zacházet s pistolí i s ručnicí. Přesně věděl, kam zacílit čepel nože, aby dosáhl kýženého výsledku, což byla obvykle smrt, ale někdy měl svou oběť jenom zohyzdit a nic víc. Uměl používat pěsti, lokty, kolena, nohy a dokonce i čelo k paralyzování nebo usmrcení nepřítele. Dokázal létat letadlem i helikoptérou a byl géniem na sledování a na strategie, jak mu uniknout.

A nyní stál na druhé straně náměstí naproti hotelu Hampshire a k smrti se nudil. Měl v kapse kontrakt na dvě stě tisíc dolarů, který měl být za jednu, dvě hodiny realizován, a on zíval nudou. Hleděl na hlavní vchod luxusního hotelu, potlačil další zívnutí a mezi zuby procedil: „Tak už pojď, ty magore. Ať už to máme za sebou.“

Mluvil britským přízvukem, třebaže nebyl britským poddaným. Ten „magor“, k němuž hovořil, hodně cestoval a zjevně mu nečinilo potíže utrácet peníze. Podle všeho mu však činilo potíže platit účty, což byl podle vrahova soudu důvod, proč měl být eliminován. Na muže, který naštval ty nesprávné lidi, se choval nezvykle klidně. Zejména vezmeme-li v úvahu, že ti, které naštval, byli příslušníci ruské mafie. Vrah se v posledních několika letech intenzivně učil rusky a považoval tento jazyk za zdaleka nejtěžší z pěti jazyků, jimiž plynně mluvil. Nerad operoval v bývalém Sovětském svazu, ale bývalá komunistická země a její satelity představovaly v jeho branži nejrychleji se rozvíjející trh. Byli to bezohlední parchanti připravení zabít kohokoliv, kdo jim zkřížil plány, a to bez ohledu na to, zda jeho pohnutky byly nelegální nebo legitimní. Požadovali za své investice okamžitou návratnost, a když se něco nepovedlo, ti paranoidní magoři okamžitě usoudili, že je někdo podrazil. Měl za to, že to byl případ i tohoto Turka. Nevěděl to ale určitě. Aby to zjistil, musel by se nejprve zeptat na pár otázek, a on se ze zásady ptal jen na to, co nezbytně potřeboval vědět.

Za pomoci parabolického mikrofonu středního dosahu on a jeho partnerka odposlouchávali Turkovy hovory během jeho každodenních dopoledních procházek. Předchozího dne sdělil svému příteli, že Rusové jsou prosťáčci, ale nebyli prý tak šílení, aby se ho pokusili zabít v Londýně. Ten výrok připadal vrahovi jako výraz naprostého idiotismu a divil se, jak se Turkovi podařilo přežít tak dlouho. Bylo mu osmapadesát a zabýval se těmito obchody už něco přes dvacet let. Podceňování vlastních nepřátel byla klasická taktická chyba, zrozená obvykle z hlouposti, z arogance nebo z obojího.

Opřel se o lampu pouličního osvětlení a pohlédl na hodinky, přičemž si dával pozor, aby měl hlavu stále sklopenou k zemi. Na stožáru nad jeho hlavou byla umístěna bezpečnostní kamera. Bylo za deset půl jedenácté. Na sobě měl vycházkový oblek, dlouhý černý plášť do deště a plstěný klobouk. Tmavé vlasy měl odbarvené na světle kaštanové, speciální kontaktní čočky způsobovaly, že jeho hnědé oči vypadaly jako světlehnědé. Ty navíc zakrývaly brýle s černými obroučkami a čirými skly. Na levé paži, ve které držel dvakrát přeložený výtisk Timesů, se mu houpal deštník. Nebe mělo šedivou barvu a vypadalo to, jako by z něj každou chvíli mělo pršet.

Již druhý den se Turek objevoval v deset ráno, aby se vydal na procházku do parku. Do ucha si strčil sluchátko a po celou cestu tam a zpátky telefonoval a kouřil cigarety. Ignoroval hrozbu, že by mohl být sledován, což nebylo vzhledem k jeho výrokům nikterak překvapivé. Stejně jako většina lidí, které sprovodil ze světa, byl i Turek mužem neměnných zásad. Když byl v Londýně, pokaždé bydlel v hotelu Hampshire, a když mu to počasí umožňovalo, vydával se na každodenní procházky do St. James Parku, vracel se do hotelu na oběd, načež se odebral do banky, kde měl kancelář, a nakonec zamířil na odpolední čaj do hotelu Brown.

Dnešního rána ho cosi přimělo, aby změnil svůj obvyklý režim, a vrah si začínal dělat starosti. Navíc se zdálo, že by každou chvíli mohlo začít pršet, ale stejně tak to vypadalo i předchozí dva dni. Mezi uspěcháním nějaké práce a jejím neúměrným protahováním je jen tenký předěl. Dlouhé sledování může vést k nudě, váhání a v některých případech i k nečinnosti. Rovněž se tím zvyšuje pravděpodobnost, že si vás někdo všimne. Na druhé straně vrhnout se do nějaké práce dříve, než člověk získá přehled o celkové taktické situaci, může mít ještě katastrofálnější následky. Je nezbytné naučit se nazpaměť mapy, podrobně zrevidovat všechny plány a prozkoumat rozmanité možnosti dopravy. A v Londýně nesmí člověk nikdy zapomínat na všudypřítomné bezpečnostní kamery.

Nájemný vrah přestával věřit, že se Turek ještě ukáže. Bude ho muset zlikvidovat, až se bude vracet z odpoledního čaje, nebo počkat do zítřejšího dne a zabít ho v parku. Zatímco zvažoval tyto dvě možnosti, Turek vyšel zpod baldachýnu ze skla a tepaného železa a vrátný mu podal deštník. Vyměnili si vzájemně zdvořilosti, Turek si zapálil cigaretu a vykročil. Vrah měl tuto část plánu důkladně promyšlenou. Vykročil dřív než jeho oběť. Pokud policie bude zkoumat nahrávky bezpečnostních kamer, budou pátrat po někom, kdo Turka sleduje do parku, a sotva se bude zabývat tím, zda někdo nekráčel před ním.

Vrah našel rovněž mezeru ve způsobu rozmístění bezpečnostních kamer. Půjde do parku trochu jinou cestou a pokud možno se vyhne tomu, aby byl nahráván. Park samotný byl trochu problém. Poblíž se určitě pohyboval jeden nebo dva policisté, poměrně početná skupina vládních úředníků a nedaleko místa, které si zvolil k útoku, se také nacházela jedna obzvlášť nepříjemná bezpečnostní kamera. Byl zamaskován natolik, aby kamery nebyly schopny zachytit zřetelný obraz jeho tváře, nicméně mohlo to stačit k vytvoření profilu. Krom toho si nepřál, aby byl samotný čin snímán. Taková nahrávka by mohla vyburcovat nežádoucí aktivitu policejních složek pověřených vyšetřováním násilných zločinů. Vrah se s tím problémem zaobíral předchozího dne, kdy ho napadlo řešení. Zdvihl ruku a dotkl se miniaturních sluchátek značky Motorola umístěných za pravým uchem. O vteřinu později zaslechl vyzvánění jejího telefonu. „U telefonu Amanda Pooleová.“ Hlas měl neumělý britský pří zvuk. „Amando, jdu se projít. Mohla by ses zajít podívat, jestli mě bude náš přítel následovat?“

„S radostí, Harry.“

Vrah zahnul za roh a snažil se držet bradu co nejníž. Při této práci měl člověk občas tendenci věci poněkud přehánět. To mělo vesměs příčinu ve skutečnosti, že většina lidí v branži byli bývalí zpravodajští důstojníci nebo vojáci. V Harryho případě to bylo to druhé. Když pracujete pro mocnou vládu, disponujete rozsáhlými zdroji. Vaše technické vybavení je opakovaně testováno za všech myslitelných podmínek, miliardy dolarů jsou investovány do nových komunikačních prostředků a kódovacích metod. Podle Harryho názoru spočíval však hlavní problém v tom, že stejně tolik nebo i víc peněz šlo do vývoje nových technologií odposlechu, jakož i vysoce výkonných a důmyslných systémů dekódování. Americká národní bezpečnostní agentura disponovala desítkami satelitů kroužících kolem země, které měly za úkol jednu jedinou věc: monitorovat rozhovory lidí dole na zemi. Pod svým sídlem v Marylandu, v podzemních halách rozlohy fotbalového stadionu, měla nejvýkonnější počítače světa.

Tyto supervýkonné počítače vyvinuté firmou Cray jsou v provozu čtyřiadvacet hodin denně a analyzují e-maily, rádiové depeše a telefonní odposlechy. Byly vyvinuty vysoce specializované programy, které počítačům umožňují zachytit slova jako bomba, zbraň, zabít či zavraždit v libovolném světovém jazyce. Jisté typy přenosů mají prioritu. Všemu, co směřuje do Spojených států například z Íránu, Severní Koreje, Iráku, Afghánistánu nebo z Pákistánu, je automaticky věnována přednostní pozornost. Cokoliv z těchto zemí, co bylo odesláno zabezpečenými a zakódovanými kanály, je dále upřednostňováno. A tak to jde dál a dál, přičemž jsou nasazovány stále důmyslnější programy na neutralizaci prostředků používaných lidmi, kteří se snaží uchovat si své věci v tajnosti.

To vše stavělo Harryho před jednoduchou otázku. Jestliže supervelmoci s jejich téměř neomezenými finančními zdroji a intelektuálním potenciálem nedokázaly jedna před druhou uchovat tajemství, jaké naděje mohla asi mít dvojice podnikající na vlastní pěst v konkurenci s technologickými a lidskými zdroji těch, kteří utráceli miliardy? Odpověď byla nasnadě. Neměla ani tu nejmenší šanci. Jedinou nadějí bylo vydat se opačným smě-rem. Špionážní agentury po celém světě se nezajímaly o nevinné konverzace mezi obchodními partnery a milenci. Trik spočíval v tom, nevyčuhovat z řady. Používat stejný slovník jako všichni ostatní a vyvarovat se veškerých diskusí o potenciálně ožehavých tématech. S tím souvisí i to, že když přijeli do Londýna, ihned si zakoupili nové telefony. Podepsali smlouvu najeden rok, i když budou telefony používat tak nanejvýš týden.

Ubíral se svižně, i když poměrně klidně po St. Martin’s Street a pak zamířil k Whitecomb Street. O několik minut později už kráčel po severním okraji parku. Turek by se nyní měl nacházet několik bloků za ním. Vejdou do parku z různých směrů a setkají se na místě, kde starší muž rád postával, krmil kachny a klábosil po telefonu. Na Marlborough Road narazil na malou černou dodávku, kterou řídila jeho partnerka. Založil si přeložený výtisk Timesů pod paždí a otevřel dveře zadního nákladového prostoru. Sáhnul dovnitř rukou navlečenou do rukavice, vyjmul svazek balónků a opět dveře zavřel. Dodávka vzápětí odjela a on přešel ulici lemující park.

Tato část plánu mu dělala trochu starosti. Muž oblečený ve vycházkovém obleku, v dlouhém tmavém kabátu a v klobouku nesoucí svazek balónků nebyl právě nejobvyklejším úkazem. Určitě k němu zabloudí několik bezděčných pohledů, ale stejně jako v mnoha jiných případech to bylo něco za něco. Vyhrnul si límec svého kabátu, přitiskl si bradu na hrudník a spustil ramena. Stačilo ujít jeden blok s balónky v ruce a měl vyhráno.

Jeho oči pátravě obhlížely okolí, když z pod krempy svého klobouku vyhlížel baňatou čepici strážníka nebo případně jinou poblíž se nacházející úřední osobu. Lampa pouličního osvětlení, ke které se ubíral, se nacházela jen malý kousek za lavičkou v parku. Byl z ní výhled na celý park a nebylo těžké pochopit, proč si ji úřady vybrali k instalaci bezpečnostních kamer. Když se blížil k zařízení, mírně zpomalil, zdvihl levou ruku vysoko nad hlavu a vypustil balónky naplněné héliem. Šňůrka prostředního balónku byla o něco kratší než šňůrky ostatních šesti, a tak tvořily jakýsi košík, který dokonale zakryl zorné pole bezpečnostní kamery.

Vrah se ani na moment nezastavil. Ani na chvíli se neotočil. Turek byl již na dohled ve vzdálenosti asi dvou set metrů a ubíral se za ním. Hany vykročil na hlavní stezku, která směřovala od východu na západ, a dal se doleva. Turek kráčel nyní méně než dvě stě metrů za ním a zastavil se, aby si od pouličního obchodníka zakoupil trochu horkých pistácií. Hany ho sledoval, jak si chystá sáček okoralých sucharů, jimiž krmil kachny, jak to dělával i předchozí dvě dopoledne. Výborně, pomyslel si. Drž se svých zvyklostí a všechno půjde jako po drátku. A opravdu. Turek ušel ještě pár kroků a vykročil z cesty směrem k jezeru. Postavil se k nedaleké vrbě a začal kolem sebe rozhazovat zvětralé suchary. Přitom zobal pistácie a telefonoval.

Harry zdvihl ruku a ťukl do svého sluchátka značky Motorola, čímž vytočil poslední volané číslo. O vteřinu později se ozvala jeho partnerka.

„Tady Amanda Pooleová.“

„Amando, tady je Harry. Jak to jde?“

„Všechno jde výborně. Popcorny na večírek dorazily a chutnají znamenitě.“ To znamenalo, že balónky zůstaly na svém místě. „V pořádku.“ Ohlédl se kradmo přes levé rameno. „Ještě někdo se zúčastní naší oslavy?“

„Všichni, kteří byli pozváni, přislíbili účast.“

Vzdálenost nyní činila jen něco málo pod sto metrů. Sešel z cesty a vykročil směrem k jezírku. „A co nezvaní hosté.“

„Zatím nikdo, ale kdyby se situace změnila, dám ti okamžitě vědět.“

„Dobře.“ Když kráčel kolem živého plotu, mírně se přikrčil, vložil levou ruku mezi klopy svého kabátu a vytáhl Walther PPK 9 mm s tlumičem. Bleskově zbraň vložil do záhybu novin. Sevřel srolované noviny, přitiskl si je na hrudník a přetáhl přes ně dvojici gumiček. Nedaleko od břehu jezírka vrah odbočil, přičemž zdvihl noviny k očím, jako kdyby v nich četl. „Nějaké další hovory dnes ráno?“

Žena odvětila: „Pokud vím, tak nikoliv. Zbytek dopoledne zůstává otevřený všem možnostem.“

„Doufám, že to tak zůstane.“ Pohlédl přes okraj novin a zahlédl Turka nedaleko před sebou.

Srdce mu netlouklo o závod, ruce navlečené do rukavic měl suché a jen smysly měl napjaté k prasknutí. Slyšel každý šelest, viděl všechno, co se šustlo v úhlu devadesáti stupňů zleva i zprava a měl ucelenou představu o tom, co se dělo za ním. Byl nyní vzdálen méně než dvacet metrů od cíle a poblíž se nenacházel nikdo další. Mírně přidal do kroku ve snaze využít příhodného okamžiku. Ze vzdálenosti deseti metrů již mohl zřetelně slyšet jeho hlas. Rozhodl se pro tento úhel, protože chtěl, aby ho Turek viděl přicházet. Tak nebude vypadat podezřele. Kdyby se k němu připlížil zezadu, mohl by kořist vyplašit.

Vzhlédl přes okraj novin a na malou chvíli pohlédl do očí muže, jehož za malou chvíli zabije. Nenuceně předstíral, že jeho pohled opět sklouzl k četbě. Pohlédl přes jezero a pak doleva. Zahlédl jen pár lidí. Nikdo z nich nebyl poblíž a kromě toho jim asi sotva věnovali pozornost. Byl už teď vzdálen jenom několik kroků a díky perifernímu vidění mohl zahlédnout, že se cíl od něj odvrací. Lidé jsou asi jedinými příslušníky živočišné říše, kteří se dobrovolně obracejí k potenciálnímu útočníkovi zády. Hany byl téměř znechucen tím, jak hladce to půjde.

Vykročiv za svým cílem, následoval ho tiše pár kroků, zatímco se muž ubíral směrem k smuteční vrbě. Pomalu se z toho stávala fraška. Strom s volně splývajícími tenkými větvičkami se snad nejvíce z celého parku podobal tmavému loubí a muž mířil právě směrem k němu. Zastavil se těsně před vnějším prstencem větvoví a stočil pohled směrem k jezeru patrně v očekávání, že zahlédne chodce, který narušil jeho soukromí, ubírat se svou cestou.

Vrah nezdvihl zbraň ukrytou v pouzdře z novin. Byl příliš zkušený, než aby udělal něco tak samozřejmého. Pouze nadzdvihl roličku papíru tak, aby střela zasáhla jeho oběť na správném místě. Zmáčkl jedenkrát spoušť a spěšně vykročil kupředu. Poloplášťová střela zasáhla Turka přímo do týla, rozvinula se při dopadu, zdvojnásobila svou plochu a proletěla životně důležitou tkání mozku. Zastavila se mezi zdevastovaným předním levým lalokem mozkovým a vnitřní stěnou lebky. Náraz naklonil finančníka kupředu. O vteřinu později jej jeho vrah svíral pravou rukou kolem hrudníku. Hleděl na díru v hlavě ve velikosti drobné mince, zatímco se nechával vést setrvačností Turkova ochabujícího těla. Ruka s novinami rozhrnula větve smuteční vrby a o dva kroky dál vrah nechal spočinout tělo mrtvého muže na úpatí stromu. Harry se zběžně porozhlédl, jestli na sobě nemá stopy od krve, ačkoliv si byl téměř stoprocentně jistý, že na sobě žádné nemá. Střela byla navržená tak, aby zůstala v těle a nechala po sobě jenom malý vstřel.

Když se ujistil, že je všechno v pořádku, opustil mrtvé tělo a úkryt v listoví stromu a vykročil na zpáteční cestu. Asi po sto metrech pěší chůze se zeptal své partnerky: „Přijala bys pozvání na časný oběd?“

„Proč ne?“

„Výborně. Jsem tady hotov. Setkáme se na obvyklém místě asi za čtvrt hodiny.“

„Tak zatím.“

Cestou z parku Harry míjel dva strážníky. Stáli pod jeho kyticí balonů, hleděli udiveně vzhůru a hovořili s nějakým nadřízeným kdesi na stanici přes vysílačky zavěšené přes rameno. Když se ten vyšší pokoušel vyskočit a stáhnout šňůru dolů, Harry stěží přemáhal smích. Byla to ta nejzábavnější věc, kterou toho rána spatřil.

9

Chasapeake Bay, Maryland

Rapp seděl v ošuntělém koženém křesle, u nohou mu ležela jeho fenka Shirley a v levé ruce svíral pero. Uplynulou hodinu zuřivě psal: stránku za stránkou, myšlenku za myšlenkou. Mnohé byly přeškrtány, jiné byly zakroužkovány a vzájemně propojeny jako nějaké kuriózní blokové schéma. Když sepisoval v pořadí šestou stranu poznámek, v krbu hlasitě zapraskalo suché březové polínko. Tolik stran již bylo vytrženo z psací podložky a leželo srovnáno na stole. Nesepisoval své úvahu kvůli tomu, aby na nic nezapomněl, ale spíše aby si v duchu probral možná úskalí úkolů, které jej čekaly. Šance, která se mu nabízela, s sebou nesla řadu rizik, ale těžko ji šlo odmítnout. Stejně jako jindy spočíval i teď klíč k úspěchu v tom, nenechat se chytit. Rozdíl byl jen v rozsahu prováděných operací. Zatímco dříve se zaměřoval na jednotlivce, nyní se měl soustředit na celé skupiny. Rozšířený operační rádius s sebou nesl stejné nároky jako komplexní operační plán, který je nezbytné prozkoumat ze všech možných stran a stále znovu a znovu prověřovat, aby bylo stoprocentně jisté, že nic nebylo zanedbáno. A neschovávat si žádné písemné záznamy. To se naučil od Thomase Stansfielda.

Zesnulý bývalý ředitel CIA proslul tím, že nikdy nenosil pero a byl znám tím, že káral podřízené, kteří si během důležitých jednání dělali poznámky. Rád svým zaměstnancům říkával: „Naším posláním je shromažďovat zpravodajské informace a nikoliv je vyzrazovat. Pokud vaše mysl není dost pronikavá, abyste si pamatovali, co se tady říká, měli byste se poohlédnout po jiné práci.“

Stansfield se tehdejších úhlavních amerických nepřátel nebál. Uznával je pro jejich houževnatost a pohrdal jimi kvůli jejich bezohlednosti, ale nikdy nepochyboval o tom, že kapitalismus komunismus porazí. To, čeho K Stansfield obával, byli oportunističtí politici na Capitol Hill, kteří se třásli na jakoukoliv příležitost, aby se mohli ujmout iniciativy a rozehrát další drama. To byli skuteční nepřátelé. Vnitřní nepřátelé. Lidé, kteří mohli zničit vaši kariéru a pověst jednou teatrální tirádou. Stansfield měl v oblibě řadu rčení a podle jednoho z nich bylo prý nemožné, aby muž s přehnaným sebevědomím neměl Achillovu patu.

Rapp kdysi zaslechl, že Stansfield využíval síť penzionovaných příslušníků OSS a CIA k sledování významných senátorů a kolegů. Bojovali po Stansfieldově boku proti nacistům a posléze na vrcholu studené války i proti Rusům. Muži, kteří neztratili ani zlomek svého životního kréda a v penzi se nudili. Muži, kterým dělalo radost, že mohou praktikovat své umění na tak snadných cílech. Materiály, které Stansfield nashromáždil, měly být údajně nesmírně kompromitující. Byly jeho pojistkou proti těm, kteří své vlastní kariéry kladli nad zájem národní bezpečnosti. Rapp si udělal poznámku, že si musí s Kennedyovou znovu promluvit o materiálech jejich bývalého šéfa, a zvláštní poznámku, aby přijal obdobné bezpečnostní opatření.

Dalším Stansfieldovým preventivním opatřením byla eliminace písemných stop. Když byly prováděny operace, které byly v rozporu s americkým právem, říkával svým spolupracovníkům: „Poznámky jsou oprátky, které poslouží při vaší popravě. Pokud to bude jen trochu možné, nedělejte si žádné záznamy a všechno palte.“

Rapp si vzal tato slova a mnohá další, která pocházela z úst veteránů druhé světové války, k srdci. Stansfield byl příslušníkem slavných Jedburghských operačních jednotek, které byly vyslány za linie nepřítele v Norsku a ve Francii s úkolem shromažďovat zpravodajské informace a znepříjemňovat nacistům život. A přesně to nyní hodlal dělat i Rapp. Museli si osvojit boj na více frontách. Přímá akce, fyzická eliminace, zabavení fondů, vyvíjení nátlaku a vznášení požadavků vůči státům, které nebyly boji proti terorismu příliš nápomocné, to vše bylo v pořádku. Avšak skutečně zmást a zastrašit nepřítele by vyžadovalo regulérní konspirační operaci. Operaci, jejíž pravý rozsah by znal pouze a jen Rapp.

Vytrhl další list papíru, zmačkal ho a odhodil do ohně. Dokonce ani Kennedyová nebude o jeho plánech detailně informována. Bylo na čase vyvést nepřátele z konceptu a donutit je, aby o sobě začali pochybovat. Poštvat je proti sobě navzájem. V obdobném stylu, jako naposled v Kanadě. Odhalit skutečnou tvář těch pokryteckých svatoušků. Podkopat autoritu fanatiků a vzbudit v nich podezření, že mají špiony ve svém vlastním táboře.

Shirley zvedla hlavu z předložky a o vteřinu později zaslechl Rapp venku hluk. Pohlédl na hodinky, zatímco se Shirley běžela podívat na původce hluku. Bylo něco málo před osmou. To bude jeho žena přicházející domů po dalším vyčerpávajícím pracovním dni. Její den jakožto korespondentky NBC pověřené monitorováním situace v Bílém domě začínal časně ráno ranními zprávami a končil pozdě večer večerními zprávami. Pokud se v Bílém domě nedělo nic dramatického, mívala kolem poledne obvykle volněji. Většinou se vydávala za prací někam ven a neobávala se zajít si na delší oběd, který byl obvykle spojen s nákupy. Rappovi se zdálo neuvěřitelné, že nějaká žena mohla ke svému životu potřebovat tolik párů bot, kabelek, šatů, náhrdelníků a nejrozmanitějších dalších módních doplňků, na druhé straně ale neznal žádnou podobnou ženu jako Anna. Byla tou nej-púvabnější „dámou s igelitkami“, jakou měl kdy možnost poznat. Šatna v hostinském pokoji byla přecpána kabelkami navrženými lidmi s cizími jmény, které začal postupem času pokládat za teroristy módního průmyslu.

Jednou se jí zeptal na cenu jedné z těch kabelek a ona mu poněkud podrážděně odvětila: „Já se tě také neptám na cenu tvých pistolí.“

Rapp na svou obranu uvedl, že na rozdíl od ní používal své pistole víc než jednou a na rozdíl od jejích kabelek jeho pistole zůstávaly v módě déle než jednu sezonu. Vzpomíná si, že byl na sebe nesmírně pyšný až do chvíle, kdy na něj pohlédla. Anna Riellyová měla ty nejzelenější oči, jaké kdy viděl. Uměly být stejně tak klidné a svůdné jako horské jezero v horkém slunném dni nebo rozzlobené a divoké jako příbojová vlna valící se na nic netušící škuner. Její otec mu kdysi řekl, že za to může její irský temperament. Ať už za tím bylo cokoliv, Rapp miloval ten první a nesnášel ten druhý z jejích pohledů. Netrvalo mu dlouho, než si uvědomil, že jeho manželka ho nepovažovala ani způli za tak vtipného, za jakého se považoval sám. Kromě toho mu došlo, že vítězství v těchto šarvátkách za pomoci takových vtipných poznámek bylo vykoupeno jeho drtivou porážkou v daleko zásadnějších bitvách. Toto poznání jej vedlo ke změně strategie:

Když byla Anna šťastná, byl šťastný i on. Když se Anna zlobila, život nestál za nic. A když se Anna zlobila na něj, život byl peklo.

Rapp pohlédl na poslední stránku poznámek, zabodl pero do jisté řádky a začal jím roztržitě poťukávat. Slyšel ve dveřích klíč, ale neohlédl se. Podle radostného Shirleyina štěkotu a vzrušeného škrábání na dveře poznal, že to je Anna. Zítra ráno se má sejít s Kennedyovou a potřeboval to mít hotové dřív, než začne jeho operační plán cupovat na kousky. Zaslechl otáčející se kliku ve dveřích a vzhlédl právě včas, aby viděl vcházet svou manželku s velkou, proužkovanou taškou značky Kate Spade přes rameno. Byla to jediná z jejích tašek, kterou používala pravidelně, což bylo potěšující, protože stála víc než kterákoliv palná zbraň, kterou vlastnil, a to včetně zbraní vyrobených na zakázku. Ve druhé ruce držela kabelku a nákupní tašku.

„Tak jak jsi se dnes měla, drahá?“ zeptal se.

„Dobře.“ Odložila velkou tašku na zem a nacpala nákupní tašku do šatníku v hale.

Rapp zavrtěl hlavou. Podle pastelové barvy té tašky poznal, že ať už koupila cokoliv, nebylo to pro něj. „Bylas na nákupech?“

„Ne.“ Svlékla si sako a kysele se na něj usmála. „Zabils někoho?“

„Zatím ne, drahá, ale do konce dne mi ještě zbývá pár hodin. Co je v té tašce?“ Ukázal prstem směrem k šatníku. Rapp nechtěl nechat chabý pokus o zamaskování její mánie bez povšimnutí.

Byla už v půli cesty do obývacího pokoje. Zastavila se a pokynula směrem k šatníku v předsíni. „Myslíš v téhle?“ Složila si ruce přes prsa. „Před dvěma hodinami jsem ti volala. Proč jsi nebral telefon?“

Změna tématu byla prvním signálem špatného svědomí. Věděl to, protože se k této strategii uchyloval každou chvíli. „Na něčem jsem pracoval.“ Rapp ukázal na blok na svém stole. „Co je v té tašce?“

„Zapomněl jsi, že jsme se dnes večer měli sejít s Philipem?“

Philip byl jejich bytový návrhář. Na Rappově obličeji se objevil rozpačitý výraz. „Nevěděl jsem, že se máme sejít dnes večer.“ Ještě to ani nedořekl a již se mu v mysli vynořila neurčitá vzpomínka, že se něco takového chystalo.

Založila si ruce v bok. „Na špiona tedy moc lhát neumíš.“ Rapp cítil, že mu dochází pára. „Anno, já ti nelžu. Opravdu jsem to netušil.“

„Neříkej, žes to netušil. Je to v kalendáři,“ ukázala směrem ke kuchyni. „Připomínala jsem ti to ráno, než jsem šla, a hodinu před tou schůzkou jsem ti nechávala vzkaz na telefonu.“

Nyní se začínal rozpomínat. „Jo tahle schůzka.“

Významně na něj pohlédla.

„Omlouvám se,“ řekl upřímně. Stavěli si dům ve Virginii na jednom velice privátním pozemku hned vedle vnějšího okruhu, což byla práce na celý úvazek, na kterou neměl čas. „Přišel jsem o něco?“

„O výběr vzorků. Mimochodem, právě ty mám v té tašce.“

Rapp se postavil. „Omlouvám se.“ Jeho instinkty ho začínaly zrazovat. Přistoupil k ní a políbil ji. „Víš, že v těch věcech zrovna nevynikám. Spoléhám na tebe. Přizpůsobím se tomu, na čem se ty a Philip shodnete.“

Vrhla na něj nedůvěřivý pohled. „Myslíš, jako ty dlaždičky do koupelny, které se ti tak nelíbily, nebo ta barva do jídelny, o které jsi prohlásil, že ti připadá jako zvratky?“

Rapp vzhlédl ke stropu, jako kdyby si nemohl vzpomenout.

„Nemusíš říkat nic. Jakožto tvá milující manželka ti povím, co bude dál. Otevřeš láhev vína, protože se potřebuji něčeho napít. Pak si probereme ty vzorky koberců a ty mi pomůžeš s rozhodováním. A nakonec se posadíme ke krbu a ty mi podrbeš záda.“

Rapp ji položil ruce na ramena a s šibalským výrazem pronesl: „A pak se divoce pomilujeme.“

Zavrtěla hlavou. „Jsem unavená… bolí mě nohy… vypadám příšerně… musím vstávat v pět ráno a navíc si nejsem jistá, jestli si vzhledem ke své zapomnětlivosti něco takového vůbec zasloužíš.“

„Vynahradím ti to.“ Začal ji líbat na krku.

„Uvidíme. Teď mi ale přines sklenici vína.“

Dál ji laskal na krku, až dokud se od něj se smíchem neodtáhla. Popadl z regálu na víno láhev cabernetu a začal ho otevírat. Když opětovně vzhlédl, viděl svou ženu stát u krbu s jeho záznamníkem v ruce. Zatímco se snažila v jeho poznámkách najít nějaký smysl, měla napjatý výraz. Bude si asi muset začít dělat poznámky v arabštině. Tím jí vypálí rybník. Pomalým krokem zamířil zpátky do obývacího pokoje a vytrhl jí záznamník z rukou.

„Četla jsem to,“ obořila se na něj.

„Vážně? A to ti nedošlo, že to není tvoje věc?“

Anna se rozesmála. „My jsme ale manželé, drahý. Nemáme mít před sebou žádná tajemství.“

„To ty jsi samé tajemství.“ Rapp odtrhl vrchní list a hodil ho do ohně. „Kdy naposled jsi mi dovolila, abych nahlédl do tvých poznámek k nějaké reportáži? Minula jsi se zaměstnáním. To ty jsi měla být špionka.“

„Pravda,“ řekla povzbudivě. „Naštěstí mám ještě čas na změnu kariéry. Jsem mladá.“

Rapp znovu zmizel v kuchyni a dokončil otevírání lahve vína. Nalil dvě sklenky. „Nenáviděla bys to. Nesnesla bys to ustavičné čmuchání těch hyen od tisku.“

„Jsou to nechutní parchanti, nemám pravdu?“

„Naprosto odporní.“ Rapp jí podal sklenici vína.

Anna ho poplácala přes zadnici a prohlásila: „Jsi mizera. Teď dones ty vzorky koberců a dáme se do práce.“

„Jen když mi později nabídneš trochu lásky.“

„Dnešní večer ti podmínečně odpouštím. Nenaléhej.“

Rapp zamířil k šatníku, jsa znechucen přízemním úkolem, který ho čekal. Jeho myšlenky byly znovu zpátky u jeho poznámek. Musel ještě zvážit spoustu věcí. V dokonalém světě by nebylo špatné prodebatovat některé věci s Annou, ale v tomto světě to možné nebylo. Zejména v této záležitosti. Operace tohoto druhu nesměly nikdy spatřit světlo světa. Z toho důvodu se jim říkalo černé operace. Zákon o volném přístupu k informacím se na ně nevztahoval. Nepovedou se o nich žádné písemné záznamy a muži a ženy, kteří se na nich budou podílet, opustí tento svět, aniž by kdy komukoliv cokoliv prozradili.

10

Západ Rakouska

Erich Abel se ubíral vzhůru po horských serpentinách ve svém zbrusu novém stříbrném Mercedesu SL 55 AMG. Abel měl na ten vůz už nějakou dobu spadeno. Ne že by si ho nemohl dovolit, ale byl, co se financí týče, neobyčejně konzervativní člověk. Jeho BMW řady 7 bylo jenom dva roky staré a on se rozhodl počkat ještě rok, než ho vymění za nové. Oddalování uspokojení považoval v mnoha ohledech za tu nejvyšší formu sebedisciplíny. Nedávný kontrakt s truchlícím saúdským otcem však změnil radikálně jeho situaci a konec konců, na silnici mezi Curychem a Vídní trávil nemálo svého času.

Když byl Abel v Rijádu, měl přesně sedm telefonátů. Honorář deseti milionů dolarů v hotovosti, jakkoliv na pohled lákavá suma, s sebou nesl problémy, jichž se chtěl vyvarovat. Požádal proto Saeda Ahmeda Abduláha, aby mu honorář zaslal do pěti různých švýcarských bank. Abel předal Abduláhovi patřičné instrukce, zavolal své kontakty v každé z těchto pěti finančních institucí a požádal je, aby mu dali vědět, jakmile peníze dorazí na jeho účet. Během hodiny mu všech pět mužů potvrdilo, že vedle 1,4 milionu dolarů v hotovosti strategicky dislokovaných v různých finančních institucích po celém světě nyní ještě disponuje sumou deseti milionů dolarů velice likvidních aktiv. Další dva miliony měl uložené v nemovitostech a v cenných papírech, ale při jeho práci bylo neustále potřeba mít malou finanční rezervu, ze které člověk mohl čerpat v případě, že bylo nezbytné se na nějakou dobu zdekovat.

Šestý hovor směřoval do Curychu a jeho příjemcem bylo obchodní zastoupení firmy Mercedes. Bez mrknutí oka souhlasil s cenou 125 000 dolarů za nejvýkonnější sedan světa. Řekl jim, že se pro vůz zastaví následující den odpoledne. Poslední sedmý hovor byl určen muži, k němuž choval velkou úctu. Dimitrij Petrov žil stále ještě v Moskvě a stále ještě kouřil dvě krabičky svých odporně páchnoucích ruských cigaret. Kouření byla jediná věc, která Ábelovi na tom muži vadila. Petrov byl princ mezi zloději. Skutečný profesionál, jehož chovali v úctě jak přátelé, tak nepřátelé a pravděpodobně jediný kolega, s nímž byl Abel připraven diskutovat o svém novém obchodu.

Když Abel zavolal svého starého přítele z KGB, bylo v Moskvě poledne, a Rusův hlas zněl, jako kdyby jej probudil z hlubokého spánku. Téměř půl minuty si vyměňovali zdvořilostní fráze, což znamenalo, že se navzájem uráželi. Abel zvolil rafinovanější taktiku, zatímco Petrov provedl frontální útok, který skončil sérií imaginativně skloubených obscénností. Krátká diskuse Ábelovi připomněla, jak moc mu jeho přítel chyběl. Když se konečně dostali k vlastnímu tématu hovoru, Abel sdělil Petrovovi, že se s ním musí okamžitě sejít. Když Petrov váhal, Abel ho ujistil, že za svůj čas dostane vynikající jídlo, drahé víno, vybrané doutníky a 10 000 dolarů navrch. K tomu, aby ho tu pouť přiměl podstoupil, by mu zcela jistě stačila i jen chytrá taktika, ale Abel toužil stůj co stůj svůj úkol dokončit. Nesměl ztratit ani jediný den. Ve snaze zvýšil přitažlivost své nabídky mu navrhl, že se sejdou v jeho alpské rezidenci nedaleko Bludenze vzdálené něco přes hodinu od Curychu hned za švýcarskou hranicí s Rakouskem. Petrov miloval zdejší majestátní vyhlídku a samotu. Rus mumlal cosi o svých nákladech, Abel jej ujistil, že mu veškeré výdaje uhradí, a požádal ho, aby si zarezervoval hned první ranní letadlo.

Abel přidal plyn při výjezdu z další serpentiny a pak na rovince sešlápl pedál plynu až na zem. Motor o výkonu 493 koní hnal sedan po úbočí hory jako raketa. Abel se neubránil bezděčnému úsměvu. Automobil byl dokladem západoněmecké technické vyspělosti. Od sjednocení uplynulo víc než jedno desetiletí a on stále dělal rozdíl mezi Východem a Západem. Země, ve které vyrůstal, by nikdy nedokázala vyrobit tak neobyčejně silný a spolehlivý stroj. A to nebyl jen problém východního Německa. Žádná z komunistických zemí nebyla schopná takové velikosti. Abel opustil svou rodnou zemi a snažil se do ní jezdit co nejméně. Skrývalo se za tím bezpočet komplikovaných důvodů. V první řadě nechtěl, aby mu něco neustále připomínalo, že byl mezi poraženými velké studené války dvacátého století. Sjednocení východnímu Německu nesmírně prospělo, ale stále ještě bude trvat dlouho, než se vzpamatuje. Jizvy způsobené komunismem byly hluboké. Nejprve bylo nutné zbavit se tlustého nánosu dlouholeté letargie a teprve pak mohlo dojít k opětovnému obnovení pyšného lesku a bývalé slávy německé píle.

Prvních třicet let svého života strávil Abel ve lži a nehodlal takto ztratit ani jediný další den. Byl nyní švýcarským občanem a po vzoru své nové vlasti zaujal vůči světu poněkud neutrálnejší a pragmatičtější postoj. Války přicházely a odcházely, obchodu se přálo za všech okolností, a když se tyto dva faktory zkombinovaly, naskytla se jedinečná příležitost. Abel byl něco jako katalyzátor. Specialista v odhadování rizika, a když to jako nyní situace vyžadovala, také něco jako specialista na jeho eliminaci.

Abel dorazil k předposlední serpentině a mírně zpomalil. Tahle byla ostřejší než ty ostatní. Skrz mezeru v bujném jedlovém stromoví na chvíli zahlédl místní lyžařský areál. Měl být otevřen až příští měsíc. Ábelův alpský dům nebyl vzdálený ani dvacet minut jízdy od vesnice ležící pod ním. Průzračný vysokohorský vzduch působil blahodárně na jeho astma a samota svědčila jeho mysli i jeho podnikání.

Než zavolal Petrova, jistou chvíli váhal. Při jeho povolání je třeba vše zvažovat pod zorným úhlem možných rizik a výhod. Vždycky zde byl větší či menší kompromis. Abel disponoval víc než dostatečnými zdroji, pokud se jednalo o práci běžného druhu, tento úkol si však žádal speciální přístup. Potřeboval nový talent. Někoho, kdo byl extrémně dobrý, ale nepatřil ještě do klubu obvyklých podezřelých. Obecně platilo, že čím méně lidí bylo do celé věci zasvěceno, tím lépe, nicméně pro práci tohoto druhu neměl ve své kartotéce nikoho, o kom by byl přesvědčen, že by mu ji mohl svěřit. Petrov ale bude někoho vhodného znát. Tím si byl jistý.

Abel prosvištěl poslední serpentinou a zahnul na příjezdovou cestu, která klesala ze svahu takřka souběžně s horskou silnicí. Dlouhá příjezdová cesta byla lemována vysokými, štíhlými jedlemi a po poměrně příkrém klesání byla zakončena rovinkou. Abel odbočil na parkoviště před rezidencí a zůstal stát vedle auta z půjčovny. Pod verandou nedaleko hlavního vchodu zahlédl zavazadla svého přítele a vystoupil z vozu. Zleva obešel verandu lemující dům a našel Petrova, který se slunil na židli se zavřenýma očima.

Aniž by se namáhal otevřít oči, Rus se ho mírně lámanou angličtinou zeptal: „Jak dlouho jsi mě ještě chtěl nechat čekat, ty nácku jeden nevděčný?“

Abel se zasmál a povšiml si šedého vlněného svrchníku rozestřeného na Petrovově klíně jako přikrývka. Se svými stříbrnými vlasy vypadal jako penzista na výletní plavbě. Na jednom opěradle ležela krabička cigaret a na druhém očividně opotřebovaný mosazný zapalovač. „Sleduji tě už asi hodinu, ty starý stalinistický pse. Myslel jsem si, že jsi buď tuhý nebo klimbáš… což obojí vzhledem k tvému věku je stejně pravděpodobné.“

Jedno oko na širokém obličeji se otevřelo a Petrov začal spílat Ábelovi v ruštině. Ábelova ruština nebyla nikdy dobrá a v poslední době se ještě zhoršila, ale v hrubých rysech pochopil podstatu toho, co mu jeho přítel říkal. Bylo to cosi o pářících se psech a o jeho původu a pak také ještě nějaké další standardní nadávky do nacistů.

Pobaveně se zasmál, a nato pronesl: „To jsi už tak starý, že se ani nemůžeš postavit, aby ses přivítal se svým starým přítelem? Mám ti pomoct?“ Nato teatrálně rozevřel svou náruč. „Mám snad zavolat ošetřovatelku?“

„Jestli na mne vztáhneš ruku, rozbiju ti ten tvůj hezounký ciferník,“ zabručel Petrov a překvapivě svižně se zvedl ze židle.

Oba muži se objali a Abel se ještě jednou pokusil poplácat svého ruského přítele po zádech stejně důrazně, jako byl poplácán jím. Nebylo to však dost. Oba muži byli přibližně stejně vysocí, měřili něco méně než sto osmdesát centimetrů, ale Rus vážil o dobrých pětadvacet kilo víc. Petrovovi bylo jednašedesát a vypadal minimálně na sedmdesát. Jeho stříbrné vlasy, kouření, záliba v jídle a alkoholu a bezpochyby i jeho stresující povolání se na něm podepsaly.

„Pojď,“ řekl Abel, „pojďme dovnitř. Zastavil jsem se v supermarketu a nakoupil jsem tvé oblíbené pochutiny.“ Dvojice kráčela kolem verandy a Abel odemkl venkovní vchod. „Kde máš svůj pokoj, víš. Jdi a udělej si pohodlí. Já se postarám o ostatní.“

Abel si přinesl zavazadla a ze svého kufru vyjmul tři předměty. Prvním z nich byla láhev vodky Belvedere, kterou vložil do mrazáku. Existovala značná pravděpodobnost, že jeho přítel láhev vyprázdní ještě dřív, než půjdou do postele. Kvůli svému chronickému astmatu otevřel několik oken, aby dovnitř pustil čerstvý vzduch. Pak hodil do lednice jeden karton piva Gosser a jeden karton piva Kaiser. Pro případ, že by Petrovovi nestačily, byl tu sklep dobře zásobený vínem. Nakonec do lednice vložil nakládané slanečky, uzenou šunku, klobásy, zeleninu a zákusky.

Petrov se objevil v pravý čas a Abel mu podal láhev Gossera. Sám si nabídl jednoho Kaisera a se zdviženou lahví prohlásil: „Na staré přátele a na volný trh.“

Petrov přikývl a dal si pořádný doušek. Hodlal také něco říct, ale místo toho se rozhodl ještě jednou napít. „Na tohle jsem čekal celé odpoledne.“

„Omlouvám se, že jsem nedorazil dřív, ale přiletěl jsem teprve dnes odpoledne.“ Abel pohlédl na hodiny. Bylo téměř pět.

„Kde jsi byl?“ zeptal se Rus mezi doušky. Pivo měl již téměř zpola vypité.

Abel se mu chystal odpovědět, ale zarazil se. „Lepší otázka by možná byla, kde jsem nebyl.“ Otevřel balení míchaných oříšků a přesypal je do mísy na kuchyňské lince. Pokud si chtěl člověk Petrova získat, musel ho bez ustání krmit.

„Musel jsi prát špinavé prádlo OPECu?“

Organizace zemí vyvážejících ropu měla své sídlo ve Vídni a byla Ábelovým největším klientem. „Každý se zajímá o tajné informace.“ Abel zvedl své pivo. „Dokonce i ruská mafie.“ Poznámka byla určena Petrovovu bývalému zaměstnavateli.

„Ano, ano. Slavný komunistický experiment skončil a my se nyní musíme rvát sami za sebe.“

„Na volnou nohu a na kapitalismus.“ Abel pozvedl sklenici.

„Napiju se klidně na volnou nohu, ale nebudu pít na kapitalismus. Ti zatracení mizerové zaplavili mou zemi jako supi, aby si smlsli na její mršině a parazitovali na těch nejslabších.“

Abel se zasmál. „A co dělali komunisté?“ To bylo jejich obvyklé jablko sváru a Abel nikdy neprohrál. Kapitalismus byl mnohem lepší. Kdyby se to téma znovu dostalo na přetřes, až bude Petrov dost opilý, dokázal by ho přimět, aby s ním souhlasil. Rus by mu vyhrožoval, že ho zabije, když to někomu prozradí, a pak by spustil tirádu o zkorumpovaných komunistech a o tom, jak zničili skvělou myšlenku.

Petrov mumlal cosi o chamtivosti a ničemnosti institucionalizovaného náboženství. Abel jej přerušil, když mu řekl: „Jdi ven a dej si cigaretu. Já mezitím připravím večeři. Nabídni si slanečky. Koupil jsem je speciálně pro tebe.“

Petrov skočil po sklenici slaných nakládaných ryb a pak se roztrpčeně zeptal: „A co doutníky? Neříkej mi, že jsem se sem trmácel takovou dálku a ty nemáš žádné doutníky?“

„Mám doutníky. Žádné obavy. Chci ti je nabídnout po večeři.“ Abel ho odehnal pryč a pustil se do přípravy jídla.

Petrov se na něj v periodických intervalech chodil dívat a z otevřené verandy na něj hulákal nadávky. Než zasedli k jídlu, byl karton Gosseru pryč. Petrov měl už jen jednoho Kaisera, o němž prohlásil, že je to pivo pro holky. Moc slabé. Uprostřed stolu stála láhev vodky a oni uzavřeli sázku na to, jestli vydrží do východu slunce či nikoliv. Petrov se nechal slyšet, že v žádném případě, a Abel s ním souhlasil.

Abel nebyl malý jedlík, ale ve srovnáním se svým ruským přítelem jedl jako vrabec. Záhy byly všechny klobásy a všechna šunka, stejně jako smažené bramborové hranolky pryč a lví podíl na tom měl právě Petrov. Abel přinesl na podnosu dort Doboš a pozoroval, jak se Petrovovi rozšiřují panenky, jako kdyby ho někdo praštil přes hlavu. Dezert s karamelovou polevou, který sestával z několika vrstev čokoládového piškotu a čokoládové pěny, se téměř rozpouštěl na jazyku. Zatímco Abel snědl jeden kousek, Petrov spořádal tři, načež prohlásil, že kdyby se nyní nezvedl a neodešel od stolu, snědl by celý dort na posezení. Abel si byl jistý, že se tak kolem půlnoci vrátí, aby dojedl druhou půlku.

Nakonec se odebrali na verandu a k obloze poseté hvězdami. Abel vzal s sebou dvě těžké vlněné přikrývky na obranu proti chladnému vzduchu. Nebylo slyšet nic, kromě Petrovových rozmanitých pokusů o stimulaci procesu trávení. Abel vybalil krabici doutníků Montecristo. Jeden si nabídl a podal ji Petrovovi.

„To si můžeš vzít s sebou.“ Abel otáčel doutníkem v prstech pod nosem, aby plně vychutnal jeho aroma.

„Děkuji, příteli.“ Rus otevřel krabici a dychtivě si prohlížel svou kořist.

Abel si hodlal dát pouze jeden jediný doutník a hodlal ho kouřit velmi opatrně. Kouřil ho jenom, když byl v horách, a dokonce i pak se neustále hlídal. Vzhledem ke svému astmatu musel být velmi opatrný. Chtěl si ten okamžik vychutnat, a tak doutník nejprve asi hodinu očichával a teprve pak si jej zapálil.

„Potřebuji od tebe poradit, Dimitriji.“

Petrov vyjmul z krabice doutník, ukousl jeho konec a zapálil si jej. Několikrát mocně zabafal a řekl: „Přemýšlel jsem, kdy konečně spustíš.“

„Vždycky až po večeři. To přeci víš.“

Petrov pokynul doutníkem na svého německého přítele. „Měl bys být opatrný. Začínáš být až příliš předvídatelný.“

Ábelovi se přítelova poznámka nezamlouvala a v duchu si pomyslel, že by měl zrevidovat své návyky. Vyndal ze saka obálku a předal ji Petrovovi. „Tvůj honorář.“

Rus na chvíli zaváhal a na jeho obličeji se objevil úšklebek. „To se mi nelíbí. Ničím jsem si to nezasloužil.“

„Důvěřuju ti.“

„Deset tisíc dolarů.“ Zavrtěl hlavou. „Jsme přátelé.“

„Ano, to jsme.“ Abel uchopil peníze do své ruky. „A navíc dostanu velice štědrou odměnu. Dívej se na to takhle… to nejsou moje peníze… patří tomu, kdo si mne najal. Ty jsi něco jako subkontraktor.“

Petrov si vložil obálku do kapsy. „Když sis mne najal, tak co tedy ode mne chceš?“

„Jméno.“

„Jaké jméno?“

Abel se předem rozhodl, že za žádných okolností neprozradí identitu svého cíle. „Potřebuji, aby někdo zemřel.“

Petrov nonšalantně pokrčil rameny. „Znáš spoustu lidí, kteří se specializují na takové věci.“

„Ano, ale tahle práce vyžaduje něco víc než obvyklý průměr.“

Petrov se zamyšleně zakabonil. „Můžeš mi říct něco o cíli?“

Abel zavrtěl hlavou.

„Musíš mi dát něco, z čeho bych mohl vycházet. Chceš, aby to vypadalo jako nehoda? Vadily by ti kolaterální ztráty? Za jakých okolností se to má odehrát? Jaký bude honorář?“

„Potřebuji toho nejlepšího. Skutečného profesionála. Někoho, kdo na své řemeslo pohlíží jako na jistý druh umění.“

„Ach tak…,“ povzdychl si Petrov. „Chceš někoho z těch šílenců. Co se dívají na zabíjení, jako kdyby šlo o nějaké náboženství. A chceš toho nejlepšího?“

Bylo zjevné, že Petrov má na mysli nějaké konkrétní jméno. „Ano,“ odvětil Abel, „chci někoho, kdo si nejenom myslí, že je nejlepší, ale kdo navíc touží dokázat, že je nejlepší.“ Abel o tomto rozdílu dlouze přemýšlel. Bylo docela dobře možné, že zkušený nájemný vrah by nabídku odmítl, jakmile by se dozvěděl, kdo má být cílem. Potřeboval někoho s velkými ambicemi. Někoho, kdo si bude chtít vystavit trofej Mitche Rappa, podobně jako se Abduláh pyšní vycpaným leopardem ve své kanceláři.

„Cílem musí být někdo opravdu důležitý.“

„Takhle bych to neformuloval.“

„Někdo dobře chráněný?“

„Ne nezbytně.“

Petrov do sebe obrátil sklenici vodky a potáhl ze svého doutníku. „Doufám, že nepracuješ pro ty zatracené Saúdy.“

..Víš přece, že nikdy neprozrazuji totožnost svých klientů. Ale jen tak pro zajímavost, co máš vůbec proti těm Saúdům?“

..Komunisté mohli být sebehorší, ale kam se hrabou na tyhle Saúdy.“

Abel se zasmál. „Jak to?“

..Ti Saúdové si myslí, že Bůh je na jejich straně, a lidé, kteří se domnívají, že Bůh je na jejich straně, jsou schopní těch nejhorších zvěrstev.“ Abel byl na rozpacích. Ještě nikdy neslyšel svého přítele takto hovořit o náboženství. „Oprav mě, jestli se mýlím, ale dva velcí vládcové Ruska, soudruzi Lenin a Stalin, mají na rukou krev dvaceti milionů obětí, a pokud vím, oba byli ateisté.“

„To číslo je značně nadsazené.“

„Tak ho zmenši na polovinu. Jenom deset milionů.“

„Nebudu hájit Lenina a Stalina. Byly to ohavné kreatury, ale tihle Saúdové a ta jejich fanatická odrůda islámu nás jednou všechny uvrhnou do záhuby.“

Abel nechtěl příliš odbočovat od projednávaného tématu. Pokud zbyde nějaký čas, mohou ve svém hašteření pokračovat později. „Povím ti o svém klientovi jednu jedinou věc. Jeho motivace je stejně bezúhonná, jako zavrženíhodná, a je stejně stará jako lidský rod.“

„Tvůj klient je prostitutka?“

Abel se zasmál. „Nikoliv.“

Petrov sáhl po lahvi vodky. „Pomsta?“

„Ano.“

Když si Petrov dolil, zeptal se: „Pomsta za co? Někdo se snad opovážil pohlédnout do nezahalené tváře jedné z jeho dcer?“

„Neřekl jsem, že se jedná o Saúda.“

„Proč se chce pomstít?“

„Někdo zabil jeho syna.“

„Někdo významný?“

Abel zavrtěl hlavou. „Někdo nesmírně nebezpečný.“

„Ach tak… Už asi chápu. Potřebuješ zabijáka, který zabije jiného zabijáka.“

„Přesně tak.“ Petrov se zdál konečně spokojený. Abel přemýšlel, zda se v Petrovovi na stará kolena nezačalo probouzet svědomí. „A ten nejmenovaný je dobrý?“

„Ano.“

„Někdo, koho znám?“

„Konec otázek. Už tak jsem ti prozradil až příliš. Dej mi svůj tip a můžeme se klidně vrátit k rozhovoru o zvěrstvech spáchaných komunismem.“

Petrov zavrčel jako starý pes, jehož někdo dloubl pohrabáčem. „Můžu ti dát jméno a telefonní číslo. Telefon zvedne žena. Je to Francouzka. Prý je velice hezká. Bude fungovat jako prostředník.“

„A ten střelec?“

„Vím o něm jen velmi málo. Vyhovuje mi to tak a jemu podle všeho také. Podle mého zdroje je poměrně mladý a po technické stránce velice dobře vybavený.“

„Řekl bys, že je spíš agresivní, nebo opatrný?“

„Spíš agresivní,“ zasmál se Petrov. „V posledních sedmi měsících pro mne pracoval na třech zakázkách a jenom bůh ví, kolik dalších už má za sebou.“

11

Langley, Virginie

Kolona automobilů sjela z dálnice a minula osamělou, bílou strážnici, která sem byla umístěna v roce 1993, když bylo několik zdejších zaměstnanců zabito na cestě do práce. Dva Chevrolety Suburban a černá opancéřovaná limuzína značky Cadillac pokračovaly na úzkou tříproudovou příjezdovou cestu a potom přes stoupání, aniž by zpomalily. Zdálo se, že spěchají. Jakmile měly za sebou stoupání, objevilo se před nimi hrozivě vyhlížející kontrolní stanoviště. Veškeré návštěvy byly směrovány do pravého pruhu pomocí velké, dobře čitelné směrové tabule. Další tabule oznamovaly příchozím, že toto je jejich poslední šance vrátit se bez rizika zatčení a soudního stíhání. Kdyby si těch cedulí nevšimli, dostalo by se jim od mužů v černých nomexových kombinézách vyzbrojených samopaly ještě jedno varování, že toto místo nepatří k místním turistickým atrakcím.

Kolona zůstala v levém pruhu a prudce zabrzdila před žlutým ocelovým zátarasem. Ozbrojení muži byli všude a další se skrývali za zeleně tónovaným neprůstřelným sklem železobetonového krytu. Tři strážní, kteří spolu hovořili, když se neočekávaní hosté objevili za horizontem, se okamžitě rozptýlili. Nikdo jim to nemusel nařizovat; byla to součást jejich výcviku. Skrumáže z nich dělaly snadnější cíle. Tohle nebyl Hollywood. Nebylo slyšet žádné rachocení zásobníků ani žádné cvakání odjišťovacích páček. Když byli tito muži ve službě, byli stále ve střehu, což znamenalo, že měli náboj stále v komoře a jedinou pojistkou byl jejich ukazovák.

Kolona byla vzápětí z jedné strany zajištěna čtveřicí černě oděných mužů. Navzdory pošmournému zamračenému ránu měli všichni na očích černé střelecké brýle. Jejich zbraně i nadále mířily k zemi, ale prsty hladily chránič spouště, zatímco jejich oči se snažily proniknout skrz tmavá okna automobilů. Takové kolony byly na denním pořádku. Pokaždé však byly předem hlášené a prověřené. V tomto případě tomu tak nebylo a lidé z bezpečnostní služby si nelibovali v překvapeních. Z krytu vyšel kapitán s mírně podrážděným výrazem v obličeji a přistoupil k předním dveřím vedoucího vozu ze spolujezdcovy strany. Tónované sklo sjelo dolů a za ním se objevila tmavá skla brýlí. Kapitán, veterán ozbrojených sil, který měl odslouženo osm let aktivní služby, se poměrně příkře zeptal: „Mohu vám nějak pomoci?“

Muž vytáhl černé kožené pouzdro a otevřel ho. „Tajná služba.“ Ukázal palcem dovnitř limuzíny a řekl: „Máme tam ředitele Rosse. Je tady na oficiální misi.“

Kapitán přikývl a složil ruce za zády. „Zapomněli jste už na dobré vychování?“

„Cože?“ zeptal se agent, aniž porozuměl otázce.

„Elementární protokol… zavolat předem… dát nám vědět, že sem máte namířeno.“ Kapitán se kolébal na podpatcích dopředu a dozadu, zatímco uvažoval, jak až daleko by to měl hnát.

Agent mu učinil tu zdvořilost, že si asi o jeden palec posunul své brýle dolů, čímž odhalil dvě vrchní třetiny svých očí. „Ředitel je zaneprázdněný muž, ale plně vás chápu. Potíž je v tom, že jsme ještě ani ne před pěti minutami nevěděli, že sem pojedeme. Opouštěli jsme nové protiteroristické zařízení a bylo nám nařízeno, abychom jeli přímo sem. Plním jenom rozkazy.“

Tato odpověď se mu zdála přijatelná. „V pořádku. Stáhněte okénka, předložte legitimace a já se postarám, aby to proběhlo co nejhladčeji.“ Kapitán ukázal na vedoucí vůz a z krytu vyšli tři muži, z nichž jeden byl provázen psem. Pes a jeho průvodce začali kroužit kolem automobilu a zbylí dva muži se dali do prohlížení dokladů. Kapitán malou chvíli váhal a pak se vrátil k limuzíně. Trpělivě stál u zadního okénka a počítal do tří, hledě na svůj vlastní odraz v tmavém skle. Čekal ještě další dvě vteřiny a pak kotníky prstů zaklepal na okénko.

Okno sjelo dolů a odhalilo dva bělochy hovořící do telefonů. Jednomu bylo přes padesát a druhý vypadal asi o deset let mladší. Kapitán poznal ve starším muži Marka Rosse, nového ředitele Národních zpravodajských služeb.

Mladší muž si přitiskl telefon na klopu saka a řekl: „Nemohli bychom to urychlit? Máme dnes velice nabitý program.“

„Samozřejmě,“ odvětil kapitán. „S kým se tady chce ředitel sejít?“

„Obávám se, že to je důvěrná informace.“

Kapitánovi začínalo docházet, že s tuto návštěvou si ještě užije. „Potřebuji vidět vaše doklady a musíme se podívat do vašeho kufru. Pak můžete jet.“

Muž na něj pohlédl, jako kdyby se ptal, jestli žertuje. „Řekl jsem přeci, že spěcháme.“

Kapitán zůstal klidný a zdvořilý. „Kdybyste zavolali předem, mohli jsme si alespoň něco z toho ušetřit, ale bohužel se tak nestalo. Prosím vaše průkazy.“ Kapitán napřáhl ruku a čekal. Vzal si legitimaci mladšího muže a uvažoval, zda má totéž požadovat i od ředitele Rosse. Rozhodl se, že ne, když si uvědomil, že Ross mluví s prezidentem. Vzal si průkaz do krytu, aby si pořídil jeho kopii a zběžně si prověřil jeho nositele, zatímco muži dál prohledávali automobily. Ani trochu se mu to nezamlouvalo, ale nový ředitel Národních zpravodajských služeb byl formálně jeho nejvyšší nadřízený. Ani ne za minutu vyšel ven, prohlédl si zběžně limuzínu a promluvil s agentem v prvním automobilu.

„Máte nejvyšší pohotovost nebo co?“

„Proč se ptáte?“

„Na ježdění po Washingtonu s sebou máte poměrně velký doprovod. Dva muži v každém chevroletu a dva další v limuzíně. S takovým doprovodem sem jezdívá prezident.“

Agent si opět posunul brýle dolů a pronesl: „Žádné otázky… víte, co mám na mysli?“

Kapitán s úsměvem odvětil: „Více méně. Chci, aby chevrolety zaparkovaly tady na tomhle parkovišti vpravo. A limuzína může pokračovat k hlavní budově.“

„Žádný problém.“

Během Rappova proslovu zůstávala Kennedyová dokonale nečitelná. Její stoické vystupování vyvádělo z míry podřízené, a to zejména ty mladší, kteří potřebovali soustavnou odezvu a dohled. Rapp nepotřeboval povzbuzování. S Kennedyovou spolupracovali dlouhá léta. Za normálních okolností by byla k jeho návrhům o něco vstřícnější, ale Rapp si s sebou na schůzku někoho přivedl, a tak si zachovávala zdvořilý, nicméně profesionální odstup.

„Pentagon, vláda… ti všichni rozhazují kolem sebe peníze jako nadržený námořník v nevěstinci. Musíme dělat totéž.“

Kennedyová pohlédla na druhého muže, jistého bývalého námořního důstojníka, a pak se její pohled vrátil k Rappovi. „Rozhazovat peníze jako nadržený námořník?“

„Přesně tak.“ Rapp se rozesmál. „A čím více, tím lépe. To znesnadní Generálnímu úřadu pro finanční dozor a dalším kontrolním institucím odhalit, co máme skutečně za lubem.“

..Nemohl bys vymyslet nějaké lepší přirovnání než k nadrženému námořníkovi?“

„Souhlasím,“ řekl bývalý důstojník.

..A co třeba mariňák v nevěstinci?“ Rapp pohlédl na muže s blond vlasy sedícího po jeho boku. „To by ti nevadilo?“

..Žádný problém. Mariňáci jsou prasata.“ Scott Coleman se smál. Bývalý příslušník speciálních námořních jednotek SEALs byl neobyčejně dobře naladěný a mělo to hodně co dělat s tím, co jim říkal Rapp.

Kennedyová žert ignorovala a hned přešla k naléhavějším otázkám...V zásadě tedy navrhuješ, abychom využili Scottovu firmu jako logistické předmostí nové a rozšířené operační skupiny Orion?“

„Přesně tak.“

„Něco takového jsme už jednou zkoušeli a pěkně jsme to schytali.“..Kdy?“

„Za vietnamské války. Říká ti něco kódové označení Air America?“..Byl jsem v té době ještě v plínkách. Jiná doba, jiná válka, jiný svět.“

„Nejsem si tak jistá,“ oponovala Kennedyová.

„Air America vybouchla, protože se stali až moc velkými a několika nafoukaným generálům v Pentagonu se nelíbilo, že by CIA měla vlastní letectvo. Když to spojíme s vlivem médií, s všeobecnou náladou na Capitol Hill a s postojem veřejného mínění k válce, je jasné, že to nakonec muselo prasknout.“

Kennedyová zdvihla obočí. „A v čem se situace změnila?“

..Dnes každý, včetně Pentagonu, využívá služeb civilních dodavatelů a nejde přitom jenom o inženýry budující mosty, školy a nemocnice. Najímají agentury, které se jim starají o osobní bezpečnost diplomatů, firmy zabývající se výrobou potravinářských polotovarů, úklidem, dopravou… stačí jen jmenovat. A s výjimkou vlastního boje dnes Pentagon téměř na vše využívá soukromé dodavatele.“

„Scotte?“ přerušila ho Kennedyová.

..Obrat mé firmy se ze dvou milionů dolarů ročně zvedl na víc než dvacet.“

..Pověz jí o Černé hlídce.“ Rapp měl na mysli soukromou bezpečnostní agenturu, kterou si založil jeden z Colemanových bývalých kolegů od SEALs.

..Jenom tenhle rok vydělají na vládních zakázkách víc než dvě stě padesát milionů dolarů. Dole v Jižní Karolíně mají šest set tisíc akrů, které proměnili na střelecký disneyland. Mají tam okruh pro výuku defenzivního řízení, špičkově vybavenou střelnici pro snipery a rovněž krytou střelnici, přistávací a rozjezdové dráhy, letouny, helikoptéry, obrněné transportéry… prostě všechno. Disponují vybavením, jaké mají předsunuté jednotky těch nejvyspělejších armád světa. Dokonce si vybudovali i umělé jezírko pro výcvik SEALs na podmořských člunech.“

„Jejich filozofií je,“ skočil mu do řeči Rapp, „že to mohou dělat lépe a levněji než federální vláda.“

„To není nikterak těžké.“

„Jistě, ale jsou první, kteří se o to pokusili, a daří se jim to.“

Kennedová byla informována o aktivitách Černé hlídky. CIA je již využívala na ochranu jistých zámořských aktiv. Ve Washingtonu existuje extrémně liberální, protiválečně naladěná menšina, která tuto skupinu pokládala jen za partu přehnaně dobře placených námezdných žoldáků, kteří jednoho dne způsobí Americe pořádné nepříjemnosti. Podle Kennedyové tito lidé pohlíželi na svět nesmírně naivníma očima. Podle nich byl každý, kdo nosil zbraň, zavrženíhodný. Dokonce i policisté.

„Abych to tedy shrnul,“ pokračoval Rapp, „chceme začít používat rozličné společnosti k…“ Rapp nestihl větu dokončit, protože byl přerušen zvukem otevírajících se dveří. Otočil se a viděl do místnosti vcházet dva muže.

„Nevstávejte, prosím,“ spustil nový ředitel Národních zpravodajských služeb Mark Ross. Byl vysoké, štíhlé postavy a vyzařovalo z něj vědomí vlastní důležitosti. Kráčel přes dlouhou kancelář a byl následován svým o něco menším společníkem.

Rapp hleděl přes své rameno s neskrývaným roztrpčením. Zúčastnil se v této kanceláři nesčetných setkání za zavřenými dveřmi, a když byly dveře zavřené, mělo to dobrý důvod - zejména dnes dopoledne. Tohle se mu stalo poprvé. Nebylo jednoduše zvykem vpadnout do kanceláře ředitele CIA bez ohlášení.

„Ireno, je mi líto, že tě ruším, ale náhodou jsem jel kolem, a tak jsem si řekl, že se zastavím.“ Ross dorazil k místu, kde seděli, a jeho pohled spočinul na Rappovi. „Mitchi,“ pronesl, položil levou ruku na Rappovo rameno a podal mu svou pravici. „Těší mě, že vás zase vidím.“

Rapp přikývl. Setkal se s novým šéfem zpravodajských služeb pouze dvakrát ještě v době, kdy Ross působil v Senátu. Kennedyová ho žádala, aby se k jejich novému šéfovi choval přívětivě. Rapp si vzpomínal, že ona sama se k bývalému senátorovi chovala velice opatrně. Kennedyová mu světlila, že důvodem nebyl ani tak Ross sám, jako spíš jeho nová funkce. Nikdo ve Washingtonu zatím netušil, jaké bude reálné postavení nového ředitele Národních zpravodajských služeb, a tato nejistota byla příčinou mnohého politikaření. Při první zmínce o politice se Rapp odporoučel. Zajímalo ho spíše, co byl Ross zač a odkud sem přišel. Jestli se chystá zpolitizovat tajné služby, tak se dřív nebo později střetnou.

Rossovou silnou stránkou byl přehled o otázkách národní bezpečnosti a věděl, jak motivovat lidi. Pomohlo mu rovněž, že po absolvování Princelonské univerzity nějakou dobu pracoval pro CIA na ředitelství zpravodajských informací. Jistou pověst v agentuře si vydobyl tím, že těsně před svým odchodem na Yale, kde se hodlal věnovat studiu práv, vypracoval zprávu o marginálním íránském náboženském vůdci známém jako ajatolláh Chomejní. Ross předpovídal, že Chomejního náboženský zápal a rostoucí počet stoupenců povede v Íránu pravděpodobně k revoluci. Byl jediným z mála lidí v tajných službách, kteří poznali, odkud vane vítr. Na své: kolí se snažil působil vstřícným dojmem, což si někteří vykládali jako zdravé sebevědomí a jiní jako projev arogance. Rapp měl za to, že podobně jako většina členů Senátu coby nejexkluzivnějšího amerického klubu byl i Ross podle situace tak trochu to i ono. Rapp stále ještě seděl v nepohodlné židli s rukou toho muže na rameni a přemýšlel, jestli bývalý senátor ruší, jak moc nesnáší, když se ho někdo dotýká. Pohlédl dolů na dotěrnou ruku a na moment si představil, jak mu láme jeden z jeho prstů.

..Vídám vaši půvabnou manželku každý den v televizi,“ pokračoval Ross..Jste šťastný muž.“ Sundal ruku z Rappova ramena a pohlédl na jeho společníka. Z hranaté brady a atletického vzezření se dalo usuzovat, že se nejednalo o žádného tuctového byrokrata z Langley. Vypadal jako Rapp v nordickém vydání a Rosse v tu chvíli napadlo, o čem asi on, Rapp a Kennedyová jednali.

.Mark Ross,“ představil se muži se světlými vlasy. „Ředitel Národních zpravodajských služeb.“

Coleman přikývl. Pokud to na něj udělalo dojem, nedal to na sobě znát.

„Scott Coleman.“

..Pracujete tady v Langley?“

..Nikoliv. Mám na to příliš vysoké IQ.“ Coleman na něj nevraživě pohlédl. Ross se zasmál. „Mám za to, že v tomhle městě není moc lidí s tak vysokým IQ, jaké má doktorka Kennedyová, ale prozatím se spokojím s vaším vysvětlením. Vypadáte jako bývalý voják. Mohu se zeptat, u jaké zbraně jste sloužil?“

„Námořnictvo.“

„SEALs?“

„To je tajné.“

Ross na vteřinu zaváhal a Rapp měl dojem, že v jeho tváři zahlédl malý náznak zlosti. Ross ji potlačil a pohlédl na Kennedyovou. „Stoprocentně SEAL. Nikde jinde v armádě nepěstují takové pohrdání autoritami.“

Rapp se jako jediný v místnosti smál. Kennedyová neměla pro podobné žerty pochopení a Rapp znal Colemana velice dobře, a tak věděl, že se mu v hlavě odehrává monolog na téma slepá poslušnost vůči autoritám versus skuteční vůdci zasluhující si respekt.

Než se Coleman zmohl na odpověď, Ross položil ruku na záda muže, který ho doprovázel, a řekl: „To je Jonathan Gordon, můj nový zástupce. Bude mým koordinátorem mezi Langley a Národními zpravodajskými službami.“

„Těší mě, že vás poznávám, Jonathane,“ odvětila Kennedyová. Sundala si brýle a položila je na kožené desky před sebou. Z řeči jejího těla se nedalo nic vyčíst.

Gordon byl o půl hlavy menší než jeho šéf a vypadal na něco málo přes čtyřicet. Rapp nevěděl, co si o něm myslet.

„Ještě jednou se omlouváme, že jsme vás vyrušili,“ řekl Ross a sepnul ruce. „Pokusím se co možná nejrychleji zorientovat. Nechám vás tři o samotě, abyste se mohli vrátit k tomu, o čem jste diskutovali před mým příchodem. Půjdu se zatím podívat na pár známých ze zpravodajského a asi tak za třicet minut se tu ještě zastavím.“ Ross zkontroloval hodinky. „Vyhovuje ti to, Ireno?“

„Když mi dáš pár minut, abych to tady ukončila, provedu tě osobně.“

„Neobtěžuj se, prosím,“ bránil se Ross. „Znám cestu a tvůj čas je příliš vzácný, než abys prováděla po budově návštěvy.“ Začal se šinout ke dveřím, načež mírně přidušeným hlasem dodal: „Budu hned zpátky. Chtěl bych s tebou ještě prodiskutovat pár věcí.“ Poté Ross a Gordon opustili rohovou kancelář stejně rychle, jak do ní vstoupili.

Když se za nimi zavřely dveře, Rapp se obrátil ke Colemanovi a zeptal se: „Ty máš nějaký problém s respektováním autorit?“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Jste jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet, tak nechte toho špičkování a vraťme se k našemu tématu.“

Ross, Gordon a jejich dva osobní strážci dorazili k výtahům. Ross se zastavil a složil si ruce na prsou. Hleděl stále na dveře kanceláře a zdál se být zaujat jakousi myšlenkou. Když se otevřely dveře výtahu, Ross zašeptal Gordonovi: „Chci, abys mi o tom Colemanovi zjistil všechno, co půjde.“ Nato vkročil do výtahu.

„Už se na tom pracuje.“ Gordon vyjmul z kapsy svého saka kapesní počítač a pustil se do práce.

Ross hleděl na záda svých osobních strážců s tlustými krky, načež naklonil hlavu ke Gordonovi a stále ještě šeptem řekl: „Rapp mi už tak dělá dost starostí. Obávám se, že v tomhle městě není člověk, který by ho dokázal udržet na uzdě.“

„Ani prezident?“

„Zejména ne prezident. Rapp mu dvakrát zachránil život.“ Ross zdvihl dva prsty, aby dodal svým slovům na váze. „Vzpomínáš si na šéfku prezidentovy kanceláře Valerii Jonesovou, která rezignovala na svou funkci minulé léto?“

„Ovšem.“

„Za tím byl Rapp. On a Jonesová se měli rádi jako pes a kočka… jinými slovy, nemohli jeden druhého vystát. Rapp dal prezidentovi ultimátum: Buďto já, nebo Jonesová. A prezident si zvolil Rappa.“

Na Gordona to očividně udělalo dojem. „Slyšel jsem, že ten muž je velice talentovaný.“

„To jistě. Nechápej mě špatně, je ve svém oboru nejlepší, ale muže jako on je třeba držet zkrátka. Nebo ještě lépe. Je třeba držet je někde v suterénu v kleci a pouštět je ven, jen když v domě dojde k nějaké vraždě.“

Gordon si protáhl kolena. „Nepřipadá mi jako ten typ, co se od tebe nechá jen tak strčit do klece.“

„A v tom je právě problém, příteli. Musíme držet všechny ty zatracené agentury, které se vesměs nemohou navzájem vystát, na uzdě a musíme se je pokusit přimět ke spolupráci. Chci, aby respektovaly mé příkazy. Chci, aby všichni hráli podle stejného partu a respektovali mne jako svého dirigenta. Nemůžu Rappovi dovolit, aby jen tak běhal po světě, bušil do válečných bubnů a dělal si, co ho napadne.“

Dveře výtahu se otevřely. „Jonathane, v tomhle městě je spousta lidí, kteří by mě rádi viděli na kolenou. Lidé, kteří by mě rádi viděli bezradného, a já nechci vypadat bezradně. Rapp mě znervózňuje, a jestli nevíš o způsobu, jak bychom ho mohli dostat do klece, tak alespoň vymysli nějaký způsob, jak bychom ho mohli udržet na uzdě.“

Vystoupili z výtahu a vykročili do chodby. „A proklepni mi toho mizeru ana. Pochybuju, že mají s Rappem za lubem něco dobrého.“

12

Paříž, Francie

Erich Abel se opíral o stožár pouličního osvětlení a hleděl na půvabnou ženu sedící u kavárenského stolku na protější straně ulice. Přijel dřív a obhlížel si okolí, několikrát si prošel tutéž cestu sem a tam a ujistil se, že je důvěrně obeznámen alespoň se dvěma potenciálními únikovými cestami. Udělal několik skromných nákupů: zakoupil přání k narozeninám a starožitné plnicí pero. Obě zastávky mu umožnily trochu si vydechnout a ujistit se, že není sledován. Přání k narozeninám skončí v odpadkovém koši, ale pero si nechá. Jednalo se o plnicí pero značky Mont Blanc ze slonoviny vykládané stříbrem a vybavené pérkem k připnutí na košili. Bude to šestapadesáté pero v jeho sbírce.

Pochyboval, že toho odpoledne bylo čeho se obávat, ale špiona držela naživu pouze a jen disciplína. Ta a také ještě schopnost vzdorovat nudě. Nepříjemnou pravdou bylo, že víc než devadesát procent špionáže tvořily naprosto přízemní činnosti. Sestávala ze spousty postávání a čekání. Stejně jako nyní, ale díky milionům uloženým v několika různých bankách se cítil bezpečněji, než by asi měl, a dovolil své mysli přemítat nazdařbůh.

Abel uvažoval, proč v něm jedno z nejkrásnějších a nejdynamičtějších velkoměst světa vzbuzovalo pocit melancholie. Napadlo ho, že to možná bylo proto, že Paříž byla srdcem Francie, a on již před nějakým časem dospěl k závěru, že Francie byla zemí, jejíž nejlepší chvilky byly nenávratně pryč.

Jejich trapně zoufalá snaha bránit se na začátku druhé světové války nechala na identitě této země trvalou jizvu. Zatímco nepoměrně menší Finsko na začátku války zastavilo Stalinovu Rudou armádu na celé tři měsíce, Francie nedokázala vzdorovat německé bleskové válce ani dva týdny. Nakonec jim musely vrátit svobodu cizí armády, a třebaže to pro ně bylo nepochybně lepší než život pod německou okupací, jejich národní pýcha utrpěla značnou újmu. Konec konců se jednalo o vlast Napoleona, který kdysi vládl celé Evropě. Netrvalo to ani sto let a z přední světové mocnosti se stala země neschopná vzchopit se k boji.

Francouzi byli pyšným národem a Abel dospěl k názoru, že ve snaze uchránit své sebevědomí před pravdou se rozhodli dát přednost zábavě a intelektuální vytříbenosti před ekonomickými a vojenskými úspěchy. Abel nemohl popřít hodnotu intelektuálních a uměleckých úspěchů, ale bez zajištěných hranic a silné ekonomické základny schopné financovat tyto vysoké aspirace nebyly ničím.

Vláda uzákonila pětatřicetihodinový pracovní týden a dvouhodinové obědy byly všeobecně ctěnou tradicí. A k tomu ještě měli všichni zaměstnanci zaručeno devět týdnů placené dovolené ročně. S každými volbami se země stále víc přibližovala socialismu a nedostatek motivace k práci si začal vybírat svou daň. Jestli nejsi schopen nebo nechceš pracovat, tak něco vytvoř. Hned druhá nejlepší věc je pak ukrást něco, co vytvořili jiní. Abel byl z první ruky svědkem toho, jak země sovětského bloku využívaly průmyslovou špionáž ve snaze držet krok se Západem. Obdobně se francouzské zpravodajské služby staly nechvalně známými tím, že šacovaly kapsy zahraničních výkonných ředitelů. Tato praxe se stala tak rozšířenou, že mnohé zahraniční společnosti vydaly trvalý příkaz zakazující jejich vrcholovému managementu brát si s sebou laptopy nebo jiné klíčové údaje na služební cesty do Francie.

Abel dospěl ke smutnému závěru, že pozoruje kdysi velkou civilizaci, pomalu sklouzávající do propasti. Masy požadovaly, aby jim stát poskytoval rozličné výhody, a voleni byli politici, kteří slibovali nejvyšší míru štědrosti. Na oplátku dávali lidem to, co chtěli, což stále více zatěžovalo ty nejproduktivnější členy společnosti. To byla podle jeho mínění Achillova pata demokratického zřízení. Bezděčně ho napadlo, že socialismus je mnohem záludnější než komunismus. Ve východním Německu nebylo na komunismu nic dobrovolného. Byla to jednoduše jediná volba. Ale lidé ve Francii si i důsledku svého vlastního egoismu dobrovolně vybrali cestu do záhuby.

Abel přemýšlel, zda se mu nenabízejí nějaké zajímavé investiční příležitosti. Třeba nějaký dlouhodobý trend na finančních trzích? Bude si o tom muset promluvit s některým ze svých klientů. Špinavá práce, kterou dělal pro své klienty, byla extrémně lukrativní, ale také nesmírně nebezpečná. Ve světle příprav na vraždu Rappa začal Abel uvažovat, že by se měl začít rozhlížet po nějakých legálnějších aktivitách.

Abel hleděl přes ulici na ženu a usmíval se. Obelhával sám sebe. Začít se živit legálně by bylo nudné. Špionáž byla navíc jedním z nejrychleji se rozvíjejících odvětví lidské činnosti, a měl li být Abel vůči sobě upřímný, neexistovalo žádné jiné profesionální bratrstvo, k němuž by patřil raději.

Ještě raději by se však chtěl pohybovat ve společnosti žen. Problém byl v tom, že byl příliš zaneprázdněný a zároveň příliš vybíravý. Měl rád ženy inteligentní, ale ne příliš intelektuálské, krásné, ale ne příliš oslnivé, sebevědomé, ale ne příliš extrovertní, a musely navíc mít tu nejvyšší úroveň. Potřeboval rovněž ženu, která si dokázala užívat ticha. Hovoru se přikládal přehnaně velký význam a Abel věřil, že v tomto případě méně znamená téměř vždycky více.

Žena, kterou právě pozoroval, se zdála vyhotovovat jeho představám v nejednom ohledu. Byla průměrně vysoká s černými vlnitými vlasy k ramenům, s oválným obličejem, s jemným, mírně zdviženým nosem a s bezvadnou bělostnou pletí. Přál si, aby jí mohl vidět do očí, ale měla na nose černé brýle, jaké nosily v šedesátých letech filmové hvězdičky a v poslední době znovu přicházely do módy. Byla oděná ve značkovém černém oblečení od kabátu až po přiléhavé, semišové boty na jehlových podpatcích. Její styl prozrazoval znalost módních trendů, aniž by byl příliš okázalý. Byl dokonalým příkladem městské kamufláže pro podzimní Paříž.

Abel postával nedaleko novinového stánku, kde si právě koupil výtisk francouzského časopisu Nouvel Observateur. Měl na sobě tmavě hnědý trojdílný oblek a přes levou ruku přehozený oboustranný plášť do deště. Žena seděla ve venkovní kavárně na protější straně ulice. Abel s ní hovořil pouze jednou a velmi stručně. Byla zdvořilá, ale okamžitě ho požádala o e-mailovou adresu. Abel souhlasil, načež strávil dvě hodiny u svého počítače, než se ve schránce pro příchozí poštu objevil její e-mail. Jako první chtěla vědět, jak se o ní dozvěděl. Nechtěl zmiňovat žádná jména, a tak jí v náznacích přiblížil Petrovovu osobu a zmínil se neurčitě o práci, kterou ona a její partner pro něj v uplynulém roce odvedli. Položila mu ještě pár dalších otázek, na kterých mohl vyhořet, ale Abel znal Petrova až příliš dobře. Jakmile se ujistila, že to Abel myslí smrtelně vážně, sdělila mu své podmínky. Její „firma“, jak tomu sama říkala, si předem účtovala nevratnou zálohu ve výši 25 000 dolarů. Za tuto zálohu jsou ochotni uvažovat o jakékoliv zakázce, jejíž podrobnosti jim budou sděleny prostřednictvím e-mailu. Pokud chce komunikovat prostřednictvím mrtvé schránky, bude ho to stát 50 000 dolarů a setkání mezi čtyřma očima by ho stálo 100 000 dolarů. Všechny poukázané zálohy jsou, jak opakovaně zdůrazňovala, nevratné. Ta žena rozhodně žádný socialista nebyla.

Jednat o práci tohoto druhu přes internet nepřicházelo v úvahu. Mrtvá schránka se zdála být lákavá, ale stále ještě příliš riskantní. Osobní jednání byl jediný bezpečný způsob, jak tu záležitost vyřídit. Abel převedl peníze na bankovní účet v daňovém ráji a na oplátku od ní dostal několik instrukcí, jimiž se až na jednu jedinou výjimku přesně řídil.

Tyto instrukce ho dovedly až tam, kde stál teď - nedaleko novinového stánku na Rue du Mont Cenis na pařížském Montmartru. Podle jejích pokynů přišel sám a zakoupil si časopis, který mu určila. Podle dohody seděla v předem určené kavárně a deštníkem značky Burberry mu blokovala místo. Seděla tam patnáct minut a Abel se těšil z toho, že ji nechává čekat. To byla součást jeho plánu. Hodlá sám určovat charakter a tempo jejich nového a podle všeho úspěšného obchodního vztahu. Měli sto tisíc jeho dolarů. Mohli ještě chvíli počkat.

Kdyby vstala a odešla, bylo by to ještě lepší. Mohl by ji sledovat a dozvědět se o nich ještě víc předtím, než si smluví další schůzku. Nejnebezpečnější nebyla úvodní schůzka, ale moment, kdy jim odhalí jejich cíl. Od tohoto bodu nebylo již návratu. Jakmile jim Abel sdělí, že cílem je Rapp, budou na jedné lodi. Abel obrátil list svého časopisu a hleděl přes jeho horní okraj na atraktivní ženu, se kterou se má setkat. Ještě pět minut, řekl si, a jestli nevstane, aby odešla, přistoupí k ní a bude pokračovat podle plánu.

Hleděl na ni, zatímco se dívala na hodinky, a představoval si, jak asi vypadá nahá. Pochyboval, že by byl zklamaný. Ábelovi se vydral z úst netrpělivý povzdech a právě ve chvíli, když se chystal nadechnout, cítil jakýsi tlak v kříži a horký dech za krkem.

Jakýsi muž mu zašeptal do ucha: „Elle est belle… n’est-ce pas?“ Je hezká, že?

Abel se chtěl obrátit, ale byl zadržen rukou navlečenou do rukavice, která sevřela jeho krk s děsivou pevností. Ten muž byl tak blízko, že mohl z jeho dechu cítit pach kávy. Abel začal zvedat pravou ruku ve snaze uštědřit muži úder a vymanit se z jeho sevření.

„Přestaň.“ Muž přitlačil. „Pokud ovšem nechceš, abych ti zlomil vaz.“

Abel ucítil v kříži čepel nože. Snažil se zůstat klidný. Mužova angličtina byla dokonalá. Ábela na zlomek vteřiny napadlo, že tím, kdo ho zezadu ohrožoval nožem, je samotný Mitch Rapp. Zalapal po dechu a rozpačitě rozeschvělým hlasem řekl: „Nevím, o čem mluvíte.“

„Erichu,“ zavrčel muž, „nejsme žádní amatéři. Nesnaž se na nás něco zkoušet nebo přísahám, že tě vykostím jak rybu a že se ti až do konce života nepostaví.“

Navzdory chladivému podzimnímu vzduchu se na Ábelově horním rtu objevil pot. Jak sakra mohou znát mé jméno? pomyslel si. „Snažím se jen být opatrný.“

„Cením si profesionality, ale nehraj si s námi. Sledoval jsem tě až sem a už tě asi tak hodinu pozoruju. Jestli mi nevěříš, viděl jsem tě kupovat to blahopřání i to pero.“

Ábelovo čelo se zachmuřilo. Jel na schůzku metrem a dvěma taxíky. Neustále se ujišťoval, že ho nikdo nesleduje. Jak se sakra tomu muži podařilo pověsit se mu na záda?

„Myslím, že jsi ji nechal čekat už dost dlouho.“ Muž se naklonil a jeho rty byly jen několik palců vzdálené od Němcova krku. Věděl, že jeho horký dech ještě víc jeho potenciálního obchodního partnera znervózní, což byl záměr. V tomhle oboru jedině strach dokázal přimět lidi jednat čestně. „Hni sebou… a ať tě ani nenapadne otočit hlavou. Budeš mrtvý, než stačíš zahlédnout můj obličej. Rozumíš?“

Ze strachu, že mu selže hlas, Abel jen souhlasně přikývl. Tlak svírající mu krk povolil a za pomoci šťouchanců byl eskortován ke kavárně. Podlamovala se mu kolena a trochu se potácel. Asi tři kroky od obrubníku chodníku se zastavil, aby se rozhlédl, jestli něco nejede. Vzápětí však zase vykročil ze strachu, aby si muž za jeho zády nemyslel, že se chce otočit. Rozhlížel se pouze očima jako oběť autonehody se sádrovým krunýřem kolem krku. Když měl konečně volno, vykročil do ulice. Během přecházení kráčel téměř jako robot. V mysli si přehrával vše, co se odehrávalo od chvíle, kdy opustil hotel. Ten muž věděl, že kupoval to blahopřání a to pero, a jeho angličtina byla bezvadná. Podle Petrova to měli být Francouzi. Mohl být ve hře ještě někdo třetí? Ábelovi se nelíbilo, když ho někdo zastihl nepřipraveného. Ti dva byli buď opravdu hodně dobří, nebo to naopak s ním začínalo jít s kopce.

13

Stále ještě nejistým krokem přistoupil ke stolu. Atraktivní brunetka na něj vzhlédla zpod tmavých brýlí a zeptala se: „Ca ťamuse de faire attendre les gens?“ Baví vás nechávat lidi čekat?

Abel si odkašlal a snažil se vypadat uvolněně. „J’ai eu un contretemps.“ mi do toho přišlo.

„Opravdu?“ pronesla pochybovačným tónem. „Jako třeba postávání na druhé straně ulice a předstírání, že čtete časopis?“

„Pokoušel jsem se být pouze opatrný.“ Ábelovi nešlo na rozum, jak mohli vědět, jak vypadá.

„Asi ne dost.“ Naklonil hlavu na stranu. „Všimla jsem si, že jste se setkali s mým obchodním partnerem.“

Abel pohlédl zpět na novinový stánek. Roh ulice nebyl plný lidí, ale nebyl ani prázdný. Lidé chodili sem a tam do všech čtyř směrů, ale nikdo tam nestál a nehleděl na ně. Abel stále ještě nebyl úplně ve své kůži a zmohl se jen na to, aby ze sebe vypravil: „Tak to byl váš partner.“

„Ovšem.“ Usmála se. „Je to dost vynalézavý člověk. Rozhodně ne ten typ, se kterým byste si přál mít potíže.“

Abel si vzpomněl na horký dech na svém krku a snažil se potlačit mrazení v zádech. Uklidnil se a ukázal k židli s odloženým deštníkem. „Mohu se posadit?“

„Jak je libo.“ Popadla deštník a zavěsila ho na opěradlo své židle. Neobtěžovala se představit. Kdyby na ni naléhal, řekla by mu nejspíš falešné jméno.

Ve snaze uvolnit napětí a překonat vlastní profesionální pochybení, Abel poznamenal: „Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat, ale jsem před to úvodními schůzkami vždycky trochu nervózní.“

„Děláte takové věci často?“

Tmavé brýle mu nedovolovaly spatřit celou ženinu tvář, což byl podle jeho mínění záměr. „Dost často, ale většinou pracuji se stále stejnými lidmi.“

„Když máte vlastní lidi, proč jste se chtěl sejít se mnou?“

Ještě než stačil odpovědět, přistoupil k nim číšník. Abel si objednal šálek kávy, a jakmile byl číšník pryč, odvětil: „Mé služby hodlá využít někdo, kdo by se chtěl zbavit jistého problému. Velice zajímavého problému. Tak zajímavého, že ho nehodlám svěřit žádnému ze svých obvyklých kontaktů.“

Zkoumavě si ho skrz své zrcadlové brýle prohlížela. „Jestli věci nepůjdou podle plánu, nechcete, aby případné stopy směřovaly k vám?“ Byla to chytrá žena. Abel přisvědčil, když pronesl: „To je jedna věc.“

„A ta druhá?“

Abel nasadil pokorný výraz. „Některé zakázky vyžadují pouze hrubou sílu. Znám spoustu lidí, kteří tento typ práce znamenitě ovládají, ale po pravdě řečeno mě spolupráce s nimi netěší. Jiné zakázky zase vyžadují trochu mazanosti a vynalézavosti.“ Abel pokrčil rameny. „Znám několik lidí, kteří se nechovají jako slon v porcelánu a jsou dostatečně kompetentní. Vedle toho ale existují také zakázky, které vyžadují skutečného profesionála. Někoho s originálními nápady a se schopností je realizovat. Mám všeho všudy možná tak jednoho muže, kterého bych zařadil do této kategorie.“

„Tak proč jej nenasadíte?“

Objevil se číšník s šálkem čerstvé kávy. Abel počkal s odpovědí, až byli opět sami. „Uvažoval jsem o tom, ale nakonec jsem dospěl k závěru, že by mu jistá věc mohla zabránit uspět.“

„Mohu se zeptat jaká?“

Abel si předsevzal, že jistou hranici nepřekročí. Tato informace se této hranice těsně dotýkala. „Blížíme se v našem rozhovoru k mezníku, který bych označil jako ‚bod, z něhož již není návratu‘.“

Přikývla, ale nic dalšího neřekla.

„Poslední otázku ještě zodpovím, ale pak se začnu vyptávat já vás.“

„Ptejte se na co chcete.“ Odsunula si mírně židli a opět si přehodila nohu přes nohu.

„Některá práce vyžaduje, aby nic nebylo ponecháno náhodě. Tato práce je takového druhu a kdokoliv ji přijme, musí mluvit plynně anglicky. Můj muž anglicky nemluví a to by mohlo představovat problém, ať už před splněním, nebo po splnění úkolu.“

„Je váš cíl Angličan, nebo Američan?“

Abel její otázku ignoroval a místo toho se zeptal: „Ovládá váš partner britský i americký dialekt?“

„Ano.“

„V pořádku. Teď bych si s vámi rád prošel vaše resumé.“

Zdvihla ruku, aby ho zarazila. „Ještě než spustíte, chtěla bych vás seznámit s několika našimi zásadami. Za prvé, neděláme žádné hlavy států. Je nám jedno, kolik jste ochoten zaplatit. Nehodláme strávit zbytek života někde v jeskyni. Za druhé, podmínky a pravidla určujeme my. Po operační stránce nebudete do ničeho zasahovat. Můžete nanejvýš určit konečný termín.“

„A zaplatit vám, samozřejmě.“ Abel se usmál.

Žena jeho úsměv opětovala. „Ovšem.“

Abel byl ohromený tím, jak nádherný měla úsměv. Zoufale toužil natáhnout se k ní a sundat jí brýle, aby jí mohl vidět do tváře. „Teď tedy k vašemu resumé.“

„Zapomněla jsem na poslední zásadu a pochybuji, že se vám bude líbit.“ Složila si ruce na prsou. „Vyhrazujeme si právo od zakázky kdykoliv před uplynutím dohodnutého termínu odstoupit. Samozřejmě dostanete zpět všechny své peníze vyjma stotisícové zálohy, kterou jste již složil.“

Abel se snažil zachovat si chladnou hlavu, jakkoliv mu pod povrchem jeho německého temperamentu kypěla krev. „V životě jsem neslyšel něco tak absurdního.“

„Takové jsou bohužel naše podmínky.“

„Takto nemůžete své obchody provozovat.“ Abel odsunul od sebe šálek a talířek. „Měl jsem k vám plnou důvěru. Vyplatil jsem vám přemrštěnou zálohu, za kterou jsem zatím nedostal nic než jen seznam vašich podmínek. Nepotřebuji záruky o nic méně než vy a musím vám sdělit, že jestli budete trvat na takové jednostrannosti, budu se muset poohlédnout jinam.“

„Herr Abel,“ spustila, „můžete se poohlédnout, kam chcete, ale jestli chcete odvést nějakou práci v Británii nebo v Americe, nemusíte už dál hledat.“ Otevřela kabelku a vyjmula cigaretu. „Naší prací není prozrazovat cizí tajemství. Poskytujeme službu za úplatu a naše pověst je nám vším.“ Zapálila si cigaretu a namířila ji na něj. „Při této práci se může leccos stát. Neočekávané okolnosti, které nemůžeme kontrolovat. Opravdový profesionál ví, kdy je třeba vzít nohy na ramena. Mohu vás ujistit, že uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom uspěli, ale když dospějeme k názoru, že je třeba odejít, pak je se vším konec. Dostanete zpátky své peníze a vaše tajemství si vezmeme do hrobu.“

Nic nešlo tak, jak si představoval. Ti dva se na něj předem připravili. Nechali ho, aby si myslel, že je chytřejší než oni, a pak ho vyvedli z omylu a ujali se iniciativy. To on měl zpovídat je a nikoliv oni jeho. Jakkoliv si přál zůstat a dál konverzovat s touto půvabnou ženou, potřeboval dát alespoň jednou najevo svou moc.

Abel odsunul židli a postavil se. „Je mi líto, že jsme spolu mařili čas. Mohli jste si přijít na pěkné peníze.“ Nabídl jí ruku spíše v očekávání, že se bude moci dotknout její kůže, než jako projev zdvořilosti. Když jeho gesto opětovala, stiskl její ruku jemně ve své dlani. „Pokud se rozhodnete zaujmout poněkud pružnější přístup, mohu opětovně zvážit možnost spolupráce.“ Stroze se uklonil a odešel.

O blok dál stál muž opírající se o svůj motocykl a předstírající, že čte Rolling Stone. Sukovité dredy mu sahaly až na ramena. Na rameni mu spočívala velká brašna a z jednoho řídítka mu visela přílba. K řemenu brašny bylo sponkou připojeno dvoupásmové rádio. Bezdrátová sluchátka byla s rádiem spojena pomocí bezdrátové technologie Bluetooth. Posledních patnáct vteřin nebylo slyšet nic kromě zvuků ulice.

Nakonec se ozval její hlas: „As-tu tout compris?“ Rozuměl jsi všemu?

„Jasně.“

„Nezdáš se být příliš rozrušený?“

„Ne.“ Pohlédl stranou do zpětného zrcátka a přesně jak očekával, zahlédl k sobě kráčet Němce. „Co budeme dělat?“

„Asi mu poskytneme malou soukromou audienci.“ Vzdychla. „Proč musíš vždycky tak riskovat?“

Začal si poklepávat nohou a prozpěvovat píseň Petera Toshe plnou typického jamajského dialektu. Když ho Němec minul, poznamenal: „Zabýváme se rizikovým podnikáním, drahá. Uvidíme se na smluveném místě. Dej mi trochu času.“ Zavřel časopis a strčil si ho do sedlové brašny. Zapnul si přezku helmy, nastartoval motocykl a vyrazil do městského ruchu.

14

McLean, Virginie

Rapp zajel na parkoviště, zhasnul motor a vystoupil z vozu. Vykročil k asfaltovému chodníku a rozhlížel se přes hřiště. Jeho nálada se začala měnit téměř ihned. Nebyl tady víc než patnáct let, ale připadalo mu to tady známější než kterékoliv jiné místo na světě. Takto nějak si ho uchoval v paměti. Některé stromy byly větší, jiné zmizely a několik nových bylo vysazeno poblíž parkoviště, ale jinak to stále bylo to staré známé místo - místo jeho mládí.

Prostředí, vůně, počasí, to vše v něm probouzelo nesčetné vzpomínky -většinou příjemné, většinou. Tady si v sedmi letech zlomil ruku. S pláčem běžel domů, aby tam narazil na otce, který jej uzemnil rčením: „Žádná krev, žádné slzy.“ Po zběžné prohlídce otec, který ostatním rád radil, aby „zatli zuby“, Mitche ujistil, že je to jenom naražení. Když se malý Mitchell probudil uprostřed noci zbrocený potem s dvakrát tak tlustou rukou, zasáhla matka a pan Zatni zuby musel svého syna odvézt na pohotovost. Nebyla to jejich první společná návštěva rentgenu, ale zato jejich poslední. Následujícího roku otec zemřel na srdeční infarkt a nechal po sobě relativně mladou vdovu a dvě děti: Mitche a jeho mladšího bratra Stevena.

Až na vzácné okamžiky, kdy litoval, že se vzájemně nikdy blíže nepoznali, Rapp na svého otce často nevzpomínal. Žili spolu pouze osm let, přičemž na první čtyři roky neměl Mitch téměř žádné vzpomínky a další čtyři si pamatoval jen matně. Jeho otec se stejně jako většina otců v sedmdesátých letech příliš doma nezdržoval. Byl právníkem a pracoval dlouho do noci. V sobotu dopoledne, ať už pálilo slunce, nebo lilo jako z konve, hrával golf, a tak jediným dnem, který trávili společně jako jedna rodina, byla neděle. O otci si pamatoval jen to, že to byl sice přísný, ale jinak slušný a férový muž. Jeho matka, hluboce nábožensky založená a věčně optimistická žena, svým synům při každé příležitosti připomínala, jak nesmírně zodpovědný byl jejich otec za svého života a vlastně i po něm. Když mu přestalo pumpovat srdce, měl coby skvělý právník všechny své záležitosti v pořádku. Poslední vůle byla náležitě sepsána a otec za svého života uzavřel víc než dostatečnou životní pojistku, aby o ně bylo postaráno. Stačilo to na úhradu hypotéky a část peněz mohla být uložena na studia. Po finanční stránce jeho matka nikdy nestrádala.

S výjimkou případů, kdy se Stevem provedli něco opravdu zlého, Mitch neslyšel svého otce zvýšit hlas. Jednou například Steven téměř vypálil jejich dům a jindy zase Mitch vytáhl z garáže žebřík a vylezli se Stevenem na střechu. Mitch skočil dolů a přistál na hromadě listí, avšak Steven, který byl jen o půl druhého roku mladší, ale mnohem menší, to téměř nezvládl. Little Stevey, jak mu říkali po celém sousedství, přistál na chodníku a skončil na pohotovosti s oběma nohama zlomenýma.

Mitch dostal pohlavek a ještě výprask. Bylo to jedinkrát, co si pamatoval, že na něj otec vztáhl ruku, a i po těch letech cítil Rapp špatné svědomí. Ne proto, že dostal výprask, ale protože otce zklamal. Steven byl zázračné dítě. Narodil se o pět týdnů dříve a strávil první tři měsíce života v nemocnici, kde zápasil o život. Po intelektuální stránce byl Rappův bratr fenomén, ale po fyzické stránce to bylo hotové nemehlo. Byl na svůj věk extrémně malý a jako by to bylo málo, z temene hlavy mu vyrážel chomáč téměř bílých vlasů. On a Mitch si nemohli být méně podobní. Zatímco Mitch měl černé vlasy a olivovou pleť, Steven měl blond vlasy a světlou pleť, která během patnácti minut na přímém slunečním světle zrůžověla, pokud se na ni nenanesla tlustá vrstva opalovacího krému. Mitch trávil léto v plavkách nebo v šortkách, zatímco Steven je trávil v oblečení světlé barvy nebo ve stínu. Mitch byl po svém otci, zatímco Steven se podobal jejich světlovlasé a modrooké matce.

Rapp hleděl na baseballové hřiště a vzpomínal si, jak Steven hlásil nadhozy, počet autů a body po každém nadhodu. Na dítě měl neobyčejně silný hlas a náležitě jej využíval. Už tehdy měl malý génius talent na čísla. Protože ho ve svém týmu nikdo nechtěl, byla mu přisouzena role věčného chytače a rozhodčího. Kromě schopnosti nikdy neztrácet přehled o aktuálním skóre se na tento úkol skvěle hodil rovněž proto, že nebyl schopen lži. Když byl za značkou on, nebylo pro nadržování místo.

Na Mitchovu přímluvu bylo rovněž rozhodnuto, že Stevey nemusí tečovat běžce. Musel jenom chytit míč a dotknout se značky. Takto se mělo předejít kolizím s chlapci dvakrát většími než jeho bratr. Toho léta šlo všechno normálně, dokud se tlustý rváč ze sousedství Bert Duser nerozhodl přesného a nestranného chytače skolit. Mitch chytil vysoký míč v běhu na mělkém středovém poli a odpálil ho k čáře na domácí značku. Duser byl na třetí metě a pokusil se tečovat. V přímém poměru ke své tloušťce byl nesmírně pomalý. S vědomím, že mu chybí tak dobrých deset stop, se ohnal lokty a sejmul malého Steveyho. Rapp si vzpomíná, jak černé atletické brýle jeho bratra vyletěly do vzduchu a drobný bělovlasý chytač letěl hlavou k břevnu.

Následující události poskytly látku k legendě. Mitchovi bylo deset, Duserovi dvanáct. Duser byl o půl hlavy větší a vážil alespoň o deset kilo víc a ještě nikdy předtím se mu nikdo nepostavil, ale toho slunečného letního dne na ničem z toho nezáleželo. Po smrti svého otce si Mitch předsevzal svého mladšího bratra chránit. V rozčilení prudce vyrazil kupředu. Kdesi mezi druhou metou a domácí značkou odhodil rukavici. Nevzpomínal si na to, ale později mu to podrobně líčili. Nepamatuje si ani, že ječel jako indián na válečné stezce, ale takto mu to popisovali kamarádi. Nevzpomíná si, jak se odlepil od země a jak zasáhl Dusera jako lidská střela. Pak následovala smršť úderů Mitchových pěstí a nakonec spousta Duserovy krve.

Skončilo to tím, že Duser utekl domů s pláčem a Mitch dostal domácí vězení poté, co se před jejich prahem objevila paní Duserová se svým zakrváceným synem. Mitch se s matkou málokdy přel, ale vzpomíná si, že toho dne jí řekl několik pěkně ošklivých věcí - většina se týkala toho, jak by s paní Duserovou asi naložil otec, kdyby byl ještě naživu. Ne tak matka, zbožná luteránka, milující z celého srdce Ježíše a vyznávající zásadu, že když ti někdo dá políček, nastav mu druhou tvář. Otec byl bohabojný katolík, vyznávající zásadu: Zub za zub, oko za oko. Matka byla ztělesněním Nového a otec Starého zákona. Mitch rozhodně patřil spíše do otcova než do matčina tábora a než by snášel nespravedlivý trest, raději utekl z domova. Následujícího rána ho zástupce šerifa z Fairfax County našel spát v Turkey Run Parku a odvezl ho domů. Když viděl, jakou bolest způsobil své matce, cítil se natolik zahanbený, že až do maturity sekal dobrotu.

Rapp zavrtěl hlavou. Tehdy to všechno začalo - první boj a první případ, kdy se doopravdy odvážil vzdorovat autoritě. Zajímalo by ho, jestli se z Dusera nakonec vyklubalo něco pořádného, nebo zůstal idiotem. Rapp hleděl na hřiště, kde se učil základům fotbalu a lacrosu a kde poprvé jeho oko spočinulo na Maureen „Dream“ Eliotové. Zamiloval se až po uši a právě ona byla tím hlavním důvodem, proč dal před stipendiem na Univerzitě Severní Karolíny přednost stipendiu na Syracuské univerzitě. Maureen chtěla pracovat v televizi a Syracuská univerzita byla pro tento účel nejlepší. Při zpětném pohledu se mu to zdálo bláhové, ale ti dva doopravdy věřili, že se jednoho dne vezmou. Rapp v to upřímně věřil, ale bohužel nikdy nedostali šanci, protože 21. prosince 1988 se let 103 společnosti Pan Am zřítil z oblohy na zpáteční cestě do Ameriky s 259 pasažéry na palubě. Maureen byla jedním z pětatřiceti syracuských studentů vracejících se ze semestrálního pobytu v zahraničí. V té době však Rapp ještě netušil, jak dalece tento teroristický čin změní jeho život.

Možná, že se jeho život změnil už tehdy, když mu bylo patnáct a poprvé spatřil Maureen, a možná se změnil dokonce už tehdy, kdy cítil nepopiratelné uspokojení, že dal tomu rváči co proto. Bylo zvláštní dívat se zpět na své mládí a přehrávat si v hlavě rozhodnutí, která učinil v tak mladém věku - rozhodnutí, která jej nakonec přivedla tam, kde byl dnes. Nutilo ho to tázat se, jak by jeho život vypadal, kdyby nepoznal Maureen a nezamiloval se do ní. V období následujícím po katastrofě prosil tisíckrát Boha, aby to letadlo nestihla. Probíral si v duchu všechny možné alternativy. Kdyby jen zůstala v Syracusách místo toho, aby jela na studijní pobyt do zahraničí. Kdyby jen šli na jinou školu. Dělal totéž, co dělávají lidé vždycky, když je postihne taková nenadálá tragédie. Ptal se proč a donekonečna si opakoval, že všechno mohlo být jinak.

Ani ne rok po tragédii byl osloven někým, kdo jej přiměl, aby se na svou situaci podíval ze zcela jiné perspektivy. Přijela ho navštívit jedna žena z Washingtonu a po delším rozhovoru se jej zeptala: „Co kdyby se tomu útoku dalo zabránit?“ To byla první návnada, kterou mu strčili pod nos. Tuto první návštěvu následovala další, během níž mu byla položena ještě sugestivnější otázka. „Jak by se vám líbilo vypátrat lidi, kteří to spáchali, a zabít je?“ Rapp měl talent a motivaci a CIA o něj měla zájem.

Bylo mu tehdy teprve jednadvacet, tonul v oceánu sebelítosti a zoufalství, a tak se mu představa odplaty zdála lákavá. Zoufalí lidé potřebují motivaci a tohle byla motivace, které ho oslovovala. Týden po promoci se vrhl do světa tajných operací a boje s terorismem. CIA ho neposlala do standardního výcvikového kurzu na farmě poblíž Williamsburgu ve Vermontu. Měli pro něj jiné plány. Po celý jeden rok ho přesouvali z jedné lokality do druhé, přičemž někde strávil týden a někde celý měsíc. Jádro jeho výcviku měli na starosti instruktoři ze speciálních sil, kteří ho učili střílet, zacházet s nožem, s výbušninami a dokonce zabíjet holýma rukama. Důraz se kladl na vytrvalost. Pěstovalo se vytrvalostní plavání a běhalo se na dlouhé trasy. Vždycky byl v perfektní kondici, ale tihle sadisté z něj udělali automat. Během extrémně náročného výcviku pracovali na jeho jazykových znalostech. Na Syracuské univerzitě studoval mezinárodní obchod a promoval z francouzštiny. Během jednoho měsíce v CIA hovořil plynně a pak si ještě přidal arabštinu a perštinu.

Učili ho, jak operovat samostatně, jak splynout s cizím prostředím a jak se nepozorovaně dostat přes hranice. Ale především ho učili zabíjet. Rapp si vzpomínal na rozhovor, který měl s jedním instruktorem ze zvláštních jednotek. Ten muž se jmenoval Mike. Mitch se ho jednou zeptal, jestli někdy někoho zabil. Mike se zazubil a zeptal se ho: „A co myslíš?“

Položil mu tu otázku, zatímco si dávali pivo v hostinci nedaleko Fort Braggu. Mike celý den učil Rappa, jak zabíjet lidi vším možným od pera a hole až po dýku. Mike byl obeznámen s anatomií lidského těla důvěrněji než většina doktorů a znal jeho nejzranitelnější místa. Poslední hmat, který procvičovali, spočíval v tom, chytit oběť zezadu a zasadit nůž do temene lebky v bodě, kde se mícha napojuje k mozku. Jako pokaždé i tentokrát Mike vyžadoval, aby Rapp zvládl hmat jak pravou, tak levou rukou. Zmíněný hmat vrcholil rychlým obratem zápěstí v okamžiku, kdy byla celá čepel v krku. Mike Rappovi sdělil, že závěrečná fáze se zpravidla označuje jako výškrab mozku, ale že on tomu říká vytažení zátky. Pak do detailu popsal, co v tomto okamžiku oběť pociťuje. Bylo jasné, že Mike už určitě někoho zabil.

Rapp se zeptal Mikea, jak se s tím vyrovnal. Jestli k oběti někdy pociťoval lítost. Mike se dlouho díval do své sklenice a pak řekl: „Poslyš, každý jsme trochu jiný. Někteří lidé na to nemají náturu, ale já jsem se pro to narodil a ty podle mě také. Možná jsme v předchozích životech byli válečníci… Nevím, ale platí jisté elementární pravidlo. Nezabíjej děti a ženy, a všechno bude v pořádku. Zabij muže, který chce zabít tebe, a zažiješ ten nejzdravější primární pocit.“

Rapp se ho zeptal: „Kdybys mohl vrátit čas, nevybral by sis nějakou jinou práci?“

Mike se zasmál a odvětil: „V žádném případě. Tohle je ta nejlepší práce na světě. Naše vláda nám dává svolení chodit po světě a likvidovat teroristy. Pro muže jako ty nebo já nic lepšího neexistuje.“

15

Paříž, Francie

Večeři strávil o samotě. Za normálních okolností mu nevadilo jíst sám, ale dnes večer pociťoval neklid. Bydlel v Hotelu Balzac, v malém, luxusním podniku, jen několik kroků vzdáleném od Vítězného oblouku. Rozhodl se, že se navečeří včas v hotelové restauraci, aby se tak vyhnul večerní špičce. Nabídli mu malý, ale dostačující stůl a právě pročítal hotelové menu, když se přímo naproti němu usadil pár asi v jeho věku. Pozoroval je, jak se drželi za ruce a zaníceně spolu hovořili. Vypadali jako milenci. Přibližně v době, kdy mu přinesli jídlo, dorazil další pár. Byli o něco mladší než Abel a hned bylo zjevné, že byli také zamilovaní. Ona mu připomínala ženu s velkými tmavými slunečními brýlemi, s níž se toho dne setkal. Byla přibližně stejně stará a měla podobný účes.

Ábela pronásledovala vidina tajemné ženy z kavárny. Vyzařovala z ní tichá sebedůvěra, která na něj působila mocněji než jakékoliv afrodisiakum. Od první chvíle, kdy se setkali, s ním jednala z pozice síly. Věděla, že ji sledoval z protější strany ulice. Zahanbeně si vzpomínal, jak byl příšerně domýšlivý. Dokonce předem znala i jeho totožnost a bůh ví, co ještě dalšího. Celá ta událost Ábela velice vyváděla z míry. Byl to on, kdo byl zvyklý jednat z pozice síly. To on měl být tím neprůstřelným profesionálem, který věděl vše a na oplátku nevyzradil nic.

Jelikož úplně ztratil chuť k jídlu, rozhodl sejít na procházku. Když si ze svého pokoje vyzvedl plášť do deště a novou kašmírovou šálu, opustil hotel a vydal se na jih směrem k Seině. Večerní vzduch byl chladný, ale Ábelovi to nevadilo. Bylo příjemné trochu si vyjít a protáhnout si nohy a chladný štiplavý vzduch mu pomohl uspořádat si myšlenky. Něco mu říkalo, že ten podivný pár, který mu doporučil Petrov, se pro tu práci znamenitě hodil, ale potřeboval si tím být naprosto jistý. Abel se po schůzce zastavil v telefonní budce a zavolal svého starého ruského nadřízeného. O pár hodin později mu jejich rozhovor stále ještě zněl v uších.

Po krátkém slovním pošťuchování se Petrova jakoby mimochodem zeptal: „Ty jsi jim dal mé jméno?“

Volali, aby se ujistili, že se navzájem známe,“ připustil Petrov. „Přisvědčil jsem a dodal jsem, že jsi člověk, jemuž mohou důvěřovat.“

„Nic jiného?“ zeptal se Abel.

„Ani slovo. Něco se stalo? Zdáš se nějak ustaraný.“. „Sledovali mne na místo schůzky,“ připustil rozpačitě Abel.

„A dál?“

„Znali mé jméno.“

„Říkal jsem ti, že jsou dobří.“ Petrov se hlasitě zasmál. „Najmi je a budeš mít klid. Nezklamou tě.“

Abel se nemohl ubránit dojmu, že se Petrov baví jeho rozmrzelostí. „Jsou ve svých požadavcích značně nepružní.“

„To se podobá jednomu mně dobře známému Němci.“

„To možná ano, ale já jsem tím, kdo najímá.“

„A oni budou nasazovat svou kůži. Poslechni mě… najmi je a jdi jim z cesty.“

Abel se už už chystal povědět mu o tom muži a jak mu vyhrožoval přerušením míchy, ale pak si to rozmyslel. Petrov by se mu jenom smál. „Co mi můžeš říct o té ženě?“

„Setkal ses s ní?“

„Ano.“

„Ach tak,“ smál se Petrov. „Slyšel jsem, že je hezká. Nesmírně tajemná. Souhlasíš?“

„Je to atraktivní žena,“ připustil Abel, přičemž se snažil nedat najevo příliš velký zájem. „Co o ní víš?“

„Pusť ji z hlavy. Slyšel jsem, že jsou víc než jen obchodní partneři a to mi věř… ten muž není někdo, s kým by sis přál mít potíže.“

„To jsem pochopil. Odkud pochází?“

„Nevím a ani mě to nezajímá. Ale naposled ti radím: Najmi je a máš klid.“ Rus položil sluchátko.

Abel nesnášel, když si připadal jako hlupák, ale přesně takhle se cítil, když kráčel ulicemi toho starobylého města. Ještě než dorazil k řece, rozhodl se, že ty dva nejspíš najme, ale ne okamžitě. Na Petrova šla léta a vodka mu pomalu otupovala jeho jinak bystrý intelekt. V sázce bylo příliš, než aby je najal bez toho, že by mohl do celé věci zasahovat. Bylo to nicméně lákavé. Čekalo na něj dalších deset milionů splatných, jakmile bude Rapp mrtvý. Dvacet milionů minus honorář, který bude muset vyplatit jeho vrahům. Abel měl o honoráři své představy. Ve hře byla řada proměnlivých faktorů, ale obvyklý honorář za zabití důstojníka zpravodajské služby se zhruba pohyboval mezi stovkami tisíc až půl milionem dolarů. Tohle ale nebyl jen tak ledajaký zpravodajský důstojník. Byl to Mitch Rapp, špion špionů, který měl velice nepříjemný zvyk vracet utržené rány. Budou ho muset sledovat. Když budou mít štěstí, mohli by ho přistihnout na cestách. Kdyby se jim podařilo zastihnout ho mimo americkou půdu, usnadnilo by jim to nesmírně práci. Většina nájemných vrahů se vyhýbala práci v Americe kvůli zpřísněným bezpečnostním opatřením zahrnujícím mimo jiné i systém pro identifikaci obličeje téměř na každém hraničním přechodu a snímání otisků vybraných návštěvníků. Kdyby museli pracovat v Americe, zvedlo by to honorář nejméně na dvojnásobek.

Obrátil se na východ a vykročil směrem k Louvru. Cestou uvažoval, že by do věci zapojil své kontakty ve Francii. Potřeboval jim dát jasně najevo, že jednají s profesionálem, a nikoliv s někým, s kým si mohou jen tak beztrestně pohrávat a děsit ho jako nějakého amatéra. Bohužel však ve Francii neznal nikoho, komu by důvěřoval natolik, aby ho do té záležitosti zasvětil. Znal ale skupinu Maďarů, kteří byli mistry ve sledování a nebyli drazí. Byla to celá rodina pracující za honorář jednoho muže - prarodiče, rodiče, děti a dokonce i pár strýců. Až se vrátí do hotelu, zavolá jim a zjistí, jestli by nemohli hned zítra ráno přijet. Počká den, jestli ho ta žena bude kontaktovat, a pokud se tak nestane, pošle jí hned příští den e-mail a požádá ji o schůzku. Doufal však, že k tomu nedojde. Nechtěl vypadat jako zoufalec.

Opustil nábřeží a vykročil zpátky k hotelu. Když odbočil na Champs-Elysées, opřel se mu do obličeje svěží vítr. Abel si vyhrnul límec a přidal do kroku. Dospěl k závěru, že když tu schůzku ukončil, zvedl se od stolu a odešel pryč, zachránil si tvář do té míry, že mohl doufat, že jej opět kontaktují. Byli to konec konců obchodníci a on jim dal jasně najevo, že si mohou přijít na pěkné peníze. Až zavolají, bude připravený. Bude tu už mít Maďary. Udělají mu pár snímků a možná bude mít i otisk jejího palce, pokud se opětovně sejdou v kavárně. Maďaři ji mohou sledovat až na adresu, která mu poskytne další vodítko. Její partner bude bezpochyby někde poblíž a možná ho zahlédnou. Stačí mu jedna malá stopa, a dostane se jim na kobylku. Zjistí o těch dvou všechno potřebné a donutí je jednat s ním z pozice vzájemného respektu.

Abel dorazil do hotelu občerstvený a posílený. Měl plán a opájel se nadějemi, že mu opět zavolají a obnoví jednání. Vyjel výtahem do svého apartmá, a když odložil kabát a šálu, odebral se do ložnice, aby si z trezoru vyndal své PDA. Rozsvítil stolní lampu vedle šatníku a navolil čtyřmístný kód. Poslouchal otáčení mechanismu odemykaného zámku a pak otevřel malá, těžká dvířka. Trezor byl prázdný.

Abel strčil dovnitř ruku, aby se ujistil, a pak si založil ruce v bok. Byl si jistý, že než šel na večeři, uložil malý kapesní počítač do trezoru, ale vzhledem k hektickým událostem toho dne si stoprocentně jistý nebyl. Možná ho nechal v aktovce. Obrátil se, aby vykročil k obývacímu pokoji a zdálo se mu, že v šeru koutkem oka cosi zahlédl. Abel zkameněl, když zahlédl pár bot, které mu očividně nepatřily. Z bot vyrůstala tmavá, sotva patrná silueta muže sedícího na židli. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu okamžitě usoudil, že se do jeho hotelového pokoje vloupal samotný Mitch Rapp. Bylo to již podruhé toho dne, co byl Abel zaskočen a přemožen tímto děsivě zlověstným pocitem.

„Cest ca que tu cherches?“ Hledáš tohle? zeptal se tajemný návštěvník potichu.

Z šera se vynořila ruka navlečená do rukavice. Svírala Ábelův kapesní počítač. Abel pohlédl na muže, jemuž ta ruka patřila. Jeho oči si zvykly na tmu natolik, že dokázal na hlavě svého návštěvníka rozeznat cosi, co mu zakrývalo obličej. Hlas mu byl naneštěstí povědomý a Ábelovi připomněl kávu a horký dech na zátylku.

Ve snaze působit klidným dojmem Abel řekl: „Vidím, že jste se snížil k loupeži.“

Ruka navlečená do rukavice se vynořila ze tmy a mrštila kapesním počítačem přes pokoj. Přístroj rotoval vzduchem a přistál uprostřed postele královských rozměrů. „Nic jsem neukradl. Profesionál jako vy by se neměl spoléhat na hotelové trezory.“

Abel naslouchal mužovým slovům a usoudil, že se musí jednat o Američana, avšak nebyl schopen určit jeho dialekt. „Máte ohavný zvyk špehovat lidi… asi se zařídím nápodobně.“

Muž si odfrkl. „To by nebylo moudré.“

„A to jako proč?“ Abel byl na sebe pyšný, že na sobě nedával znát přílišnou nervozitu.

„Kdybych se vrátil do svého hotelu a našel ve tmě sedět cizího muže, prostřelil bych mu hlavu.“

Během své kariéry přišel Abel do styku s nejrozmanitějšími maniaky, ale tento muž byl skutečný originál. Ábela z něho pomalu začínal přepadat pocit méněcennosti. „Co kdybyste u sebe neměl zbraň?“

Vždycky mám u sebe zbraň.“

„Ale co kdybyste ji neměl?“

„Stejně bych toho muže zabil. Trvalo by to jen o zlomek vteřiny déle.“

„Tak co bych měl podle vás dělat?“ zeptal se Abel. „Právě jsem se vrátil do svého velice drahého hotelu a našel jsem ve svém pokoji lupiče. Měl bych ho zabít?“

Muž se tiše zasmál a znělo to téměř jako úšklebek. „Nemožné.“

„A pročpak, prosím vás?“ Abel složil ruce na prsou. „V první řadě… nemáte zbraň a já ano.“

„Jak můžete vědět, že nemám zbraň?“

„Sledoval jsem vás při večeři. Mimochodem, vypadal jste velmi osaměle,“ dodal. „Pozoroval jsem, jak si oblékáte kabát, předtím než jste se šel projít. Poznám, kdy má člověk u sebe zbraň. Vy jste ji neměl.“

Abel s kývnutím přisvědčil. „Pokračujte.“

„Jsem cvičený k zabíjení a vy nikoliv, pane Ábele. Je mi známo, že proti násilí nic nemáte, ale nepřipadáte mi jako ten typ, který si špiní ruce.“

„Nebuďte si tím tak jistý.“ Abel nechtěl ustoupit. „Ještě něco?“

„Vlastně ano. Ještě je tu jeden klíčový operační detail. Zapsal jste se pod svým vlastním jménem a platil jste vlastní kreditní kartou. Kdybyste mě chtěl zabít… což by se vám tak jako tak nepodařilo… dostal byste se do pěkné kaše.“

„Mám spoustu kontaktů…“ Abel na muže tázavě pohlédl. „Jak vám můžu říkat?“

„K tomu se ještě dostaneme.“ Muž přehodil nohu přes nohu a složil obě ruce na kolena. „Kde jste skončil?“

Abel si poprvé všiml, že muž držel v ruce pistoli s tlumičem. „Mám spoustu kontaktů. Mohl bych zvednout telefon a mohl bych vaše tělo nechat diskrétně zmizet.“

Neodpověděl hned. „To nepopírám. Ale nemyslím si, že jste hazardér. Bylo by to od vás příliš impulzivní. Jste ten typ, který analyzuje každý detail, než něco podnikne.“

„A vy?“ zeptal se Abel.

„Já jsem nájemný vrah. Je to moje profese a snažím se žít tak, abych se o tom, jestli někoho zabiju nebo ne, mohl rozhodovat okamžitě a nemusel jsem se strachovat, jak to ovlivní můj život.“

Ábela to začínalo bavit. S lehkým úsměvem se zeptal: „A jaký má vlastně život člověk, který je schopen dělat taková rozhodnutí okamžitě?“

„Posuzováno běžnými měřítky jsem velice bohatý člověk, ale na rozdíl od vás nic nevlastním. Nejsem k ničemu připoután. Vy jste na druhé straně vlastníkem hodnotných nemovitostí ve Švýcarsku a v Rakousku. Když budete muset utíkat, nemovitosti vám budou zabaveny… bankovní účty zmraženy. Máte příliš hluboké kořeny, než abyste jen tak někoho zabil. Já nemám žádné. Jsem jako vítr. Dnes jsem tady a zítra budu zase jinde.“

„Přijal jsem jistá protiopatření,“ řekl Abel nejisté.

„O tom nepochybuji, ale podstatná část vašeho majetku je uložena v aktivech evidovaných pod vaším jménem. Krom toho jste nesmírně puntičkársky a opatrný muž. Dobrovolně se nevzdáte plodů své píle.“

Abel nesnášel, když se mýlil. Dalším kývnutím dal najevo souhlas s jeho poslední poznámkou a prohlásil: „Potřebuji se napít.“ Zamířil do vedlejšího pokoje. Přes rameno zvolal: „Mám vám také přinést drink?“

Muž vykročil za ním. „Ne, děkuji. Nikdy při práci nepiju.“

Abel otevřel minibar. „To je velice americké. Jste Američan?“

„Jsem Američan, jsem Brit, jsem Kanaďan, jsem Francouz, jsem Němec, jsem Rus… jsem vším, čím chci být.“

Abel sáhl po lahvi Remy Martin VSOP. „A co třeba Němec?“

Abel si naléval koňak do štamprle, zatímco poslouchal, jak muž hovoří o počasí dokonalou němčinou s lehkým rýnským přízvukem. Popadl sklenici a otočil se. Bylo to poprvé, kdy na něj mohl pohlédnout a po pravdě řečeno moc toho neviděl. Přes hlavu měl černou kapuci se štěrbinami pro oči, nos a ústa. Jeho výšku odhadoval asi tak na sto osmdesát osm, ale nebyl si úplně jistý, protože jeho společník si vzápětí sedl na opěradlo pohovky v salonu.

„A co třeba Rus?“

Tentokrát se pustil do peprné kritiky Lenina a Stalina. Mluvil tak rychle, že Abel měl co dělat, aby ho byl schopen sledovat. Byl nicméně tak rád, že muž sdílel jeho nenávist k dvěma největším padouchům a masovým vrahům minulého století, že se mu na tváři spontánně objevil souhlasný úsměv. Abel zdvihl štamprli. „Na to se napiju.“

Přešel k druhé pohovce a posadil se. „Předpokládám, že vás nepřemluvím, abyste si sundal masku.“

Muž zavrtěl hlavou. „Můžete mi věřit… je to stejně tak dobré pro vaši jako pro moji bezpečnost.“

Nevadí, řekl si Abel v duchu. Dříve nebo později se stejně dozvím, jak vypadáš. „Jak vám mám říkat?“

„Jaké jméno by se vám líbilo?“

Abel se začínal cítit uvolněněji. „Ale jděte. Máte přece nějaké krycí jméno, které obvykle používáte?“

„Nikdy ne víc než jednou. Zvolte si nějaké jméno.“

Abel přivoněl ke koňaku a pokusil se vymyslet něco originálního. Rozhodl se, že si s ním trochu pohraje. „Co třeba Hektor?“

Muž se zamyslel. „Špatné jméno. Byl zabit Achillem.“

„No tak tedy Achilles?“ smál se Abel, pyšný sám na sebe, že se mu podařilo zabodovat.

Muž zavrtěl hlavou. „Nic řeckého. S Řeky je spojeno příliš mnoho tragédie. Začněme od začátku. Kdo má být cíl?“

Abel zavrtěl energicky hlavou. „Než se k tomu dostaneme, potrebuju o vás vědět víc.“

„Dobře. Bude mi stačit jenom jeho nebo její národnost a město nebo země, ve které mám operovat.“

Abel odložil sklenici. „Jak jsem řekl, potřebuji o vás vědět víc, než začnu zabíhat do detailů.“

Muž zaváhal, než odvětil. „Jsem nájemný vrah. Odmítl jsem už někdy v minulosti práci?“ zeptal se sám sebe. „Ano, ale ne proto, že bych měl morální výčitky kvůli tomu, že zbavuji někoho života. Odmítnul jsem práci jenom tehdy, když jsem měl pocit, že člověk, s nímž obchoduji, se mnou nejedná čestně.“

„Jak dlouho už tuhle práci děláte?“

„Dost dlouho.“

„Takhle to se mnou nepůjde,“ řekl Abel a zavrtěl hlavou. „Potřebuji toho o vás vědět víc. Mluvíme tu o sedmiciferném kontraktu. Nenajmu si na něj někoho, aniž bych něco věděl o jeho minulosti.“

Muž vzdychl a řekl: „Poslouchejte. Uvědomuji si, že je pro vás obtížné to pochopit. Jste Němec. Máte smysl pro pořádek, trpíte análně retentivním komplexem, pracoval jste deset let pro Stasi a rád si vedete o všem záznamy, ale věřte mi, když vám říkám… je to stejně tak pro vaše jako pro moje dobro.“

Abel se zatvářil kysele. „Netuším, jak mi může to, že o vás nic nevím, prospět.“

Muž zdvihl pistoli s tlumičem namířil ji na Ábela. „Tento rozhovor co nevidět skončí a já jsem nucen zdůraznit jednu věc. Jestli se pokusíte pátrat po mé totožnosti nebo budete sledovat mou společnici, zabiju vás. Toto je moje první a poslední varování. Nepřipusťte, aby vás vaše zvědavost ovládla. Představte si to jako jednoduchou matematickou rovnici. A plus B se rovná C. A je vaše zvědavost, B jsem já a C jste vy, jak ležíte na zemi a hledíte k nebi, přičemž vaše poslední myšlenka je ta, že jsem právě ukončil váš život.“ Zbraň mu klesla k zemi. „Dvě plus tři jsou pět, a pokud se budete snažit odhalit mou totožnost, čeká vás smrt. Jedno i druhé je matematicky nezvratné.“

Abel zvedl sklenici a dal si doušek koňaku. Trochu se mu chvěla ruka, a tak spustil sklenici raději o něco níž a sevřel ji oběma rukama v naději, že si toho jeho návštěvník nevšimne. Když si odkašlal, zeptal se: „Jak vám mohu věřit, když o vás nic nevím?“

„Neměl byste mi věřit,“ zněla rezolutní odpověď. „Jsem nájemný vrah… zabiják. Chováte se, jako byste jednal s někým zcela bezúhonným.“

„Přesto však, než se dohodneme na podmínkách naší smlouvy, měla by mezi námi zavládnout alespoň elementární důvěra.“

„Neberte to osobně, ale já vám nedůvěřuji. Nikdy nevěřím lidem, kteří si mě najímají, a nikdy nepouštím ze zřetele důvody, kvůli kterým si mě najímáte. Chcete, abych někoho zabil. Neptám se proč. Prostě to udělám. Zároveň jsem si ale velice dobře vědom, jaký typ lidí platí za tyto služby. Někteří jsou pragmaticky založení, ale mnozí mají vážné psychické problémy. Často to bývají sociopati, kteří chtějí, aby všechno v životě bylo po jejich. Mají rádi, když jsou všechny šňůrky zavázané a všechno je úhledně naskládáno do krabiček. A pro některé z nich to znamená zbavit se muže, který stiskl spoušť.“ Namířil zbraní na sebe a řekl: „Tedy zbavit se mne.“

Abel byl nucen souhlasit s každým jeho slovem. „Takže důvěra neexistuje?“

„Nikoliv. Jenom profesionalita. Vy si hlídáte svá záda a já si hlídám svá.“ Pozvedl svou sklenici. „Tak na to se napiju.“

„Dobře. Poslyšte tedy mé podmínky. Vy mi prozradíte cíl a já vám řeknu, kolik budu chtít. Pokud budete souhlasit, pošlete mi půlku honoráře jako zálohu a druhou půlku po dokončení zakázky.“

„A co když práci odmítnete, když vám sdělím jméno cíle?“

Muž nesouhlasně mávl rukou. „Pokud se shodneme na honoráři, v žádném případě neodmítnu.“

„Ale vaše společnice mi řekla, že neděláte hlavy států.“

„Zpravidla ne.“ Pokrčil rameny. „Ale za určité peníze jsem schopen zabít každého.“

Ábelovi to znělo slibně. Byl správný čas učinit rozhodnutí. Jestli měl nějakou vadu, tak to byla přílišná opatrnost. Nedostal od toho muže sice to, co chtěl, ale s jeho logikou se dalo obtížně polemizovat. Abel uvažoval o těch dalších deseti milionech, které na něj čekaly, a pak si představil, že by měl znovu začít od začátku a pokusit se najít někoho stejně talentovaného, jako byl neznámý muž sedící naproti němu. Bylo na čase skočit do ringu oběma nohama.

Abel dorazil zbytek sklenice. Podle všeho se tak stalo až příliš rychle, protože ho alkohol pálil na patře. Zdvihl prázdnou sklenici, nadechl se a zeptal se: „Slyšel jste někdy o Američanovi jménem Mitch Rapp?“

Několik dlouhých vteřin bylo ticho. „Ano,“ vypravil ze sebe nakonec zabiják tónem, který prozrazoval všechno jiné než nadšení.

Ábela ovládl děsivý pocit, že ti dva muži jsou přátelé. „Ale neznáte ho osobně?“

„Ne… jen jsem o něm slyšel.“ Mužův hlas zněl náhle zadumaně.

„Berete tu práci?“

Zdálo se, že si muž Ábela zkoumavě prohlíží skrz štěrbiny ve své masce. Po chvíli ticha, která se zdála jako věčnost, odvětil: „To závisí na tom, kolik jste ochoten zaplatit.“

Abel se poněkud zklidnil. „Honorář je štědrý.“

„To posoudím sám. Kolik?“

Abel to zažíval již mnohokrát. Trik spočíval v tom, začít jednání na relativně nízké sumě, ale na zas tak nízké, aby svého partnera urazil. „Jeden a půl milionu amerických dolarů.“

„Nechtějte mne urazit.“

Abel pohlédl na své hodinky. „Půl druhého milionu dolarů se mi nezdá jako urážka.“

„Nepochybuji o tom, že byste našel někoho, kdo by tu práci za uvedenou sumu přijal, a rovněž nepochybuji, že by ho Monsieur Rapp zlikvidoval ještě dřív, než by se k němu stačil přiblížit.“

„Existuje spousta schopných lidí, kteří by po takové nabídce skočili.“

Muž se rozesmál. „Hodláte pověřit jen tak kohokoliv tím, aby se pokusil vyřídit muže, jako je Mitch Rapp? Víte něco o Mitchu Rappovi? Nejste náhodou šílenec?“

Abel pociťoval rozpaky. „Toto je jednání. Milion a půl je výchozí nabídka. Řekněte mi, kolik byste si za tu práci představoval vy.“

„Kdo chce jeho smrt?“

Abel zavrtěl energicky hlavou. „Víte, že to vám nemohu říct.“

„Nevadí,“ řekl maskovaný muž, který zjevně očekával negativní odpověď. „Vím, jak to v této branži chodí. Odhaduji, že nás hodláte odbýt něco mezi deseti až třiatřiceti procenty z celkové sumy. Vím, že jste chamtivý muž, který si rád užívá těch fajnovějších věcí života, a tak vám hodlám ponechat maximálně tak třetinu celkové sumy, ale ani o cent víc. Už jste dojednal přesnou výši honoráře?“

„Zatím ne,“ lhal Ábel.

„Dostal jste celkový rozpočet?“

„Svým způsobem ano.“

Muž jeho odpověď chvíli zvažoval. Znal Ábelovy konexe a mohl poměrně přesně hádat, kdo ho najal. Rozhodl se střílet od boku. „Cena je tak deset milionů, a protože mám rád kulatá čísla, srazíme váš honorář na čistých třicet procent.“

Byla to značná suma, ale stále ještě v mezích toho, co očekával. „Spojím se se svými partnery a zjistím, zda jsou ochotni zaplatit tolik.“

Muž vstal z pohovky a zamířil k balkonu. „Pošlete mé partnerce zítra ráno e-mail s vaší odpovědí.“ Nato otevřel francouzské okno.

Byli v osmém poschodí a Abel se ho právě chystal zeptat, jak se dostane ven, ale nakonec tak neučinil. Ten muž v něm však probudil zvědavost. Byl jiný než ostatní. „Poslyšte… Proč jste se dal na tohle řemeslo?“

Muž se ohlédl přes rameno a odvětil: „Protože jsem v něm velice dobrý.“

S těmito slovy na rtech muž zmizel. Abel hleděl téměř minutu nepřítomně na zavřené dveře a zápasil s pokušením jít se podívat. Během této chvíle se nacházel ve stavu jakési zvláštní otupělosti a hlavou se mu táhlo, že právě možná učinil to nejlepší nebo to nejhorší rozhodnutí svého života. Usoudil, že udělá nejlépe, když si dá ještě jeden drink. Nalil si štamprli, a než polkl, dovolil lahodnému koňaku, aby zcela obklopil jeho jazyk. Ten muž byl talentovaný, o tom nebylo sporu, a měl určitě pravdu, když tvrdil, že Abel tu práci nemůže jednoduše svěřit někomu ze svých obvyklých kontaktů. Nakonec mu bude muset stačit vědomí, že vydělá třináct milionů dolarů za práci, která mu zabere méně než týden. Abel se pousmál a pozvedl sklenku na zdraví muže, který právě zmizel ve tmě.

„Na smrt Mitche Rappa a na třináct milionů dolarů.“ Obrátil do sebe zbytek koňaku a zamířil do ložnice.

16

McLean, Virginie

Obří Ford Excursion zajel na parkoviště a zaparkoval hned vedle Rappa. Scott Coleman vystoupil z vozu. Měl na sobě modrou sportovní košili, která mu těsně přiléhala na tělo, rifle a černé kotníčkové boty. Bývalý světlovlasý příslušník námořních SEALs vypadal spíše jako stavební dělník než jako šéf soukromé bezpečnostní agentury, která momentálně z rozpočtů federální vlády čerpala více než dvacet milionů dolarů ročně. Rapp si nevšiml, že by měl u sebe zbraň, ale nejspíš měl nějakou v dosahu řidičova sedadla a v zadním nákladovém prostoru byl určitě uskladněn celý arzenál.

„Co má znamenat ta konšpirační maškaráda?“ zeptal se Coleman. Jeho hlas zněl podrážděně. „Myslel jsem si, že máme na vyšších místech přátele.“

„To jistě, ale máme tam i mocné nepřátele.“

„Kašlu na ně.“

Rapp se rozhlížel kolem parkoviště. „Jsi si jistý, že tě nikdo nesledoval?“

„Ne.“ Pohlédl na svůj vůz. „Copak je těžké pověsit se na takovou krávu?“ Rapp se podíval na devítimístný osobní vůz. „To máš tak početnou rodinu?“

„Nikoliv. Rozvážím po světě hromady sraček,“ odvětil bývalý příslušník SEALs mírně defenzivně.

„Ochránci životního prostředí z tebe musí mít radost. Kolik ten tank žere? Galon na dvě míle?“

„Ochránci životního prostředí mi můžou vlézt někam,“ zavrčel Coleman. „Po téhle zatracené planetě nechodí parta vypatlanějších hlav.“

„Ale jdi, Scotte. Pověz mi, co si o nich myslíš doopravdy.“

„To samé, co ty,“ odsekl Coleman. „Netáhl jsem se ale přes celé město na tohle zatracené školní parkoviště, aby sis mě dobíral kvůli mému autu.“

Rapp zdvihl ruce. Coleman byl za normálních okolností docela kliďas. „Uklidni se. Nebo se ti něco stalo?“

„Už dlouho jsem nikoho nezabil. Co se stalo tobě?“

Ach jo,“ zasténal Rapp. „Ti SEALs jsou ale pěkně ulítlí.“

„Zato vy jste ideálem duševního zdraví.“

„Přesně tak,“ zasmál se Rapp „ale teď vážně… co se děje? Dozvěděl ses snad, že máš nádor na varlatech?“

„Ještě hůř… Dnes ráno mi volali ti hajzlové z berňáku. Chtějí vidět všechny mé záznamy… osobní i obchodní.“

To se Rappovi nelíbilo. Okamžitě zpozorněl. „Měl jsi s nimi už dřív aké problémy?“

„Ale kdež. Byl jsem skoro dvacet let důstojníkem námořnictva. Nevyděláváme dost peněz na to, aby se o nás zajímali.“

„A nyní se všemi těmi vládními kontrakty…“

„Co já vím? Podívej, Mitchi, každý měsíc našimi kanály protékají minimálně sedmiciferné sumy. Jen na administrativní práce jsem musel najmout pět nových lidí.“

„Máš pořádek v účtech?“

„Jak to sakra mám vědět? Nejsem účetní?“

Rapp na něj upřel své jestřábí oči. „Máš co skrývat?“

Coleman pohlédl k zemi a odkopl kámen. „Nemám tušení. Jak jsem řekl, nejsem účetní.“

„Scotte, to jsem já… Mitch. Jestli ti mám pomoct, musíš se mnou jediní na rovinu.“

„Můžeš to zastavit?“ zeptal se Coleman nejisté. „Pokud jsi nezašel moc daleko, tak ano.“

Coleman odkopl další kámen. „Pokud je mi známo, tak veškeré domácí obchody jsou v pořádku, ale spravuji ještě jednu zahraniční společnost, přes kterou protéká většina zahraničních kontraktů.“

„A ty peníze zůstávají za hranicemi?“

„Ano.“ Vrhnul na Rappa nejistý pohled.

Rapp přikývl. „Neměj strach. Nejsi sám. Ještě něco mimořádného se přihodilo v posledních několika dnech?“

„Co máš na mysli?“

„Neslídil někdo kolem a nekladl zvědavé otázky? Nesnažil se tě kontrovat někdo z tvé minulosti? Neobjevil se neočekávaně nějaký nový obchodní partner?“

Coleman se na chvíli zamyslel. „Ne.“ Zkoumavě si Rappa prohlížel. „Proč?“

Rapp se opřel o své auto a vložil si ruce do kapes. „Dnes ráno mě kontaktoval jeden můj zdroj z MO.“ Zkratkou MO Rapp označoval Ministerstvo obrany.

„Jeden z tvých krtků?“

„Předsedu Sboru náčelníků bych neoznačil jako krtka.“

„Generál Flood ti volal?“

„Ano.“

„Co chtěl?“ zeptal se Coleman.

„Nechtěl nic. Byl to zdvořilostní hovor. Vypadá to, že tenhle týden měl někdo ve Washingtonu na tebe pěknou pifku.“

Coleman zavřel oči. „Neříkej mi, že berňák zavolal Pentagon a požádal je, aby prověřili mé kontrakty.“

„To ne. Kdosi jim zavolal a vyžádal si kopii tvé osobní složky.“

„Můžou ji studovat, jak chtějí. Jsem čistý.“

„Zavolali znovu a vyžádali si tvou tajnou složku. Chtěli vědět, kolikrát ti CIA vytvářela falešnou identitu a jestli jsi už někdy dřív pracoval s jeho vysokoblahorodím.“ Rapp ukázal na sebe.

„Na to se ptali generála Flooda?“

„Nikoliv… pokoušeli se zmáčknout někoho z nižších šarží. Prosáklo to na Spojené velitelství zvláštních operací a odtud se to dostalo až ke generálu Floodovi.“

„A kdo je ten tazatel?“

„Někdo z úřadu ředitele Národních zpravodajských služeb.“

„Proč by jim na mně tak záleželo?“

„To se pokusím zjistit. Domnívám se, že to nějak souvisí s naší nedávnou schůzkou.“

„U Ireny v kanceláři?“

„Ano… to byla chyba.“

„Počkej chvilku. Nic špatného jsme neudělali.“

„Ty žertuješ, ne?“ Rapp na něj hleděl, jako kdyby spadl z Měsíce.

„Alespoň ne v poslední době. Pro Kristovy rány, copak nejsme všichni na jedné lodi?“

„To pro tyhle kašpary vždycky nebývá to hlavní.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Bylo hloupé scházet se v centrále CIA.“

„A podle tebe tedy jde jen o tohle? Marku Rossovi se nezamlouval můj arogantní ciferník, a tak na mě poštval berňák, aby mi dali pořádně za vyučenou?“

„Scotte, jsme právě svědky jedné z největších mocenských rošád, které toto město zažilo v posledním půlstoletí. Mark Ross se pokouší dostat pod svou kontrolu CIA a další složky zpravodajské komunity stejně jako miliardy dolarů vynakládané na jejich činnost, a jestli se nemýlím, chce mít detailní přehled o veškerých operacích, které spadají pod jeho velení.“

„A jak to souvisí se mnou?“

„Není hloupý. Zajímá ho, o čem jsme se bavili s Irenou. Zavolal ji následujícího dne a chtěl, aby mu o setkání referovala.“

„A co mu řekla?“ zeptal se Coleman.

„Máme zájem využít tvoji firmu k zajištění našich zahraničních bezpečnostních potřeb.“

„To souhlasí.“

„A krom toho s tebou hodláme spolupracovat ještě na několika dalších věcech.“

„Ano, ale on neví, o co jde.“

„Něco tuší a já se vzhledem k žádosti o účetní audit, jakož i vzhledem k tomu, že si z ministerstva vyžádal tvou složku, dohaduji, že ho Irenina odpověď neuspokojila.“

„Ten sráč.“ Coleman sevřel své pěsti tak pevně, že mu na předloktí vyskočily žíly.

„Neboj se… Přijdu na to, jak to zastavit.“

„Jak?“

„Ještě nevím, ale něco vymyslím.“

„Kontrola z berňáku má přijít zítra.“

„Znám jednoho právníka.“ Rapp se zasmál. „Pěkný parchant. Specializuje se na tyhle věci. Na berňáku ho nenávidí. Řeknu mu, aby ti zavolal. Nebude pro něj problém zadržet je, dokud se mi nepodaří tu smečku odvolat. Mezitím pracuj na tom, o čem jsme hovořili. Nechci, aby nás to zdrželo. Do příštího týdne z toho budeš venku a pak budeme mít volné ruce.“

Coleman přikývl. „Ještě něco?“

„Ano. Jestli se stane něco neobvyklého, okamžitě mi zavolej.“ Bývalý příslušník SEALs přikývl.

17

Paříž, Francie

Vrah bloumal více než dvě hodiny ulicemi zdánlivě nazdařbůh. Přibližně tak dlouho mu totiž trvalo, než si srovnal věci v hlavě. Dokázal být extrémně trpělivý, když to situace vyžadovala, a právě tohle byl jeden z těch okamžiků. Nejprve se musel zbavit motocyklu. Čekal na něj dva bloky od hotelu. Živý, silný motocykl značky Ducati mu bude chybět, ale se skútry a motocykly to bylo v Paříži jako s krásnými ženami; byly všude. Ráno si najde jiný, a pokud jde o krásné ženy, tak jejich lovení už měl za sebou.

Nepovažoval se už za Francouze. Byl mužem bez vlasti, ale stále ještě byl přesvědčen, že pokud existovala země, kterou by mohl nazývat svým domovem, určitě to byla Francie. Znal Paříž velice dobře a disponoval seznamem motocyklových a skútrových servisů, které sloužily parížskemu podsvětí. Prodávaly nové motorky, ale vždycky měly spousty ojetých, a upřednostňovaly obchodování v hotovosti, což mu výborně vyhovovalo. Když stejně jako nyní pracoval na novém kontraktu, měníval motocykly i denně a často je kradl i sám. Mezi jeho četné dovednosti patřilo i to, že byl mechanikem. Dokázal vzít do ruky starý šrot a proměnit ho během několika hodin na spolehlivý motocykl. Když to mělo motor a dvě kola, dokázal to opravit.

Ubíral se přímou cestou k Vítěznému oblouku, přičemž občas odbočil, kousek se vrátil a nevěnoval přílišnou pozornost tomu, jestli je sledován nebo ne. To přijde až později. Kdyby našli motocykl, zatímco byl v hotelu, mohli do něj namontovat miniaturní vysílač. Tyhle přístroje byly stále menší a stále dokonalejší. Neměl prostředky, aby se mohl proti takovým inovacím chránit, a tak musel přijmout jiná opatření. Když projížděl městem, nikam nespěchal. Dá si raději na čas. Všechno záviselo na tom, co mu řekne jeho pronikavý šestý smysl. Během této fáze svého úniku si procházel uplynulé události a myslel víc na zakázku, která mu byla nabídnuta, než na ty, kdo ho mohli, ale také nemuseli pronásledovat.

Motorku nechal stát blízko stanice metra Victora Huga ve čtvrti Chaillot a klíčky nechal v zapalování. Vydal se modrou trasou napříč městem. V cílové stanici vrah vystoupal po strmých schodech ven, nasál pár doušků chladného nočního vzduchu a zapálil si cigaretu. Byl to pohledný muž atletického typu. Byl průměrného vzrůstu a střední váhy. Měřil něco málo přes sto osmdesát centimetrů a vážil osmasedmdesát kilo. Delší tmavé vlasy stejné barvy jako jeho kožená motocyklová bunda měl sčesané za ušima. Neholil se dva dny a na tváři mu vyrašilo husté tmavé strniště. Měl záhadnou schopnost splynout s davem, když to potřeboval, což bylo zvláštní, uvážíme-li, že byl dost nápadný.

Dokouřil cigaretu, odhodil ji na chodník a zašlápl. Mezitím se rozhlížel kolem sebe a všímal si zaparkovaných aut a lidí, kteří se zdáli postávat poblíž. Jakmile si všechno vryl do paměti, sešel zpátky dolů do metra. Až teprve nyní se měl skutečně na pozoru. Tunely podzemní dráhy nebyly v tuto noční hodinu právě přecpané, a tak bylo poměrně snadné vrýt si do paměti obličeje okolostojících lidí. Předem si to načasoval a v poslední vteřině naskočil do odjíždějícího vlaku. O pět minut později vystoupil ve stanici St. Ambroise, odkud ležérním krokem vykročil směrem ke stanici podzemní dráhy St. Paul, kde opět sestoupil do podzemí. Tak to pokračovalo asi hodinu. Pak šel pár bloků pěšky a cestou se zastavil v několika zapadlých hostincích, kde si dal pivo a uvažoval o směru, kterým se začal ubírat jeho život, a o tom, jak bude ona reagovat na to, až jí sdělí jméno cíle. Měl jistou představu. Znal ji velice dobře. Když hodiny odbíjely dvanáctou, usoudil, že už to nemůže déle odkládat. Byl si jistý, že ho nikdo nesledoval, tak do sebe obrátil sklenici a zamířil do bytu.

Byla vzhůru a jako obvykle na něj čekala. Pod zdánlivě klidnou fasádou byla napjatá k prasknutí. Věděla, že není hazardér, ačkoliv se často pohyboval po tenkém ledě. Problém byl v tom, že nevedli normální život. Odhodila knihu a přehoz na stranu a odhalila pistoli značky Glock s tlumičem. Byla v permanentní pohotovosti, přesně jak ji to učil. Nacvičovali příslušné rituály tak dlouho, až se staly jejich druhou přirozeností. V tuto pozdní hodinu měla už být v posteli nebo alespoň v pyžamu, ale nebyla. Měla na sobě džíny a přiléhavý černý svetr. U dveří stály dva ruksaky naplněné jen tím nejnutnějším. Musely tam být neustále připravené, aby je v případě potřeby mohli jenom zvednout a jít.

Postavila se a vykročila k němu, načež zvedla ruce a objala jej. Zašeptala mu francouzsky do ucha: „Louisi, proč mě stále necháváš čekat?“ Položila si hlavu na jeho rameno a s úlevou si oddychla. Měl řadu jmen, ale to, které obdržel při svém narození, znělo Louis-Philippe Gould. Tato část jeho života mu nyní připadala jako vzdálená minulost. Byla jediným člověkem, který ho oslovoval jeho skutečným jménem. Položil jí jednu ruku na zátylek, zatímco druhá ruka se pokoušela nahmatat důvěrně známý proužek nahé kůže na jejím boku. Téměř vzápětí cítil v krajině stydké napětí. Byl s mnoha ženami - s tolika, že to ani nepočítal, ale ona je všechny předčila.

„Jak to šlo?“ zašeptala.

Políbil ji na čelo a ucítil její čerstvě umyté vlasy. „Navrhuji, abychom si otevřeli láhev vína.“ Sex musí počkat.

Zdvihla hlavu a o krok ustoupila. „Až tak špatně?“

Pokrčil rameny. „Neřekl bych špatně… jenom…“ Nenamáhal se dokončit větu.

Vzala ho za ruku a odvedla ho do malé kuchyňky. Byla vděčný posluchač. „Přinesu sklenice. Ty dones láhev.“

Byt s jedinou ložnicí byl již zařízený a oni zaplatili nájem za půl roku v hotovosti. Bydleli tu jen osm dní a zítra ráno se odstěhují. Šance, že se vrátí, byly mizivé. Na zdech byly laciné reprodukce, byla tam pohovka, jedna židle a barevná televize, která nefungovala. Ložnice sestávala z postele velké právě tak, aby se do ní vešli, a z rozvrzané skříně. Kuchyň nebyla renovována alespoň třicet let, ale jim nic z toho nevadilo. Zvykli si na život zbavený hmotného majetku. Cestovali po světě společně, bydleli v hotelích zamořených šváby a ve vesnicích zpustošených válkou. Horká voda a inženýrské sítě byly zbytečným luxusem. Všechno ostatní bylo ryzí dobrodružství. Jemu bylo třicet dva a jí dvacet devět. Byli ještě mladí. Jednoho dne se nechají zkazit příjemnějšími stránkami života, ale ještě mají čas. Luxus otupoval primární instinkty a oni potřebovali každý nepatrný záchvěv těchto instinktů, aby mohli dělat svou práci.

Seděla na pohovce, zatímco on otevíral láhev červeného. Cesta, která zavedla Louise k jeho nynější profesi, byla neobvyklá, ale podle jeho mínění asi o nic neobvyklejší, než cesta jeho kolegů. Člověk se prostě jednoho krásného dne nevzbudí a jen tak se nestane nájemným vrahem. Jeho otec pocházel ze zámožné rodiny, která svůj vliv čerpala ze starých konexí a z umění získávat přízeň rychle se střídajících režimů. Gouldové jsou profesionální diplomaté, kteří počátky svého diplomatického působení spojují se slavným převratem Ludvíka Napoleona v roce 1851. Pět generací mužů z dynastie Gouldových navštěvovalo L’Écol Polytechnique, což je elitní francouzská odborná univerzita, která se tradičně specializuje na přípravu mladých francouzských občanů pro státní a vojenskou službu. S třemi dcerami a pouze jedním chlapcem spočívaly veškeré naděje na zachování rodinné tradice na Louisových bedrech a po pravdě řečeno Louis se těšil, že bude moci kráčet v otcových šlépějích.

Louis strávil víc než polovinu svého života v zahraničí, zatímco jeho otec dělal kariéru ve francouzské diplomatické službě. Pobýval ve Francouzské Guyaně, v New Yorku, v Londýně, Berlíně a ve Washingtonu, D. C, kde byl jeho otec velvyslancem Francie ve Spojených státech amerických. Byl to život naplněný vzrušením a privilegii. Louis si vychutnával každou jeho minutu a v každé zemi, ve které jejich rodina pobývala, se snažil obeznámit s tamním jazykem a kulturou. On sám si sotva dovedl představit, že by byl něčím jiným než diplomatem.

Tak tomu bylo až do onoho dne, kdy se dozvěděl o otcových četných avantýrách. V sedmnácti se odvrátil od muže, jehož celý svůj dosavadní život zbožňoval. Když se Louis dozvěděl o otcově neschopnosti zachovávat matce věrnost, zažádal si tajně o stipendium na L’Écol Speciále Militaire, známé spíše jako Saint Cyr, a byl přijat. Ústav je francouzskou obdobou West Pointu. Z vnějšího pohledu to možná jako nějaký zvláštní protest ani nevypadalo, ale Gouldové odjakživa pohlíželi na francouzskou armádou s despektem. Tito profesionální diplomaté byli až do morku kosti přesvědčeni, že většina, ne-li všechny neúspěchy Francie za poslední dvě století padají na hlavu armády.

Když se to doneslo k jeho otci, byl vzteky bez sebe, ale vzhledem k tomu, že jeho nejmladší potomek byl již plnoletý, nemohl proti tomu nic dělat. Když Louis odjel do Saint Cyr, vztahy mezi otcem a matkou ještě více ochladly. Když se tajemství provalilo, otec začal své záletnictví provozovat ještě bezostyšněji a jeho matka, pyšná a hluboce zbožná žena, se stáhla za zdi rodinné usedlosti v jižní Francii. Během jeho posledního roku v Saint Cyr si Louisova matka vzala život a celá rodina tak přišla o své srdce a o svou duši. Zoufalý Louis svaloval veškerou vinu na svého otce a zařekl se, že s ním až do konce svého života nepromluví.

Když jí naléval víno, držela sklenici v ruce. „Pokoušeli se tě sledovat?“

„Ne.“

Zakabonila se. „Tak co tě tak zdrželo?“

„Chtěl jsem být jen opatrný.“ Nalil ještě sobě a usadil se vedle ní na ošuntělou pohovku.

„A co Herr Abel… nepomočil se, když tě našel ve svém pokoji?“

„Byl klidnější, než jsem čekal.“ Louis pozvedl sklenici. „Na to, co bude možná naše poslední práce.“

Nebyla si jistá, zda se jí to, co právě slyšela, zamlouvá, a tak svou sklenici hned nepozvedla. Místo toho ho jen probodávala svýma pronikavýma očima. Pobídl ji tím, že svou sklenici pozvedl o něco výše, a po krátkém váhání se nechala obměkčit.

Seznámili se, když bylo Claudii Morrellové teprve osmnáct. Byl jednadvacetiletým podporučíkem Francouzské cizinecké legie, když ji poprvé spatřil ve vesnici Aubagne. Téměř ihned se do ní zamiloval a během dvou měsíců získal jejich vztah na intenzitě. Pak byl ale jednoho dne začátkem července povolán do kanceláře svého velícího důstojníka. Ukázalo se, že Claudia byla dcerou jistého plukovníka Morrella, zasloužilého legionáře. Plukovník se právě vrátil z šestiměsíční mise v Bosně a byl povýšen do hodnosti brigádního generála. Ukázalo se, že generálovi se vůbec nezamlouvalo, že nějaký nový muž pod jeho velením se pokouší zbavit panenství jeho milovanou dceru.

Gouldovo přeložení na ostrov Korsika k druhé cizinecké paradesantní brigádě vstoupilo do vojenských análů jako příklad pohotové administrativy. Byl odlifrován ještě téhož rána prvním transportem a neměl s sebou nic vyjma ruksaku a žádanky o přidělení nové uniformy. Neměl ani čas říct milované Claudii sbohem. Přeložení mělo hořkosladkou příchuť. Tou hořkou stránkou bylo to, že musel opustit milovanou Claudii. Tou sladší stránkou bylo to, že se dostal do cizinecké paradesantní brigády - elity Francouzské cizinecké legie.

Jakmile se dostal na Korsiku, zbývalo mu jen málo času k sebelítosti. Z vyšších míst přišlo echo, aby nováček dostal pořádně do těla. Následující měsíce slaňoval mořské útesy, střílel snad všemi zbraněmi z arzenálu legií, absolvoval vyčerpávající pochody na horkém slunci s pětadvacetikilovou bagáží, seskakoval z letadel a plaval dlouhé míle v zálivu Calvi. Výsadkáři vyznávali Nietzscheho krédo: Co tě nezabije, to tě posílí. Při zpětném pohledu si uvědomoval, že čas strávený u výsadkářů z něj udělal člověka, jakým byl dnes.

Několik měsíců po odvelení na Korsiku se k němu doneslo, že generálovo rozhodnutí dát jej okamžitě přeložit se mu vrátilo i s úroky. Jeho krásná, leč velice tvrdohlavá dcera ho trestala za bezohlednost vůči jejím citům. Napsala Louisovi pod falešným jménem a informovala ho, že se odstěhovala do Paríže a že s tím „diktátorem“ odmítá komunikovat. Při vzácných příležitostech, kdy dostal víc než dva dny volna, ji jezdíval navštěvovat.

Gould nicméně našel u výsadkářů druhý domov, a třebaže mu Claudia chyběla, nepřipadalo v úvahu, že by tuto elitní jednotku válečníků opustil. Následující čtyři léta objížděl svět, když se přesouval z jedné krizové lokality do druhé, získával cenné zkušenosti a zjišťoval, že je neobyčejně dobrý v zabíjení jiných lidských bytostí. I nadále zůstával s Claudií ve styku, ale jakmile začala navštěvovat univerzitu, začali se od sebe vzdalovat. Její noví socialističtí přátelé hleděli na armádu s hlubokým despektem a jako ostatní vojáci měl i on problémy stýkat se s lidmi, kteří neměli žádné pochopení pro osobní nasazení profesionálního vojáka. Nežádal o vděčnost, ale nebyl ochoten tolerovat otevřené nepřátelství.

A tak po jednom dlouhém víkendu v Paříži, který obnášel příliš mnoho pití a příliš málo sexu, se stavidla prolomila. Symptomy, že její láska vůči němu začíná ochabovat, se už nedaly přehlédnout. Změnila svůj vzhled a začala se stýkat s jednou partičkou, jejíž členové byli obzvlášť radikálně naladěni proti vládnoucímu establishmentu. Vůdci skupiny dělalo náramně dobře, když se při každé příležitosti mohl navážet mezi Claudii a Louise.

Poslední kapka přetekla, když si k sobě přitáhl Claudii a se sklenicí vína v jedné a s hřebíčkovou cigaretou v druhé ruce se Louise zeptal: „Je pravda, že mezi legionáři divoce bují homosexualita?“

Pravděpodobně by na tu otázku nereagoval, když se ale Claudia začala chichotat, bylo rozhodnuto. Nebyl to silný úder, v podstatě jenom plácnutí pěstí, ale byl dobře mířený. Zlomil tomu ubožákovi nosní přepážku a způsobil mu masivní krvácení z nosu a z horního rtu a kolem jeho žvatlajících úst. Tady to mohlo skončit. Neměl už Claudii co říct. Hnusilo se mu, že by měl dál pobývat v její přítomnosti. Otočil se a chystal se odejít, když tu mu kdosi skočil na záda. Jako obvykle v hospodských rvačkách i tentokrát následovala spousta zmatku, ale celkový výsledek se tím nezměnil. Lokty lítaly, prsty se ohýbaly tam, kam neměly, a nosní přepážky praskaly a krvácely. Louis skončil ve vězení a pět Claudiiných přátel na stanici první pomoci.

Když bylo po všem, řekla mu, že ho nechce nikdy vidět. Zeptal se jí, jestli se na to může spolehnut. To ji vyprovokovalo k tirádě proti Francouzské cizinecké legii. Beze slova jí naslouchal, a když skončila, řekl jí potichu, že si přeje, aby jednoho dne prohlédla svou malichernost a uznala, že ji její otec miluje. Trvalo léta, než se jejich cesty opět zkřížily a nebylo to právě za těch nejpříznivějších okolností. „Proč si myslíš, že by to mohla být naše poslední práce?“ zeptala se.

„Protože honorář je enormní.“

Pohlédla mu do očí a řekla: „Znervózňuješ mě.“

Počkej, až ti řeknu, kdo má být cílem, pomyslel si. Třebaže věděl, že tentokrát jsou její obavy na místě, prohlásil: „Obáváš se zbytečně.“

„Ty se zase nebojíš vůbec,“ namítla vyčítavě.

„To z nás dělá dokonalý tým.“ Naklonil se k ní a políbil ji.

Odstrčila ho od sebe. „Nepokoušej se to zamluvit. Proč si myslíš, že by to mohla být naše poslední práce?“

„Protože honorář bude dělat sedm milionů dolarů.“

„Sedm milionů dolarů,“ opakovala a nepatrně vzdychla. Claudii se zamlouvala nezávislost, kterou s sebou peníze přinášely, avšak s takto vysokým honorářem muselo být také spojeno extrémní nebezpečí.

„Neudělala ta suma na tebe dojem?“ otázal se Louis se zdviženým obočím.

„Děsí mě a měla by děsit i tebe.“

Pokrčil rameny. „Je to jen další práce.“

„Za sedm milionů dolarů… Pochybuju. Koho máš zabít?“

Louis si dal doušek vína a řekl: „Jednoho Američana.“

Přehodila si nohu přes nohu. „Ale nebudeme kvůli tomu muset jet do Států? Víš, jak tam nerada pracuju.“

„Do Ameriky,“ opravil ji. „Víš přece, že Američané nikdy nemluví o své zemi jako o „Státech“.“

Nozdry se jí nepatrně rozšířily. „Teď není čas na lingvistické přednášky. Odpověz mi na mou otázku.“

„Nejspíš budeme muset pracovat v Americe.“

Zavřela oči a pokývala hlavou. „Kdo je cíl? Doufám, že ne prezident.“

„Ne. Není to prezident.“ Zasmál se.

Začínala jí docházet trpělivost. „Jméno! Chci to jméno!“

„Psst…“ Pokoušel se položit jí ruku na koleno, ale ona mu přes ni plácla.

„Okamžitě mi řekni to jméno!“

„Mitch Rapp.“

Mrkla jednou a pak ještě dvakrát, načež pomalu odložila svou sklenici. Postavila se a vykročila k oknu. Rozhlédla se do ulice, hned nato se však vrátila a téměř šeptem se zeptala: „Proč?“

„Neptal jsem se ho proč. To není moje starost.“

Složila ruce na prsou a pronesla: „Měla jsem za to, že Mitch Rapp je tvůj vzor.“

„To také je.“

„Tak proč chceš tu práci?“

„Sedm milionů dolarů pro tebe není dobrý důvod?“

„Aby sis mohl užít sedmi milionů dolarů, musíš být nejdřív naživu.“

„Nenechám se zabít.“

„Copak si to neuvědomuješ? Tohle není nějaký bankéř jako onehdy v Londýně. To je Mitch Rapp. Bude se bránit.“

„Ani mě nezaregistruje.“

Přešla z jednoho konce malého bytečku na druhý a zase zpět. „Kdo si přeje jeho smrt?“

„Abel mi to nechtěl říct.“

„Vsadila bych se, že jsou za tím Saúdové.“

„To ale neříkal.“

„Také jsem se na nic neptala,“ odsekla. „Abel pro ně už nějakou dobu dělá špinavou práci.“ Odfoukla si z obličeje uvolněný pramínek vlasů a prohlásila: „Nejsem právě nadšená představou pracovat pro ně. Mitch Rapp bojuje na té správné straně. Jak často říkáš, je to klaďák.“

„Nevím, kolikrát budu muset ještě opakovat, že mě politika nezajímá. Ale když už jsme u toho, připadá mi zvláštní, že o Mitchi Rappovi mluvíš jako klaďákovi. Dovedu si totiž představit, že miliardy muslimů by s tebou nesouhlasily ani trochu.“

Její obličej zrudl a ukázala na něj prstem. „Nezačínej zase. Nenávidíš katolickou církev kvůli svému otci. ‚Je to náboženská válka, imitovala jeho hlas, ‚která trvá už celá tisíciletí, a katolická církev způsobila více zlého než dobrého.‘“

„A stále na tom trvám.“

„Jsi naivní, Louisi, stejně jako jsem byla já, když jsem nenáviděla svého otce. Žijeme tady a teď. Ne před tisícem let. Katolická církev s tím nemá co dělat. Jedná se o partu rasistických, bigotních, sexistických a úzkoprsých chlápků, kteří si za každou cenu snaží zachovat svůj předpotopní způsob života.“ Načež ukázala na sebe. „A já nemám nejmenší chuť jim v tom pomáhat.“

Téměř ji napomenul, aby se uklidnila, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. To by ji mohlo ještě víc podráždit. „Nehodlám popírat, že na tom, co jsi právě řekla, něco je.“

„Výborně. Takže Němcovu nabídku odmítneme.“

„To jsem neřekl.“

„Domnívala jsem se, že jsi se mnou zajedno.“

„Ta také jsem, ale je tu ještě spousta věcí, o kterých jsi nemluvila.“

„Jako například?“ Začala si podupávat nohou.

„Jako například konečně se usadit a mít dítě.“ Všiml se, jak ji zmínka o dítěti vyvedla z konceptu.

Měl pravdu, ale ze špatných důvodů. Claudia s ním právě o tom zoufale potřebovala mluvit, ale ne v tuto chvíli. Ne, když byli rozrušení. „Jak s tebou budu moct mít dítě, když budeš mrtvý?“

Obešel stůl a popadl ji za ruce. „Vím, že to pro tebe není lehké, ale slibuji, že budu opatrný. Klidně budu čekat i šest měsíců. Nebude vědět, že po něm jdu. Ten Němec o nás absolutně nic neví. Rapp se o mně nikdy nedozví. Zabiju ho a tím to skončí.“

Ta představa ji lákala, ale v nitru jí cosi radilo, aby před tou nabídkou prchali, co jim stačí dech. „Nevím.“

„To stačí. Vyspi se na to. Představ si jen, že to neustálé ohlížení přes rameno a stěhování měsíc co měsíc do jiného bytu jednou provždy skončí, protože se konečně usadíme. Představ si dům někde na pláži plný skotačících dětí.“ Vzal ji do náruče a pevně ji sevřel. „Slibuji, že se nic nestane. Budu si počínat dvojnásob opatrně.“

Konečně k němu vzhlédla. „Opravdu si myslíš, že dokážeš tenhle způsob života nadobro opustit?“ Bylo to téma, o kterém už bezpočtukrát diskutovali.

Usmál se a řekl: „Ovšem.“ Ve skutečnosti si tím však tak jistý nebyl.

Pohlédla mu do očí. Měl inteligentní, starostlivý pohled, ale ona věděla, co se za ním skrývalo. Viděla ho zabíjet a šokovalo ji, jak málo se jí to dotklo. Dokonce jí to připadalo krásné. Byl tak obratný a šlo mu to tak lehce. Ulevovala svému svědomí tím, že si říkala, že lidé, které zabíjel, se provinili nějakým zločinem nebo prohřeškem proti lidskému rodu. Ale Mitch Rapp byl docela jiný případ. Jeho obdivovala. Jeho smrt si sotva zdůvodní. Na druhé straně ji ale nahlodávalo pokušení jednou provždy s tím vším skončit. Věci spěly k rozuzlení, ať už to Louis tušil, či nikoliv. Jejich život kráčel kupředu mílovými kroky a bylo na čase s tím vším jednou provždy skoncovat.

18

Washington, D. C.

Provoz byl řídký, ale Rapp přesto řídil agresivně. Bylo něco málo po šesté ráno a měli poměrně dobrý čas. Nebyl důvod ke spěchu, ale Anna se nechystala požádat jej, aby zpomalil. Jeli už touto cestou mnohokrát a ona věděla, že by to nebylo nic platné. Když to Mitchovi okolnosti dovolovaly, vozil ji do práce. Třicetiminutová jízda v řídkém provozu byl jedinečný způsob, jak mohli být spolu, a protože měli oba namířeno stejným směrem, dávalo to smysl. Postupem času se z toho stala rutina. Mitch jel rychle, točil hlavou sem a tam, jak neustále hleděl do zpětných zrcátek ve snaze zachytit obličeje kolemjedoucích řidičů, a co nejčastěji měnil trasu. Stalo se mu to druhou přirozeností, která se mu dostala do krve za dlouhá léta, kdy žil v nepřátelském prostředí.

Anna naproti tomu byla pohroužená do četby nejnovějších vydání New York Times a Washington Post. Její práce vyžadovala mnoho čtení. Jakožto korespondentka Bílého domu musela sledovat nejen veškeré dění na Pennsylvania Avenue 1600, ale dohlížet i na veškeré dění v exekutivě. Kromě toho musela mít alespoň zběžnou představu o tom, co chystá prezidentova opozice. Bylo nezbytné hlídat si spoustu věcí a špinavým veřejným tajemstvím většiny washingtonských televizních zpravodajů bylo, že se do velké míry spoléhali na práci svých kolegů od novin. Četba Postu a Timesů byla naprostou nutností. Přečíst si oboje noviny, vstřebat to podstatné a pak jít do vysílání s třicetivteřinovým bláboleni o nejnovějším skandálu, který právě hrozí propuknout v Bílém domě. Teoreticky, měl-li člověk dost času a pokud by se mu podařilo sehnat někoho z Bílého domu svolného ke krátkému rozhovoru, zeptal by se ještě na pár otázek. Ve skutečnosti však politika Bílého domu, zakazující jeho zaměstnancům sdělovat cokoliv jiného, než co bylo uvedeno v oficiálním komuniké, a časová tíseň nedovolovaly víc než pouhé shrnutí a omílání již známého. Zatímco tedy její manžel ujížděl jako bankovní lupič prchající před federály, pokoušela se ignorovat všechno, co se dělo za skly opancéřovaného automobilu, který jim sloužil jako rodinný sedan. Stříbrné Audi A8 vyrobené na zakázku vážilo přibližně o třicet procent víc než tovární model. Téměř veškerý přírůstek hmotnosti byl dílem neprůstřelné kevlarové tkaniny, která lemovala dveře, podlahu a strop automobilu. Neprůstřelná okna také nějaké to kilo přidala, stejně jako samonosné pneumatiky, ale hlavní podíl na dotyčných šesti a půl metrácích čisté váhy automobilu měla dvojitá vrstva kevlarové tkaniny schopné zadržet letící kulku. Sedan měl dostatečný výkon, aby si poradil s dodatečnou váhou. Jediným zjevným rozdílem byla spotřeba.

„V Postu je výborný článek o tvém novém šéfovi,“ pronesla, aniž by na něj pohlédla. „Měl by ses na něj mrknout.“

Rapp s úšklebkem na tváři přidal plyn a přejel do jiného pruhu. „O čem to mluvíš?“

„O Rossovi… novém řediteli Národních zpravodajských služeb.“

„Nenazýval bych ho svým šéfem.“

Anna pohlédla na tachometr a potlačila v sobě impulz podívat se za palubní desku. Byli na silnici číslo 50 a po pravdě řečeno netušila, zda maximálně povolená rychlost byla padesát, pětapadesát nebo pětašedesát mil za hodinu, ale určitě to nebylo osmdesát mil za hodinu, což ukazoval tachometr. Takový byl život po boku Mitche Rappa. Nějakou dobu jí trvalo, než si zvykla, ale pomalu se už učila klidně sedět, spoléhat na něj a nevzrušovat se.

„Podle toho článku je to tvůj nadřízený,“ pokračovala.

Rapp o tom takto neuvažoval, ale pokud by si našel čas, aby nahlédl do těch nesmyslných organizačních oběžníků, které se čas od času objevovaly najeho stole, nejspíš by zjistil, že Ross skutečně je jeho šéf. „Je to jen úřední šiml, drahá. Další vrstva byrokracie na vrcholu převrácené pyramidy.“

Tentokrát k němu vzhlédla svýma úchvatnýma zelenýma očima, usmála se a poznamenala: „A ty jsi Atlas. Že, drahý?“ Natáhla se k němu a položila mu ruku na zátylek. Zamrkal, ale neucukl, což bylo dobré znamení. Trvalo celé měsíce, než si získala jeho důvěru. Podobně jako pes, kterého jako štěně bili, neměl Mitch rád, když se ho lidé dotýkali.

„Proč chceš být za každou cenu protivná?“ To byla jeho nová taktika. Obrátit proti ní její vlastní zbraně a chovat se jako oběť. „Myslel jsem si, že jsme oba na stejné straně barikády.“

Poškrábala ho za krkem. „To také jsme, drahý. Jenom tě ráda škádlím. Tak setkal ses s ním už?“

„S kým?“

„No přeci s Rossem.“

Rapp byl z celé řady důvodů paranoidní, ale pokoušel se svou podezřívavost omezovat výlučně na svou práci. Čas od času nicméně jeho všetečná manželka odmítala respektovat hranici mezi jejich osobními a profesionálními životy. Pohlédl podezřívavě na Annu, aby zjistil, zda náhodou neví víc, než co je ochotná prozradit. „Několikrát jsem se s ním už setkal.“

„No a?

„A co?“

„Jaký na tebe udělal dojem?“

„Ani nevím.“ Rapp nepřesvědčivě pokrčil rameny. „Tuším správně rozkol ve vašich sevřených řadách?“ Její ukazovák nahmatal kudrlinku jeho vlasů a začala si ji omotávat kolem prstu. „Zpomal, Lois Laneová.“

„Povídej,“ naléhala. „Podle toho článku ho všichni milují. Republikáni stejně jako demokraté.“

„A ty věříš všemu, co čteš v novinách?“

„Ovšem, pokud nemám důkazy o opaku.“ Nepatrně se pootočila, aby k němu byla obrácena čelem. „Jsi naštvaný, protože tu funkci nedostala Irene?“

„Nikoliv.“ Zachmuřil čelo. „Chci, aby Irene zůstala tam, kde je. Kryje mi záda a stará se, abych dostal, co potrebuju. A krom toho není zatím vůbec jisté, zda ta nová funkce není jenom kosmetická úprava.“

Anna zdvihla jedno ze svých tenkých obočí. „Bude Irene i nadále schopná chránit ti záda před Rossem?“

Rapp pohlédl na svou manželku a rozesmál se. „Na mluvící hlavu z televize ti to docela pálí. Jsem na tebe opravdu hrdý.“

Po levici míjeli Národní arboretum a vjížděli do zchátralé části města. Anna ho pohotově zatahala za vlasy. „Proč já jsem si tě vůbec brala?“

Rapp měl oči upřené na silnici. „Protože máš velké problémy se sebeovládáním a ráda s něčím zápolíš. Jsem tvůj Mount Everest a ty mne toužíš zdolat.“ Usmíval se pod vousy a darebácky přitom hleděl na svou manželku. „Tak co ty na to? Co kdyby ses dnes večer pokusila o výstup?“

„Ne s tímhle lanem.“

„Drahá, jsem toho názoru, že náš vztah je úchvatná věc, a když ti vyznávám lásku, očekával bych z tvé strany alespoň trochu vstřícnosti. Víš přece, že mám také city.“

„Jsi neuvěřitelný.“ Zasmála se. „Nepopírám, že mám své problémy, ale dyž ty řekneš, že mám problém se sebeovládáním, zní to stejně, jako když Donald Trump vytýká někomu příliš velké ego.“

„Drahá,“ Rappův hlas se nyní ztišil a stal se takřka chlácholivým, „vezmi prosím na vědomí, že každý komentář, který nevyznívá jednoznačně pozitivně, je voláním o pomoc.“ Natáhl se k ní a poplácal ji přes stehno. „Až budeš připravená komunikovat, jsem ti k dispozici.“

Anna měla tři bratry a nebyla to žádná bledule. Otočila se k němu a praštila ho do ramene.

Rapp se začal nekontrolované smát. „Domácí násilí… pomozte!“

Udeřila ho ještě dvakrát do ruky a chystala se ho udeřit počtvrté, když tují vytanulo na mysli, jak si jako děti hráli s bratrem na otloukanou. Jí ale bylo už třicet. „Propána Mitchelli, jak to, že se nechám od tebe vždycky takhle vyhecovat?“

Rapp se stále ještě smál. „Protože mě miluješ.“

„Někdy si na mou duši myslím, že jsem se provdala za dítě.“ Opřela se zpátky do sedadla a výhružně si složila ruce přes prsa.

Se smíchem se k ní natáhl, aby jí položil pravou ruku na stehno. „Omlouvám se, drahá.“ Ještě to však ani nedořekl a už přemýšlel, jak by ji ještě mohl poškádlit. Jeho ruka sklouzla níž k jejímu kolenu, kde byla extrémně lechtivá, a stiskl tak silně, že téměř proletěla střechou.

Dvakrát ho praštila přes ruku a začala ho chytat za prsty, přičemž se zmítala mezi záchvaty smíchu a bolestivými výkřiky. Její manžel nakonec povolil a ona zůstala sedět schoulená na svém sedadle, smíchy se jí otřásala ramena a světle hnědé vlasy jí padaly do čela. Po deseti vteřinách se napřímila a přehodila si vlasy přes ramena. „Stejně tě dostanu. Je ti to doufám jasné?“

Rapp přikývl. „O tom nepochybuj.“

Právě když si gratuloval, že se mu podařilo odvést ji od tématu, o kterém nechtěl hovořit, poznamenala: „A nemysli si, že mi není jasné, o co ti předtím šlo.“

„Kdy předtím?“

„Když se ti nechtělo mluvit o svém novém šéfovi a tak jsi to všechno obrátil proti mně. Nechceš mi říct, proč ho nemáš rád, nebo mám strávit celý den na telefonu a ptát se jiných, co proti němu podle nich máš?“

„Tak už zase začínáš?“

Blížili se k Bílému domu. „Zpomal a neodbočuj od tématu. Víš přece, že jsem schopná strávit celý den na telefonu, když mi neodpovíš po pravdě.“

Věděl, že to myslí smrtelně vážně. „Tak dobře, ty vyděračko. Nevím přesně, co si mám o tom chlapovi myslet. Moc toho o něm nevím, ale mám vuči němu jisté výhrady.“

„Jako například?“

„Domnívám se, že jde po někom, koho znám.“ Rapp narážel na Colemanovy potíže s berňákem. „V jakém smyslu?“

Pohlédl na ni. „Na konci dnešního dne snad budu vědět víc.“ Zajeli k nejsevernejšímu kontrolnímu stanovišti automobilů, vzdálenému jenom jeden blok od Bílého domu. Rapp zastavil.

Naklonila se k němu a upřela svá smaragdová kukadla do jeho tmavě hnědých očí. „Znamená to, že se mi hodláš večer svěřit?“

Rapp na sebe ukázal. „Jakmile se ti podaří zdolat mne.“

Snažila se potlačit úsměv, ale moc jí to nešlo. „Možná.“

Naklonil se k ní a políbil ji. „Miluju tě, drahá.“

„Také tě miluju.“ Anna vystoupila z vozu s kabelkou a taškou přes rameno. Obešla přední masku vozu, naposled mu zamávala a poslala mu úsměv za milion dolarů, který ji předurčoval pro práci v televizi.

Rapp si stáhl okénko dveří. „Opatruj se.“

„Ty také.“ Mávla na uniformovaného příslušníka tajné služby za nazelenalým neprůstřelným sklem. Na dalším kontrolním stanovišti bude muset předložit své doklady.

Rapp seděl ve svém voze s jednou rukou na řadicí páce a s druhou na volantu a obdivoval se jejím štíhlým a přesto plným křivkám. Otočila se a ještě jednou se na něj usmála. Rapp zamával a zařadil rychlost. Vyrazil s výrazem absolutní spokojenosti ve tváři. Bylo to mezi nimi den ode dne lepší. Dostávali se do toho správného rytmu a po pravdě řečeno, nebyl nikdy šťastnější.

19

Ríjád, Saúdská Arábie

Abel se vynořil z terminálu a zastavil se, aby nasál do plic horký suchý vzduch. Měl smíšené pocity z toho, že se vrací do království tak brzy, a doufal, že princ nebude požadovat víc než pár dní jeho času. Chápal však, že delikátní povaha tohoto obchodu nedovolovala jednání po telefonu, a to bez ohledu na domnělou či faktickou anonymitu dané linky. Jakkoliv se mu nechtělo opustit Alpy, věděl, že není jiné volby.

Podzimní barvy kolem jeho horského útočiště budou zářit a vzduch bude den ode dne mrazivější. Toto bylo nejlepší období v roce pro pěší turistiku. Letní měsíce byly pro jeho astma až příliš vlhké a přílišná námaha by mu dělala problémy. Když se teď dalo všechno do pohybu, měl dvojnásobný důvod toužit po své malebné alpské vesničce. Začal se dostavovat pud sebezáchovy. Ve skrytu své alpské rezidence mohl v klidu přemýšlet a chystat se na možné varianty, které by mohly nastat, kdyby se něco nevydařilo. S těmito pohnutkami hodlá princi Muhammadovi sdělit co možná nejzdvořileji, že má v Curychu naléhavé jednání, a pokud bude mít jenom trochu štěstí, tak ho ten sociopat nechá jít.

Princ Muhammad bin Rašíd vyslal své nohsledy, aby Němce protáhli skrz celní kontrolu. U východu na něj čekala bílá limuzína s ochrankou představovanou dvěma muži. Další muž kladl jeho příruční zavazadlo do kufru auta, jako by se jednalo vzácné umělecké dílo. Čtvrtý a poslední muž mu otevíral dveře, přičemž ho obrácenou dlaní vybízel, aby nastoupil do klimatizované kabiny. Abel se zprvu nemohl ubránit nepříjemnému pocitu, že je vyzýván, aby se zúčastnil vlastního pohřbu. Chvíli váhal a pak nastoupil.

Proč se v tu chvíli neobrátil a nevydal se prvním letadlem do Evropy, mu bylo záhadou. Nebylo to proto, že věřil princi Muhammadovi. Nevěřil mu. Pravděpodobně to spíš souviselo s potížemi, jimž by musel čelit, kdyby do auta nenastoupil. Bylo dost pravděpodobné, že by ho z letiště odvlekli násilím. A byla zde také přirozená operační rizika spojená s daným teritoriem. Záležitosti, vůči nimž se za desetiletí strávená v blízkosti podvodů, úskoku a vražd stal otrlým. Pochyboval, že by ho Rašíd nechal zavraždit, ale nebylo to úplně vyloučeno. Podle Ábelova pronikavého odhadu se jednalo o narcistického sociopata. Žil doslova za zdmi pevnostmi, obklopený tělesnými strážci a okázalým luxusem, který mu poskytovaly jeho miliardy. Jeho kontakt se skutečným světem byl značně omezený. Královská rodina trpěla rozkolem. Jedna její část hleděla do budoucnosti, zatímco její druhá lpěla na minulosti. Bratr se stavěl proti bratru a celé se to ubíralo k velkému krveprolití.

Rašíd byl opatrný muž. Muž, který za sebou rád zametal stopy. Co to řekl ten nájemný vrah Ábelovi v Paříži?

Jsem si velice dobře vědom, jaký typ lidí platí za tyto služby. Někteří jsou pragmaticky založení, ale mnozí mají vážné psychické problémy. Často to bývají sociopati, kteří chtějí, aby všechno v životě bylo po jejich. Mají rádi, když jsou všechny šňůrky zavázané a všechno je úhledně naskládáno do krabiček. A pro některé z nich to znamená zbavit se muže, který stiskl spoušť.

To v mnohém ohledu vystihovalo osobnost prince Muhammada. Ten zabiják byl inteligentní muž. Stále ještě neměl žádné jméno, ale ta žena chtěla, aby jí říkal Marie. Učinila tak těsně před tím, než mu oznámila, že od obchodu odstupují, pokud nezvedne honorář ze sedmi na rovných deset milionů dolarů. Abel začal smlouvat a ona zavěsila, aniž by se zmohl na odpověď. Následující tři hodiny čekal netrpělivě na její telefonát. Když mu konečně zavolala, musel se ze všech sil přemáhat, aby si zachoval chladnou hlavu. Nikdy ještě nejednal s nikým takovým, jako jsou ti dva. Byli jako půvabná žena, která vám řekne ne a nato vám vlepí facku. Z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu se pokaždé vrátil pro další.

Raději, než aby se pustil do shánění někoho nového, se rozhodl požadovanou sumu zaplatil, a tak z jeho kapsy vyletěly tři miliony dolarů. Vyváděli ho z míry v každé další etapě jejich spolupráce a nepřímo mu tak dokazovali, že byli na tu práci víc než vhodní. Teď mu nezbývalo než se posadit a počkat, až ukáží, co v nich vězí. To samozřejmě za předpokladu, že se ho Rašíd nechystal dát zavraždit. Abel vyhlédl z tmavého okénka a usoudil, že bude muset princi nějak nenásilně sdělit, že jeho smrt by byl oboustranně destruktivní čin.

Palác byl monumentální a nápadně se podobal jednomu pětihvězdičkovému hotelu, který Abel kdysi navštívil v Arizoně. Stál na 225 akrech a jeho součástí byly stáje pro plnokrevníky, šest venkovních bazénů, tři kryté bazény, devítijamkové golfové hřiště a malý zábavní park. Všechny čtyři Rašídovy manželky rovněž žily na území paláce v oddělených rezidencích, stejně jako mnohé z jeho jednadvaceti dělí a rychle se rozrůstající pokolení vnoučat. Velká kovová brána se otevřela a limuzína projela po cestě vykládané oblázky a lemované palmami kolem obří fontány a zajela pod vznosné sloupoví hlavního paláce. Udržovat všechny Rašídovy rezidence nebylo asi nikterak snadné. Měl jednu v Mekce, jednu v Džedě na pobřeží Rudého moře, dům z Curychu a kouzelnou vilu u španělské Granady.

Princ nerad cestoval do ciziny, ale vila ve Španělsku byla jeho chloubou. Jedním z jeho veřejně proklamovaných cílů bylo spatřit, jak islám opětovně získává své právoplatné postavení na březích Španělska. Ábelovi to připadalo směšné. Španělsko byla převážně katolická země a vláda islámu v její jižní části byla z historického hlediska poměrně nevýznamnou epizodou. Princ Muhammad a jeho klika nespatřovali mezi svou politikou vůči Španělsku a svou touhou vymazat Izrael z mapy žádný rozpor. Coby Němec pociťoval Abel k cílům sionistického hnutí a k touze židovského národa po vlastním státě ve své historické vlasti zcela zvláštní sympatie. Z nestranné historické perspektivy bylo zřejmé, že Židé byli ve svém hledání po bezpečném domově mnohem více v právu, než fanatičtí wahhábisté ve svých snahách o opětovné vzkříšení islámu ve Španělsku. Ze zřejmých důvodů však Abel raději dával přednost tomu, držet jazyk za zuby, než aby se Rašídovi marně pokoušel vyjevit scestný charakter jeho plánů.

Princ Muhammad na něj čekal poblíž hlavního bazénu, který měl půdorys velblouda. Pokaždé, když to místo Abel navštívil, nemohl se ubránit dojmu, že bylo vyzdobeno desetiletým dítětem. Princ byl usazen pod rozlehlým stanem barvy khaki se všemi insigniemi svého kmenového postavení, jak bylo jeho zvykem. Dva jeho všudypřítomní osobní strážci postávali opodál.

Abel vkročil do stanu a mírně se předklonil v pase. „Dobré odpoledne, princi Muhammade. Čím vám mohu posloužit?“

„Posaďte se, Erichu. Musíme teď projednat spoustu věcí. Doufám, že máte hlad.“

„Ano, mám.“

Přistoupil sluha s židlí pro Ábela. Němec zaregistroval, že postavil židli hned napravo od prince, což bylo neobvyklé. Rašíd musel právě být ve své ultrakonspirativní náladě. Zatímco pili, konverzovali. Rašíd popíjel kávu a Abel ledový čaj. Asi po pěti minutách poslal princ pryč své osobní strážce a Abel si konečně vydechl. Kdyby se ho Rašíd chystal zabít, nikdy by své nohsledy pryč neposlal.

Rašíd nabídl svému návštěvníkovi mísu s ovocem. „Jak to vypadá se záležitostí mého starého přítele?“

Abel pochopil, že má na mysli Saeda Ahmeda Abduláha. „Setkal jsem se s ním, jak jste mne požádal, a v nynější době pracuji na řešení jeho problému.“

Princ rozvážně přikývl. „Uvědomil jste si doufám, že není zcela v pořádku?“

„A jakou trpí chorobou, mohu-li se zeptat?“

„Jeho srdce truchlí po synovi a já se obávám, že ho zármutek připravil o rozum.“

Abel mu dal kývnutím najevo, že chápe.

„Můj přítel není sice úplně při smyslech, ale já mu za mnohé vděčím.“ Abel nevěděl, co na to říct.

„Jsem vám vděčný, že mu pomáháte s řešením jeho problému,“ pokračoval Rašíd. „Nevím sice, koho chce zabít, ale mám jisté tušení.“

„Excelence, víte přece, že když mne o to požádáte, prozradím vám to.“

Rašíd zdvihl ruku a pomalu zavrtěl hlavou. „Nechci vědět takové věci.“

„Souhlasím s vámi. Čím méně lidí o tom bude vědět, tím lépe. Poradil jsem vašemu příteli, aby o tom s nikým nemluvil.“

„Řekl jsem mu totéž, ale i tak mám strach.“ Princ sáhl po bobuli hroznového vína a chvíli na ni nepřítomně hleděl, zatímco uvažoval co říct dál. „Náš Abduláh si přeje, abyste zabil… jestli je to ten, koho myslím, musíte být extrémně opatrný. Není to jen tak kdekdo. Jestli selžete, půjde po vás a nedá pokoj, dokud nebude mít vaši hlavu na podnose.“

Abel se krátce zamyslel. „Muž, kterého jsem najal, je extrémně dobrý.“

„Viděl jste ho už v akci?“

„V jistém ohledu ano. Je velmi schopný a podle mého soudu ideální člověk pro tu práci.“

Princ si vložil hrozen do úst. „Jak dobře toho muže znáte?“

Abel pečlivě zvažoval odpověď. „V mé branži se snažíme jeden druhého raději příliš neznát.“

Princ hleděl chvíli do dálky. „Je tady hodně v sázce. Nemohu si dovolit být spojován s něčím takovým a vy rovněž ne. Jste pro mne příliš cenný.“

„A co po mne tedy žádáte?“

„Chci, abyste udělal maximum pro to, abyste s ničím z toho nebyl spojován. Pokud muž, jehož jste najal, uspěje, spousta lidí se naštve, spousta mocných lidí… a ti budou chtít zjistit, kdo za tím stojí.“

Abel se považoval za odborníka v odhadování rizik. „Muž, jehož smrt si váš přítel přeje, má mnoho nepřátel. Bez spolehlivých důkazů bude pro Spojené státy velice obtížné vypátrat, kdo za tím stojí.“

„A co když takové důkazy mít budou, co když muž, jehož jste najal, udělá chybu, nebo ještě hůře, co když selže a nechá se chytit…“

„Neexistují stoprocentní záruky, excelence. To všechno je možné, i když nepravděpodobné. Muž, jehož jsem najal, je velice dobrý. Všechno nasvědčuje tomu, že uspěje a že ho nikdo nebude s námi spojovat.“ Abel si povšiml pochybností v Rašídových očích. Ve snaze působit ještě přesvědčivěji dodal: „Zametl jsem za sebou stopy. I kdyby můj muž selhal, bylo by nesmírně obtížné vystopovat mne.“

„Nesdílím vaši sebedůvěru.“

Abel vyčerpaně vydechl. Nevěděl, co dál říct.

„Pokud bude váš muž dopaden, americké úřady zjistí, že jste ho najal vy.“

„Ten muž nemá tušení, kdo jsem. Zná jenom můj přibližný popis a mé krycí jméno.“ Abel tušil, kam se to celé ubírá, a cítil nezbytnost princovi lhát.

„Američané se svými vyšetřovacími technikami v poslední době značně pokročili. Předpokládám, že ten muž vás nějak kontaktuje.“ Abel přikývl.

„Stačí jim telefonní číslo nebo e-mailová adresa. Předpokládám, že jste tomu muži platil bezhotovostním převodem?“

„Ano.“

„Dostanou to z něj a půjdou po stopě těch peněz až k Abduláhovi.“

Abel oponoval. „Využil jsem k převodům sítě bank, které prosluly tím, že ctí anonymitu svých klientů. Dokonce i přes novou antiteroristickou bankovní legislativu mám garantovanou anonymitu.“

Na Rašídových rtech se objevil cynický úsměv. „O tom jsem už také leccos slyšel. Spojené státy se už nenamáhají obracet se na švýcarské soudy. Jednoduše se nabourají do bankovní počítačové sítě a dozví se, co potřebují. Dělají to naprosto beztrestně a banky dokonce ani nevědí, že se do jejich systému někdo naboural.“

„Excelence, neurazte se, ale tyhle zprávy jsou značně přehnané.“

„Vy máte své zdroje a já mám také své,“ prohodil princ se škodolibým úsměvem.

Dostali se do slepé uličky. Abel nevedel, co by ještě mohl říct, aby rozptýlil princovy obavy, a tak se podvolil nevyhnutelnému. „Co mám tedy udělat?“

„Chci, abyste za sebou zametl stopy.“

„Slyšel jste přeci, že to už jsem udělal.“

Princ Muhammad pohlédl na Němce přísným pohledem moudrého otce, jehož unavuje do nekonečna omílat jedno a totéž. „Zopakuji to tedy ještě jednou. Chci, abyste se přesvědčil, že neexistuje způsob, jak by Američané mohli vystopovat vás nebo Abduláha.“

Abel pohlédl stranou a jeho oči ulpěly na blýskajícím se povrchu komicky vyhlížejícího bazénu ve tvaru velblouda. Nebylo sebemenších pochyb, že to princ Muhammad myslí smrtelně vážně, když od něj požadoval záruku, že ho Američané neodhalí. Abel se nacházel v nelehkém postavení. Kdyby princi i nadále vzdoroval, mohl by se octnout na dně bazénu ve tvaru velblouda s očima upřenýma k hladině a s plícemi plnými silně chlorované vody. V danou chvíli neměl jinou možnost než ustoupit. Jakmile opustí Saúdskou Arábii, podnikne patřičné kroky. Nyní se musí z kritické situace pokusit vytěžit maximum.

Znovu pohlédl na prince. „To se dá zařídit, ale nebude to levné.“

„Kolik?“

Ve skutečnosti si nebyl ani trochu jistý, zda to půjde zařídit, ale taková odpověď by Rašída neuspokojila. Neměl sebemenší ponětí, kdo byl ten muž, a pokud šlo o tu dívku, dalo se podniknout ještě méně. Přidejte k tomu ještě výslovné varování toho muže, že ho zabije, jestli zjistí, že se pokouší odhalit jejich identitu. Možná že Petrov o nich ví víc. Možná by mohl toho starého komunistu podplatit, aby na ně nalíčil past. Abel uvažoval, kolik by něco takového asi stálo, a řekl: „Pět milionů… možná víc.“

Rašíd na něj upřel ledový pohled. Na rozdíl od Abduláha, jehož mysl byla zakalená smrtí syna, Rašíd nebyl připraven jen tak pro nic za nic sáhnout do pokladny a vypláznout mu balík. „Máte mne za blázna?“

„Nikoliv.“

„Pět milionů je příliš.“

„Excelence, nehněvejte se, ale mohlo by to být málo. Budu muset najmout malou armádu, abych toho muže vypátral a budu muset podplatit spoustu úředníků, abych získal informace nezbytné k jeho nalezení. Pět milionů je minimum.“

Rašíd dlouho mlčel. Jeho hnědé, téměř černé oči se po celou tu dobu upíraly na Němce. Abel však trval na svém. Nedíval se princi do očí, aby ho neprovokoval, a držel jazyk za zuby, což byla první zásada úspěšného vyjednávání.

Zhruba po minutě Rašíd ustoupil: „Ale ani o penny víc.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ odvětil Abel hlasem prostým jakéhokoliv náznaku triumfu.

„To jistě.“ Rašíd uchopil další hrozen. „Jako ostatně vždy.“

„Předpokládám, že budete chtít, abych na tom hned začal pracovat.“

„Ovšem. Přichystal jsem vám letadlo, které vás dopraví, kam budete chtít.“

Abel se na malou chvíli zamyslel a pronesl: „Moskva.“

Princ se cynicky zasmál. „Takže jste se znovu dal dohromady se svými starými ruskými přáteli? To je dobře. Ti udělají za peníze cokoliv. Jsou jako prostitutky.“

Abel se raději zdržel komentáře. Přemýšlel, zda princ Muhammad tušil, jak smýšlejí Rusové o Saúdech. Bylo lákavé tlumočit mu to, ale pak si vzpomněl, že neměl sebemenší chuť skončit na dně bazénu. Postavil se a mírně se uklonil. „Excelence, děkuji vám za vaši pohostinnost. Budu vás informovat o svém postupu.“

„Peníze vás budou čekat na palubě letadla. Nechci už žádné bezhotovostní převody.“

„Jak si přejete.“

V tu chvíli se odkudsi vynořil člen princovy ochranky a pokynul na Ábela, aby ho následoval. Jakmile ti dva zmizeli z dohledu, přísně vyhlížející muž oděný do bílého džilbabu vykročil zpoza závěsu a přistoupil k princi Muhammadovi. Zůstal stát na místě s rukama složenýma na široké hrudi.

„Co o tom soudíš?“ zeptal se princ.

Muž se ušklíbl a prohlásil: „Nevěřím mu. Nikdy jsem mu nevěřil.“

Princ se zasmál. Plukovník Nawaf Tajib sloužil pod Muhammadovým velením, když byl ještě ministrem vnitra. Tajib pracoval pro saúdskoarabskou zpravodajskou službu a byl jedním z princových nejspolehlivějších důstojníků. Byl to extrémně výkonný muž, který se nebál použít sílu, aby dosáhl svého.

„Co si s ním mám počít?“ zeptal se Muhammad.

„Myslím, že bych si ho měl vzít na starost.“

Muhammad přikývl. To byla odpověď, kterou očekával. „Nenápadně na něj dohlížej. V pravou chvíli ti dám vědět.“

20

Langley, Virginie

Rapp zajel do podzemního parkoviště pod starou budovou ředitelství CIA v Langley a postavil se vedle obrněného lincolna své nadřízené Kennedyové. Stání v této relativně malé podzemní garáži byla vysoce ceněná. Rappovi to před několika lety sdělil jeden z těch packalů z proti-teroristického. Podle všeho jeden nedávno povýšený zástupce ředitele z vědeckého a technického oddělení zuřil, že Rapp používá jeho exekutivní parkovací místo. Rappovi to bylo srdečně jedno - jak to parkovací místo, tak ten rozzuřený byrokrat mu byli dokonale volní. To, na čem mu záleželo, byl soukromý výtah, který mu umožňoval obejít přijímací halu a případné zvědavce. To byla jedna z prvních věcí, které si Rapp všiml, když se vrátil z terénu. Na ředitelství měli lidé docela jiné pracovní tempo. Měli spoustu času na vzájemné rozhovory, na schůzování a na surfovaní po internetu. Rappova nátura osamělého vlka byla v přímém rozporu se vším, co vyžadovalo sociální kontakt. Pyšnil se tím, že trávil na ředitelství minimum času, a pokud byl nucen se tam zdržovat, snažil se vyhýbat nezávazné konverzaci.

Soukromý výtah, který vedl přímo z garáže do pracovny ředitele, mu byl nesmírně nápomocný. Rapp nastoupil a vložil svůj identifikační průkaz do čtečky. Nemusel mačkat žádné tlačítko. Výtah vyjel buď až nahoru do šestého podlaží, nebo sjel až dolů do podzemní garáže. Výtah začal stoupat a Rapp vzhlédl k miniaturní kameře umístěné v horním rohu. Pravou ruku si dal před obličej a vysekl paroháče. Těsně před tím, než výtah zastavil, Rapp ustoupil stranou a položil ruku na rukojeť své pistole spočívající v pouzdře na břiše. Dveře se otevřely a Rapp byl konfrontován se zrcadlovým obrazem sebe sama za nějakých patnáct let. Muž měl dokonce i stejný postoj s rukou spočívající na pistoli v pouzdře. Jmenoval se Vince Delgado. Byl šéfem ochranky Kennedyové a on a Rapp si rádi jeden druhého dobírali.

„Dobré ráno, Vanesso,“ pronesl Rapp unylým tónem.

„Dobré ráno, Michelle.“

„Je u sebe?“

„Kdepak. Je na střeše a dává si čaj a lívance, ty čubčí synu.“

„Zase po ránu mrzutý, starouši? Ještě jsi pořád nic neulovil?“

Dvaapadesátiletý Italoameričan z Filadelfie se hlasitě rozesmál. „Teď jsi vedle, Mitchi.“ Přistoupil k Rappovi blíž, a když se střídavě ohlédl za obé svá ramena, pronesl: „Měl jsi mě vidět minulou noc. Potkal jsem v klubu jednu holku. Byl jsem jako rocková hvězda. Zázrak, že jsem se ráno postavil na nohy, protože ona leží na intenzivce.“ Znovu pohlédl ke kanceláři své šéfové a přistoupil k Rappovi ještě blíž. „Poslechni si to.“

Rappova ruka vyletěla jako paže dopravního policisty. „Zadrž.“ Zavřel oči a zavrtěl hlavou ve snaze zaplašit obraz, který se mu velký chlupatý Vince Delgado snažil vsugerovat.

Rapp zamířil ke dveřím Kennedyové a zaklepal na ně.

„Platí pořád ještě, že dnes odpoledne jdeme střílet?“ Delgado byl bývalý průzkumník od mariňáků a fenomenální střelec, což byl jeden z důvodů, proč se s Rappem tak dobře znali.

„Jasně,“ odvětil Rapp. „Uvidíme se ve dvě.“

Rapp vešel do kanceláře své šéfové a našel ji sedět za jejím stolem a soustředěně hledět do otevřené červené složky. „Ráno.“

„Dobré ráno,“ odvětila Kennedyová, aniž by vzhlédla od jakéhosi supertajného dokumentu.

„Jak se má Tommy?“ Rapp měl na mysli jejího osmiletého syna.

„Má hodně práce, ale samozřejmě mu chybíš. Zrovna včera se na tebe ptal.‘“

„Má v sobotu zápas?“ Tommy hrál prvním rokem fotbal.

„Ano. V jedenáct.“

„Budu tam.“

„V pořádku.“ Kennedyová si sundala brýle na čtení. „A vezmi s sebou Annu. Rád se s ní předvádí.“

„No jasně… přichází už do těch let.“ Rapp zdvihl obočí.

„Podle mne to začalo minulý rok v létě. Když ji viděl v plavkách.“

„Na mě to udělalo tentýž dojem.“

Kennedyová si odsunula židli od stolu. „Skutečně se mění. Najednou chce chodit jenom ve značkovém oblečení. Musí mít vlasy načesané určitým způsobem… tahle košile je super, tahle nestojí za nic, a k tomu všemu ještě začal být hubatý.“

Rapp se s vážnou tváří zeptal: „Nenapadlo tě někdy, že za to může tvé vedení?“

„Velmi vtipné.“

Rapp pokrčil rameny. „Děti procházejí v různých obdobích svého života různými fázemi.“

„Podle všeho ano. A jaká je tvá výmluva?“ Kennedyová pohlédla na Rappa a nikoliv poprvé si pomyslela, jak by bylo skvělé mít po svém boku muže. Samozřejmě, že ne Rappa. Byli spíše jako bratr a sestra. Ale nebylo možné přehlédnout, jak byl k němu Tommy přitahován nebo jakým tónem hlasu ho Mitch oslovoval, když Tommy vyváděl, a jak vstřícně její syn na jeho napomínání reagoval. Její vyhlídky v tomto ohledu nicméně nebyly příliš dobré. Víc než šedesát hodin týdně strávených v práci jí neponechávalo příliš času na milostné avantýry a okolnost, že byla ředitelkou CIA, muže v jejím okolí poněkud odrazovala.

„Teď si ze mne střílíš,“ konstatoval Rapp.

Kennedyová přikývla. Měla na sobě stylové, i když spíše konzervativní hnědé sako s kalhotami obdobného stylu. Zkřížila nohy a zeptala se: „Co máš na srdci?“

Rapp sebou mrštil do jedné z okolostojících židlí. „Potrebuju, abys mě dostala z bryndy.“

„Ale ne… co zase?“

„Ross.“

Kennedyová zavřela složku na svém stolu. Konflikty patřili k její práci, zejména pak po 11. září 2001. Škatulata se hýbala a ona musela být velice opatrná. Upřímně doufala v dobré vztahy s novým ředitelem Národních zpravodajských služeb. Vážila si Rappa, ale jeho buldočí povaha a chování slona v porcelánu ji snadno mohly s Rossem dostat do konfliktu. „Myslela bych si, že není ve funkci ještě tak dlouho, aby tě mohl naštvat.“

„V tom jsi tedy na omylu.“

„Co provedl?“

„Za prvé, nařídil jednomu ze svých lidí, aby zavolal Pentagon a vyžádal si osobní spis Scotta Colemana.“

„A dál?“

„Pentagon mu poslal očesanou verzi a Ross se s ní nespokojil. On nebo jeden z jeho zástupců zavolal zpátky a pokoušel se donutit nějakého kapitána, aby mu vydal kompletní spis, zejména pak veškeré materiály týkající se jeho spolupráce se CIA. Ten kapitán je odkázal na Spojené velitelství zvláštních operací, odkud se to doneslo až ke generálu Floodovi.“

„Vydal jim Flood, o co žádali?“

„Žertuješ? Pentagon nese zřízení úřadu Národních zpravodajských služeb možná ještě s větší nelibostí než my. Flood jim ne právě zdvořile řekl, že pokud ho o složku nepožádá osobně prezident, mohou jít… víš kam?“

Kennedová věděla. Generál Flood měl před sebou už jen posledních pár měsíců ve funkci předsedy Spojeného štábu náčelníků a podle všeho ho velice bavilo říkat jistým lidem, co si o nich myslí. „Šli za prezidentem?“

„Pokud vím, tak ne. A pochybuju, že tak učiní.“

„Proč Rosse tak zajímá právě Coleman?“ Kennedyová odložila své brýle na čtení na stůl. „Je snad zapleten do něčeho, o čem nevím?“

„Nikoliv. Je čistý.“

„Načasování není zrovna nejlepší.“

„Souhlasím. A je tu ještě jeden problém. Včera na Colemanovy dveře zaklepali lidé z berňáku. Chtějí vidět veškeré jeho záznamy.“

Kennedyová sepjala ruce a vytvořila z nich pod bradou pyramidu. Vrásky na jejím čele se prohloubily. „O co mu k sakra jde?“

„Buď se k němu odněkud dostalo, že jsme zahájili rekonstrukci operační skupiny Orion, nebo provádí průzkum terénu.“

Kennedyová si v duchu probírala půl tuctu možných vysvětlení. Přemýšlela, zda by byl Ross tak drzý, že by nechal odposlouchávat její kancelář. Jakkoliv to znělo paranoidně, nebyl by to první případ, kdy by vrchní dohlížitel nad činností zpravodajských služeb nechal špehovat své vlastní lidi. Ross nebyl ve funkci ještě ani měsíc. Pochybovala, že by mohl postupovat tak rychle, ale přesto nařídí Delgadovým lidem, aby prověřili její kancelář.

„Můj instinkt,“ spustila, „mi napovídá, že se jedná o průzkum terénu.“

„Co když to je past?“

„Čí?“

„Senátora Hartsburga.“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „To ne. Kdyby Hartsburg chtěl naše skalpy, nepoužil by k tomu Rosse. Domnívám se, že to je jen průzkum terénu.“

„Proč?“

Na chvíli se zamyslela a odvětila. „Mark Ross je fajn chlap. Nechce nás ani Colemana zničit.“

„V tom si s tebou dovolím nesouhlasit.“

„Podle mne se za tím skrývá přirozená nedůvěra k operační stránce naší práce. Pracoval jako zpravodajec a lidé jako ty a Coleman ho znervózňují.“ Rapp se zamračil. „Proč?“

„Kdybych měla hádat, řekla bych, že má strach, že mu způsobíš nepříjemnosti. Je novým mužem v nové funkci a spousta lidí si přeje, aby shořel jako papír.“

, Jak to ale souvisí se mnou?“

Kennedyová si povzdechla. Rapp byl vynikající ve své práci, ale pokud se jednalo o zákulisí washingtonské politiky, naprosto netušil, která bije...Většina toho, cos kdy dělal, je díky bohu záležitostí státního tajemství. Máš na svém kontě úctyhodné množství skvělé práce, ale mám tušení, že zanedlouho hodláš spustit operaci dole na jihu, která by nám mohla způsobit skandál nevídaných rozměrů.“

„Děkuji ti za projevenou důvěru.“

Odmítavě zavrtěla hlavou. „Víš přece, že máš mou plnou důvěru.“

Rapp přikývl. „Jenomže pokud chceme vyhrát, musíme hrát jejich hru. Nemůžeme jen tak sedět stranou a čekat, že nás začnou milovat.“

„Souhlasím.“ Natáhla ruku a popadla růžový bloček na vzkazy. „Promyslím si, co by se dalo podniknout proti Rossovi, a mezitím dáme náš plán k ledu.“

To nebylo to, co chtěl Rapp slyšet. „Na jak dlouho?“

„Netuším. Dej mi čas alespoň do konce týdne.“ Rapp nehodlal zpomalovat tempo. Bude muset být jen o něco opatrnější. „A co berňák?“

„Pokusím se udělat, co bude v mých silách, ale vzhledem k tomu, že už to probíhá, to nemusí být tak snadné.“

Rapp se naklonil a položil si oba lokty na kolena. „Chci, aby ti chlapi z berňáku nechali do zítřka do rána Scotta Colemana na pokoji, nebo někomu způsobím pořádné potíže. Pokaždé, když jsme potřebovali, aby nás vytáhl z nějaké bryndy, vyšel nám vstříc, a nikdy si ani slůvkem nepostěžoval.“

Věděla, že to Rapp myslí vážně a že nemá cenu se s ním přít. „Udělám, co bude v mých silách.“ Vzala do ruky růžový papírek s jakýmsi vzkazem. „A teď z jiného soudku. Dostala jsem depeši od tvého starého přítele Sajjida.“ Kennedyová měla na mysli Alího Kyera, hlavu jordánské zpravodajské služby.

Rapp se lekl, že něco podělal. Sajjid na něj měl přímý kontakt. Když s ním komunikoval prostřednictvím Kennedyové, mohlo to znamenat, že někoho pořádně vytočil. „A jak se daří mému starému příteli?“ zeptal se Rapp opatrně.

„Daří se mu dobře. Pozdravuje tě. Říká, že od té doby, co jsi se oženil, s tebou není žádná sranda.“ Šelmovsky nadzdvihla levé obočí. „Co tím myslel?“

„Pouze to, že od té doby, co jsem se oženil, se mnou není žádná sranda.‘’ „No výborně. Ráda slyším, že jsi se konečně usadil. Ale k věci… Sajjid chtěl, abych ti předala vzkaz. Podle všeho jsi v Saúdské Arábii stále velice populární.“

„No skvěle. Chtějí pro mne uspořádat přehlídku?“

„Ne tak docela. Pravý opak je pravdou… vypsali odměnu na tvou hlavu.“

Rapp se zaklonil a dal si nohy křížem. „Kdo?“

„Nevíme. Sajjid to prověřuje.“

„To je všechno.“

„Prozatím.“

Rapp nad tím na pár vteřin přemýšlel a mezitím si jej Kennedyová zkoumavě prohlížela. To nebylo poprvé, co po něm někdo šel, a určitě to nebylo naposled. Pohlédl na hodinky. „Musím už jít, abych stihl ranní brífínk na protiteroristickém.“

Kennedyová mírně naklonila hlavu a upřeně se na něj zadívala. „To nemáš ani trochu strach?“

Rapp pokrčil rameny. „Ireno, vždycky bude existovat někdo, kdo mě bude chtít sejmout. Nic nového pod sluncem.“

Kennedyová přikývla. „Slib mi jen, že budeš opatrný.“

„To jsem vždycky,“ odvětil Rapp, „to jsem vždycky.“

„A slib mi, že se nebudeš zdráhat požádat o ochranu, pokud si všimneš něčeho neobvyklého.“

Rapp vstal a zapínal si sako. „Bez obav.“ Zamířil ke dveřím, ale v tu chvíli ho ještě něco napadlo. Zarazil se a pronesl: „Ireno, udělala bys pro mne ještě něco?“

„Ovšem.“

„Nemohla bys o tom informovat tajnou službu? Uvítal bych, kdyby dohlédli na Annu při její cestě z práce a do práce.“

Ve skutečnosti to už dávno měla v plánu. „Hned zavolám Jacku Warchovi.“

„Děkuju ti.“ Rapp vycházel z kanceláře své šéfové… a jeho duch už byl někde jinde… Zaobíral se taktickými úskalími stávající situace. Byl by daleko klidnější, kdyby nový dům už stál. Ta budova bude bezpečnější než samotný Fort Knox. Jakmile se tam nastěhuje, můžou po něm jít, jak je jim libo. Pokud by nepoužili tuny výbušnin, neexistoval způsob, jak by se dostali dovnitř, a i když tak učiní, bude tam na ně čekat pár pěkných překvapení.

21

Paříž, Francie

Příliš na ni netlačil, aby tu nabídku přijali, neboť si byl vědom, že takový nátlak by ji mohl ještě víc odradit. Onen večer o tom jednoduše přestal mluvit a umožnil jí, aby si to nechala projít hlavou. Pomilovali se a na chvíli pustili Mitche Rappa a zabíjení z hlavy. Když skončili, nepadlo o Němci, o Mitchi Rappovi ani o čemkoliv jiném už ani slovo. Jednoduše usnuli ve vzájemném objetí. Následujícího rána spolu seděli bez jediného slova nad šálkem kávy a trochou čerstvého ovoce. Četli noviny, kouřili a neřekli ani jedno jediné slovo. Pochopil, co se tu děje. Claudia s ním nehrála žádnou hru. Nečekala, až udělá první krok. Jenom si to všechno důkladně nechávala projít hlavou.

Taková byla Claudia Morrellová. Byla generálem, polním maršálem, rozeným taktikem. Louis vynikal v lovu a v zabíjení. Byl obdařen neobyčejným instinktem, který mu dovoloval poznat, kdy udeřit a kdy se naopak stáhnout. Měl schopnost vidět věci v globálu, ale nevyhnutelně tíhnul k pocitu nepřemožitelnosti. Claudiina přednost spočívala v detailech. Předčila ho schopností analyzovat rizika, zatímco Louis se domníval, že správnou kombinací umu a rozhodnosti lze dosáhnout všeho. Věděla, kdy je třeba vzít nohy na ramena, zatímco on byl mnohdy přitahován rizikem. Jakási temná a iracionální část jeho já ve skutečnosti v skrytu doufala, že ho Němec požádá, aby zavraždil amerického prezidenta. Neměl o prezidentovi žádný vyhraněný názor, byla to jednoduše výzva, test schopností, něco, o čem se bude mluvit ještě za sto let nebo možná i déle. Zabít nejstřeženějšího muže na světě a nenechat se chytit by byl vrcholný test jeho schopností. Tajně o tom snil. Byl stařec zpovídající se na smrtelné posteli. Svěřoval se s podrobnostmi, které znal jen on. Možná by prozradil dokonce i to, kam ukryl pušku. To byl jediný způsob, jak zavraždit tak ostře střeženého muže, puška nebo bomba, ale ta druhá byla příliš nepohodlná a zabila by příliš mnoho nevinných lidí. Bomba by představovala příliš snadné východisko a nebyla by hodna talentovaného profesionálního zabijáka.

Rapp byl ale docela něco jiného. Navzdory Claudiiným obavám Louis věděl, že má nespornou výhodu, a nebylo nic domýšlivého přiznat si to. Překvapení bylo na jeho straně. Věděl, že kdyby se role vyměnily, pravdě podobně by neměl šanci proti muži Rappova talentu a potenciálu. Nevýhoda plynoucí z okolnosti, že bude muset operovat na Rappově zadním dvoře, byla vykompenzována tím, že když byl jeho otec americkým velvyslancem, chodil ve Washingtonu na střední. Louisova americká angličtina byla bezvadná. Navzdory Claudiiným obavám byl optimistický, pokud šlo o jeho schopnost zvládnout tu práci a odejít do předčasného důchodu. Po pravdě řečeno, tím druhým si zase až tak jistý nebyl, ale s tím se Claudii nesvěřil.

Když vypila dva šálky kávy, zavřela noviny a spustila: „Chceš vědět, co si myslím?“

„Čekám na to od chvíle, co jsem vstal z postele.“

„Ten Němec pracuje pro Saúdy. Tam má své kontakty. Nemám ráda Saúdy, ale líbí se mi představa, že bychom se konečně usadili.“ Odmlčela se a upřeně na něj pohlédla. „Nejsem si ale jistá, že to chceš také.“

„To není pravda.“

„Co budeš dělat? Ležet celý den na slunci a popíjet pivo?“ Zavrtěla hlavou. „To si nemyslím.“

„Claudie, budeme nesmírně bohatí. Budu si dělat, co budu chtít.“

Skepticky si jej prohlížela. „Chci, aby sis to dobře rozmyslel. Chci mít děti a chci s tím vším jednou provždy skončit. Zabíjení lidí nebylo tím, co jsem v životě chtěla dělat.“

Rozpřáhla ruce a pokynula ke špinavým stěnám zchátralého bytu. „Už žádné nové zakázky, žádné stěhování z místa na místo. Chci se konečně zastavit.“

„Totéž chci i já.“ Louis věděl, že nebylo radno jí odporovat. Stejně jako notorik toužil přestat. Potenciální zisk byl nepopiratelný, ale on si jednoduše nebyl jistý, zda bude schopen odolat volání lovu.

Jeho odpověď a její potřeba věřit v možnost jiného života jí však dostačovaly. „Učiníme následující. Němci nevěřím. Hodí nás přes palubu, ani nehne brvou, a pokud jde o peníze, je to škrt. Víme, že jedná na pokyn Saúdů, a podle mého soudu nejedná z pověření vlády, ale na rozkaz nějakého jednotlivce nebo skupiny. Ať tak, či onak,“ pokrčila rameny, „jedni i druzí mají hluboké kapsy.“

„S tím souhlasím.“

„Dobře. Zavolám Herr Ábelovi a oznámím mu, že požadujeme deset milionů dolarů.“

Louisovi se změna honoráře nezamlouvala. „Ale už jsem mu řekl o sedm.“

„Vím to, ale Saúdové nejednají racionálně, jedná-li se o finanční záležitosti. Jsou impulzivní. Jestli jsou ochotni zaplatit sedm, tak zaplatí i deset… to mi věř.“

„Proč je tedy nepožádat o patnáct?“

„To už by bylo příliš.“ Naklonila se k němu a pohladila mu ruku. „Jsi dobrý, drahý, ale ne zase tak dobrý. Když budeme chtít patnáct milionů, Abel si najde někoho jiného.“

„Tak dobře. Požádáme o deset milonů. Ale co když řeknou ne?“

„Neřeknou.“

Měla pravdu. Louis seděl u kuchyňského stolu a pozoroval Claudii, jak zapíná svůj telefon a volá Ábelovi. Zprvu to nešlo dobře. Louis jasně slyšel Němcův zvýšený hlas z malého reproduktoru mobilního telefonu. Měli přece dohodu. Sedm milionů byl dohodnutý honorář. Prohlásil, že si najde někoho jiného. Claudia mu popřála hodně štěstí, stiskla tlačítko pro ukončení hovoru a vypnula telefon. O patnáct minut později přístroj opětovně zapnula a byly tam tři zprávy od Němce. Přehrála si je a poslouchala Ábela, jak smlouvá sám se sebou. V první zprávě nabídl osm milionů, během druhého hovoru zvýšil nabídku na devět a nakonec souhlasil b deseti miliony, ale ani o dolar víc. Claudia mu zavolala zpátky a sdělila mu, že mu pošle e-mail s instrukcemi, kam má peníze poukázat. Jakmile obdrží pětimilionovou zálohu, dají se do práce.

Asi v půlce odpoledne téhož dne obdrželi potvrzení, že do pěti vybraných bank byl převeden jeden milion dolarů, o které požádala. Němec se podle všeho nemohl dočkat, až se pustí do práce, a oni byli ochotni mu vyjít vstříc. Zůstávat dál v Paříži nebyl, už s ohledem na Němcovu přítomnost, příliš dobrý nápad. Abel byl příliš neopatrný, než aby se mu dalo věřit, a jestli po něm šla nějaká zpravodajská služba, hrozilo Louisovi a Claudii odhalení, takže první naléhavý příkaz zněl zamést po sobě stopy, zdekovat se a zbavit se svých mobilních telefonů. Měli totiž mezi sebou tolik telefonátů, že by bylo snadné spojit si je dohromady. Když se zbavili telefonů, sbalili si své nemnohé svršky a opustili pronajatý byt, aby se už nikdy nevrátili. Claudia zavolala z telefonního automatu jejich domácí a informovala ji, že mají nějaké rodinné problémy a že se už nevrátí. S trochou štěstí se té ženě podaří byt do týdne opět pronajmout.

Pak vešli do metra a jezdili sem a tam městem, až se dostali na Montmartre do míst, kde se jenom o den dříve poprvé setkali s tím Němcem. Rozloučili se šest bloků na sever od slavné baziliky Sacré-Coeur. Claudia se zastavila v malé kavárně na preso, zatímco Louis začal se zametáním stop. Po deseti minutách chůze úzkými uličkami a po jednom telefonátu dospěl k závěru, že se může v klidu vydat do bytu. Byt se dvěmi ložnicemi se nacházel v horním patře čtyřpodlažního secesního domu. Louis ten byt zakoupil prostřednictvím zahraniční korporace před třemi roky. Minul výtah a stoupal vzhůru po schodech, přičemž bral dva schody najednou.

Jakmile byl v bytě, vypnul alarm a zamířil přímo do kuchyně. Rukama navlečenýma do rukavic uchopil z každé strany radiátor a odtáhl ho od stěny. Prostor za radiátorem byl pokrytý bílými dlaždicemi zhruba až do výše horní desky kuchyňské linky. Kolem byla omítka. Pravou rukou sevřenou v pěst udeřil Louis na tom správném místě do zdi a na levé straně se odloupl asi jeden palec velký kousek omítky. Louis uchopil okraj plochy z dlaždiček a otevřel dvířka s panty. Uvnitř se nacházely tři přihrádky hluboké asi pětačtyřicet centimetrů. V každé z nich byl jeden černý vak. Louis vzal vrchní vak, zavřel dvířka a zatlačil radiátor zpátky ke zdi. Na jedné straně vaku byl nápis Peugeot, jméno francouzské automobilové značky.

Gould oplýval schopností nerespektovat pravidla a nenechat se při tom chytit. Poprvé si toho všiml už v dětství. Měl přítele, který měl neobyčejný dar dělat si potíže, a to jak doma, tak ve škole. Bez ohledu na to, kolikrát mu říkali, aby něco nedělal, stejně to udělal. Bez ohledu na to, jak přísný mu hrozil trest, nedal se odradit. Ten chlapec nedbal na své okolí. Na rozdíl od Goulda, který si byl vždycky vědom toho, co se kolem něj děje. Dokonce i ve velice útlém věku chápal, že je nejprve nezbytné obeznámit se s pravidly, aby se mohl vyhnout odhalení, až je bude porušovat.

Existovala řada způsobů, jak obejít zákaz převážení zbraní přes hranice. Před teroristickými útoky proti Americe v září 2001 bylo všechno mnohem snazší. Muž Gouldovy profese si mohl klidně dovolit převážet své pracovní nástroje pod oblečením nebo v příručním zavazadle, ale ty dny byly nenávratně pryč. To ponechávalo prostor pro dvě alternativy. První z nich byla opatřit si zbraně, jakmile člověk přijel do země, ve které hodlal pracovat. Také to se ale od 11. září 2001 stalo obtížnějším, nicméně stále to bylo proveditelné, zejména v evropských zemích bývalého východního bloku. Jednou tak učinil i v Americe, ale pro tuto práci se Gould chtěl vyvarovat zbytečných rizik. Ještě s určitostí nevěděl, jak Rappa zabije, ale s největší pravděpodobností použije pistoli s tlumičem nebo pušku. Pro tento úkol chtěl použít zbraně, které osobně otestoval a zasťřílel.

Každý ze tří vaků skrytých ve zdi za radiátorem obsahoval taktickou odstřelovací pušku TTR-700 vybavenou skládací pažbou a stojanem, odnímatelným dalekohledem, tlumičem a odnímatelnou hlavní. Každý vak rovněž obsahoval pistoli Glock 17 s tlumičem a kompletní sadu dokumentů, včetně pasu, kreditních karet, řidičského průkazu a finanční hotovosti. Kvůli nové generaci detektorů, které dokázaly odhalit výbušniny, neobsahovaly vaky munici.

Gould opustil byt s jedním z těchto vaků, zavolal Claudii a oznámil jí, že vyklízí oblast. Sejdou se za dvě hodiny na smluveném místě. Vzal si taxi a nechal se odvézt na Severní nádraží. Odtud jel metrem přes celé město. Byl opatrnější než obvykle. Bylo by trestuhodné dostat se až sem a nechat se dopadnout na prahu největšího kšeftu jeho života. Jeho další zastávka byla v obchodě s obaly, kde si zakoupil kartónovou krabici velikosti devadesát na devadesát. Nasypal na dno vrstvu pěnového polystyrenu, vložil dovnitř černý vak a zbytek krabice opět doplnil pěnovým polystyrenem. Když krabici přelepil izolepou, navštívil kancelář FedExu o dva bloky dál a vyplnil mezinárodní leteckou průvodku. Ženě za přepážkou ukázal falešnou legitimaci, která se shodovala se jménem na průvodce, a prohlásil, že zasílá vzorky zboží do Kanady, kam odlétá na konferenci. Byla to běžná praxe a žena nehnula ani brvou.

22

Washington, D.C.

Ten starý bar se nacházel na Pennsylvania Avenue jen několik bloků od jedné z nejznámnějších budov na světě - Kapitolu. Toto neoklasicistní sídlo demokracie lemovala z jihu Independence Avenue a ze severu Constitution Avenue. Členové Kongresu měli své kanceláře podél Independence Avenue a členové Senátu podél Constitution Avenue. Kongresmani vesměs hasili žízeň v podnicích sídlících na jih od East Capitol Street a senátoři stolovali v luxusnějších restauracích na severu. Někteří kongresmani se rádi vydávali na sever v naději, že se někdy v budoucnu budou moci připojit k nekonečně exkluzivnějšímu klubu členů amerického Senátu, ale jen málokdy se stávalo, aby nějaký senátor putoval na jih. Bylo to jednoduše pod jejich úroveň.

Až donedávna nebylo Rappovi nic z toho známo, ale Rapp se koneckonců příliš nezaobíral úvahami o politice a o politicích. Naproti tomu zdroj, jenž ho zásoboval informacemi o jeho senátorovi, politiku zbožňoval a považoval všechny takové kulturní postřehy za nesmírně zajímavé. Ten zdroj, který byl shodou okolností rovněž jeho manželkou, nemohl pochopit, že nějaký senátor může každé odpoledne navštěvovat bar Hawk and Dove, jen aby byl sám, ale právě to jí sdělil šéf senátorovy kanceláře. Neustále zvědavá Anna chtěla vědět, co je právě na tomto senátorovi tak zajímavé. Skoro jí chtěl odpovědět, že jí to říct nemůže, ale pak by mu pravděpodobně odmítla svou pomoc. Učil se jí důvěřovat. Byla neuhasitelně zvědavá, ale už mu nejednou také dokázala, že umí udržet tajemství, pokud ji o to požádal. Rapp jí řekl, že s ní o tom nechce mluvit po telefonu a že si o tom promluví při večeři.

A tak již podruhé v jednom týdnu kupoval Rapp parkovací lístek v části města, kterou navštěvoval jen zřídka. Automaticky provedl zběžnou kontrolu okolí, zamkl vůz a natáhl ruku za záda, aby se ujistil, že jeho pistole H&K P2000 je v pořádku. Vzduch byl těžký a Rapp zdvihl hlavu k nebi. Bylo zataženo a vypadalo to, že každou chvíli může začít pršet. To se dokonale hodilo k jeho náladě.

Bar bylo obtížné minout. Hawk and Dove patřil ke koloritu Capitol Hill. Rapp bar několikrát navštívil během svých vysokoškolských studií, ale od té doby tu celá léta nebyl. Vstoupil do úzkého vchodu a rozhlédl se místností. Ten prostor měl patinu, kterou lze dosáhnout jenom spoustou rozlitého piva, bezpočtem porcí smaženého jídla a dlouholetými výpary z hustých oblaků cigaretového kouře. Cihlová podlaha byla na řadě míst vylámaná a nerovná a kdysi bílé spáry byly tmavé jako asfalt. Byl to skutečný bar, a ne nějaká tuctová jídelna, kde servírky nosily protivně barevné zástěry a při objednávání si přisedly k vašemu stolu.

Bylo několik minut před třetí a lokál byl téměř prázdný. Na vzdáleném konci baru našel Rapp svého muže. Okamžitě ho poznal podle jeho přehazovačky a příliš dlouhých uší. Rapp nebyl překvapen, že ho viděl sedět zády ke dveřím. Kráčel podél starého dřevěného baru a kývl na barmana, který ho upřeně pozoroval.

Senátor seděl na poslední stoličce a četl knihu. Rapp se zastavil a dost silně kopl do rozviklané stoličky.

Senátor Hartsburg se zachytil baru a obrátil se se zlostí v očích a s hranolkem visícím z úst. „Co vás to proboha napadlo? To chcete, aby mě trefil šlak?“

To není špatný nápad, pomyslel si Rapp. „Musíme si promluvit.“

Hartsburgův neustále zachmuřený obličej se zdál být ještě zachmuřenější. „Zavolejte mou kancelář a požádejte o schůzku.“ Otočil se k Rappovi zády.

Rapp měl chuť vlepit tomu muži záhlavek za jedno z jeho velkých uší, ale včas si to rozmyslel. „To nejde. Musíme si promluvit hned.“ Trpělivost nebyla Rappovou silnou stránkou. To byl také důvod, proč se sem táhl přes celé město. Kennedyová nebyla zrovna nadšená představou, že by měla zkřížit zbraně se svým novým šéfem, a Rapp měl pocit, že když rychle nezbaví Colemana lidí od berňáku, utáboří se v jeho podniku na celý následující rok. Bylo na čase, aby pro něho jeho nový spojenec něco udělal.

Objevil se barman. „Všechno v pořádku, Carle?“

Než mohl Hartsburg odpovědět, ozval se Rapp: „Jedno pivo.“

Barman na senátora tázavě pohlédl. Hartsburg si cosi zamumlal pod vousy a vrátil se ke své knize.

„Guinness, prosím,“ pronesl Rapp s nuceným úsměvem.

Barman vteřinu váhal a pak odkráčel pro pivo. Rapp se podíval Hartsburgovi přes rameno a zeptal se: „Co čtete?“

„Do toho vám nic není.“

Rapp zahlédl koutkem oka titul. „Devatenáct set osmdesát čtyři… George Orwell.“ Nemohl být překvapenější. „Jsem ohromen.“

„Nebuďte,“ zavrčel Hartsburg. „Čtu to, abych lépe pochopil, jak lidé jako vy uvažují.“

Rapp se rozesmál. „Až to dočtete, pusťte se do Farmy zvířat, abyste lépe pochopil, jak uvažují lidé jako vy.“

Senátor zavřel knihu. „Víte co? Chodím sem, abych se najedl, napil a byl sám. Jestli si chcete promluvit, zavolejte moji kancelář.“

Rapp popadl vedlejší stoličku. „Klid, Carle.“ Usoudil, že když mu barman může říkat křestním jménem, může mu tak říkat i on. „Věřte mi… kdybyste věděl, s čím za vámi jdu, nepřál byste si, abych se spojil s vaší kanceláří.“ Rapp vyjmul z pouzdra svůj komunikátor, stiskl několik tlačítek a položil ho na bar.

Přístroj podle všeho zaujal senátorovu pozornost. Hartsburg odsunul svůj talíř stranou a řekl: „Proč jste sem přišel? Opravdu nemám zájem na tom, aby nás viděli spolu na veřejnosti. A jak jste mě vůbec našel?“

Rappovi mírně poklesla brada. „Žertujete?“ Nehodlal mu prozradit, že mu ho pomohla vypátrat jeho manželka. Bylo lepší, když si bude myslet, že ho našel za pomoci rozsáhlých zdrojů CIA.

Hartsburg se napil a vzhlédl k televizi. Byl z jejich nenadálého setkání otrávenější, než Rapp očekával.

„Senátore,“ naklonil se k němu Rapp, „to vy jste prve inicioval naše neformální setkání. Vy jste navrhnul spolupráci. Jestli chcete z naší dohody vycouvat, zvednu se a půjdu pryč a budu jenom rád, že už v životě neuvidím váš obličej.“

Následovalo nepříjemné ticho. Po chvíli Hartsburg řekl: „Ale ne tady, prosím. Neobtěžujte mě, když jsem tady. Sem chodívám, abych se na chvíli všeho zbavil.“

V senátorově hlasu byla jakási podivná melancholie. Pomalu začal pokyvovat hlavou a řekl: „Tak dobře.“

V tu chvíli se objevil barman s pivem. „Napište to na jeho účet,“ řekl Rapp a natáhl se pro svou náprsní tašku. „To byl žert.“ Rapp položil na bar dvacetidolarovku. „Vezměte to z toho a přineste senátorovi také jedno.“

Hartsburg přikývl na znamení souhlasu a barman odešel. Když nějakou chvíli hleděl do své knihy, zeptal se: „Tak o co vám jde?“

Rapp si usrkl z tmavého piva a zeptal se: „Řekl jste někomu o naší nedávné dohodě?“

„Přišel jste o rozum?“

„Jste si tím jistý?“ Rapp se znovu napil. Nepochyboval o tom, že Hartsburg nelhal, ale hodlal tomu muži nadzdvihnout mandle.

Excentrický senátor z New Jersey se obrátil čelem k Rappovi. „Nerad se opakuji.“

Rapp na něj upřeně pohlédl. „A co senátor Walsh?“

V Hartsburgově obličeji to zaškubalo, jako kdyby se zakousl do citronu. „Bill mlčí jako hrob. Pokud jde o to, zachovat něco v tajnosti, tak je to ten nejspolehlivější muž na Capitol Hill. Ne náhodou je předsedou komise pro zpravodajské služby.“

„Nikdo z vás dvou nemluvil s nikým z nadřízených?“

„Jaké nadřízené máte na mysli?“

„Mé nadřízené,“ odvětil Rapp.

„Mimo doktorky Kennedyové s nikým.“

„Opravdu ne?“ zeptal se Rapp. Barman se vrátil s Hartsburgovým drinkem. Podle jeho barvy Rapp usoudil, že to nejspíš byla skotská.

Jako většina senátorů byl i Hartsburg právník a neměl rád, když mu někdo klade otázky. „Přestaňte chodit kolem horké kaše a řekněte mi konečně, co vám nedá spát.“

Rapp obdivoval mužovu houževnatost. „Mark Ross mi nedá spát.“

„Nový ředitel Národních zpravodajských služeb?“ Senátorova tvář byla zachmuřená. „Proč?“

„Znenadání se začal zajímat o jednoho z mých kolegů.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Je tu kdosi, koho čas od času používáme k řešení choulostivých problémů. Říkejme mu konzultant. Jednoho dne se tento konzultant objevil v Langley na schůzce s doktorkou Kennedyovou a s mojí maličkostí za účelem projednání našeho společného podniku.“ Rapp ukázal nejprve na Hartsburga a pak na sebe. Chtěl v senátorovi vzbudit pocit spoluzodpovědnosti. „Uprostřed našeho jednání vtrhne do místnosti bez zaklepání a bez ohlášení Mark Ross. Představí se našemu konzultantovi, odejde a zanedlouho se k nám donese, že Rossovi lidé volali Pentagon a vyptávali se po konzultantově osobní složce. Následujícího dne se u jeho prahu objeví chlapi z berňáku, nařídí mu, aby se předklonil, a začnou provádět inspekci jeho anální dutiny.“

Na Hartsburgově obličeji se objevil spokojený úsměv a v jeho očích se mihnul nepřítomný pohled. Po chvilce řekl: „Proto jsem ho tam dosadil.“

Ta odpověď Rappa překvapila. „Co tím k sakru myslíte?“

„Ross je puntičkář. Je extrémně podezíravý a zvědavý. Právě proto jsem ho prezidentovi doporučil.“

Rappovi podle všeho něco uniklo. „A co je na tom dobrého?“

„V pozadí ustavení nové vládní funkce byla snaha koordinovat aktivity všech těch samostatně operujících agentur. Potřebujeme někoho, kdo půjde až ke kořenům a zreformuje celý systém od shora až dolů.“

Rapp zavrtěl hlavou a odložil pivo. „Poslyšte, mně je úplně fuk, co ten chlap dělá. Jen ho držte stranou ode mě a od lidí, s nimiž pracuji.“

„Nevím, jak bych vám v tom mohl být nápomocný.“

Na Rappově tváři se objevil nedůvěřivý výraz. „Když jsem souhlasil, že se sejdu s vámi a s Walshem, bylo to proto, že jste mi nabídli finanční podporu a že jste mi slíbili, že mi budete krýt záda. Mám tam venku dost nepřátel a nezbývá mi čas na to, abych odrážel ještě i útoky ze svých vlastních řad. Jestli nedokážete udržet na uzdě takového kašpara, jako je Ross, můžeme to rovnou zabalit.“

Hartsburg se usmíval. Mávl na barmana. „Charlie, ještě jedno pivo pro mého přítele.“

Mého přítele, pomyslel si Rapp. Tak daleko ještě nejsme.

Hartsburg chtěl, aby mu Rapp podrobně vylíčil, co se dělo, když Ross vtrhnul bez ohlášení do kanceláře Kennedyové. Než se na jeho stole objevilo další pivo, stihnul to senátorovi celé převyprávět.

„Předpokládám, že jste viděl film Patton“ řekl Hartsburg.

„Ovšem.“

„Vzpomínáte si na tu scénu, kdy všichni oslavují a ruský generál pronese přípitek a Patton se nechce napít?“

„No ano.“

„A ten Rus mu řekne, že je čubčí syn, a Patton se rozesměje a odpoví: ‚Budiž tedy, od čubčího syna na čubčího syna… Na to si připiju.‘“

23

Montreal, Kanada

Gould letěl noční linkou z Paříže do Montrealu a přistál časně ráno. Cestoval s francouzským pasem pod jménem Marcel Moliere. Oficiálním účelem jeho návštěvy byl obchod - přesněji řečeno zastupování farmaceutické společnosti. Na letišti si vzal taxík a zamířil do hotelu Hyatt v centru města. Hotel Hyatt, který byl útočištěm obchodníků z celého světa přijíždějících na návštěvu největšího francouzsky hovořícího města mimo území Francie, vyhovoval znamenitě jeho potřebám. Byl poměrně luxusní, disponoval třemi stovkami pokojů a byl vybaven obchodním centrem na velice dobré úrovni. Claudia se nacházela několik tisíc mil od něj na cestě k ostrovu Nevis, aby se ujistila, že jejich honorář byl v bezpečí před početnou armádou šmíráků a hackerů pracujících v poslední době pro americkou vládu.

Louis Gould měl mnohá tajemství a jedním z nich bylo, že krátce pracoval pro Direction Generále de la Securité Exterieure, zkráceně DGSE. DGSE byla hlavní francouzská zpravodajská centrála zabývající se průmyslovou a ekonomickou špionáží a infiltrací teroristických organizací. Gould si odsloužil nějaký čas v legiích a poohlížel se po nových příležitostech. Jako důstojník a francouzský občan byl pro DGSE vítaným rekrutem. Dohodu nakonec zpečetilo to, že jeho otec diplomat špionážní agenturu, jakož i všechno co představovala, z hloubi duše nenáviděl.

Během prvního roku v agentuře se zabýval téměř výlučně průmyslovou špionáží a jeho práce absolutně nijak nesouvisela s terorismem. Právě během roku stráveného prací pro DGSE si uvědomil dvě důležité věci - ti, kdo pracují na volné noze, jsou mnohem lépe placení než vládní úředníci a musí překousnout jenom relativně málo nezáživné rutiny. A Gould měl dost nezáživné rutiny. Jakkoliv je ve starých filmech cizinecká legie líčena jako oáza romantiky, skutečnost se od tohoto obrazu značně odlišuje. Platy byly mizerné, kasárna zchátralá a služba nezřídka vyčerpávající. Snesitelnou ji dělal jenom esprit de corps, pocit týmové hrdosti, jakož i pýcha na to, že je člověk schopen podstoupit takto náročný trénink. Po jednom turnusu měl Gould dost. Toužil po něčem, na co byl od dětství zvyklý, a to něco byly peníze. Byl příliš pyšný, než aby se obrátil na otce, a tak spatřoval v DGSE příležitost, jak vydělat dvojnásobek toho co v legiích a zároveň zůstat v centru dění. Od první chvíle nicméně věděl, že je to jen přestupní stanice.

Gould znal bývalé legionáře, kteří si vydělali balík jako členové ochranky velkých korporací. Jakkoliv by se mu takové peníze zamlouvaly, věděl, že by ho taková práce nudila k smrti. Potřeboval něco, co by hodně vynášelo a zároveň bylo testem jeho dovedností. Přišel na to jednoho dne, když se mu doneslo, že jeden z jejich informátorů to hrál na obě strany. V důsledku informátorovy dvojí hry byl jeden kolega z agentury unesen syrskou tajnou policií a zmizel neznámo kam. V centrále DGSE jen málokdo pochyboval, že agent seděl v syrském žaláři a dostával výprask gumovými hadicemi. Gould chtěl zlikvidovat informátora sám, ale jeho nadřízený, který byl shodou okolností také bývalý parašutista, mu řekl, že takto se věci neřeší.

To, co následovalo, mu odhalilo celý nový svět. Jeho nadřízený zavolal externího agenta a za méně než dvě minuty byla dojednána informátorova likvidace. Gouldovým úkolem bylo předat nájemnému vrahovi peníze. Na cestě k mrtvé schránce zastavil a spočítal je. V aktovce bylo dvacet tisíc franků, víc než polovina toho, co si vydělal za celý rok. To všechno za zabití jednoho bezcenného, chamtivého nýmanda.

Při zpětném pohledu si uvědomoval, že to nebylo těžké rozhodnutí. Minul mrtvou schránku a zavolal kancelář svého šéfa. Bylo po osmé večer a Gould věděl, že jeho nadřízený už tam nebude. Nechal mu tam vzkaz, v němž mu oznamoval, že se rozhodl pro změnu kariéry a že mu zafaxuje svou rezignaci. Jeho první zastávkou byl bar, kam informátor rád chodíval. Gould vešel dovnitř. V baru bylo plno, ale on svého muže našel snadno. Setkali se mnohokrát osobně, vesměs v téhle zakouřené díře. Gould jej kontaktoval pohledem a pokynul mu, aby jej následoval.

Setkali se nedaleko zadního východu a Gould řekl: „Jdou po tobě. Musím tě dostat pryč.“ Gould vkročil do úzké, tmavé uličky a ten hlupák ho bez váhání následoval. Když urazili několik kroků, Gould zdvihl ruku, jako kdyby chtěl muže vést, a ve zlomku vteřiny ho pravicí uchopil za zátylek, zatímco jeho levice vyletěla kupředu jako blesk. Čtyřpalcová čepel jeho nože zajela do mužovy hrudi a asi tak minutu stáli ve vzájemném objetí a hleděli si do očí. Gould necítil žádné výčitky svědomí, a to dokonce ani poté, co mužovo sevření povolilo a on se začal hroutit zemi. Chtěl ho vidět umírat, chtěl, aby trpěl a aby viděl záblesk nenávisti v očích svého vraha.

Gould se ohlížel do minulosti a zahanbeně vrtěl hlavou. To, co ten večer udělal, bylo nesmírně hloupé - nesmírně impulzivní. Věci se mohly kdykoliv zvrtnout. Muž mohl být sledován, někdo ho mohl poznat, anebo -což by bylo vůbec nejhorší - ten muž ho mohl zastřelit zezadu, když spolu vcházeli do uličky. Zdálo se mu, jako by od té doby uplynuly už celé věky, a poměřováno jeho odbornou zdatností tomu skutečně tak bylo. Tehdy by neměl proti muži jako Mitch Rapp sebemenší šanci, ale nyní byly jejich síly vyrovnané, a s momentem překvapení na jeho straně mu všechno hrálo do karet.

Taxík zastavil na parkovišti před hotelem Hyatt v centru Montrealu a Gould vystoupil. Bylo devět třicet šest ráno. Nenápadně si začal obhlížet okolí, zatímco řidič podával vrátnému jeho zavazadla. Gould zaplatil taxikáři, dal vrátnému spropitné a pak ho ležérním krokem následoval do haly. Atraktivní žena v recepci ho informovala, že jeho pokoj bude připravený asi za třicet minut. Vybídla ho, aby se zatím posadil do restaurace. Gould si vybral stůl z dobrým výhledem do hotelové haly a požádal servírku, zda by mu nemohla donést jeden výtisk Washington Post. Post nevedli, ale měli New York Times. Prohlásil, že to nevadí.

Vrátila se za několik minut s šálkem kávy a s novinami. Gould si objednal omeletu s ovocnou oblohou a rozevřel noviny. Čas od času vzhlédl, aby se podíval, kdo vchází dovnitř. Věnoval rovněž pozornost hostům vysedávajícím v restauraci, i těm v hale. Nikdo nevybočoval z normálu. Všichni odpovídali profilu nesčetných obchodních cestujících absolvujících po celém světě svůj ranní rituál. Najíst se, přečíst si noviny a připravit se na další den.

Gould pil svůj druhý šálek kávy, když mu donesli omeletu. Nedlouho poté přišla recepční a předala mu malou obálku obsahující číslo jeho pokoje a klíč. Oznámila mu, že nechá jeho zavazadla okamžitě odnést do jeho pokoje. Gould jí poděkoval a ona se vrátila do recepce. Během jídla si nalistoval sportovní stránku. Dočetl se, že Washington bude tuto neděli hrát na domácí půdě. Přemýšlel, zda Rapp fandí družstvu Redskins. Kdyby tomu tak bylo, možná by to byla příležitost. Snědl omeletu a pustil se do ovoce, když do haly vstoupil poslíček FedExu s dvoukolákem. Gould okamžitě poznal svou zásilku, na níž spočíval stoh menších krabic a leteckých obálek. To bylo dobré znamení. Zásilka měla být doručena do desáté hodiny ranní. S tak krátkou dodací lhůtou měli na celnici příliš málo času na to, aby zásilku prohlédli a nastražili na něj past. Pravděpodobnější scénář byl, že by zásilku zabavili na letišti.

Poslíček FedExu se zastavil u přepážky hotelové služby a vysunul dvoukolák zpod stohu zásilek. Přítomný pracovník převzal zásilky a poslíček se spěšně odporoučel. Všechno vypadalo naprosto normálně. Gould upíral pohled na pracovníka hotelové služby, který seděl za svým stolem a ťukal do klávesnice počítače. Servírka mu přinesla účet a on zaplatil účet za snídani. Gould stále ještě předstíral, že čte noviny, ve skutečnosti však střežil hlavní vchod a pátral po známkách jakékoliv neobvyklé aktivity.

Jelikož až doposud na nic znepokojivého nenarazil, přistoupil k další fázi plánu a vyjmul z kapsy mobilní telefon. Zakoupil ho ráno po přistání v Montrealu na falešnou kreditní kartu. Telefon byl určen na jedno použití a byl nabit dvěstěpadesátiminutovým kreditem. Vytočil číslo hotelu a před obličej si dal složené noviny. Ozvala se mu nějaká žena nejprve francouzsky a pak anglicky a zeptala se ho, kam ho může přepojit.

Gould řekl anglicky: „Dnes ráno se mám nastěhovat do vašeho hotelu a potřeboval bych vědět, zda pro mne nemáte nějakou zásilku.“

„Vyčkejte malý moment, pane. Přepojím vás na hotelovou službu.“

Gould pohlédl přes horní okraj novin a čekal, až se rozezvučí telefon. Sledoval, jak se přítomný pracovník natahuje pro telefon a říká do mikrofonu: „Dobré ráno. Co pro vás mohu udělat?“

„Zdravím,“ řekl Gould americkým přízvukem. „Dnes ráno se mám ubytovat ve vašem hotelu a prostřednictvím FedExu by mi měla přijít jedna velice důležitá zásilka. Můžete mi sdělit, jestli už náhodou nedorazila?“

„Ovšem, pane. Jaké je vaše jméno?“

„Johnson… Mike Johnson. Měla by to být velká kartónová krabice.“

„Malý moment.“

Gould ho pozoroval, jak pokládá telefon a sundává menší zásilky z té velké krabice vespod. Muž se předklonil, aby si přečetl průvodku a vrátil se k telefonu. „Mám to tady, pane.“

„Výborně. Byl byste tak laskav a poslal byste mi tu zásilku do mého pokoje? A jako výraz vděku přijměte deset dolarů. Napište mi je na účet.“

„Bez problémů, pane… děkuji. Hned se o to postarám.“

„Díky.“ Gould stiskl tlačítko pro ukončení hovoru a pozoroval zaměstnance hotelové služby, který se ubíral k recepci. Ze svého místa slyšel pouze útržky hovoru. Slyšel, jak žena říká cosi, že se ještě nenastěhoval, a pak se pro kontrolu podívala do svého počítače. Po několika vteřinách sdělila muži číslo pokoje. Napsal si ho na list papíru a odebral se opět ke svému stanovišti.

Gould složil noviny a postavil se. Vykročil uvolněným krokem přes halu a přistoupil k přepážce hotelové služby. Řekl francouzsky: „Promiňte, prosím. Mohl bych vás požádat o předpověď počasí na zbytek týdne?“

„Ovšem, pane.“ Zřízenec uchopil myš svého počítače a několikrát na ní klikl. Odkudsi zpod jeho stolu se ozvalo vrčení tiskárny. Když se natáhl pod stůl pro čerstvě potištěný list papíru, Gould mrknul dolů a pohlédl na číslo pokoje napsané na listu papíru.

Zřízenec mu podal potištěný list. „Prosím, pane.“

„Děkuji.“ Gould se obrátil k výtahům a zaslechl, jak zřízenec volá vrátného. Vyjel výtahem do pátého poschodí, a když se ubíral ke svému pokoji, míjel pokoj pana Johnsona. To, co se mohlo zdát jako náhoda, ve skutečnosti žádná náhoda nebyla. Časné příchody hotelových hostů vyžadovaly, aby některé pokoje byly uklizeny dřív než jiné, a protože uklízeči pracovali v týmech, zpravidla bylo nejprve uklizeno celé patro, než se přesunuli do dalšího.

Gould vešel do svého pokoje. Jeho zavazadla na něj čekala u nohou postele královských rozměrů. Otevřel svou aktovku a vytáhl kapesní počítač, krátký propojovací kabel a magnetickou kartu. Spojil tyto tři komponenty dohromady a poslouchal kroky vrátného na chodbě. Poslouchal, jak ten muž vchází do pokoje a o několik vteřin později jej zase opouští. Gould otevřel dveře svého pokoje a pozoroval zaměstnance hotelu, jak se ubírá chodbou a zatáčí k výtahům. Když zaslechl zvonek přijíždějícího výtahu, vykročil na chodbu a minul několik dveří. Vložil magnetickou kartu do štěrbiny zámku a čekal, až kontrolka zezelená. Popadl krabici a odnesl ji do svého pokoje.

Tam rozřízl izolepu na víku krabice. Odklopil chlopně a přehraboval se v pěnovém polystyrenu, dokud nenahmatal vak. Když ho vytahoval ven, přebytečný polystyren se začal sypat po podlaze. Gould rozepnul zip a zběžně překontroloval, jestli je všechno pořádku. Pak vytáhnul ze svého kufru pytel na odpadky a naházel do něj všechen polystyren z bedny. Nato složil krabici, odtrhl průvodku a odnesl krabici i pytel na odpadky do služební místnosti a přidal je k ostatním pytlům s odpadky.

Zpátky ve svém pokoji se Gould osprchoval, oholil a vyložil všechno na postel. Jeho stará identita byla nalevo, jeho nová identita napravo a pětadvacet tisíc dolarů v hotovosti bylo uprostřed. Ještě jednou vše překontroloval, aby se ujistil, že mu neuniklo nic, z čeho se dalo vyvodit, že se jmenuje Moliere, a naházel to do hnědého pytle. Jeho prvním úkolem bylo pytel spálit, ještě dřív než překročí hranice. Gould opětovně metodicky sbalil svá zavazadla a odložil všechno ke dveřím. Poté, co rozházel postel, aby vypadala, jako že se v ní spalo, nechal klíč od pokoje na nočním stolku a opustil hotel bočním vchodem. Pokud se nevyskytnou nějaké neočekávané problémy, bude v Americe zítra brzy odpoledne.

24

Washington, D. C.

Kancelář ředitele Národních zpravodajských služeb byla jen provizorní, a to z řady důvodů. Jako každá nová instituce ve Washingtonu se i tento úřad vyvíjel. Což v byrokratickém newspeeku znamenalo rozšiřování. Původní plán počítal asi tak s pětadvaceti zaměstnanci, kteří měli být řediteli k ruce. Podle tohoto plánu měl úřad fungovat jako referenční středisko. Jako filtr mezi jednotlivými zpravodajskými centrálami a prezidentem, jehož úkolem bylo koordinovat a stimulovat celý proces. Během šesti měsíců úřad zdvojnásobil svůj stav, nato jej ztrojnásobil a pak opět zdvojnásobil. Při posledním součtu měl již přes dvě stovky zaměstnanců a podle všeho to tak nemělo zůstat. Stával se z něj nekontrolované bující byrokratický moloch, který každý den zvětšoval svou kapacitu co do počtu zaměstnaců i výdajů na svůj provoz a stával se den ode dne o něco méně efektivním. Stával se přesně tím, čeho se obávali jeho kritici.

Dokud nebude nová instituce plně zkonsolidovaná, byla ochranou jejího ředitele pověřená tajná služba. To se Rappovi hodilo. Měl v tajné službě přátele, kteří byli víc než ochotní udělat mu laskavost. Rapp zavolal Jacka Warche, zvláštního agenta pověřeného vedením prezidentské ochranky, a zeptal se ho, jestli zná chlápka, který má na starost Rossovu ochranu. Warch přisvědčil. Tajná služba tvořila uzavřené společenství. Rapp sdělil Warchovi, co po něm bude chtít, a muž zodpovědný za bezpečnost prezidenta USA znal Rappa příliš dobře, než aby mu kladl zbytečné otázky.

Rapp musel zaparkovat na protější straně ulice o celý blok dál. Místo bylo jenom co by kamenem dohodil vzdálené od Bílého domu. Rapp vešel do budovy hlavním vchodem a ukázal svůj průkaz uniformovanému agentovi tajné služby za přepážkou. Prohlásil, že chce mluvit s agentem Travisem Smallem, načež se odebral čekat na něj do rohu vstupní haly. Stál nedaleko velké pokojové rostliny zády ke zdi, kde, jak doufal, bude co nejméně nápadný. Nechtěl, aby Ross věděl, že je v budově. Chtěl mu opětovat jeho návštěvu z minulého týdne.

Rapp nemusel čekat dlouho. Navzdory svému jménu byl Travis Small chlap jako hora. Vypadal, jako kdyby hrál v útoku za Washington Wizaids Rappovi se ten tým líbil víc, když se ještě jmenoval Bullets. Bylo to tak upřímnější. Korespondovalo to se smutným prvenstvím amerického hlavního města co do počtu spáchaných vražd.

Small zčásti kráčel a zčásti se šoural po teracové podlaze prosluněné haly. Měřil tak sto devadesát osm a musel vážit alespoň metrák. Nejspíš hrával basketbal nebo fotbal. Nebo možná obojí. Jeho kolena každopádně nebyla žádny zázrak. Měl krátké černé vlasy a pleť odstínu vyleštěného lískového ořechu. Rapp odhadoval jeho věk na něco málo přes čtyřicet. Když přicházel, jeho oči se pátravé rozhlížely kolem haly. Byl to impozantní muž. Muž na svém místě. Člověk by se musel cítit sakra silný v kramflecích, aby si na něj troufl. Buď to, nebo by musel být blázen.. Small byl přesně ten správný typ muže pro tajnou službu. Obklopte prezidenta půl tuctem chlapů jako tenhle Travis Small a můžete si být jisti, že je o jeho bezpečí náležitě postaráno.

Velký muž přistoupil blíž a nabídl mu svou pravici.

„Mitch? Travis Small. Je mi ctí, že vás poznávám.“

Rapp nabízenou ruku přijal. V jeho tlapě vypadala jako ruka trpaslíka. „Nápodobně, Travisi.“

„Kdepak.“ Small odhalil perfektní řadu zubů a v obličeji se mu objevil překvapivě vřelý úsměv. „Myslím to vážně. Když tenkrát zaútočili na Bílý dům, sloužil jsem v prezidentově ochrance. Měl jsem ten den noční, a tak jsem tam v tu chvíli nebyl.“

Small mluvil o teroristickém útoku na Bílý dům. Prezident jen o vlásek unikl zajetí a nebýt Rappa, nejspíš by už byl mrtvý.

„To je mi líto,“ odvětil Rapp. „Asi jste tam ztratil pár dobrých přátel.“

„To ano.“ Small se na moment odmlčel. „Ale ztratil bych jich toho dne ještě víc, kdybyste se do toho nevložil vy.“

Rapp se v takových situacích necítil dobře, a tak jenom několikrát pokýval hlavou a rozhlédl se kolem sebe. Vedle té hromady masa se cítil jako trpaslík.

„A jak se vám libí pracovat pro Rosse?“

Small pohlédl Rappovi do očí a pečlivě vážil svá slova. „Snažím se vyvarovat se osobních soudů o lidech, které mám ochraňovat.“

Rapp se zazubil. „Hloupost.“

Small přenesl svou úctyhodnou váhu na druhou nohu. „Zdá se mi možná až jako trochu moc velký puntičkář.“

„Souhlasím. Připadá mi jako ten typ, co se svou ochrankou asi neudržuje příliš osobní vztahy.“

„To ani ne. Je velmi milý. Pamatuje si naše jména. Ptá se nás na rodinu a na děti, ale je to politik.“ Takto se svěřoval jeden muž se zbraní pod sakem jinému muži se zbraní pod sakem. Existovaly mezi nimi jisté věci, které si mohli sdělit bez jediného slova.

„Klade otázky, ale nenaslouchá odpovědím.“

„Ano. Šplhá se nahoru. Chce stále chutnější a větší krajíc. Podle mého názoru je to jeden z těch senátorů, kteří mají ambice kandidovat na prezidenta. Senátoři se nestávají prezidenty. To je neobvyklé. Cesta do Oválné pracovny vede přes úřad guvernéra nebo post viceprezidenta. Rossovi bylo jasné, že musí buď kandidovat na guvernéra doma v New Jersey, nebo proniknout do prezidentova kabinetu a začít usilovat o kandidatura na viceprezidenta. Senátoři se neradi vracejí domů, aby kandidovali na guvernéry. Je to víc práce a méně publicity… pokud nejste ovšem guvernérem New Yorku nebo Kalifornie. Každopádně ne guvernérem New Jersey. A tak přijme prezidentovo jmenování a než uplyne rok, bude se snažit přestěhovat na ministerstvo obrany nebo vnitra. V té době bude mít za sebou impozantní kariéru a bude horkým kandidátem na úřad viceprezidenta pro příští volby. Mohl by dokonce kandidovat na prezidenta.“

To Rappovi dávalo smysl. „A co ten malý muž, který pro něj pracuje?“

„Jonathan Gordon.“

„Ano.“

„Tomu to pálí. Snaží se držet ředitele na uzdě. Ross je tak trochu cholerik, ale snaží se ovládat. Občas ztratí nervy v Gordonově přítomnosti. Ten mu však dokáže jeho nápady vymluvit a vždycky mu vysvětlí, proč je špatné udělat něco, co po něm ředitel chce.“

„Takže Ross je cholerik?“

Small přikývl., A jaký. Ale nikdy ještě nevybuchl na veřejnosti. Vždycky jen za zavřenými dveřmi.“

„Kde je teď?“

„Nahoře ve své kanceláři s Gordonem.“

„Výborně. Pojďme.“

Dvojice mužů vykročila přes halu. Small pokynul Rappovi, aby prošel detektorem kovů. Oba muži spustili alarm a oba jej ignorovali. Vstoupili do výtahu a ten se dal do pohybu.

Rapp pohlédl na Smalla a řekl: „Chcete malou radu do budoucnosti?“

„Jistě.“

„Rossovi se nebude zamlouvat, že jsem sem vtrhnul takto bez ohlášení.“

„To mě také napadlo.“

„Řekněte mu pravdu. Řekněte mu, že vám zavolal Warch a sdělil vám, že musím s ředitelem něco důležitého projednat. Přál jsem si, aby to zůstalo v tajnosti. Jestli Rossovi povolí nervy, zavolá Jackovi. Jack a prezident jsou si blízcí. Jemu nic nehrozí, a jestli to chce Ross hnát až k prezidentovi, ochotně se s ním utkám.“

„To zní rozumně.“

Výtah se zastavil a dveře se otevřely. Dva muži, kteří byli poněkud menším vydáním Smalla, hlídkovali napravo. Small na muže kývl; byli již informováni, co se chystá. Small vedl Rappa recepcí a vnější kanceláří, kde dvě úřednice odbavovaly telefony a ťukaly do klávesnic počítačů. Zastavil se, aby jednu z nich oslovil, a Rapp pokračoval dál ke dveřím. Starší z žen se začala zvedat ze židle.

„Promiňte, ale ředitel má jednání.“

„To je v pořádku,“ pronesl Rapp, aniž se k ní obrátil. Zaslechl Smalla, jak ženě říká, že Rapp je od CIA. „Jsme staří přátelé,“ téměř vykřikl Rapp, zatímco bral za kliku, otáčel jí a tlačil do dveří. Vstoupil do kanceláře a rychle za sebou zavřel.

Ross seděl v čele oválného konferenčního stolu hned po Rappově levici naproti masivnímu dubovému psacímu stolu. Kancelář nebyla nikterak velká. Zabírala možná pětinu rozlohy kanceláře Kennedyové. Nebyla ani příliš luxusně zařízená. Byl si jistý, že to nového ředitele Národních zpravodajských služeb uráželo.

Ross vzhlédl k Rappovi a jeho hlava se mírně pootočila. Obličejové svaly mu ztuhly a na čele se mu objevily vrásky. Na sobě měl bílou košili s dvojitými manžetami, s elegantními manžetovými knoflíčky a odvážnou rudou kravatu. Vypadal velice důležitě. Další tři lidé sedící u stolu měli na sobě saka.

Rapp šel hned k němu. Stačilo udělat tři rychlé kroky.

„Nevstávejte.“ Záměrně použil stejná slova, která pronesl Ross, když počátkem týdne vpadnul do kanceláře Kennedyové. „Náhodou jsem je kolem a napadlo mě, že se zastavím.“

Ross odsunul svou židli a postavil se. Byl to ten typ, který si zakládal na očním kontaktu. Na jeho tváři se objevil nepatrný úsměv, ale bylo zřejmé, že ho Rappova neohlášená návštěva nemile překvapila Rapp mu nabídl svou pravici a s předstíranou vřelostí řediteli pevně stiskl ruku. Místo, aby opětoval Rossův pohled, hleděl přes stůl na Gordona s rukou spočívající na rameni neznámého muže stojícího za jeho zády. Rapp si dával záležet, aby do nejmenších detailů napodobil Rossův neohlášený vpád do kanceláře Kennedyové.

„Jonathane… rád vás zase vidím.“ Rapp pustil Rossovu ruku a shlédl dolů na dva jemu neznámé muže. Než se ale stačil představit, cosi na desce konferenčního stolu upoutalo jeho pozornost. Rapp se zarazil a hleděl na zrnitou černobílou fotografii na stole. Téměř okamžitě mu stoupl krevní tlak. Poklesla mu brada. Nikdo se ani nepohnul.

„Tak ty mi nedáš pokoj.“ Rapp se sklonil a sebral fotografii.

Byla to špionážní fotografie skladiště. Rapp tam byl už mnohokrát. Před budovou stál obrovský Ford Excursion a nedaleko stál muž se světlými vlasy. Ten muž byl Scott Coleman. Rappova tvář byla nyní rudá vzteky. Muž sedící pod ním začal balit dokumenty, které byly rozložené po stole. Rapp chytil muže mezi klíční kostí a lopatkou. Jeho prsty křečovitě sevřely mužovo rameno.

„Ať tě ani nenapadne něčeho se dotknout.“ Rapp se natáhl a hodil fotografii na stůl. Pustil mužův krk a položil obě ruce na opěradlo židle. Ustoupil stranou a odsunul pojízdnou židli s mužem dál od stolu. Ti lidé byli anonymní. Jenom nějací podřízení. Nebylo třeba je do toho tahat. S pohledem upřeným na jednoho z neznámých Rapp pronesl: „Pánové, omluvili byste nás na minutku?“

Muži vstali a beze slova odešli. Těžké dveře se tlumeně zabouchly. Gordon zůstal sedět a ke své cti zůstal klidný. Ředitel Ross však ne.

„Co si sakra myslíte, že děláte?“ zeptal se podrážděně.

„Zachraňuji vás před tím, abyste hned první měsíc v nové funkci shořel papír.“ Rapp se ani nenamáhal na něj pohlédnout. Přehraboval se složkami rozloženými po stole. Byla tam Colemanova osobní složka z Pentagonu, jeho osobní a firemní daňová přiznání za posledních pět let a úhledná složka obsahující záznamy ze sledování, které byly podle všeho nashromážděny v posledních několika dnech. Rapp vzal do ruky posledně jmenovaný svazek.

„Přišel jste snad úplně o rozum?“ Pohlédl Rossovi přímo do očí a zápasil s pokušením naklonit se k němu a praštit ho složkou přes hlavu.

Ross se začal třást vzteky. „Okamžitě se seberte a vypadněte z mé kanceláře!“ A pro jistotu ještě ukázal prstem ke dveřím.

Rapp chňapl po Rossově prstu, jako kdyby to byla moucha v letu. Tlačil mu ukazovák dozadu a donutil tak ředitele, aby se opřel zpátky do židle. Muži jako Ross byli fyzickým kontaktem vždycky vyvedeni z míry. Většina z nich se nikdy neprala, a pokud ano, tak to bylo obvykle příliš dávno.

„Co vy jste to za drzého slídila?“ zeptal se Rapp. „Máte víc než sto tisíc lidí já nevím v kolika vládních agenturách. Vaším úkolem je dohlížet, aby všechny ty agentury pracovaly lépe. To je všechno. Ne strkat nos do tajných operací nebo špehovat lidi. Vy však znáte Scotta Colemana ani ne dvě minuty a nelíbí se vám jeho odpovědi a hned na něj začnete vyhrabávat špínu.“

V Rossově obličeji to škubalo zlostí. „Počkejte, až se to dozví prezident. Teď jste zašel příliš daleko. Nemáte právo takhle sem vpadnout.“

Rapp sáhl pro svůj mobilní telefon. „Zavolejme mu hned. Mám v adresáři uloženou jeho soukromou linku.“ Rapp strčil telefon Rossovi před obličej. „Vy ani netušíte, že má soukromou linku, co?“

Výraz na Rossově tváři mluvil za vše.

„Můžeme mu povědět,“ pokračoval Rapp, „jak skvěle se vám daří koordinovat práci rozličných zpravodajských služeb. Můžeme mu říct, jak jste zavolal nějakého svého poskoka z berňáku a nařídil jste mu, aby se pověsili Scottu Colemanovi - kterého prezident mimochodem dobře zná - na paty. Vyznamenaný veterán. Prezident bude zuřit. A když už jsme u toho, proč nezavolat pár vašim kolegům na Capitol Hill a neříct jim, jak používáte váš personál ke špehování soukromých občanů?“ Zamával složkou Rossovi přec obličejem. „O nic jiného totiž nejde. To je špehování soukromého občana, vy pokrytecký svatoušku. A to jste strávil dvanáct let na tom zatraceném kopci vyhrožováním a kňouráním kvůli CIA. Naparoval jste se před televizními kamerami a prohlašoval jste, že bychom neměli špehovat americké občany… a to bez ohledu na to, zda jsou podezřelí z terorismu či nikoliv.“

Ve složce byly různé tabulky. Jedna z nich byla nadepsána Telefonické hovory. Rapp příslušnou stránku nalistoval a přejížděl očima seznam hovorů. „Vy máte soudní příkaz na odposlech? Byl jste u soudce? Netušil jsem, že máte pravomoc vést vyšetřování. Ví o tom tisk? Určitě by je to zajímalo. Skončíte ještě dřív, než budete mít šanci nějaké reformy zahájit.“

Ross byl vzteky bez sebe. Ječel na celé kolo: „Chci vědět, co máte dva za lubem, a chci to vědět okamžitě! Ani jeden z vás není soukromý občan! Pracujete pro mě!“

Tentokrát se Rapp neovládl. Jeho zlost nad ním získala kontrolu. Složka byla asi jeden palec silná. Praštil jí Rosse přes levé ucho. Z Rossova dokonalého účesu nezbylo nic, když mu jedna kadeř sklouzla na čelo a částečně mu zakryla levé oko.

Rapp ho popadl za košili. „Poslouchej, ty idiote. Tobě se já nezodpovídám. Zodpovídám se prezidentovi. Mým povoláním je pronásledovat teroristy a poslední věc, o kterou stojím, je nějaký takový mamlas jako ty, který houby ví, co tahle práce obnáší, a chtěl by se mi dívat přes rameno a říkat mi, co mám dělat.“ Rapp se pustil jeho košile a strčil šokovaného Rosse zpátky do jeho židle.

Hned nato ustoupil o krok. „Nemysli si, že jsem tě neprohlédl. Tohle má být tvůj odrazový můstek k vyšším postům. Nemám pravdu, Rossi? Nechceš snad být jednoho dne prezidentem?“

Ross byl příliš rozčilený, než aby se zmohl na slovo. Rapp pohlédl na Gordona, který stále působil nevzrušeně. „Slyšel jsem, že alespoň vy máte rozum. Promluvte si s ním, prosím vás, protože přes můj hřbet se do prezidentského křesla nevydrápe.“ Rapp ukázal na Rosse. „Ale můžu se postarat, aby tohle byla jeho poslední vládní funkce.“

Rapp popadl i ty ostatní složky a strčil si je pod paždí. Dokonce se ani nenamáhal oslovit Rosse. Díval se na Gordona. „Do dnešního poledne zlikvidujete tu záležitost s berňákem, nebo se spolu sejdeme v Oválné pracovně, a můžu vám garantovat, že tohle vám bude ve srovnání s tím, co tam zažijete, připadat jako úplný piknik.“

Gordon neodpověděl. Jenom přikývl.

Rapp se otočil se složkami v podpaží a při odchodu za sebou práskl dveřmi.

Gordon několik vteřin čekal a pak si zhluboka vydechl. Pomalu začal kroutit hlavou. Pohlédl na svého šéfa a spustil: „Já ti to říkal…“

„Já to nechci slyšet,“ odsekl Ross. „Já vím, žes mi říkal, že to není dobrý nápad. Já vím, žes mi říkal, že s Rappem není radno si zahrávat. Já to všechno vím!“ Ross vyletěl ze židle. Vykročil ke svému psacímu stolu a pohlédl z okna do ulice a dozadu k Bílému domu. Asi po čtvrtminutě mlčení prohlásil: „Myslím, že bych si o tom měl promluvit s prezidentem.“ Gordon na něj nechápavě hleděl. „Blázníš?“ V jeho slovech nebyl ani náznak zlomyslnosti. Jeho hlas zněl chladně analyticky. Jako hlas psychiatra. „Ty jsi nerozuměl tomu, co říkal? To byl Mitch Rapp, Marku. Profesionální zabiják. Rozbíjí teroristické buňky. Účastnil se bezpočtu přísně tajných operací. Tyká si s prezidentem. Nech ho na pokoji. Nech Colemana na pokoji. Máme spoustu důležitějších věcí na práci.“

Gordon hleděl na svého šéfa. Věděl, jak ten muž přemýšlí. Znal jeho přebujelé ego. Věděl, jak pro něj bude těžké v této věci ustoupit. „Marku, nestojí to za to. Je to pod tvoji úroveň. Jednoho dne budeš prezidentem, a až se to stane, uděláš, co uznáš za vhodné. V tuhle chvíli ale bude nejlepší, když celou věc necháme plavat.“

Ross zatnul zuby a hleděl dál na Bílý dům. Za celý život ho nikdo takhle neponížil. Nezajímalo ho, kdo byl Mitch Rapp. Dokázal vyšachovat každého v tomhle městě. Musí ovládnout svůj vztek. Musí zkonsolidovat síly. Musí být opatrnější. Musí najmout lepší lidi. Jakkoliv se mu to nelíbilo, Gordon měl pravdu. Radil mu dobře. Alespoň prozatím. Ale jestli se mu naskytne příležitost, rozdrtí Mitche Rappa na prach a ten neandertálec mu to draze zaplatí. Je třeba Rappa poučit o jeho místě v přirozeném řádu věcí. Bylo třeba naučit ho respektovat autoritu zvolených činitelů. Ross pomalu přikývl a na tváři se mu objevil lstivý úsměv. Oplatí mu to. Víc než oplatí. Až bude vhodná příležitost, tak Mitche Rappa zničí.

25

Baltimore, Maryland

Cesta z Montrealu zabrala Gouldovi větší část dne. Hraniční kontrola byla úplná brnkačka. Vzal si oblek a kravatu. Koupil si velkou termosku, jakou lze v Severní Americe koupit u každé pumpy, a naplnil ji podřadnou kávou. Položil svou aktovku na sedadlo spolujezdce a velkou tašku na prádlo pověsil na zadní dveře pronajatého Fordu Taurus z řidičovy strany. Předstíral že je obchodní zástupce na služební cestě. Načasoval si to tak, aby překročil hranice během ranní dopravní špičky. Kolony aut v obou směrech měřily víc než sto metrů. Celní úřednice na hranici se ho neptala, kam má namířeno. Vzala si jeho kanadský pas, otevřela ho na první volné stránce, dala do něj razítko a vrátila mu ho. Kdyby se vyptávala, řekl by jí, že na zbytek týdne jede do Bostonu a že se vrací v pátek. Ale ona se neptala. Čekala na ni fronta automobilů a Gould byl jenom další nenápadný, znuděný obchodní zástupce na služební cestě.

Cesta trvala dvanáct hodin včetně několika zastávek. Najel na mezistátní silnici číslo 87 směřující na jih ze severní části státu New York. Okolní krajina byla překrásná. Silnice vedla podél západního břehu jezera Champlain. Když Gould žil ve Státech, hodně cestoval. Byl dole v Georgii a v Texasu. Jednou o letních prázdninách jel s partou spolužáků navštívit Mount Rushmore a Yellowstoneský národní park. Cestoval z Vancouveru do San Diega a z Portlandu ve státě Maine do Florida Keys. Na Americe ho vždycky ohromovala její rozlehlost, její nekonečná, bezmezné proměnlivá krajina. Každá její část byla odlišná a každá svým způsobem krásná. Tato část severního okraje státu New York nebyla v tomto ohledu výjimkou. Barvy podzimu zářily a města, jimiž projížděl, byla malebná.

Namířil po mezistátní silnici přímo na jih do Albany a cestou natankoval a koupil si něco málo k snědku a k pití. Za všechno platil v hotovosti. Za pronájem automobilu zaplatil kreditní kartou na jméno Peter Smith.

Gould byl Peter Smith. Byl jím přinejmenším pro pokladníka v jedné bance v Montrealu, kde si víc než před rokem otevřel účet. Šel do banky a otevřel si v ní firemní účet, na který uložil 5 000 dolarů. Jako firemní adresu uvedl P. O. box. To byl standardní postup. Pokladník mu na místě nabídl debetní a kreditní kartu. Gould je obě obdržel během jednoho týdne. Poplatky za vedení kreditní karty měly být automaticky odečítány z bankovního účtu. Jméno na platebních kartách se shodovalo se jménem uvedeným v pasu a v řidičáku, které si nechal vyrobit od jednoho blízkého přítele z legií. Obě platební karty byly toho dne použity poprvé a naposled.

Z Albany zamířil po mezistátní silnici číslo 88 do Binghamtonu ve státě New York. Tento úsek jeho cesty nebyl tak malebný jako předchozí, ale silnice byla v dobrém stavu a většina aut se hnala kolem sto třiceti kilometrů v hodině. Gould se snažil držet v kolonách. Vyhýbal se tomu, aby jel v čele nebo úplně na chvostu. Nechal se nést proudem a co možná nejvíc se snažil držet v pravém pruhu. V Binghamtonu odbočil na jih a překročil hranici Pensylvánie. Nebyl si jistý, jestli je Pensylvánie spíše demokratický nebo republikánský stát, ale s určitostí věděl, že je to lovecký stát. Gould vyhlížel to správné místo a našel ho na předměstí Scrantonu.

Zajel na rozlehlé parkoviště a zamířil do neméně rozlehlé budovy. Byla to jakási maloobchodní mekka pro lovce, rybáře a trampy. U vchodu ho uvítal velký vycpaný medvěd grizzly se zdviženými předními tlapami a vysunutými drápy, připravený k útoku. Bylo to impozantní zvíře a on si bezděčně vzpomněl na Mitche Rappa. Přemýšlel, jak zemřelo. Nejspíš ho zabila střela z pušky z náležité vzdálenosti. Bylo by příliš riskantní přiblížit se k takovému zvířeti. Mělo vynikající čich a skvělý sluch a na svou velikost bylo neobyčejně hbité. Musel byste mít kulku velké ráže a značné průraznosti. Kdyby se vám ho nepodařilo zasáhnout do mozku nebo do páteře, běžel by dál. Dokonce i kdybyste ho zasáhli do srdce, mohl by žít ještě dalších deset vteřin, a tak by měl dost času utrhnout vám hlavu jednou z těch obřích tlap. Jaký hřích zabít takové zvíře, aniž bychom mu dali příležitost postavit se nám.

Přemýšlel, jestli Mitchi Rappovi takovou šanci dá nebo jestli se jednoduše schová a zabije ho střelou do hlavy z velké vzdálenosti, jak to bezpochyby udělal tenhle lovec. Gould zatím nevěděl. Jedna část jeho já toužila zjistit, kdo z nich je lepší. Zabij ho z bezprostřední blízkosti a dokaž sám sobě, že jsi lepší bojovník než on. Takto k němu promlouvalo jeho ego a on si toho byl vědom. Rapp byl jako ten grizzly. Člověk by musel být šílený, aby se s ním střetl tváří v tvář.

Gould zavrtěl hlavou a odvrátil pozornost od vycpaného medvěda. Ze stropu visely kánoe, kajaky a malé hliníkové rybářské čluny. Na vzdáleném konci obchodu byla horolezecká stěna plná barevných úchytů pro ruce a nohy. Z ocelových nosníků, které podpíraly střechu, visely zářivě barevné provazy. Gould popadl nákupní vozík a zamířil nejprve do oddělení vybavení pro fitness. Vzal si nějaké tepláky, košili a jedny šortky. Dámské zboží bylo jen o uličku dál a Gould vzal tytéž kusy ošacení i pro Claudii. Nato vložil do košíku pár tenisek a ponožek pro sebe a pak i pro Claudii. Gould měl jakýsi předběžný plán. Alespoň co se týče počátečního průzkumu.

Opustil oddělení obuvi a vyhledal oddělení vybavení pro lov. Zabíralo půlku obchodu a Gouldovi trvalo pět minut, než se tam zorientoval. Začal s dalekohledem a narazil na jeden opravdu solidní. Už se chystal jí dál, když tu mu padl do oka dalekohled pro noční vidění. Mohl by se hodit. V duchu se zasmál a pomyslel si, že jen v Americe člověk může koupit takto snadno takové vybavení. Pokračoval v plnění nákupního košíku různými předměty, které mohl potřebovat. Strávil dost času na hlídce, aby věděl, co se mohlo hodit a co bylo k ničemu. Jeho poslední zastávkou byly regály se střelivem. Dal si záležet, aby vybral munici té nejvyšší kvality. S náboji do devítimilimetrové pistole nebyl žádný problém. Mohl si vybrat ze spousty střeliva s dutými poloplášťovými střelami. Sáhl po dvou krabicích po padesáti nábojích, což nebylo málo, pokud se vezme v úvahu, že neměl v úmyslu vypálit víc než pět ran, aby se ujistil, že muška glocku je správně nastavená. Hledání nábojů do pušky mu trvalo o něco déle. Nakonec se rozhodl pro jedno balení federálního HPBT střeliva. Bylo neuvěřitelné, co všechno se dá v Americe koupit v obchodě.

Skončil s nakupováním a odebral se k pokladně. Pokladny byly lemovány různými cetkami a maličkostmi. Gould sáhl po několika oplatkách Power Bar a po krabičce žvýkaček. Vyložil zboží na pokladní pás a vytáhl balíček stodolarových bankovek. Dohromady to dělalo něco málo pod tisíc dolarů. Zaplatil zdvořilé ženě u pokladny a odnesl své čtyři nákupní tašky do auta. Tašky byly uloženy do kufru a on byl zase zpátky na silnici. Ze Srrantonu pokračoval po mezistátní silnici číslo 81 na jih do Harrisburgu a pak se dal po silnici číslo 83 na hranice státu s Marylandem. Než dojel do Baltimoru, slunce se již sklánělo k západu a nastával soumrak. Gold zavolal bezplatné číslo American Airlines, aby se informoval na Claudiin let. Letadlo mělo dorazit na čas a včas tu byl i on. Nedaleko hlavního vchodu na Baltimorské mezinárodní letiště sjel Gould z dálnice a natankoval. Claudia mu volala, zatímco tankoval. Bylo to poprvé, co jeho telefon zvonil, od chvíle, kdy si ho před dvěma dny koupil. Byl rád, že opět slyší její hlas.

Gould dotankoval, vběhl do malé boudy a zaplatil za benzin. Dorazil k terminálu American Airlines, právě když opouštěla budovu, a měl sto chutí běžet k ní a políbit ji. Všude kolem byly kamery. Nechal protisluneční clony sklopené a zůstal sedět zpříma. Claudia měla s sebou pouze kabelku přes rameno a černou nákupní tašku. Nákupní tašku odložila na zadní sedadlo a posadila se dopředu s kabelkou. Naklonila se k němu a vzala jeho tvář do obou svých dlaní.

„Chyběls mi.“ Políbila ho na rty.

Gould se usmál a sundal nohu z brzdy. „Nemáš hlad?“

„Umírám hlady.“

„Vím o jednom dobrém místě. Myslím, že se ti bude líbit.“

Operační pravidla byla stanovena. Mluvili pouze anglicky. Zatímco Gould mluvil stejně dobře jako rodilý mluvčí, Claudia tak přesvědčivá nebyla. Stejně jako on cestovala i ona s kanadským pasem. Alespoň ještě po zbytek toho dne. Zítra ráno opětovně změní identitu.

Přikývla. „Žádné problémy na hranicích?“

„Ne,“ odvětil. „A ty?“

„Přistála jsem v Miami a letištní kontrolou jsem prošla bez větších problémů.“

„Brali ti otisky?“

„Obávám se, že ano.“

Gould přikývl. Počítal s tím, avšak nový systém naštěstí nebyl ještě úplně doladěn. Na letištích se hromadily celé měsíce staré otisky, které měly být prověřeny a porovnány. „A peníze?“ zeptal se.

„Žádný problém. Jsou v bezpečí.“ To byl účel Claudiina výletu. Měla se ujistit, že pět milionů dolarů bylo řádně rozsekáno a rozporcováno, promixováno a rozesláno a pak opět shromážděno a uloženo do sejfů jedné nevelké finanční instituce sídlící na překrásném ostrově v jisté teplé a slunečné části světa. Claudia byla v těchto věcech dobrá. Pracovala v bankovnictví před tím, než se rozhodli pracovat na volné noze. Znala veškeré zákony, regulace a především věděla, které banky dokázaly ochránit soukromí svých klientů v situaci stále nekompromisnější války proti terorismu.

„Kam máš namířeno?“ zeptala se, zatímco auto nabíralo na rychlosti.

„Centrum.“

Pohlédla na něj úkosem se zmateným výrazem ve tváři.

„Domnívala jsem se, že bydlí dole na Chesapeake Bay.“

„Také že ano, ale nevím přesně kde, a nebylo by moudré příliš se tam potloukat. Kdyby se k němu doneslo, že se na něj někdo cizí vyptává, začal by po nás pátrat.“

Jeho vysvětlení dávalo smysl. „Ale proč míříme do centra města?“

„Protože tam jeho manželka pracuje. Ubytujeme se v našem hotelu, dáme si něco dobrého na zub, pomilujem se a půjdem spát.“

„A zítra?“

„Trošku se tu porozhlédneme. Zbavíme se tohohle auta, a jestli půjde všechno dobře, pověsíme se na ni, až pojede domů.“

26

Washington, D. C.

Měli se sejít v Capitol Grillu. Byla to jedna z jejich oblíbených restaurací. Neprůstřelná, jak rád říkával Rapp. To místo je ještě nezklamalo. Člověk si tam mohl objednat cokoliv a jídlo bylo pokaždé vynikající. Donesli mu ho buď horké, nebo studené, podle toho, jak mělo být servírováno. Na jídelníčku byla zastoupena jídla všeho druhu, což bylo důležité, protože ona měla ráda ryby a on dával přednost steaku. Jedl vlastně všechno, ale za tu cenu dával přednost tmavému masu.

Rapp dorazil včas. Jeho manželka měla zpoždění. To nebylo nic neobvyklého, ale jeho to nesmírně znervózňovalo. Mnohokrát měli rozhovor na téma její nedochvilnosti a párkrát se kvůli tomu pohádali. Dokonce i za normálních okolností by ho to rozčilovalo, ale jejich vztah nebyl normální. Byla televizní reportérka, která dostávala minimálně jeden zamilovaný dopis za měsíc. Nic neobvyklého. Alespoň ne pro ženy její profese. Svobodní muži středního věku, kteří nepochybně měli velice blízký vztah ke svým matkám. Patologičtí voyeuři, kteří rádi svěřovali papíru své perverzní představy. Každá atraktivní žena v každé televizní stanici po celé zemi se s tím v té či oné míře potýkala. Dobrou zprávou bylo, že devadesát devět procent těchto úchyláků se nikdy nedostalo dál, než k psaní dopisů. Zbývající jedno procento dělalo Rappovi starosti, ale to nebylo hlavním důvodem jeho obav.

Rapp byl exponovaný muž, na jehož hlavu byla vypsána odměna. Byly mu doručeny fatwy, prohlášení islámských duchovních, které ho odsuzovaly k smrti. To zčásti motivovalo jeho touhu vidět lidi jako Kalil tonout ve vlastní krvi. Vkročili mezi lvy s bojovou rétorikou a s chatrnými těly. Byli to muži, kteří nikdy neviděli bitvu a nikdy ji ani neuvidí. Muži, kteří nalézali perverzní potěšení v rozněcování srdcí muslimských mladíků a vysílání jiných do akcí, které neměli odvahu ani schopnosti provést sami. Z těchto chlapců a z jejich starších vrstevníků, kteří již dospěli v muže, měl Rapp obavy pokaždé, když měla Anna zpoždění. Půvabná Anna Riellyová byla směsicí protikladů. Její jemné rysy a svůdné zelené oči navozovaly dojem klasické krásy. Zpod této vnější slupky však vykukovala nebojácná a ulicí ošlehaná dcera chicagského policisty. Vyrůstala se čtyřmi bratry, z nichž tři šli ve stopách svého otce. Čtvrtý bratr se stal právníkem. Jeho a Annina profesionální volba způsobila mezi sourozenci menší rozbroj. Zmínění tři bratři, kteří se rozhodli pro uniformu, se o Anně a bratrovi právníkovi vyjadřovali jako o zrádcích. Zásluhou irské krve byly jejich domácí politické debaty vášnivé a spory intenzivní. Stejně jako jejich vzájemná náklonnost.

Dětství strávené v barvitém prostředí chicagské South Side přidalo k její kráse a inteligenci ještě houževnatost. Anna nesnášela porážku a nedokázala ustupovat. Pro reportéra to byla velice šťastná kombinace vlastností. Rapp se snažil tyto její přirozené vlastnosti kultivovat a snažil se ji naučit vycítit možná rizika, než bude příliš pozdě. Dobírala si ho kvůli diktafonu, který jí koupil, ale nakonec pochopila jeho užitečnost. „Jestli se domníváš, ie tě někdo sleduje,“ řekl jí, „nahraj si číslo jeho auta a já ho prověřím.“ Dělal to minimálně tak jednou týdně. Přihlásil ji do kurzu defenzivního zení a cvičil ji ve střelbě z pistole i z pušky.

V obojím se jí poměrně dařilo. Jelikož nikdy předtím nestřílela, nebylo třeba odbourávat žádné špatné návyky. Na rozdíl od většiny mužů držela zbraň, aniž by ji křečovitě svírala. Tiskla spoušť klidně a pevně, aniž by výstřel předem očekávala. Jenom namířila hlaveň na terč a pálila jednu ránu za druhou. Jak by asi obstála, kdyby musela čelit reálné hrozbě? To se dalo jen těžko odhadnout. Lidské tělo má vrozené mechanismy pro přežití. Jedním z hlavních je vyloučení adrenalinu do krevního oběhu. Při prvním signálu nebezpečí jej tělo vyloučí do krve ještě dříve, než příslušným partiím mozku dojde, co se děje. Hladina adrenalinu se zdvihá v předtuše dvou udákosti: boje nebo úprku. A právě tady nastává problém. Tehdy lidé selhávají a zpravidla se to děje, když se rozhodnou nedělat nic. Zůstanou stát na místě a jsou zasaženi adrenalinovou kocovinou, v jejímž důsledku bývají těžkopádní a vyčerpaní. Jedinou možností, jak někoho na něco takového připravit, i soustavný intenzivní výcvik. Je nezbytné, aby se ze všech vašich pohybů stala druhá přirozenost. Nejprve je nezbytné ovládnou základy: postoj, držení, míření a správný stisk spouště. Pak následuje cvičení střelby na terč, a když máte solidní základy, můžete přikročit k situačnímu tréninku.

Nacvičovali s Annou, jak vyjmout zbraň z kabelky a bleskově vypálit. Dbal, aby to dokázala levou rukou stejně dobře jako pravou. Učil ji tasit a střílet z bezprostřední blízkosti, jako kdyby s někým zápasila. Jak vytasit zbraň, vrazit hlaveň mezi něčí žebra a vyprázdnit celý zásobník. Učil ji naslouchat svým vlastním přirozeným instinktům. „Kdybys šla za tmy ke svému autu a něco se ti nezdálo,“ radil jí, „rozepni kabelku a nahmatej rukojeť pistole.“ Rapp jí obstaral zbrojní pas a dohlížel, aby neustále při sobě nosila revolver Smith and Wesson .38 AirLight. Byl lehký, měl krátkou hlaveň a relativně malý válec. Velmi dobře se s ním manipulovalo a byla to ideální obranná zbraň pro někoho v Annině postavení. Byl posedlý její bezpečností a touhou předat jí alespoň malý zlomek zkušeností, které načerpal během dlouhých let tréninku. Nikdy se nestrachoval o svou vlastní bezpečnost. Pouze a jen o její.

Rapp seděl v zadní části restaurace v rohovém boxu. Přinesli mu drink a o chvíli později jeden z číšníků na jeho stůl naservíroval kalamáry. Byly to ty nejlepší kalamáry ve městě. Rapp nečekal na Annu. Byl hladový a mrzutý, a tak se hned pustil do jídla. Když snědl půlku talíře, udělal si přestávku a usrkl si ze své whisky. Spláchl ji douškem vody, pohlédl svýma tmavýma, téměř černýma očima směrem k hlavnímu vchodu a frustrovaně pokýval hlavou. Měla už pětadvacet minut zpoždění a jeho nálada se každou minutou zhoršovala. Jednou z ní dostane žaludeční vředy.

Přidejte k notorické nedochvilnosti jeho manželky předchozí schůzku s novým ředitelem Národních zpravodajských služeb, a není divu, že byl v takovém žalostném stavu. Nějakou chvíli byl v pokušení navštívit prezidenta bez ohlášení a varovat ho, aby se Rosse zbavil ještě dřív, než si vykoleduje pořádný průšvih, ale téměř okamžitě tu myšlenku zavrhl. Bj naivní domnívat se, že by prezident přikročil k tak drastickému opatřen jen na základě jednoho klopýtnutí. Pryč byly ty dny, kdy se ve Washingtonu lidé uvolnění ze svých postů vykrádali z města pod pláštíkem noci. Nyní lidé setrvávali ve svých úřadech celé týdny a někdy i měsíce, zatímco se je jejich mediální poradci pokoušeli z jejich potíží vysekat. Média a zejména kabelové televizní stanice, to milovaly.

Rapp upřímně doufal, že Ross bude dbát jeho varování. V zájmu všech. Něco v jeho nitru mu ale říkalo, že to bylo jen zbožné přání. Už se s lidmi tohoto typu setkal dříve. Washington se jimi jen hemžil. Neradi prohrávali. Ross si teď určitě líže rány a snaží se přijít na to, jak mu to oplatit nebo ješte spíš jak ho zlikvidovat. Kennedyová byla první na ráně, ale Ross bude muset být opatrný. Bude se obávat, že Rapp svou výhrůžku myslel vážně, a to nikoliv bezdůvodně. Kdyby prezident přistihl Rosse, jak mrhá časem i zdroji na ledování Scotta Colemana, byl by vzteky bez sebe. Nestačilo by to na to, aby byl propuštěn, ale k tomu, aby prezidenta pořádně dopálil.

Rapp se bude muset připravit na všechny eventuality, najít na Rosse ještě nějaký trumf a bude muset Colemana varovat, aby byl dvojnásob opatrný. V tuto chvíli by pro Rosse bylo nejsnadnější pověsit prostřednictvím anonymního varování Colemanovi na paty FBI. Rapp na to měl pomyslet během jejich schůzky. Bude muset zavolat Rossově pravé ruce Gordonovi a dát mu jasně najevo, co je v sázce. Na rozdíl od Rosse vypadal Gordon jako někdo, s kým se dá mluvit.

Dalším problémem byla Kennedyová. Nebyla by šťastná, kdyby se dozvěděla, co udělal. Celý den se jí vyhýbal. Sám před sebou si to omlouval tím, že není vhodná situace, ale byla to chabá výmluva. Jenom s ní o tom nechtěl mluvit. Kennedyová však byla s Rossem dennodenně ve styku. Udělá to ráno.

Sáhl po svém mobilním telefonu, aby zavolal své ženě, když ji viděl vcházet do restaurace. Následoval menší rozruch způsobený tím, jak se spousta mužských hlav obrátila směrem ke vchodu. Cestou k jeho stolu ji několik z nich oslovilo. Zatímco ji Rapp sledoval, mumlal si pod vousy nejrůznější kletby. Reportéři, a zejména ti televizní, byli ve Washingtonu celebritami.

Dívali by se za ní tak jako tak, pomyslel si Rapp.

Anna Riellyová byla plná života. Měla úsměv, který rozsvěcoval místnosti, a navrch ještě obrovské sebevědomí. Nesla se jako někdo, kdo přesně věděl, co chce, a nebyla to ani trochu přetvářka. Anna věděla, co opravdu chce, a téměř vždycky to dostala.

Anna potřásala nabízenými pravicemi, zatímco si spěšně, ale zdvořile klestila cestu davem. Šlo jí to dobře. Oslňovala svým nakažlivým úsměvem, pohazovala vlasy a smála se, ale za všech okolností si držela odstup. Nikdy se nikým nenechala vtáhnout do hovoru a riskovat tak potenciálně zdlouhavou konverzaci. Usmívala se a kývala hlavou a pak ukázala na hodinky a na manžela usazeného ve vzdáleném koutě restaurace.

„Promiň,“ omluvila se, když se konečně prodrala ke stolu. „Vycházela jsem ze dveří, když právě volal Sam.“ Sam byl její newyorský producent...Chtěl si se mnou promluvit o živém šotu pro zítřejší večerní vydání Today a mluvil a mluvil a nedal se zastavit.“ Udělala rukou pantomimické gesto, jímž napodobovala pohyb hovořících úst.

Rapp se zvedl a políbil ji na tvář. Jeho zlost již ochabovala, ale nedovolil jí ztratit nad ním vládu docela. „Jak milé, že jsi zavolala.“

„Já vím,“ řekla na svou obranu, „ale než jsem domluvila se Samem, zavolala mi Liz na mobil, a tak jsem rychle popadla tašku a vyrazila.“

Liz O’Rourkeová byla Annina nejlepší přítelkyně. Pomohl jí svléknout si sako a zavěsil ho na háček na konci boxu. Anna si zalezla do boxu a on si k ní přisedl a posadil se z téže strany jako ona. Rapp jí chtěl namítnout, že mohla Samovi zavolat později ze svého mobilu, ale tušil, že by to skončilo hádkou. Řekla by mu nejspíš, že je tím posledním, kdo by měl právo si stěžovat po všech těch nocích, kdy ležela v posteli s otevřenýma očima a bála se, že je možná mrtvý. Bylo lepší nechat to tak.

„Nuže,“ řekla, „neřekneš mi, co se děje?“

„Co máš na mysli?“ zeptal se. Netušil, o čem to mluví.

„Když jsem odcházela z práce, Jack Warch mě doprovázel k autu.“ Upřela na něj své zelené, neodbytné oči.

Rapp pohodil hlavou stranou, jako by tím říkal: Ach tohle. Neubránil se nicméně tomu, situaci poněkud zlehčovat. „Irene měla telefonát od jednoho z našich spojenců. Jeden z těch bláznivých wahhábistů si nejspíš pouštěl hubu na špacír, že mě chce zabít.“ Rapp to pronášel tak nenuceným tónem, jako by jí oznamoval, že jim právě došlo její oblíbené chardonnay.

„Báječně.“ Poposedla si dozadu a složila ruce na prsou.

Objevil se číšník se sklenlou vína, kterou jí Rapp objednal předem.

Jakmile byl muž z doslechu, Anna prohlásila: „Musíš být dost znepokojený, že jsi zavolal Jackovi.“

Rapp se nad tím na chvíli zamyslel. Nechtěl ji děsit, ale ani nechtěl působit příliš lehkovážně. „Nejsem znepokojen o nic víc ani o nic míň, než bych byl znepokojen kdykoliv jindy. Musel jsem dnes mluvit s Jackem ještě o něčem jiném, tak jsem se mu o tom zmínil. Už mi to nabízel dřív, a tak jsem ho vzal za slovo.“

Upřela na něj nedůvěřivý pohled zkušeného reportéra, jako by se pokoušela zjistit, jak dalece byl upřímný.

„Drahá, myslím to vážně. Nechci, abys byla vyděšená, ale zároveň chci, abys byla opatrná.“

„Budiž,“ řekla po několika vteřinách.

Rozhovor se stočil k obvyklejšímu tématu, jímž bylo líčení toho, co dělali celý den. Rapp se neobtěžoval zmínit se jí o své schůzce s Rossem. Objednala si mořského okouna a Rapp si poručil středně propečený New York Strip steak. K jídlu si dal červené víno a Anna zůstala u svého chardonnay. Ryba a steak byly vynikající. Téměř už dojedla, zatímco Rapp byl teprve v půlce šťavnatého steaku. Na zbytek si Rapp dal přinést krabičku pro jejich milovaného mazlíčka Shirley. Objevil se číšník s dezertním lístkem a k Rappovu nemalému překvapení si jej Anna vzala. Nikdy dezerty nejedla. Když číšník odešel, dobíral si ji kvůli tomu a ona předstírala ostýchavost. Rapp to na chvíli nechal být a zeptal se na 0’Rourkeovi, jejich přátele. Anna zářila pýchou, když vyprávěla, jak šikovný je jejich potomek a její kmotřenec Gabriel Seamus O’Rourke.

„Dnes jsem obědvala s Liz a s tím zlatíčkem Gabem.“ Zavřela oči a zhluboka se nadechla nosem. „Skoro jsem toho cvalíka snědla.“

Rapp se zasmál. Liz O’Rourkeová a Anna spolu studovaly žurnalistiku na Michiganské univerzitě. Byly si neuvěřitelně blízké. Volaly si každý den alespoň jednou a pokaždé se chichotaly jako dvě školačky. Anna se chodívala dívat na malého Gaba při každé možné příležitosti. Rapp se jen zaraženě díval. Ne proto, že by neměl rád děti, ale spíš proto, že v tomhle raném věku vypadaly nesmírně zranitelně. Když svou ženu pozoroval, bylo mu jasné, že se u ní projevuje volání rodu. Rapp se jí zeptal, jestli už je čas, a ona bez váhání odvětila: „Ještě ne. Brzo, ale ještě ne.“

Přinesli jim dezerty. Byl to jakýsi trojitý čokoládový nákyp se spoustou zmrzliny na vrcholu. Muselo to mít alespoň dva tisíce kalorií. Rapp hleděl s úžasem, jak ho jeho žena s chutí pojídala. Po třech soustech odložila lžíci a pronesla: „Mám pro tebe velkou novinu.“

Rapp se přikrčil a pomyslel si: Hlavně mi prosím tě neříkej, že tě povýšili a přeložili do New Yorku.

„Chceš hádat?“

„Povýšili tě?“

„Ne.“ Rozesmála se. „Jsem těhotná.“

Rapp na několik vteřin zkameněl. Jeho mysl se pokoušela tu zprávu vstřebat. Pokud mu bylo známo, jeho manželka brala antikoncepci.

„Já vím,“ četla mu z očí, „ale už jsem si dvakrát udělala test a navíc mám zpoždění.“

„Ale jak to?“

Pokrčila rameny. „Píšou to na balení: „Devadesátidevítiprocentní účinnost.“Nejspíš jsme to jedno procento.“

Mluvili o tom, že si pořídí děti, téměř od prvního dne, co se seznámili. Oba chtěli alespoň dvě, ale Anna nikam nespěchala. Nejprve si chtěla vybudovat kariéru. Rapp se na ni starostlivě podíval. „Vyhovuje ti to tak?“

„Samozřejmě! Žertuješ?“

Vydechl si úlevou.

„A tobě to vyhovuje?“ zeptala se poněkud nejistě.

Rapp pohlédl na její andělskou tvář. Až teď si povšiml, jaké obavy má z jeho reakce. Natáhl ruku a něžně ji pohladil po tváři. „Nemohl bych být šťastnější.“

27

Vídeň, Rakousko

Abel seděl nehnutě za svým stolem. Měl kancelář ve třetím poschodí budovy vystavěné těsně před začátkem první světové války. Stejně jako většina staveb ve Vídni byla i tato budova uměleckým dílem. Úchvatná stavba byla zbudována z kamene a mramoru. Střecha nesla stopy měděnkové patiny a stropy vysoké čtyři a půl metru byly vyzdobené sádrovým štukem. Dům byl na úrovni a byl obýván vesměs zaměstnanci korporací. Z okna se Ábelovi otevíral výhled na Parlament a na přilehlou sochu Athény, bohyni moudrosti a války. Jak velice se lidstvo změnilo za jedno jediné století, pomyslel si. Pokud mu bylo známo, žádná ze současných společností by nespojovala moudrost s válkou, natož aby budovala sochy k poctě toho druhého. Jeho pohled se nepřestával upírat na věnec ze zlatých ratolestí obepínající hlavu řecké bohyně. „Kam to všechno spěje?“ pomyslel si.

Velké civilizace vzkvétaly a upadaly podobně jako vody přílivu a odlivu. Egypťané, Inkové, Mayové, Řekové, Peršané, Římané, říše Mongolů, Osmanská říše, ti všichni zazářili a zase zhasli. Rakousko-Uhersku, Francii, Británii, Rusku a nacistickému Německu bude jednoho dne věnopouze poznámka pod čarou. Kdo ví, co čeká Američany? Druhá světová supervelmoc, Sovětský svaz, nepřežila se svým slavným komunisticexperimentem ani jedno století. Z historické perspektivy pouhý esk. Podle Ábelova odhadu nebude dominantní postavení Spojených států na světové scéně trvat už ani sto let. Ta země měla příliš mnoho práv a příliš bohatství. A projevovala příliš málo ochoty k sebeobětování. Příliš mnoho sobectví. Civilizace, které se zapsaly do historie, dosáhly svého úspěchu pomocí velké brutality nebo nesmírné sebeoběti svého obyvatel. Nezřídka za tím bylo obojí. Čína se stane další osamocenou supervelmocí. Dychtila po změnách. Takové dlouhodobé předpovědi ho vždycky zajímaly, ale v tuto chvíli měl mnohem naléhavější starosti. Byl tu jeden saúdskoarabský princ, v něhož ztrácel důvěru. Abel odvrátil pozornost od sochy bohyně Athény a pohlédl na dokumenty na svém stole. Představovaly kompletní soupis jeho majetku. Podle papírů rozložených po jeho stole se vrah onehdy ve svém odhadu nemýlil. Abel nedisponoval dostatečným množstvím likvidního kapitálu. Jeho nemovitý majetek ve Švýcarsku a v Rakousku měl přibližnou hodnotu 3 000 000 dolarů. Měl ještě dalších 1 200 000 dolarů v hotovosti a cenné papíry, které mohl zpeněžit bez velkých obtíží. Z toho by dlouho žít nemohl, pokud by byl nucen utíkat. Přinejmenším ne s životním stylem, na který si zvykl. Vrah však neměl tušení, že Abel stopil celou půlku honoráře. Když se k tomu přidá oněch 1 200 000 dolarů v cenných papírech, tak měl nyní celkem 5 000 000 dolarů v hotovosti. S takovým obnosem by se patrně na nějakou dobu dokázal vypařit. Kdyby se zabijákovi podařilo eliminovat Rappa, dostal by dalších 5 000 000 dolarů. To už byla značná suma, nicméně představa, že by měl opustit svůj dosavadní život, se mu příliš nezamlouvala.

Abel se potýkal se skutečným dilematem. Za nynějšího stavu věcí se musel připravit na tři eventuality. Za prvé, zabiják bude úspěšný a Američané začnou pátrat po Rappově vrahovi. To by byl ten nejlepší výsledek. Abel si byl jistý, že pokud vrah nebude dopaden, nebyla možnost, že by ho Američané mohli s čímkoliv z toho spojovat. Při zametání stop byl velmi opatrný. Druhá možnost - ačkoliv si vůbec nebyl jistý, že by to zvládl - by bylo zabít vraha, hned jakmile dokončí svou práci. To by se mu však mohlo v mnoha ohledech vymstít, z nichž ten nejhorší případ by asi byl, že vrah neumře a že půjde Ábelovi po krku. Zatím měl před ním vrah celou dobu předstih. Neexistoval žádný logický důvod, proč by si měl myslet, že se mu najednou podaří toho extrémně schopného muže napálit. Třetí možností, na kterou se musel připravit, bylo, že se sám již také stal terčem. Princ Muhammad si totiž mezitím mohl najmout někoho, aby se o něj postaral. Jakýkoliv pocit loajality, který vůči princovi pociťoval, což v daný okamžik nebylo nic víc než profesionální závazek vykonat práci, za kterou se mu dostala štědrá odměna, byl nyní již téměř pryč. Čekal, že k tomu jednoho dne dojde. Od samého začátku věděl, jak to u Saúdů chodí. Na prvním místě byla rodina a členové klanu. Bylo na čase se s Rašídem rozejít. Problém byl udělat to tak, aby přitom ještě vyinkasoval zbytek honoráre a zůstal naživu. Krom toho si chtěl zoufale udržet svůj nemovitý majetek

Bude se muset přichystat na všechny tři eventuality. Za prvé, pokusí se získat víc informací od svého starého parťáka Dimitrije. Bývalý agent KGB o tom zabijákovi určitě věděl víc než jen jeho telefonní číslo a e-mailovou adresu. Kdyby zjistil, kdo ten vrah je, všechno by se tím nesmírně usnadnilo. Kdyby se tomu muži podařilo Rappa skutečně zabít, očekával by za splnění úkolu dalších pět milionů dolarů. Ábelovi by se možná podařilo angažovat Maďary, aby ho zabili za sto nebo maximálně za dvě stě tisíc. Pak by mohl shrábnout čtyři miliony osm set tisíc dolarů a přerušit své obchodní styky s Rašídem v přátelském duchu. Kdyby se mu o vrahovi už nic dalšího nepodařilo zjistit, bude jednoduše muset našlapovat velice lehce, dokud se to celé nepřežene. Dospěl k rozhodnutí, co mezitím podnikne.

Abel se otočil ve své židli a kliknul na rozdělovník na klávesnici počítače, aby zrušil spořič obrazovky. Na obrazovce jeho LCD monitoru se objevil internetový prohlížeč. Jeho prsty zůstaly malou chvilku viset nad klávesnicí a pak začal psát svou zprávu. Byl si dobře vědom výzvědného potenciálu Američanů, a tak se snažil vyjadřovat se co možná nejvěcněji a nejstručněji. Pro začátek si nechá všechny možnosti otevřené, ale byl by blázen, kdyby nepodnikl jistá předběžná opatření. Jakmile bude tento e-mail odeslán, bude K muset potichu zdekovat. Byl nejvyšší čas udělat si prázdniny.

28

Washington, D. C.

Vzbudila se dřív než on a okamžitě vyrazila do koupelny. Jakmile stála na nohou, uvědomila si, že něco není v pořádku. Místnost se jí houpala pod nohama a její kroky byly nejisté. Chytla se zárubně dveří, aby se nezhroutila, a zamířila k toaletám. Zvracela jednou a pak podruhé a potřetí. Několik vteřin tam jen tak seděla, opírala se o skleněnou zeď sprchového koutu a pravou rukou si přidržovala vlasy v jakémsi improvizovaném copu. Na horním rtu se jí třpytila tenká vrstva potu, ale jinak se už cítila mnohem lépe. Tak tohle je ta ranní nevolnost, pomyslela si.

Claudia se zvedla z podlahy a pohlédla na svůj odraz v zrcadle. Měla mrtvolně bledou pleť s lehce šedým nádechem. To nebylo moc povzbudivé. Kdy mu to řekne? Byla už tak blízko, naposled včera večer, ale v poslední chvíli ji něco zarazilo. V danou chvíli se obávala, aby ho příliš nerozptylovala. Něco takového si totiž absolutně nemohli dovolit. Potřeboval být beze zbytku koncentrovaný, aby to měli co možná nejrychleji za sebou Prohlížela si svůj odraz v zrcadle a přemýšlela, jak by se měla zachovat. Otevřela kohoutek a několikrát si opláchla tvář chladnou vodou. Rozhodla se počkat, až s tou prací budou hotovi. Pak mu to řekne.

Vyčistila si zuby a dala si sprchu. Až na to, že měla hlad, cítila se téměř normálně. Poté, co se zachumlala do bílého plyšového županu, Claudia otevřela dveře a ihned zaregistrovala nezaměnitelné aroma párků a skořice Vzpomněla si, že Louis vyplnil žádanku o snídani, a než se odebrali do postele, nechal ji na dveřích. Seděl nyní na pohovce před televizí s velkou sklenicí pomerančového džusu v ruce. Claudia neztrácela čas a usadila se vedle něj. Uchopila zbývající sklenici džusu. Než ji zase odložila, téměř do půlky ji vyprázdnila. Pocítila téměř okamžitou úlevu. Sejmula ze své snídáně kovový kryt a začala si na toust roztírat máslo. Následoval horký sirup, načež: se pustila do jídla. Jedla tak dychtivě, že si nevšimla, jak ji Louis pozoruje.

Na televizní obrazovce běžely lokální zprávy NBC. Louis měl rovněž na sobě jeden z bílých hotelových županů. Hnědé vlasy měl ještě rozcuchané a na klíně mu ležel výtisk Washington Post. Přestal číst noviny a z televizních zpráv se stala jenom zvuková kulisa. Veškerá jeho pozornost byla zaměřena na objekt jeho náklonnosti. Claudia si konečně uvědomila, že ji pozoruje. Odložila vidličku a otřela si ústa. Když se ještě jednou napila pomerančového džusu, otočila se a usmála se na něj. Její úsměv se mu zdál poněkud nucený.

Přivřel oči a zeptal se: „Jsi těhotná?“

Claudia zamrkala. „Cože?“

Louis v její odpovědi postřehl jistou vyhýbavost. „Není to příliš těžká otázka.“

Zatahala za límec svého županu a dala si nohu přes nohu. Přitom si levou paži defenzivně ovinula kolem břicha.

Pozoroval každý její pohyb a znal odpověď, aniž by ji musel slyšet z jejích úst. Gould se k ní naklonil a položil jí svou ruku na předloktí. Potlačuje pocit zklamání, že mu to neřekla, pronesl: „Jestli je to tak, učiní mě to tím nejšťastnějším mužem na světě.“

Gould naklonil hlavu a upřeně ji pozoroval. Její dolní ret se nepatrně chvěl, načež jí do očí začaly stoupat slzy. „Pokud je ovšem to dítě moje,“ dodal Gould.

Slzy se jí valily z očí a stékaly po hladké kůži jejích tváří. Zpola vážně a zpola žertem ho plácla přes ruku. „Ovšem… zapomněla jsem na všechny ty ostatní muže, s nimiž spím. Budete si muset nechat udělat krevní testy, aby bylo jasno. Samozřejmě, že je tvoje, ty mizero.“

Gould se rozesmál a přitáhl si ji k sobě. Políbil ji na čelo a začal ji houpat jako malé dítě. Smál se od ucha k uchu. Tichým, téměř kajícným hlasem se zeptal: „Proč jsi mi to neřekla?“

„Nechtěla jsem, aby tě to rozptylovalo. Přeji si, abychom to měli rychle za sebou, a pak s tímhle životem jednou provždy skončíme.“ Zatahala za rukáv svého županu a osušila si slzy: „Jak jsi na to přišel?“

Usmál se. „Bylo tu pár symptomů, které tě prozradily.“

„Jako například?“

„Například včera večer, když jsme se milovali, jsem si všiml, že tvá prsa byla nějaká taková…“ Naznačil to rukama, zatímco hledal to správné slovo. „Větší,“ pomohla mu Claudia.

„Ano, to bude ten správný přívlastek.“ Usmál se a pak dodal: „Když jsem tě včera naložil na letišti, doslova jsi zářila. Domníval jsem se, že za tím byla tvá krátká návštěva Karibiku, ale moc smysl to nedávalo. Nebylas tam dost dlouho. V poslední instanci tě však prozradil tvůj úprk do koupelny. Neviděl jsem tě zvracet celé roky. A pak jsi se vrátila a zhltla půlku své snídaně, aniž sis všimla, že sedím vedle tebe.“

„Toho všeho sis všiml?“ řekla udiveným tónem.

„Claudie, miláčku, to je mé povolání. Pozoruju lidi. Studuju je.“

Pohlédla k oknu a přikývla. A pak je zabiješ, pomyslela si. Chvíli seděla mlčky a pak svou pozornost opět zaměřila na jeho oči. Jak mohou tak laskavé oči patřit muži schopnému takových násilností? Potřebovala tuhle část jeho já očistit. Nebyl vždycky takový. Kdysi také býval bezstarostný malý chlapec. Dokonce už jako dospělý, jako nájemný zabiják, míval i laskavější stránky. Jeho otec ho nevědomky vehnal do náruče legie a tam z něj udělali zabijáka. Jejím posláním bylo očistit ho od těchto instinktů, udělat z něj opět toho muže, jímž se měl stát.

Dotkla se jeho obličeje. „Už tedy chápeš, proč tohle musí být naše poslední práce?“

Přikývl a sevřel ji do náručí. „Ano, chápu.“ Držel ji pevně a přemýšlel o tom, jak zásadním způsobem se jeho život záhy změní. Téměř vzápětí se však jeho myšlenky vrátily do přítomnosti. Dítě mohlo počkat. Bude muset počkat. Budou se muset koncentrovat a dokončit tu práci.

Pohlédl na hodiny a zeptal se: „Dokázala by ses obléci během dvaceti minut?“

„Proč?“

Gould ukázal na televizor. „Chci se vypravit k Bílému domu a mrknout se na paní Rappovou.“

Chvíli sledovala televizi, načež se její pohled vrátil k Louisovi. Jedna její část si přála jednoduše sebrat peníze a vypařit se, ale věděla, že takové řeči by ho jen dopálily. Máme před sebou celý život, řekla si v duchu. Stačí jenom přežít tenhle týden a všechno bude jinak.

Bylo stále ještě dopoledne. Nepohnul se ani lísteček. Venku bylo něco mezi dvanácti a třinácti stupni, a jak slunce stoupalo po obloze, teplota se zvyšovala. Louis řekl Claudii, aby si na sebe vzala joggingovou soupravu, kterou jí zakoupil, a sám si oblékl kalhoty Nike a bundu na zip. Na hlavě měli baseballové čepice a na nose sluneční brýle od Oakleyho. Vypadali jako Mister a Missis America kondičního běhání. Než vyzvedl Claudii na letišti, zastavil se na předměstí Baltimoru v obchodě Best Buy a zakoupil digitální fotoaparát Canon 10D a přídavný objektiv 20 x 140. Louis si přehodil řemínek fotoaparátu přes hlavu a protáhl pod ním levou ruku, takže mu přístroj spočíval na levé straně zad. Nesjeli dolů výtahem, ale seběhli po schodech a prokličkovali hotelovou halou na Farragutovo náměstí. Na K Street poblíž stanice metra byla provozovna bistra Starbucks a oni zaujalj místa v ranní frontě. Louis si dal malou černou kávu a Claudia si poručila bylinkový čaj bez kofeinu.

S horkými šálky v rukou zamířili na jih na krátkou procházku k Bílému domu. Byl říjen a zdaleka nebylo tolik turistů jako v létě, ale pár jich potkali. Dostihli skupinku Asijců, kteří byli vedeni placeným průvodcem. Mířili stejným směrem jako Louis a Claudia a zabírali větší část chodníku. Na rohu Sedmnácté a První se zastavili, aby si pořídili snímky nějaké pamětihodnosti naproti přes ulici. Louis využil té příležitosti, aby si mezi nimi proklestili cestu a pokračovali v chůzi. Nechtěl přijít pozdě. O blok dál dospěli na severozápadní roh Lafayettova náměstí a minuli sochu barona von Steubena. Steuben byl německý důstojník, který ve válce za nezávislost bojoval po boku George Washingtona. Přímo před nimi se rýsoval Bílý dům a impozantní neoklasicistní fasáda Ministerstva financí. Ĺois pohlédl na hodinky a zvolnil krok.

„Když jsem byl ještě kluk, brával nás sem otec v neděli odpoledne na piknik.“ Louis pokračoval v chůzi a rozhlížel se po okolí. „Můj otec měl ten park moc rád.“

Claudia byla jeho slovy překvapena. Louis zřídka hovořil o svém otci. „Z jakého důvodu?“

„Lafayette… ten slavný Francouz, který bojoval spolu s Američany za nezávislost. Park je po něm pojmenován.“ Louis ukázal k jihozápadnímu cípu parku. „Tamhle je socha generála Rochambeaua, francouzského hrdiny bitvy o New Orleans, a tam někde vzadu stojí socha samotného generála Lafayetta.“

Claudia pohlédla do středu parku, kde stála monumentální jezdecká socha muže. Kůň byl umístěn na obrovském žulovém podstavci a byl zvěčněn v okamžiku, kdy se vzpíná na zadních nohou. Jezdec se jednou rukou nadržoval uzdy a druhou rukou mával nad hlavou kloboukem. Úpatí sochy emováno čtyřmi děly. „To myslíš tu sochu před námi?“

Louis si pohrdlivě odfrkl. „Zdálo by se to logické, ale je to prezident Andrew Jackson. Mého otce nesmírně vyvádělo z míry, že do samého středu parku věnovaného památce spojenců bojujících na straně Američanů v jejich nejtěžší hodině umístili nikoliv sochu samotného Lafayetta, zle sochu amerického prezidenta.“

„Když mu to tak vadilo, proč vás sem bral?“

„Dobrá otázka.“ Louis neodpověděl hned. Pokračovali v chůzi a drželi se za ruce. Až teprve, když se přiblížili k jižní straně parku, spustil: „Možná sem chtěla jezdit má matka. Mé sestry a já jsme tehdy byli ještě malí. Bylo to v době otcova prvního období ve funkci velvyslance Francie v USA. V Americe byla už tehdy velice populární televize. Moje matka neměla televizi ráda. Moje sestry a já ano. Nebyl lepší způsob, jak se naučit mluvit anglicky s lokálním přízvukem, než sledování televize.“

Claudia přikývla. To už z Louisových úst pravděpodobně slyšela. „Proč tedy ten park?“

„Dostalo nás to ven a od televize. Naše neděle sestávaly ze vzdělávacích výletů. Prolezli jsme každé muzeum ve městě, každý park, zhlédli každou sochu, a když se v neděli vydařilo počasí, jeli jsme sem.“ Louis se na chvíli odmlčel a pak dodal: „Můj otec Ameriku miloval i nenáviděl. Rád však poukazoval na to, že americký sen by nebyl možný, kdyby nebylo francouzské pomoci, francouzské námořní síly a mužů jako Lafayette a Rochambeau.“

„A kdyby nebylo americké revoluce, nám Francouzům by stále vládli monarchové.“

Louis se rozesmál. „To jsem mu řekl jednou, když jsem ještě chodil na střední školu. Zrudnul tak, že jsem se chvíli bál, že mě praští.“

Dospěli k jižnímu okraji parku. Od Bílého domu je dělila jenom Pennsylvania Avenue. Ta a těžký, černý železný plot a ještě armáda po zuby ozbrojených mužů, z nichž bylo vidět jen malou část. Venku před západním křídlem byly vidět televizní kamery a pobíhající lidé. Louis ji zahlédl téměř okamžitě. Z této vzdálenosti nemohl s jistotou říci, jestli to byla ona, ale byl si poměrně jistý.

„Tamhle.“ Podal Claudii svůj šálek s kávou a popadl digitální fotoaparát. Fotoaparát byl špičkový výrobek s čočkami, které stály přes tisíc dolarů, ale velice snadno se s ním manipulovalo. Louis přepnul páčku pro výběr funkčního modu na poloautomatiku a sejmul kryt objektivu. Zvedl fotoaparát a namířil jej na Bílý dům. Udělal jeden záběr a pak ještě jeden, stejně jako stovky a možná i tisíce turistů den co den. Bloudil hledáčkem přístroje po západním křídle a udělal ještě pár obrázků. Pravou rukou pootočil teleobjektivem po směru hodinových ručiček a namířil na skupinu reportérů a kameramanů. Našel ji snadno. Mluvila do mobilního telefonu a smála se. Louis zmáčkl spoušť a pak pohlédl do prohlížeče. Byla to ona. Ukázal snímek Claudii a ta přikývla.

„.Je to ona. Co podnikneme teď?“

„Mrkneme se blíž. Budeme ji sledovat, jak natáčí svůj vstup, a zjistíme, jestli někam neodchází.“ Claudia pohlédla napravo a hned nato nalevo. Na obou stranách ulice byla rozmístěna strážní stanoviště. Další bylo před nimi a nalevo poblíž místa, kam se ubírali. „Všude kolem jsou kamery a lidé od ochranky.“ Louis pohlédl na střechu Bílého domu a spatřil dva tajné agenty v modrých kombinézách. Byli to nejspíš ostřelovači. „Jenom žádné obavy, zlato. Nezdržíme se tady dlouho. Budeme se chovat jako turisté. Trochu se porozhlédneme kolem, dáme si možná ještě nějakou kávu a prověříme pár podzemních garáží.“

„Podzemních garáží?“

Louis si od ní vzal svou kávu a chytil ji za ruku. „Vzpomínáš si na ten pis z kreditní karty, co jsem ti onehdy ukazoval?“

„Jistě?“

„Upoutalo tě na něm něco?“

„Ráda nakupuje.“

„Jako ty.“ Skrz tmavé sklo neviděl její oči, ale cítil její nevraživý pohled. „Neutrácím ani zlomek toho, co ona.“

„To je pravda. Ale uvidíme, jak to bude vypadat, až se usadíme.“

„Skončil jsi s analýzou mých nákupních návyků?“

„Ano. Co jiného tě na tom výpisu ještě upoutalo?“

„Nemá žádnou hypotéku; platí účty za vedení kreditní karty a za pronájem svého vozu každý měsíc ze svého.“

„Jakého auta?“

Claudia si konečně uvědomila, kam míří. „Ach ne… ty jsi ale hlava.“

„Děkuji, drahá.“ Louis ji popadl za ruku. „Jdem se mrknout, jak se dělají zprávy.“

29

Langley, Virginie

Nevěděl, jak se to k ní doneslo, ale stalo se, a tak naštvanou ji ještě nikdy předtím neviděl. Již podruhé v jednom týdnu měl Rapp pocit, že byl pozván na kobereček. Stál na jedné straně stolu a jeho šéfová stála na druhé. Požadovala vysvětlení a on, alespoň prozatím, nebyl ochoten jí ho poskytnout. S každou nezodpovězenou otázkou zvýšila o něco hlas, zatímco on se s každým dalším dotazem stával o něco nedůtklivějším. Uvízli ve slepé uličce.

„Zajímalo by mě, jak jsi na to přišla,“ říkal Rapp už alespoň potřetí tónem, z něhož bylo patrné, že nežertuje. „Co je ti po tom, jak jsem na to přišla?“

„Řekni mi, jak jsi získala svou informaci, a já ti milerád zodpovím tvé otázky.“ Pokoušel se dát jí víc prostoru k manévrování, ale trval na svém.

„Poslyš,“ ukázala na něj prstem. Její tvář byla rudá vzteky. „Třebaže si to asi nemyslíš, máš nad sebou nadřízeného. Já jsem ten nadřízený a tys to tentokrát pěkně přepískl.“

„Kdybys zařídila, aby berňák nechal Colemana na pokoji, jak jsi slibovala, nemusel bych jít do Rossovy kanceláře a nemusel bych se do toho plést.“

Kennedyová zaťala ruce v pěst. „A kdybys ty nebyl tvrdohlavý jako osel, počkal bys jeden dva dny a já bych se o to postarala.“

Nic z toho nešlo Rappovi do hlavy. Znal Kennedyovou jako bezkonkurenčně nejchladnokrevnějšího profesionála, se kterým kdy pracoval, a nyní se už dvakrát za jediný týden chovala naprosto v rozporu se svou povahou. „Je všechno v pořádku?“ Rapp si ji chvíli starostlivě prohlížel. „Je s Tommym všechno v pořádku… neotravuje tě tvůj bývalý?“

Kennedyová si vložila obličej do dlaní a zavrtěla hlavou. Když konečné vzhlédla, pronesla: „Ty to snad vůbec nechápeš, že ne? Žiješ si ve svém malém, soukromém světě. Staráš se jen o to, co sám chceš. Lidé kolem tebe tě vůbec nezajímají.“ Poklepala se ukazovákem na čele. „Nemáš sebemenší potuchy o tam, jaký chaos za sebou necháváš. Chaos, který musím já po tobě uklízet. A už vůbec nemáš potuchy o tom, jak špatně to vypadá, když se mne takhle snažíš obejít.“

Ach tak. Je mi líto, že jsem pro tebe takovým břemenem. Doufám že se tady nikdo nepořezal o papír, zatímco na mne venku stříleli a bodali do mě nožem.“ Rapp pootočil hlavou a ukázal na tenkou jizvu, která se táhla po jeho levé tváři.

„Nech toho,“ vykřikla podrážděně. „Nehraj si tady na mučedníka.

Vždycky jsem si tě vážila za tvou obětavost. Ale o to nejde. Jde o to, že jsi tak tvrdohlavý a tak zatraceně sebevědomý, že si prostě jdeš a uděláš si pokaždé, co tě právě napadne.“

„Vždycky jsem se dokázal o sebe postarat.“

„To jistě. Ale musím tě varovat, Mitchelli. Dochází ti pára. Spoustě idem začínáš jít na nervy. Zápal, s jakým jsme vstupovali do nynější války proti terorismu, se postupně vytrácí. Nebude to trvat dlouho, možná tak něco mezi dvěma a osmi lety, a liberálové budou mít Capitol Hill opět pod kontrolou, a dej na má slova, spustí takový hon na čarodějnice, jaký jsme nezažili od Churchovy komise. Rozcupují nás na kousky. A tady jsme a poslání úřadu Národních zpravodajských služeb. Byla to dohoda. Má jít agentuře po krku. Má dohlížet, aby kovbojové jako ty byli pod dohledem a drženi na uzdě.“

„V tom případě tě asi překvapí, když ti řeknu, že tím, kdo mi poradil, abych Rossovi věnoval krátkou přátelskou návštěvu, nebyl nikdo jiný než senátor Hartsburg.“

Kennedyová na něj hleděla nedůvěřivě.

„To je pravda,“ pokračoval Rapp, „zatímco ty tady sedíš a lámeš si hlavu nad aktuální situací nahoře na Capitol Hill, jeden z nejliberálnějších senátoru jaký kdy chodil po tomhle městě, mi radí, že nejlepší způsob, jak si podat Rosse, je postavit se mu tváří v tvář.“

„Ty jsi o tom mluvil se senátorem Hartsburgem?“

„No ano.“

„Nevěřím ti.“

„Tak mu zavolej.“

Kennedyová pohlédla na telefon, na vteřinu zaváhala a pak se zeptala: „Proč bys kvůli něčemu takovému chodil za Hartsburgem?“

„Ten muž zahlédl světlo na konci tunelu. Je na naší straně. Ross býval začínajícím senátorem z New Jersey. Hartsburg ho doporučil prezidentovi, tak mě napadlo, že když jsme nyní tak blízcí spojenci, požádám ho, aby Rosse trošku přitáhl za uzdu a Coleman měl zase volné ruce.“

„A dál?“

„Řekl mi, abych ho navštívil a pouštěl na něj hrůzu tak dlouho, až si stříkne do trenek.“

Kennedyová zachmuřila čelo. „To nemyslíš vážně.“

„Naprosto. Přesně tak zněla jeho slova. Udělal jsem přesně to, co mi poradil. Říkal, že Ross si je dobře vědom skutečnosti, že prezident je na mé straně a že ustoupí v momentě, kdy mu to dám jasně najevo.“

„A jak Ross reagoval?“

Bylo zcela zřejmé, že loví naslepo, což znamenalo, že ať už o jeho návštěvě u Rosse referoval kdokoliv, nezpravil ji o průběhu schůzky. Až do této chvíle si byl Rapp více méně jistý, že tím zdrojem byl Ross sám. Domníval se, že dal Kennedyové co proto. A pokud tomu skutečně tak bylo, moc rád by věnoval Rossovi ještě jednu návštěvu. „Copak ti to neřekl sám?“

Kennedyová zavrtěla hlavou.

„Kdo ti o tom řekl?“

„Raději bych si to nechala pro sebe.“

To byl klasický problém dvou profesionálních špionů. Ani jeden nechtěl nic prozradit.

„Jestli chceš slyšet, jak ta schůzka probíhala, musíš mi říct, kdo ti o tom řekl.“ Rapp složil ruce na prsou a čekal. V dané chvíli byl raději ochoten otočit se a odejít, než aby jí sdělit cokoliv dalšího.

Kennedyová o tom přemýšlela dlouze a usilovně a nakonec pronesla: „Jonathan Gordon mi dnes ráno volal.“

„Gordon?“ pronesl Rapp mírně udiveným tónem. Podle všeho se v tom muži zmýlil. „Co ti řekl?“

„Jenom, že je mu líto, že to muselo dojít takhle daleko. Když jsem se ho zeptala, co má na mysli, uvědomil si, že nemám tušení o tom, co jsi provedl. Myslím si, že právě to byl důvod, proč volal. Chtěl zjistit, jestli jsem tě za ním poslala nebo jestli jsi jednal na vlastní pěst.“

„A co jsi mu řekla?“

„Řekla jsem mu, že jsem neměla tušení, že jsi s nimi měl schůzku. Odvětil, že by to schůzkou nenazval. Požádala jsem ho, aby mi to vysvětlil, a on řekl, že bude lepší, když to uslyším od tebe.“

„Nic víc?“ zeptal se Rapp. „Žádná zmínka o Colemanově záležitosti?“

„Jenom, že tlumočil řediteli Rossovi, že nepovažuje za příliš šťastné přehrabovat se v soukromých záležitostech soukromých občanů.“

Rapp byl spokojen. Tenhle Gordon bude možná mít na toho Rosse dobrý vliv.

„Tak spusť.“

„Nuže tedy,“ Rapp se na chvíli odmlčel, aby si vybavil, jak přesně to probíhalo. „Když jsem vešel, byli tam Ross, Gordon a ještě dva další muži. Začal jsem velice zdvořile, ale záhy to tam pěkně zhoustlo.“

Kennedová zavřela oči a zeptala se: „Co se stalo?“

„Pohlédl jsem dolů na stůl a spatřil jsem tam špionážní fotografii Colemanova skladiště a v tu chvíli jsem ztratil nervy. Došlo mi, že se bavili o Colemanovi. Poslal jsem ty dva neznámé muže pryč a pak jsem udělal Rossovi pěknou scénu.“

Kennedyová měla stále ještě zavřené oči. „A jak to přijal?“

„Moc dobře ne.“

„Naštval se?“

„Ano.“

„Takže ses ještě víc rozčílil.“

„Více méně.“ Rapp pohodil hlavou a kousl se do dolního rtu.

„Doufám, že jsi ho neuhodil ani mu nevyhrožoval fyzickým násilím?“

„Hmm… Nepraštil jsem ho v pravém slova smyslu slova. Jenom jsem mu dal něco jako pohlavek Colemanovou osobní složkou. Byla to jeho osobní složka nebo jeho daňová přiznání… Už si přesně nepamatuju.“

„Probůh, Mitchelli.“ Vyvalila oči. „Co máme s tebou, pro Kristovy rány, dělat? Ten muž je ředitelem Národních zpravodajských služeb. Je to můj šéf. To pro tebe nic neznamená?“

„Abych řekl pravdu, tak ne. Je to jenom zástěrka. Celá jeho práce je jenom zástěrka. Ta jeho nová agentura není nic než dalších pár stovek úředníků, kteří dělají přesně totéž, co už udělaly jiné tři agentury. Scott Coleman je vynikající chlapík, který nasazoval krk víckrát, než oba tušíme, a já nebudu nečinně přihlížet, jak s ním Ross zametá jen proto, aby nám dal najevo, že do města dorazil nový šerif.“

„Nehodlám ti odporovat, ale nabízely se i lepší způsoby, jak to vyřešit.“

„Jaké?“ zeptal se Rapp rozhořčeně. „Jak lépe se to dalo vyřešit? Problém je vyřešen. Ross dostal za vyučenou a já s Colemanem se můžeme vrátit k pronásledování extremistů.“

„A co když Ross nedostal za vyučenou? Co když jsi ho jenom naštval?“

„Je mi naprosto volné, jestli mě ten chlap miluje nebo nenávidí.“

„Jsi nerozvážný, Mitchelli.“ Kenedyová zavrtěla hlavou. „Jonathan Ross je muž, jehož bys jednoho dne mohl potřebovat mít na své straně.“

„Nepotrebuju mít na své straně muže jako Jonathan Ross. Potrebuju jen aby mi šli z cesty.“

30

Washington, D.C.

Ten den neprobíhal podle jejich představ. Hned poté, co Anna Riellyová dokončila svůj první živý vstup, Claudia dostala další záchvat nevolnosti. Louis ji ještě stihl odvést na druhou stranu ulice a doslova celá její snídaně ležela u nohou velkého Jeana-Baptisty-Donatiena de Vimeur Rochambeaua. Gouldův otec by byl velmi zklamaný, že se nepozvracela u sochy Andrewa Jacksona. Louisovou hlavní starostí bylo, aby ji urychleně dostal z dosahu bezpočtu bezpečnostních kamer v okolí Bílého domu. Když se Claudia konečně vyzvracela, Louis ji doprovodil zpět do hotelu. Téměř to zvládla, aniž by byli nuceni udělat další zastávku, ale sotva půl blooku od hotelu ji opětovně zastihla nevolnost. Louis stál na stráži, zatímco: ona se jednou rukou opírala o sloup pouličního osvětlení a její druhá ruka spočívala na automatu na noviny. On ji mezitím hladil po zádech a rozpačite se usmíval na kolemjdoucí. Jedna starší žena se u nich zastavila. Louis jí vysvětlil světlil, že Claudia je těhotná a že ji zastihl záchvat nevolnosti. Žena chápala dokonale a líčila Louisovi, že si se svými čtyřmi dětmi zažila hotové peklo. Každé ráno bez jediné výjimky ji postihly dva až tři záchvaty nevolnosti. Měla by ještě páté, ale nedokázala snést představu, že by musela opětovně zápolit s ranní nevolností. Poradila Louisovi, aby ji držel v posteli. Měl dohlédnout, aby hodně odpočívala. Jinak se nedalo dělat nic. Tá malá chuděra to musí nějak přežít.

Louis poděkoval starší ženě za radu a pomohl Claudii nahoru do pokoje. Tentokrát použili výtah. Seděla na okraji postele, zatímco jí zouval boty.

Neobtežovala se svlékáním zbytku svého oblečení. Místo toho si zalezla do postele a přitáhla si přikrývku až k bradě. Začala se chvět a její za normálmích okolností svěží pleť získala mrtvolně bledý nádech. Louis stál bezradně opodál a nevěděl, co si počít. Nechtěl vypadat necitelně, ale musel nařídit spoustu věcí a nebyl si jistý, zda ho nepotřebuje mít po svém boku. Claudia, skoro jako by mu uměla číst myšlenky, ho poslala pryč. Poradí si sama. Potřebuje se jenom pořádně prospat.

Gould se svlékl ze sportovního a oblékl si bílou košili, kravatu a tmavě šedý oblek. Když odemkl svůj kufřík, opatrně vložil prsty mezi podšívku a tvrdou vnější skořápku. Nakonec začala podšívka povolovat. Gould vytáhl sadu nových dokumentů a zasunul si je do náprsní kapsy. Na psacím stole leželo malé rádio s hodinami. Otočil ho vzhůru nohama a odstranil falešné dno. Vypadly dva předměty zhruba velikosti balíčku hracích karet a malý kulatý objekt velikosti dvou na sebe položených nikláků. Všechny tři předměty byly tmavé. Strčil si je do kapsy, a než odešel, zašel se ještě jednou podívat na Claudii. Tvrdě spala. Seběhl po schodech do hotelové haly, nasadil si sluneční brýle a vykročil do překrásného slunečného dne. Gould se ubíral na západ po severní straně Farragutova náměstí. Na Connecticut Avenue odbočil doleva a o dva bloky dál našel to, co hledal. Hleděl do výkladní skříně a snažil se zjistit, zda uvnitř nevidí nějaké bezpečnostní kamery. Spatřil jednu za prodavačem. Gould chvíli váhal. Bylo nepravděpodobné, že narazí na obchod tohoto druhu, kde nebudou žádné bezpečnostní kamery.

Narovnal si kravatu, posunul si brýle a vstoupil.

Mladík za pultem k němu vzhlédl s úsměvem na tváři. „Čím posloužím?“

„Chtěl bych zakoupit telefon pro svou dospívající dceru.“

„Výborně. Máte nějakou konkrétní představu… Motorola… Nokia…“

Gould zavrtěl hlavou.

„Potřebuje fotoaparát?“ zeptal se mladý muž. „Předpokládám, že ano.“

„Kolik minut volání měsíčně byste si asi tak přestavoval?“

Gould se nad tím zamyslel. Provolá nanejvýš tak pět až deset minut a pak se aparátu zbaví. „Je to hlavně pro nouzové volání, tak bude stačit nějaký skromnější cenový program.“

„Jste už naším zákazníkem?“

„Ne.“

„Nechcete se jím stát? Máme zajímavé slevy na volání přátelům a rodinným příslušníkům.“

Gould zavrtěl hlavou. „Mám vládní kontrakt.“

„V pořádku.“ Mladík sáhl pod sklo a uchopil jeden z telefonů. „Tenhle vám mohu na místě aktivovat. Má dvoumegapixelový fotoaparát, může si nahrávat vyzvánění a…“

Prodavač dál vykládal o vlastnostech přístroje, ale Gould už ho neposlouchal. Sáhl do své náprsní tašky a vytáhl kreditní kartu. „Kolik?“

„Dělá to dvacet čtyři dolarů devadesát pět centů plus daň a aktivační poplatek. Pokud však podepíšete smlouvu najeden rok, máte přístroj zdarma.“

„Můžete mi to strhávat automaticky z mé kreditní karty?“

„Samozřejmě.“

„Vezmu si ho.“

Gould vyšel z obchodu s telefonem v kapse a o blok dál odhodil igelitku a obal do odpadkového koše. Odbočil na Osmnáctou ulici a začal se ubírat zpět k Bílému domu. Měl určitou představu, kde zahájí své pátrání. Studoval mapu a časně ráno, ještě než se Claudii udělalo špatně, si podrobně prohlédl oblast v bezprostředním okolí Bílého domu. Ulice, která lemovala západní stranu Bílého domu, se jmenovala West Executive Drive. Na obou koncích byla uzavřena těžkými vraty a hlídána tajnou službou. V okolí bylo omezené množství parkovacích míst, nejspíš vyhrazených pro lidi, kteří ~: acovali přímo pro prezidenta. Gould oblast přesto zkontroloval a nenarazil na žádná BMW. To ho neodradilo. Pohodlí a logika byly na jeho straně. Rappova manželka chodila do práce časně, což znamenalo, že bude mít na výběr z omezeného množství garáží a zároveň nebude chtít chodit daleko.

První vjezd do podzemních garáží na jeho seznamu se nacházel hned na rohu Sedmnácté a H Street. Jakýsi zřízenec oblečený v černých kalhotách a červené větrovce stál před vchodem do garáží hned vedle cedule, která oznamovala, kolik stálo parkování na hodinu a na den. Gould zamířil přímo k muži a vytáhl své nové dokumenty. Držel je v levé ruce u svého obličeje, jak to dělával nesčetněkrát každý týden.

„Jsem agent Johnson z Ústřední správy daní.“ Gould zavřel náprsní tašku a pokračoval: „Neparkovali jste dnes ráno modré BMW?“

Zřízenec pokrčil rameny a pohlédl směrem k betonové rampě na jednoho ze svých spolupracovníků. Mluvili spolu chvíli jazykem, jemuž Gould nerozuměl. Pak ten druhý muž vyběhl po rampě nahoru.

„Hledáte modré BMW?“

Gould usuzoval, že muž je nejspíš Somálec. „Ano. Série pět. Znáte ten typ?“

Muž přikývl. „Asi před třiceti minutami jsem parkoval stříbrné, ale modré žádné.“ Muž si ho zkoumavě prohlížel. „O co tady jde?“

„Vyšetřuji jednu daňovou podvodnici, která pracuje poblíž. Chceme jí zabavit vůz.“ Gould měl ten příběh přímo z webových stránek Ústřední spravy daní.

„Je na ni vypsána nějaká odměna?“ zeptal se první muž.

„Sto dolarů.“

„Jak se s vámi můžeme spojit?“

„Budu určitě zpátky před obědem. Parkovali jste dnes dopoledne ještě nějaká auta?“

„Ne.“

„Nemohlo vám proklouznout modré BMW?“

Oba muži zavrtěli sebejistě hlavou.

„V pořádku. Děkuji vám za váš čas. Ještě se uvidíme.“

V další garáži nepochodil o nic lépe. Jediným rozdílem bylo, že tam byli tři zřízenci. Jeden z nich si nebyl jistý, jestli parkoval modré nebo černé BMW, ale vzpomínal si, že to bylo asi před hodinou. Byl to muž nebo žena, zeptal se ho Gould. Zřízenec odvětil, že to byl muž. Gould jim poděkoval za jejich čas a řekl jim, že se možná ještě vrátí. O třetí garáži se domníval, že ji nejspíš používá, a nemýlil se. Tentokrát se neptal na konkrétní vůz. Ukázal pouze svůj průkaz a řekl, že pátrá po voze, který figuruje v jistém vyšetřování. Zeptali se ho, jestli potřebuje jejich asistenci, a on jim zdvořile odvětil, že nikoliv. Gould sestoupil do betonové jeskyně a narazil na modré BMW Série 5 hned v prvním poschodí. Rozhlédl se kolem a byl poněkud zaražen, že tu nebyly žádné bezpečnostní kamery, ale hned si uvědomil, že zákazníci dolů nesměli. Zřízenci uvítali zákazníky před vchodem a auta jim zaparkovali. Gould věděl, že se na něj usmálo štěstí, když našel klíčky v zapalování.

Postavil se vedle jiného vozu pro případ, že by se objevil nějaký zřízenec a vytáhl nový mobilní telefon. Zpaměti navolil číslo. Telefon dvakrát zazvonil a ozval se ženský hlas.

„Komunikační centrála.“

„Tady detektiv Johnson ze sekce 5 D,“ řekl Gould unaveným hlasem. „Potrebuju zjistit, kdo je majitelem vozu s washingtonskou poznávací značkou echo, echo, foxtrot, jedna, osm, tři.“

Policejní úřadovny byly po celém světě stejné. Žena sedící v komunikační centrále metropolitní policie se ho měla zeptat na číslo jeho odznaku, ale neučinila tak, protože byla přepracovaná a špatně placená a muž na druhé straně mluvil stejně jako ostatní policisté, kteří jí stokrát denně volali, aby nahlédla do Databáze pro dohled nad dodržováním zákona washingtonské oblasti.

„Vůz je registrován na jistou Annu Riellyovou.“

„BMW Série 5?“

„Ano.“

„Není po tom voze vyhlášeno pátrání?“

„Nikoliv.“

„To je všechno… díky.“ Gould vypnul telefon a vložil si ho zpět do kapsy.

Šel se podívat zpět na příjezdovou rampu a našel oba muže zabrané do hovoru. Zatímco spěchal zpět dolů k autu, natáhl si na ruce latexové rukavice. Otevřel dveře řidiče a vytáhl ze své kapsy tu nejmenší součást zařízení. Na zadní straně miniaturní štěnice byl tenký film. Gould jej odlepil a obnažil lepkavý adhezivní povrh. Přilepil zařízení pod přístrojovou desku a stiskl tlačítko pro otevření zavazadlového prostoru. Odsunul stranou přikrývku a nákupní tašku a zatáhl za malou páčku, která otevřela prostor, pod kterým byla uložena rezerva. Zkontroloval, zda oba větší komponenty fungují, a pak je vložil do dutiny pod rezervou. Zavřel opatrně dveře, a než opětovně zavřel zavazadlový prostor, vložil tašku a přikrývku zpátky tam, odkud je vzal. Stáhl si latexové rukavice a cestou k východu z garáží je odhodil do odpadkového koše. Poděkoval zřízencům za ochotu a s úsměvem na tváři zamířil zpět do hotelu. Až do této chvíle šlo všechno podle plánu.

31

Washington, D. C.

Den se chýlil ke konci a oni se chystali ven. Gould vrátil pronajaté auto, které si půjčil v Montrealu a vypůjčil si nové od jiné společnosti, opět na jinou identitu. Automobil, modrý Ford Explorer, byl přichystán a zaparkován jen jeden blok odsud. Transpondér, který Gould umístil do vozu Rappovy manželky, obsahoval miniaturní modul GPS. Gould kontroloval přibližně každých třicet vteřin, jestli se auto pohybuje. Nepohlo se. A i kdyby k tomu došlo, příliš by ho to nezajímalo. Pochyboval, že by jela domů v polovině pracovního dne, a domov bylo to jediné, co ho zajímalo. Doma se Rapp cítil nejbezpečněji.

Claudia už se cítila mnohem lépe. Dokonce se jí podařilo pozřít i pozdní oběd. Zatímco Gould prováděl venku výměnu vozů, byla na internetu a monitorovala webové stránky NBC. Kromě průběžných zpráv stránky uváděly témata večerních zpráv. Zmiňovaly tři hlavní témata, z nichž jedním byly spory kolem prezidentovy nominace na funkci ministra školství. Byla to stejná věc, o které pojednávala i ranní reportáž Anny Riellyové, jejíhož natáčení se zúčastnili. Vycházeli z předpokladu, že udělá ještě příspěvek do večerních zpráv a pak pojede domů.

Když byla Claudia na internetu, uskutečnila nějaké bankovní operace a zkontrolovala jejich různé e-mailové účty. Narazila jenom na dvě zajímavé e-mailové zprávy. První z nich byla nabídka práce. Byla v pokušení napsat, že se chystají zavřít krám, ale uvědomila si, že by to mohlo vzbudit nežádoucí pozornost. Lidé by se vyptávali, proč se tak znenadání rozhodli skončit. Až by se roznesla zpráva o smrti velkého Mitche Rappa, spustilo by to rozličné spekulace. Bylo lepší oznámit bývalým klientům, že jsou v současné době příliš zaneprázdněni, aby přijali jejich nabídku. Druhý e-mail přišel od Němce. Abel jim nabízel další milion dolarů, když to budou schopni zaonačit tak, aby to vypadalo, že za Rappovou smrtí jsou přirozené příčiny. Například nehoda. Nechtěl ovšem, aby je to nějak omezovalo. V první řadě bylo důležité, aby uspěli. Pokud by se ovšem naskytla příležitost, dal by takovému řešení přednost. Nemusí to být stoprocentně přesvědčivé. Stačí nechat otevřené dveře pro dohady.

Claudia na tu zprávu dlouho hleděla. Nebyla si jistá, zda ji má ukázat Louisovi, ale nakonec to udělala. Když se vrátil, dala mu zprávu přečíst a pak se ho zeptala, co si o tom myslí. Řekl jen: „Uvidíme.“ Později ji překvapil, když jí oznámil, že již dříve o něčem takovém uvažoval. Konstatoval, že dopadení lidí, kteří jsou zodpovědní za Rappovu smrt, by se pro CIA stalo prioritu číslo jedna. Kdyby docílili, aby to vypadalo jako nehoda, mohli by odejít na odpočinek, aniž by se museli po zbytek života neustále ohlížet přes rameno. Nápad to byl dobrý, ale uskutečnit ho nebude snadné. Dávno pryč byly dny, kdy byli lidé přejížděni v noci autem nebo kdy umírali při čelní srážce. Byli v Americe, kde byly běžné airbagy. Gould jí řekl, aby se připravila na každou eventualitu. Kdyby se naskytla vhodná příležitost, ještě si o tom promluví. Jinak ho sejme někde venku z bezpečné vzdálenosti puškou s tlumičem.

Objednali si hotelovou službu na pátou. Dorazila až v pět třicet čtyři. Louis spořádal Kalifornský burger s bramborovými hranolky. Claudia si dala lehký salát a chleba. Cítila se dobře, ale nechtěla to přehánět. Pila vodu a on pil vodu a kávu. Obával se o ni, ale neřekl nic. Doufal, že dnešní ranní nevolnost se už nebude opakovat, ale pochyboval o tom. V šest sledovali místní zprávy a zametali za sebou stopy: otírali veškeré povrchy, kde by po nich mohly zůstat otisky. Neměli naprosto žádný důvod domnívat se, že jsou sledováni nebo, že budou odhaleni, jakmile budou s tou prací hotovi. Na tom však nezáleželo. Byli profesionálové a profesionálové neponechávají nic náhodě. Vozík hotelové služby vytlačili do haly a Claudia ho telefonicky nechala odvézt. V půl sedmé seděli na posteli a dívali se na úvodní znělku večerních zpráv NBC.

Rappova manželka se na obrazovce objevila během prvních pěti minut. Stála na stejném místě jako dopoledne a měla na sobě totéž oblečení. Mluvila asi deset vteřin a pak pustili obrazovou reportáž. Když reportáž skončila, moderátor jí položil otázku, ona ji zodpověděla a následovala reklama. Gould postavil a vypnul televizor. Popadli své tašky. Veškeré jejich další vybavení již bylo naloženo v novém pronajatém voze. Měli zaplacenou ještě jednu noc I v závislosti na tom, jak věci půjdou, se sem možná ještě vrátí a přespí tu.

Cesta z hotelu k vozu jim zabrala šest minut. Než vyjeli z garáže, měla již Claudia GPS modul propojen se svým laptopem. Čekala několik vteřin, než se software aktivoval a na displeji se objevilo rozložení ulic. V danou chvíli byl program nastaven na měřítko dvakrát dvě míle, ale mohla přejít na detailní zobrazení jednotlivých ulic nebo naopak rozšířit záběr na mapu celé Severní Ameriky. Neměli nejmenší představu o tom, kde Rapp a jeho manželka žili. Na výpisu kreditního účtu byl uveden P. O. box v oblasti velkého Washingtonu a poslední známou adresou Anny Riellyové byl nájemní byt v Georgetownu.

Gould zajel na roh Devatenácté a H Street. Podzemní garáže, kde našel její auto, byly dva bloky odsud. Nečekali dlouho. Claudia ohlásila, že cíl se dal do pohybu. Louis trpělivě čekal, zatímco ona jej informovala o trase, po které se ubírá BMW. Louis se nemusel dívat na mapu na displeji počítače. Měl mapu středu města uloženou v paměti. H Street byla jednosměrka směřující na východ.

„Vůz míří na sever k Sedmnácté ulici.“ Claudia hleděla upřeně na monitor. „Přejela H Street… Ne, zpět. Právě odbočila na východ na H Street.“

Louis si zařadil rychlost a sundal nohu z brzdy. Vyhodil blinkr a vyrazil do dopravního ruchu. Jeli směrem na východ po H Street až k New York Avenue. Naskočila jim červená a museli skoro minutu čekat u semaforů. Claudia ho nepřestávala neustále informovat o trase sledovaného vozu. Právě se nacházel na New York Avenue a mířil na severovýchod. Louis rozhodně nepodléhal panice, ale potřeboval získat vizuální kontakt, aby se přesvědčil, že ve voze skutečně jede Rappova žena. Díky semaforům si až k výpadovce z města zachovávala asi jednomílový odstup. Zde New York Avenue ústila do tříproudové dálnice. Gould šlápl na plyn a začal předjíždět auta před sebou. Nejel nikterak zběsile, ale pomalu ji doháněl. Na jednom místě se New York Avenue větvila na dálnici Johna Hansena a silnici číslo 50. Než dorazili k vnějšímu okruhu města, měli auto v dohledu. Ve večerním soumraku ho ze vzdálenosti necelé stovky metrů před sebou sotva rozeznávali. Podjeli mezistátní silnici číslo 495 a Gould začínal sledovaný vůz dohánět. Na Lottsford Vista Road ho dostihl v souběžném pruhu. Bylo něco po sedmé a provoz byl mírný. Jak on, tak Claudia se shodli, že je to ona. Mluvila do svého mobilu a její tvář byla zčásti zakryta, ale z výrazu její tváře se dalo vyčíst, že má v úmyslu změnit jízdní pruh.

Gould uvolnil pedál plynu a vzdálil se o několik aut dozadu. Vyndal si z kapsy sluchátko a strčil si ho do pravého ucha. Ústilo do malého přijímače, který byl naladěn na frekvenci miniaturního odposlouchávacího zařízení, které umístil pod palubní desku BMW. Z malého mikrofonu se ozval hlas. V pozadí byl slyšet poměrně velký hluk, ale i tak to byl nepochybně její hlas. Gould napjatě naslouchal jednostranné konverzaci a snažil se získat nějakou informaci, která by je mohla navést k jejich cíli. Ještě pět minut pokračovali po silnici číslo 50 a pak směřovali asi šest minut na jih po silnici číslo 301, načež zmizeli v bludišti okresních silniček. Nacházeli se poměrně daleko od města. Gould nevěděl, co si má myslet. Bydleli snad tady někde? Jela k někomu na návštěvu? Pracovala na reportáži?

„Jak daleko jsem od Chesapeake Bay?“ zeptal se Gould.

Claudia vyťukala na laptopu pár kláves. „Asi čtyři míle.“

Gould přikývl a hlídal si vzdálenost. Nechtěl, aby si všimla, že ji sledují, ale bylo stále obtížnější toho dosáhnout. Dříve či později dosáhnou pobřeži. Měl pravdu. Blížili se k pobřeží. Claudia hlásila, že sledovaný vůz právě odbočil do slepé ulice. Zastavil na krajnici a pozoroval, jak se BMW stále více blížil k Chesapeake Bay. Nakonec vůz zůstal stát a zdálo se, že tak učinil přímo na mořském pobřeží. Čekali několik minut, aby se ujistili, že se auto znovu nerozjede, načež Gould pokračoval v jízdě. Odbočil do slepé ulice a projížděl asi o pět mil rychleji, než byla zdejší maximálně povolená rychlost. Po pravé straně silnici lemovaly pole, lesy a několik izolovaných domů. Po levé straně se přibližně každých osmdesát metrů nacházel jeden dům. Ve večerním soumraku mohl mezi domy spatřit třpytící se vody zálivu.

„Jsem blízko,“ hlásila Claudia. „Méně než sto metrů.“

Gould napínal zrak ve snaze zahlédnout před sebou pronásledovaný vůz.

„Padesát metrů.“

Přiblížil se k jakémusi bílému domu a zahlédl vůz. Vedle něj parkoval ještě jeden vůz. Gould nepatrně znervózněl. „Vidím ho.“

Sundal nohu z plynu, ale nebrzdil. Byli na rovné úzké silnici. Když míjeli dum, přečetl si číslo na poštovní schránce. Claudia nahlédla do mapy, aby se přesvědčila, zda jsou stále ještě v okresu Anne Arundel. Byli. Otevřela si webovou stránku okresu a klikla na odkaz poskytující informace o lokálních vlastnících nemovitostí. Vložila do příslušné kolonky adresu domu a o pět vteřin později se na obrazovce objevila požadovaná informace.

„Dům zakoupila v roce 1997 za dvě stě třicet pět tisíc dolarů jistá Bay Vi ew Shores, spol. s r. o. Jméno zástupce společnosti zde není uvedeno.“

„To je on.“ Gould se ohlédl přes rameno. „Jak si můžeš být tak jistý?“

„Nikdy by si nekoupil dům na své pravé jméno.“

„Co když jela jenom navštívit nějakou přítelkyni?“

„Je to on.“ Gould křečovitě sevřel volant a hned nato si začal rozcvičovat prsty. „Cítím to. Je v tom domě.“

32

Anne Arundel County, Maryland

Mitch Rapp se táhl po štěrkové krajnici a s námahou kladl nohu za nohu. Cítil se být všechno jiné než v pohodě. Bývaly doby, a nebylo to ani tak dávno, kdy uháněl po této cestě tempem, které by s výjimkou několika nejlepších světových atletů přimělo snad každého soupeře, aby lapal po dechu a podlamovala se mu kolena. Rapp byl nicméně realista. Věděl, že je nemožné udržet si trvale vrcholnou formu, kterou měl mezi dvacátým a třicátým rokem života, ale to neznamenalo, že mu stárnutí vyhovovalo. Zápolil s bolestí celý svůj život. Věděl, jak ji škádlit, potlačovat a dokázal se jí i z plných plic vysmát. Po pravdě řečeno byla bolest něčím, co se naučil přijímat. Byl to vítaný spojenec, který ho poháněl k cíli, zatímco ostatní nutil vzdát se. Mysl ovládala tělo. Dokázala přesvědčit svaly a klouby, aby ignorovaly veškeré varovné signály. Problém však byl v tom, že tyto varovné signály zde nebyly jen tak pro nic za nic. Kdyby byly ignorovány příliš dlouho, tělo by nakonec zkolabovalo.

Onoho teplého podzimního rána, zatímco při každém kroku pociťoval nesmírnou námahu, si Rapp položil otázku, zda na té bolesti není něco neobvyklého. Bylo to opět to jeho zatracené levé koleno. Snažil se to rozchodit téměř celý uplynulý měsíc a nakonec dospěl k závěru, že je to marné. Jakkoliv se snažil na to nemyslet nebo to zlehčovat, bez ohledu na to, kolik analgetik nebo ledu použil, bolest se stále zhoršovala. Jeho tělo se mu něco pokoušelo sdělit. Snažilo se mu sdělit, aby přestal běhat.

Bylo mu teprve sedmatřicet a už to s ním začínalo jít z kopce. Nemělo by ho to překvapit, když se vezme v úvahu, jak celá uplynulá léta své tělo přepínal a huntoval, ale Rapp byl ten typ člověka, který věřil, že každou překážku lze překonat, když je dostatek vůle, odhodlání a talentu. Utrpěl zlomeniny a řezné rány, když jako mladý provozoval různé sporty, k tomu se přidávalo nevyhnutelné tělesné opotřebení provázející jeho sportovní kariéru světového šampióna v triatlonu a na jeho kondici se v konečném důsledku podepsaly i šrámy jeho řemesla, a to jak duševní, tak i tělesné. Z těch vnějších šrámů to byly čtyři zkrabatělé jizvy po střelách, které ho měly připravit o život, a dvě slušně velké jizvy od čepele nože. Uvnitř se většina škod napáchaných kulkami zahojila, ale duševní jizvy, které mu jeho práce působila, byly čímsi, na co se jednoduše snažil nemyslet. Jeho manželka mu s oblibou říkávala, že jeho mozek je jako obří skládka, která se po celá ta léta plní odpadky. Kdyby člověk alespoň jednou ročně neudělal pořádný úklid, riskoval by, že ho jednoho dne ta špína pohřbí.

Instinktivně cítil, že má pravdu, ale asi jediný člověk, který byl s to pochopit, co prožívá, byl někdo, kdo kráčel v jeho stopách. A Rapp silně pochyboval, že na tomto světě žil psychoterapeut, který by měl praktické zkušenosti s prací profesionálního zabijáka. Jednou z metod jeho osobní autoterapie bylo nepropadat sebeklamu. Nesnažil se přikrášlovat, kým byl, ačkoliv jiní lidé to dělali. V kruzích národní bezpečnosti figuroval jako protiteroristický operativec. Věděl, že je to mírnější označení pro vraha. Nikdy ho to neuráželo, ale nyní, když byla Anna těhotná, si opětovně kladl otázku, zda je jeho povolání to správné. Časy, kdy byl nezávislý, kdy mohl myslet pouze a jen sám na sebe, se vzdalovaly s každým srdečním tepem dítěte v lůně jeho manželky. Rapp se ani v nejmenším otcovství neobával. Byl nicméně překvapen pocitem melancholie, který tu zprávu provázel. Zprvu mu její původ nedocházel, ale po nějaké chvíli mu svitlo. Byl za tím jeho vlastní nenaplněný vztah k otci. Rapp si nepřál, aby jeho vlastní syn musel někdy podstupovat podobně traumatickou zkušenost ztráty jednoho z rodičů. Rizika, která s sebou nesla jeho práce, se mu pojednou začala ukazovat ve zcela novém světle. Potýkal se s tím od toho dne, co začal chodit s Annou, ale nyní to již nemohl v sobě dusit. Dlužil to jak jí, tak jejich nenarozenému dítěti. Bude muset opustit bojovou linii. Ať zase pro změnu nasazuje krk někdo jiný.

Stalo se to asi půl míle před koncem jeho trasy. Rapp ucítil bodavou bolest a přenesl váhu na svou zdravou nohu právě v okamžiku, kdy se jeho levé koleno zaseklo jako motor, který se právě zadřel - kov na kov, jako by z něj vytekl veškerý olej, usnadňující jednoduchý mechanický pohyb. Kost na kost, ani stopa chrupavky omezující tření. Ještě chvíli hopsal na jedné noze a mumlal si pod vousy kletby. V tuto časnou ranní hodinu byl jediným člověkem široko daleko, ale klít na celé kolo tak jako tak nebylo jeho zvykem. Po několika bolestivých krocích si uvědomil, jak vážné bylo jeho zranění a vypravil ze sebe jistou krátkou nadávku sestávající ze čtyř písmen.

Pomalu a opatrně se začal belhat ke svému domu v Chesapeake Bay. Ptáci cvrlikali a ranní slunce vrhalo dlouhé stíny přes orosené trávníky a opíralo se mu do tváře. Mohlo to být úchvatné ráno, ale bohužel nebylo.

Vynoril se z mírné zatáčky a byl překvapen, když před sebou spatřil dvojici postávající na štěrkové krajnici asi tak čtyřicet metrů před ním. Mužova ruka spočívala na ženiných zádech, zatímco se skláněla k zemi. Vedle nich na zemi spočívala dvojice horských kol. Nebylo neobvyklé na této silnici někoho potkat, ale téměř výlučně to byl někdo, koho znal. Potkával zde například pana a paní Grantový, penzisty, kteří vstávali časně a procházeli se se svými dvěma čokoládovými labradory. Nedaleko bydlela paní Randalová, králíček Energizer, která se celé hodiny věnovala svému šouravému kondičnímu běhu, a potkával tu ještě pár dalších, které povrchně znal. Byl vždycky zdvořilý, ale nikdy se s nimi nepouštěl do hovoru.

Okamžitě přešel na druhou stranu silnice a snažil se na svou levou nohu přenášet co nejméně váhy. Jeho ruka sáhla po ledvince. Uvnitř byla pistole FN Five Seven. V zásobníku bylo dvacet tříštivých nábojů 5.7 x 28 mm. Rapp rozepnul zip ledvinky a jeho levá ruka spočinula nedaleko otvoru. Každý jeho pohyb byl jako druhá přirozenost, byl vykonávaný téměř bezmyšlenkovitě. Ještě jednou si pár prohlédl. Zdálo, že ženě je nevolno, což mohla být pravda, ale také klasická krycí strategie. Hleděl na všechno, co se kolem něj odehrávalo, z perspektivy svého instinktivního pesimismu.

Existují tři hlavní typy léček. Prvním a tím nejobvyklejším je číhat někde v záloze, zatímco nic netušící kořist sama vběhne do pasti. Druhým typem léčky je nalákat oběť do pasti, jak tomu mohlo být v tomto případě. Chovejte se, jako když potřebujete pomoc, a když se k vám přiblíží vaše oběť s nabídkou pomoci, máte vyhráno. Třetím a posledním typem léčky je odlákat pozornost oběti. Postarejte se, aby nějaká věc zaujala jejich pozornost, a zaútočte na ně z naprosto nečekané strany. V tuto chvíli se Rapp nejvíce obával právě toho.

Ta dvojice byl s největší pravděpodobností pouze nějaký manželský pár, který si udělal výlet na kolech, ale Rapp si nemohl dovolit nic riskovat. Podíval se dozadu přes rameno a pak se zadívat do dálky nalevo i napravo. Znal každý metr téhle silnice. Jezdíval po ní vozem, běhal po její krajnici a provozoval na ní cyklistiku. Jeho pozornost byla vycvičená na to, aby postřehla všechno podezřelé. Ukončil průzkum okolí. Všechno se zdálo být normální. Rapp upřel svou pozornost zpět k dvojici. Byl nyní už tak blízko, že mohl slyšet, jak ta žena zvrací. Jestli tohle byla past, tak svou roli zvládala neobyčejně přesvědčivě.

Muž pohlédl dozadu přes rameno. Na hlavě měl cyklistickou přilbu a na nose sluneční brýle od Oakleyeho.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Rapp. Pokračoval v chůzi a ze všech sil se snažil zamaskovat, že mu jeho koleno působí nevýslovnou bolest. Levou ruku měl přichystanou poblíž horního okraje otevřené ledvinky. Rapp si okamžitě všiml, že muž je v dobré kondici. „Je těhotná,“ odvětil muž. „Ranní nevolnost.“

Rapp mírně přikývl, ale neodpověděl. Neměl náladu na zdvořilou konverzaci. Jeho oči studovaly muže i tu ženu od hlavy k patě. Muž měl kolem pasu také ledvinku, ale na rozdíl od něj ji měl umístěnou na zádech. Něco mu na něm nehrálo. Jeho postava se vyznačovala jistou atletickou kvalitou. Široká ramena, štíhlý pas, dobře tvarované nohy, všechny tři části v dokonalé rovnováze. Rapp už s muži jeho typu pracoval. Téměř okamžitě si vzpomněl na varování, které jim poslali Jordánci, že na jeho hlavu byla vypsána odměna. Vzápětí se mu ale vybavil nový ředitel Národních zpravodajských služeb Mark Ross. Byl ten chlap takový blázen, že sem poslal tuhle dvojici, aby ho špehovali?

Z představy, že Ross nehodlal ustoupit, se mu zpěnila krev v žilách. Rapp stál dvojici téměř naproti na protější straně ulice. Jeho levá ruka spočívala asi jeden palec od zbraně. Pistole měla plný zásobník a byla odjištěná.

„Nepotřebujete pomoct?“ zeptal se Rapp co možná nejpřátelštěji.

„Ne, děkujem,“ odvětil muž téměř okamžitě. Pohlédl na Rappa a opět se obrátil k ženě.

„Jste si jistý?“ zeptal se Rapp.

„Jistě. Za chvíli bude po všem.“

„Žijete někde poblíž?“ Rapp sledoval každý mužův pohyb. Přál si, aby mu mohl sundat brýle a pohlédnout mu do očí. „Ne,“ odvětil muž. „Jsme tu jen na návštěvě.“

„Žiju nedaleko. Můžu vzít své auto a odvézt ji do nemocnice.“

„Ne… není třeba… jste moc hodný, bude v pořádku.“

„Kde bydlíte?“

Muž na chvíli zaváhal a pak odvětil: „Nedaleko. Máme pronajatý pokoj se snídaní kousek odsud.“

Jakoby na povel žena zvedla hlavu a rukávem svého svetru si otřela ústa. Napila se ze své lahve a doušek hned vyplivla. Zopakovala tento proces asi třikrát a pak pronesla: „Co my ženy pro vás musíme všechno vytrpět.“ Rapp se usmál. Rozeznal v jejím hlase slabý francouzský přízvuk. Jestli to všechno jen hrála, tak byla zatraceně dobrá. Její kůže měla nezdravý světlezelný nádech. Rapp dospěl k závěru, že pro Rosse nepracují. „Doufám, že už se cítíte lépe.“ S těmito slovy se s nimi rozloučil. Bolest v kolenu se s každým dalším krokem zhoršovala a jeho na chvíli napadlo, jestli by svézt nepotřeboval spíš on. Pohlédl zpět přes rameno a všiml si, že se muž pohotově podíval jiným směrem. Nejspíš ho poznal zásluhou nechtěné mediální pozornosti, které se mu dostalo před několika lety. Ti dva nasedli na svá kola a vyrazili pryč, zatímco se Rapp po krajnici belhal stále namáhavěji.

Než se dostal k přední verandě, nebyl schopen ohnout ani narovnat holeň, která mu strnula v mírně ohnuté pozici. Nahmatal v ledvince klíč. Ohlédl se přes obě ramena a vložil klíč do prvního ze dvou patentních zámků. Když se zámky otevřely, popadl kliku a zatáhl za ni. Rapp nechal osobně v domě vyměnit troje venkovní zárubne, aby se dveře otevíraly ven, a nikoliv dovnitř. Venkovní dveře, servisní dveře a rámy oken byly vyrobené z oceli a potažené dřevěnými obklady. Kdokoliv by se snažil násilím dostat dovnitř, by se odporoučel se zlou. Všechna okna v prvním poschodí byla neprustřelná. To byla jeho první obranná linie. To mu umožňovalo vypnout a klidně v noci spát. Byl to v pravém slova smyslu bezpečný dům.

Rapp vkročil do haly a před ním stála Shirley a vrtěla ocasem. Zběžně ji pohladil po hlavě a odjistil bezpečnostní systém. Když zavřel dveře, znovu bezpečnostní systém aktivoval a dobelhal se do kuchyně, kde našel svou manželku. Seděla v županu za stolem, četla Post a vychutnávala si svou ranní kávu.

Anna k němu vzhlédla. Povšimla si nezvykle bolestného výrazu v jeho tváři a odložila noviny. „Co se stalo?“

„Nic.“ Rapp zaplašil její otázku zavrtěním hlavou a pokračoval k umyvadlu.

„To sotva,“ namítla.

Rapp se jednou rukou chytil kuchyňského dřezu a napustil si sklenici vody. „Moje koleno. Mám ho nějaké strnulé… to je všechno.“

Anna odložila hrnek s kávou na stůl. „Nějak strnulé? Drahý, vzpomeň si s kým mluvíš. Vypadáš ještě hůř, než když tě onehdy střelili do zadnice“

Rapp spolkl několik doušků vody a pak se začal přehrabovat v zásúvce nedaleko dřezu a hledal nějaká analgetika. „To jsi mne ale viděla až dva dny po tom, co se to stalo. Mělas mě vidět, když jsem sebou plácal v blátě a ječel jako malé dítě.“

Z nějakého důvodu ho podezřívala, že jí neříká celou pravdu. „Skvělý herecký výkon. Co se ti stalo s kolenem?“

„To nic není.“ Rapp zápasil s bezpečnostním uzávěrem a téměř roztrhl plastovou tobolku na dvě půlky. „Je jen trochu strnulé,“ lhal. „Pár pilulek a trochu ledu a budu zase fit.“

Anna si složila ruce na prsou a bezděčně mu dovolila nahlédnout do svého výstřihu. Chvíli si ho zkoumavě prohlížela a pak se zeptala: „Jaký máš dnes program?“

Rappovi se konečně podařilo oddělit uzávěr od zbytku tobolky a nasypal si do úst tři pilulky. Spláchl je vodou v dobré víře, že bolest poleví. „Nic zvláštního. Mám pár schůzek v Langley a něco, co bych měl udělat dnes večer… ale ještě jsem se nerozhodl.“ Byl si vědom novinářského instinktu své manželky, a tak věděl, že jí musí položit nějakou otázku, dřív než ho předejde. „A co ty? Co budeš dnes dělat?“

„Dnes dopoledne mám volněji.“ Naklonila hlavu a zkoumavě si ho prohlížela.

Rapp ji pozoroval, jak si sčesala své světlehnědé vlasy sahající jí až na ramena a nechala poklesnout svou půvabnou malou bradu. Upřela na něj své svůdné smaragdové oči a usmála se. V hlavě se mu rozdrnčel poplašný signál, když k němu přistoupila a uvolnila si pásek županu. Rapp stál jako přibitý, zatímco ve dvou protikladných polovinách jeho mozku se odehrával nesmiřitelný zápas mezi principem slasti a principem bolesti.

Anna se přitiskla na jeho tělo a přišpendlila ho ke kuchyňské lince. Položila mu ruce kolem krku a políbila ho na ucho. „Nepůjdeme nahoru a trochu se nepobavíme? Mám dojem, že ve mně těhotenství probouzí skotačivou náladu.“

Rapp chvíli váhal, zatímco se ta část jeho mozku, kterou ovládal princip slasti, snažila nad ním získat vládu. Ta část mozku, která byla pod nadvládou principu bolestí, na něj naopak naléhala, aby takové myšlenky pustil z hlavy. Koleno ho jednoduše příliš bolelo, a tak se jen rozpačitě usmál a lehčeji od sebe odstrčil. „Obávám se, že nemám čas. Musím se osprchovat a vyrazit.“

Anna ustoupila o krok a opět si župan zapla. „Jsi lhář, Mitchelli.“ S předstíraným úsměvem se zeptala. „Chceš, abych zavola doktora a smluvila ti s ním schůzku, nebo budeš natolik chlap, že to uděláš sám?“

Zaváhal, chycený do pasti svých vlastních lží. „Postarám se o to,“ řekl potichu.

„Ne, nepostaráš,“ prohlásila, zatímco si dopĺňala župan. „Zavolám Liz. Michael a ona se znají s nejlepším ortopedem ve městě.“ Anna zvedla sluchátko, aby zatelefonovala své nejlepší přítelkyni. „Dopoledne nebo odpoledne?“

Rapp se podíval dolů na své koleno. Začalo mu natékat. „Raději se zeptej, jestli by mne nemohl prohlédnout už dnes dopoledne.“

33

Deale, Maryland ,

Gould vyjmul z horského bicyklu přední kolo a otevřel zavazadlový prostor Fordu Explorer. Nejprve zmizel v kufru bicykl a pak kolo. Claudia seděla v nedalekém parku na lavičce a bojovala s další vlnou nevolnosti. Gould pohlédl na hodinky. Bylo sedm třicet šest ráno a to, co se zprvu rozvíjelo jako úspěšný den, skončilo naprostou katastrofou. Pohlédl na Claudii se zlostí, kterou obvykle častuje lidi, kteří ho ohrožují. Byli v městském parku a poblíž nebyla ani noha, ale ani tak to nebylo vhodné místo na takový rozhovor. Její nevolnosti už jim způsobily dost nechtěné pozornosti.

Zvedl ze země její bicykl a uvolnil zajišťovací páčku předního kola. Bicykl byl lehký, nicméně Gould jím pohazoval, jako kdyby to byla dětská tříkolka. Obě kola koupil předchozí večer v dalším superobchodě se sportovními potřebami, který se nacházel přes ulici naproti hotelu, který si našli v Bowie, na předměstí Washingtonu. Mohli si najít motel nebo pokoj se snídaní, který by byl Rappovu domu blíž, ale ty jim neposkytovaly takovou míru anonymity. Gould si už představoval, jak Rapp obtelefonovává pokoje se snídaní v okolí svého domu a ptá se, jestli se v nich neubytoval pár odpovídající jejich popisu. Byl to přesně ten typ muže, říkal si Gould. Velmi důkladný. Gould nebyl někdo, kdo se snadno nechá vyvést z míry, ale během setkání s Rappem mu běhal mráz po zádech takovým způsobem, jako když ho během služby u cizinecké legie ve Rwandě obklopil rozvášněný dav Hutuů mávajících nad hlavami mačetami.

Ten muž byl méně než míli vzdálený od svého domova, jediného místa, kde ho mohl Gould překvapit nepřipraveného, nicméně tento předpoklad nemohl být dále od pravdy. Gould si ho zprvu dokonce nevšiml. Pomáhal Claudii. Udělalo se jí nevolno, když se přibližovali k Rappovu domu, ale první vlna odezněla, když se hnuli dál. Minuli dům, otočili se a zamířili zpátky do města. To byl celý jejich plán - projet se kolem domu. Gould si chtěl obhlédnout terén a ujistit se o věcech, které pod příkrovem noci jeho oči pouze tušily. Chtěl rovněž prozkoumat, zda by se dalo zařídit, aby to vypadalo jako nehoda. Němec nabízel další milion dolarů, a ačkoliv Gould nebyl nadšený případnou větší mírou rizika, alespoň to chtěl zvážit. Claudia náhle zabrzdila asi půl míle od Rappova domu a začala zvracet. V tu chvíli byl Gould stále ještě klidný. Viděli stát před domem obě jejich auta a nebylo ještě ani sedm hodin ráno. Claudii se za několik minut udělá lépe a budou pokračovat, aniž by si jich kdokoliv všimnul.

Poslední, co by Gould čekal, bylo setkání tváří tvář s jeho kořistí. Pak Gould něco zaslechl, ohlédl se přes rameno a před ním stál Mitch Rapp. Dostal se k němu velice blízko, až příliš blízko, a stalo se to zcela náhodou. Mělo tomu být naopak. Jeho jedinou záchranou byly sluneční brýle na nose. Ze všech složek podoby se oči bezesporu daly nejhůře změnit. Za sklem tmavých brýlí pozoroval Gould každý Rappův pohyb s živým zájmem. Sledoval, jak se Američanova levá ruka zastavila hned nad ledvinkou spočívající mu nad pasem. Gould neměl sebemenší pochybnosti, co bylo ukryto uvnitř, a ani v nejmenším nepochyboval, že by byl Rapp schopen tasit a vypálit rychleji, než by většina lidí stačila mrknout. A nepochyboval ani o tom, že by Rapp svůj cíl nejspíš zasáhl.

Jakkoliv náhodné setkání nebylo něčím, co by Gould plánoval, všechno ostatní až do této chvíle šlo jako na drátku. Rapp ho sice viděl, ale díky sportovnímu oblečení, přilbě a slunečním brýlím to zase až taková pohroma nebyla. Rapp mu položil otázku a Gould byl nucen na ni odpovědět. I pak to ale ještě šlo. Gould mluvil tak bezvadnou angličtinou, že Rapp mohl sotva poznat, že je Francouz. Pak ale Claudia otevřela ústa a všechno bylo v troskách.

Nastoupili do auta a v tichosti se ubírali do hotelu. Claudia si sklopila opěradlo až na maximum a zakryla si oči. Když dorazili do hotelu, vešli do budovy jedněmi z postranních dveří. Claudia sebou ve svém sportovním úboru praštila do postele. Nejprve odkopla jednu botu a hned nato druhou. Zasténala a přikryla si hlavu jedním z prachových polštářů.

„Zatáhni závěsy, prosím,“ řekla zpod polštáře.

Zatáhl za látku s takovou silou, že celý závěs prakticky strhl na podlahu. Otevřela nepatrně jedno oko a zvedla polštář. „Kvůli čemu jsi tak naštvaný?“

Přestal pobíhat sem a tam a upřeně na ni pohlédl. „Proč jsi prokrista nemohla být zticha?“

„Kde?“

„Na ulici. Před Rappem.“

Přitáhla si polštář k hlavě a cosi mumlala.

„Co sis k sakru myslela?“

„Bylo mi zle. Vůbec jsem si nevšimla, že to byl on.“

„Uvědomuješ si, co je v sázce? Tušíš vůbec, co jsi provedla, když jsi ho oslovila?“

„Přeháníš to,“ zakňourala.

„To si piš, že ano. Jestli se nám to nepovede, myslíš, že si nebude pamatovat tu dvojici, na kterou narazil onehdy časně ráno? Ženu s francouzským přízvukem a muže po jejím boku?“

„Neviděl nám do tváře.“

„Ani nepotřeboval. Stačí mu, když vyjde z našeho přibližného popisu, a zmíní se, že ta žena je Francouzka. Kolik myslíš, že je v branži týmů sestávajících z jednoho muže a jedné ženy?“ Hleděl na ni v očekávání odpovědi, která nepřišla. „Asi ne moc, ale když k tomu přidáme ještě to, že je mu známo, že ženský člen týmu je Francouzka, množina možných kandidátů se zužuje na pár osob.“

„Tak to zarazme. Jděme od toho pryč a nechrne si Němcovy peníze.“

Gould asi vteřinu neřekl ani slovo. S otevřenými ústy hleděl na její naivitu. „Přišla jsi snad o rozum?“

„Tak ty peníze vrať. Mně je to jedno… jenom mě prosím tě nech na pokoji. Nevidíš, že nemám náladu se teď s tebou dohadovat?“

„Vybrala sis na otěhotnění vskutku vynikající chvíli.“

Zvedla cíp polštáře a vrhla na něj zlostný pohled. „Možná se ti to nezdá, ale ty s tím taky máš co dělat.“

„Proč zrovna teď? Spíme spolu celá léta a nikdy se to nestalo.“ Už dlouho jí chtěl tu otázku položit, ale bál se jak bude reagovat. Teď mu to však bylo jedno.

„Stává se to,“ odvětila se zlostným podtónem v hlase.

„Blbost,“ zavrčel. „Přestalas brát pilulky, že ano?“

„Va-ten. Je ne me sens pas bien.“

„Mluv anglicky,“ napomenul ji.

„Jdi pryč. Není mi dobře, ty grázle.“

Gouldovy čelisti se zlostí sevřely. Chvíli váhal, zatímco zápolil s pokušením hádat se dál. Pak ale usoudil, že bude lepší, když půjde pryč, nebo jí řekne něco, čeho budou oba litovat. Zamířil napříč pokojem a cestou popadl jednu z ledvinek. Přehodil si ji přes rameno a bez jediného slova odešel.

Zastavil se u nedaleké čerpací stanice a natankoval nádrž. Dal si také nějakou kávu a koblihu, čehož litoval, hned jak ji pozřel. Než vyrazil z parkoviště, Gould překontroloval sledovací modul GPS, který umístil do vozu Anny Riellyové. Displej na kapesním počítači měřil jenom třikrát tři palce a nebyl schopen zobrazit tolik detailů, jako Claudiin laptop, ale pro tuto chvíli to stačilo. Jediný pohled mu stačil, aby zjistil, že je právě na cestě do města. Nejspíš jela do práce. Gould do jejího auta umístil tři přístroje. Ten první, který umístil pod přístrojovou desku, byla obyčejná štěnice. Cokoliv řekla, když byla v autě, bylo přenášeno do digitálního záznamníku a snímacího zařízení vzadu v zavazadlovém prostoru. Malá černá skříňka také příležitostně snímala ty nejběžnější frekvence používané bezdrátovými telefony. Měla účinný dosah až sto stop. Obsahovala rovněž malý digitální telefon, takže s ní mohlo být navázáno spojení na dálku. Třetí zařízení byl vlastní transpondér pro příjem GPS signálu, který mu umožňoval zaměřit polohu vozidla.

Gould zapojil do svého kapesního počítače sluchátko a vytočil číslo, které ho mělo spojit se snímacím zařízením v kufru Anny Riellyové. Když se ozvala výzva, namačkal čtyřmístný kód a s tenkým černým stylusem v ruce upíral pohled na displej. Provedl několik dalších příkazů a pak čekal, až se data ze záznamníku přenesou do kapesního počítače. Podle velikosti složky poznal, že má nahráno šestnáct minut a osmnáct vteřin zvukových záznamů. Když byl hotov, vymazal záznamy na snímacím zařízení a ukončil spojení. Snímací zařízení ve voze Anny Riellyové mělo paměť až na pět hodin digitalizovaných telefonických hovorů, což pro jeho účely bohatě stačilo. Gould otevřel ve svém kapesním počítači složku se zvukovými záznamy a začal přehrávat jednotlivé hovory. První záznam byl z předchozího večera a zachycoval pouze, jak Riellyová na cestě z práce poslouchá rádio. Gould ho po malých úsecích přetáčel kupředu, aby se ujistil, že mu nic neuniklo. Po osmnácti minutách a sedmatřiceti vteřinách záznamu byl nahrán telefonát přítelkyni jménem Liz. Zeptala se, jak se daří jejímu kmotřenci a pak se začaly bavit o dětech. Gould posunul záznam o kousek kupředu. Později se k němu vrátí a poslechne si ho slovo od slova, ale nyní chtěl vědět, zda nemá náhodou záznam telefonátu s Rappem.

Gould zařadil rychlost a vyrazil na Annapolis Road. O několik bloků dál její vůz odbočil na jih na Blue Star Memoriál Highway. Měl v plánu strávit zbytek dopoledne obeznamováním se s okolím. Když žil ve Státech, strávil nějaký čas v Annapolisu a Baltimoru a dvakrát se plavil ve vodách Chesapeakeského zálivu. Zatímco ta první plavba byla nudná školní akce, ta druhá plavba byl soukromý podnik, jednodenní výlet na plachetnici, na který Gould rád vzpomínal. Vzal je s sebou jistý přítel jeho otce. Jeho sestry a matka zůstaly doma. Gould si na to dobře vzpomínal, protože se zúčastnili jachtárske regaty, což bylo nesmírně vzrušující. Počasí bylo ideální; slunečné, teplé a větrné.

Nikdy však nepobýval v oblasti jižně od Annapolis, kde bydlel Rapp. Chtěl se přesvědčit, že to, co mapa znázorňovala, skutečně existovalo, a bylo tam, kde být mělo. V zemích jako Spojené státy to obvykle nebýval problém, ale v některých špinavých dírách třetího světa, kde Gould sloužil, byly dobré mapy vzácností. Ať už tomu bylo jakkoli, mapa byla stále jenom mapa. Dvojrozměrné znázornění trojrozměrného prostoru. Pomáhala přiřadit k zeměpisným místům jména a naopak, ale abyste si o daném místě vytvořili hmatatelnou představu, museli jste ho vidět na vlastní oči. Mapy, pokud nebyly výjimečně dobré, neznázorňovaly lesní stezky, nevyznačovaly husté kroviny a neříkaly nic o tom, odkud vane vítr. A pak tu bylo také střídání ročních období. To, co se může v létě jevit jako příhodná lokalita pro přepadení ze zálohy, může být v zimě k ničemu. Všechny tyto aspekty je třeba prověřit v reálu, ale i tak musel být člověk nadmíru opatrný. Zejména pokud byl jeho cílem muž jako Rapp. Obhlídka terénu měla smysl jen za situací podobných této, kdy cíl neměl tušení, že je sledován. Průzkum byl v mnoha ohledech tím nejobtížnějším aspektem Gouldova povolání. Výcvik a plánování byly důležité, ale ty se daly provádět téměř v laboratorních podmínkách. Průzkum vyžadoval vystavit se riziku odhalení.

Gould pokračoval ještě asi pět minut na jih a pak odbočil na východ. V tuto hodinu většina aut mířila na západ, a tak nebyl velký provoz. Během jízdy pokračoval v poslechu nahrávek. Na půl ucha se věnoval poslechu a hlavou se mu přitom táhlo, jak neočekávaně se kolo štěstěny obrátilo v jejich neprospěch. Až do dnešního rána šlo všechno tak hladce. Bez potíží se dostali do země, všechny peníze byly bezpečně převedeny na spolehlivé účty a sledovali Riellyovou až domů bez jediného incidentu. A pak se střetli tváří tvář s Rappem a Claudia si pustila pusu na špacír. Právě tato myšlenka mu vytanula na mysli, když jeho pozornost upoutal malý kousek telefonické konverzace. Téměř nevěřil svým uším. Byl stále ještě v nevrlé náladě, zlobil se na Claudii a byl skálopevně přesvědčen, že otěhotněla schválně. Bědoval, jak se všechno obrátilo proti němu, když paní Štěstěna triumfálně napochodovala zpátky do jeho života prostřednictvím krátkého telefonického rozhovoru. Ten rozhovor se odehrál mezi Annou Riellyovou a její přítelkyní zhruba asi před hodinou. Zmíněný telefonát byl záhy následován dalším, ve kterém Rappova manželka sjednávala pro svého muže návštěvu lékaře. Přesněji řečeno ortopeda. Nato následoval lékařův rozhovor s Rappem. Lékař Rappa požádal, aby mu popsal svůj problém. Vyjádřeno v kostce, Rapp nemohl ohnout levé koleno. Doktor mu sdělil, aby se o to raději ani nepokoušel a okamžitě přišel. Vyšetří ho pomocí testu magnetické rezonance a pak se uvidí, jestli bude muset jít na operaci.

Gould zajel ke kraji okresní silnice a nahlédl do mapy. Když teď o tom přemýšlel, vzpomněl si, že když Rappa ráno potkali, mírně kulhal. Operace, řekl si v duchu. Že bych měl takové štěstí? Když Rapp půjde pod nůž, bude nějakou dobu upoutaný na lůžko a Gould bude mít o mnoho snadnější práci. Zařadil rychlost a čekal, až kolem něj projede malá cisterna. Gould už spřádal plány, přemýšlel, jak to zařídit, aby Rappova smrt vypadala jako nehoda. Vzhledem k vozidlům, jimiž jezdí, by smrtelná automobilová nehoda byla sotva proveditelná. Pokud byli připoutáni, tak jim BMW stejně jako audi poskytovalo dostatečnou ochranu před jakoukoliv srážkou, kterou by na ně Gould nastražil.

Ve vzdálenosti několika set metrů před sebou zahlédl Gould náklaďák sjíždějící ze silnice. V tu chvíli ho to nijak nezaujalo, ale když brzdil před stopkou, pohlédl nalevo a všiml si náklaďáku stojícího na příjezdové cestě jakéhosi domu. Řidič stál venku a tahal jakousi hadici ke stříbrnému zásobníku před domem. Gould četl firemní nápis na dveřích. Propanbutanové závody Chesapeake Bay. Pod nápisem bylo telefonní číslo a adresa. Gould si je zapamatoval a pokračoval v jízdě. Vzpomněl si na něco, co slyšel před mnoha lety. Kde, to si nepamatoval, ale šlo o to, že zemní plyn údajně nevydává žádný zápach. Snažil se představit si Rappův dům, ale nedařilo se mu to. Bylo to však dost pravděpodobné. Jak jinak by v této odlehlé oblasti vytápěli své domy? Až dorazí k Rappovu domu, prozkoumá to. Dodatečný milion by jim přišel vhod, a pokud se to udělá dobře, nebude mít CIA důvod je pronásledovat. Budou samozřejmě mít podezření, že to nebyla náhoda, ale bez spolehlivých důkazů půjde pouze o nepodložené spekulace.

34

Andrewsova letecká základna

Saúdskoarabská delegace přiletěla ve čtyřech obřích Boeinzích 747 upravených pro dlouhé lety. Letadla byla navržena pro 400 i více cestujících v závislosti na provedení, ale toto nebyla obyčejná letadla. Každé z nich bylo v soukromém vlastnictví jednoho člena saúdskoarabské královské rodiny. Zásluhou téměř nevyčerpatelného přísunu petrodolarů a potřeby Saúdů neustále trumfovat jeden druhého, byl každý z letounů vybaven co možná nejokázalejším způsobem. Mramorové sprchy se zlatými kohoutky, lůžka královských rozměrů a vířivky byly standardní výbavou každého letounu stejně jako posilovny, sauny a herny. Nalézala se zde velká hojnost plazmových televizorů stejně jako DVD přehrávačů, CD přehrávačů a spousta dalšího vybavení, které tak či onak souvisí se zábavou. Každý velkoobjemový aeroplán měl na své palubě prvotřídního kuchaře, maséra, manikérku a holiče. Obří tryskáče byly jakési létající soukromé jachty. Nepočítáme-li posádku a personál, v každém letedle cestovalo méně než padesát pasažérů.

Udržovat si takto nákladný životní styl nebylo nikterak snadné. Dvě zvláštní sedm čtyři sedmičky naložené osobními strážci, ceremoniári, nižšími diplomaty a služebnictvem dorazily o několik dní dříve. Byly zarezervovány celé pětihvězdičkové hotely, přičemž v některých případech mělo být celé patro vyhrazeno jen pro jednoho člověka. Dodávky cigaret byly navýšeny o množství, které by nezahanbilo armádu chystající se do bitvy. Hotely se zásobily tím nejdražším koňakem, doutníky nejvyšší jakosti a nejvzácnějšími druhy vín. Eskortní služby svážely děvčata z Chicaga, Miami, New Yorku a L.A. Když Saúdové přijeli do města, lokální ekonomika tím pokaždé získala podobný stimul, jako kdyby hostila nějakou významnou sportovní událost. Namísto desetitisíců lidí jich však k tomu stačila pouhá tisícovka nebo ještě méně.

Ceremoniári se přeli o každý detail státní návštěvy. Začínalo to ubytováním. Když prezident nabídl králi Blair House, vypadalo to jako slibný začátek, ale od toho okamžiku šlo všechno s kopce. Ministr zahraničí, ministr obchodu a ministr islamských záležitostí chtěli všichni být ubytováni v sídle saúdskoarabského velvyslance za hranicemi města. Rezidence byla rozlehlá, ale ne tak rozlehlá, aby se v ní mohli ubytovat dva, natož pak tři ministři a jejich suity. Lidé kolem ministra zahraničí tvrdili, že jeho práce je ta nejdůležitější. Lidé obklopující ministra obchodu se hájili tím, že velvyslanec byl jeho pokrevní bratr, a tak měl právo ubytovat se v jeho rezidenci, a lidé ve službách ministra islámských záležitostí se dovolávali pouze toho, že si to princ Muhammad bin Rašíd přál. Konec konců to nebyl špatný důvod. Rašíd naslouchal duchovním a měl silné vazby na bezpečnostní složky státu. V mnoha ohledech to byl nejobávanější muž v Saúdské Arábii. Pouze král Abduláh a hrstka mladých princů si troufali postavit se mu.

Při zpětném pohledu si uvědomili, že byla chyba nenabídnut velvyslaneckou rezidenci v první řadě princi Muhammadovi a jeho suitě. Princ Muhammad byl jedním z mála hluboce zbožných členů královské rodiny a neholdoval tabáku ani alkoholu, a to dokonce ani na zahraničních cestách. Kdyby byli Muhammad a jeho lidé izolováni ve velvyslanecké rezidenci, zbytek delegace by si mohl dát pohov a bavit se, aniž by se musel obávat, že na něj bude někdo žalovat duchovním doma. Saúdskoarabští monarchové vyznávali zásadu: „Co se děje ve Vegas, zůstává ve Vegas.“ Když byli v království, snažili se budit alespoň vnější zdání, že vyznávají přísnou interpretaci islámu praktikovanou sektou wahhábistů, ale jakmile opustili svou vlast, byli jako puštění ze řetězu.

Ostatní členové saúdskoarabské delegace si mohli zvolit mezi hotelem Ritz Carlton v Georgetownu a jen pouhých osm bloků vzdáleným Ritzem ve Foggy Bottom. Nakonec se ministr zahraničí ubytoval v hotelu Ritz ve Foggy Bottom, protože měl víc pokojů a jeho suita byla početnější. Tím ale spory neskončily. Bylo ještě nezbytné vyřešit další důležité otázky, jako například pořadí, ve kterém budou letadla přistávat. Nebylo pochyb o tom, že král přistane jako poslední, ale pořadí dalších tří letadel nebylo stále rozhodnuté. Lidé prince Muhammada opět odmítli o věci diskutovat. To podráždilo další dva tábory, ale po mnohém hašteření a naříkání se nedostali nikam. Ministr zahraničí si nakonec vybojoval druhou pozici a ministr obchodu byl přinucen přistát jako první.

Bezpečnost byla nepochybně důležitou otázkou, ale v této oblasti měli prim Američané. Zatímco letadla nalétávala na přistání, na ranveji čekala kolona automobilů a vojenská kapela. Král měl být eskortován rovnou do Bílého domu, princ Muhammad a ministr zahraničí měli putovat na ministerstvo zahraničí a ministr obchodu měl zamířit do Kennedyho střediska, kde měl být hostem svého amerického protějšku a čelných přestavitelů obchodních kruhů. Metropolitní policie byla povolána, aby poskytla motocyklový doprovod a tajná služba shromáždila agenty z celého východního pobřeží, aby se postarali o ochranu. Král a jeho tři nevlastní bratři si s sebou přivezli své vlastní opancéřované limuzíny, které byly dopraveny přes oceán předem po vodě.

Princ Muhammad během dlouhého letu nejednou přemýšlel, jak blízko je Ábelův člověk uskutečnění svého úkolu. Pokud by se ta událost odehrála během jeho návštěvy, bylo by nesmírně zajímavé pozorovat americkou mediální odezvu na ni. Bylo by rovněž neocenitelné pozorovat rekce ve tvářích jejich vládních úředníků. Zejména ředitelky CIA. Muhammad věděl, že ta žena měla pro Rappa slabost a že jeho smrt by ji zasáhla. Zasloužila by si to za to, že se chce vměšovat do suverénních záležitostí Saúdské Arábie, pomyslel si.

Po útocích na Světové obchodní centrum se Muhammad dozvěděl, že to byla právě tato neblahá žena, která tlačila na amerického prezidenta, aby žádal jeho odvolání. Kennedyová osobně navštívila tehdejšího korunního prince Abduláha a předložila mu důkazy, že saúdskoarabské bezpečnostní služby v některých případech vědomě chránily AI Kajdu a její členy. Prohlásila, že prezident, podobně jako čelní představitelé Sněmovny reprezentantů a Senátu, má za to, že princ Muhammad bin Rašíd nemůže stát v čele ministerstva zahraničí, které provádí dohled nad bezpečnostními službami. Kdyby nebyl ze své pozice odstraněn a nahrazen někým, kdo bude ochoten vůči AI Kajdě zaujmout nekompromisnější postoj, saúdsko-americké vztahy tím značně utrpí.

Jeho nevlastní bratr požadavku vyhověl, ale ve snaze zachovat si tvář a udržet křehkou rovnováhu mezi hašterivými princi, svěřil Muhammadovi důležitou vládní funkci ministra islámských záležitostí, nabídl mu odškodnění, dawa, a v případě potřeby i svou radu. V čistě mocenských relacích tato funkce bledne ve srovnání s řízením ministerstva vnitra, ale posuzováno podle jejího vlivu se jí nic nevyrovnalo. Pokud byla nafta krví kolující v žilách Saúdské Arábie, tak byl islám jejím srdcem. Královská rodina nemohla vládnout bez podpory duchovních v Mekce a Medině a tito duchovní byli stále podezřívavější vůči králi a jeho důvěrným styků s Amerikou. Muhammad nepochyboval, že musí duchovním kruhům ukázat, že je mužem činu. Někým, kdo má kuráž postavit se Američanům.

S představou, že by mohl mít podíl na smrti takového nevěřícího psa, jako je Mitch Rapp, se spojovalo velké osobní uspokojení, ale z ryze strategického hlediska by Rappova smrt konečně přinesla nesporný důkaz nejen duchovním, ale rovněž ostatním členům královské rodiny, že Muhammad bin Rašíd byl velkým zastáncem islámu, a nikoliv servilním ubožákem jako král. Prozrazení jeho podílu na té záležitosti by muselo být provedeno s velkou obezřetností a až po jisté době. Princi Muhammadovi bylo padesát devět let a těšil se dobrému zdraví. Mohl vyčkávat na vhodnou příležitost ještě dalších pět let a pomalu se vymaňovat z králova vlivu. Až čas dozraje, duchovní ho budou podporovat, tím si byl jistý. Přáli si Rappovu smrt víc než on a byli by nesmírně polichoceni, že člen rodinného klanu Saúdů konečně pozvedl meč na obranu islámu. Prozatím však bude muset ovládnout své city a předstírat k Američanům náklonnost.

Princ Muhammad bin Rašíd vystoupil z letadla do toho sluncem zalitého pozdního odpoledne. Byl oblečen v bílém rouchu, které si přidržoval kvůli náporům větru. Neškolené oko by ho jen obtížně rozeznalo od jeho nevlastního bratra, krále, zejména když měl jako nyní na nose tmavé brýle. Oba muži měřili přibližně metr osmdesát a měli sytě černé kníry a kozí bradky. To někdy způsobovalo jisté rozpaky, jako právě nyní ve skupině hodnostářů a fotografů, kteří čekali na červeném koberci na úpatí schodiště. Princ Muhammad sestupoval s mírným úsměvem a pozoroval jednoho z členů králova protokolu, který zoufale gestikuloval na poslední z tryskáčů, který právě zastavoval na rozjezdové dráze nedaleko od nich.

Generál vzdušných sil, který ho měl uvítat, zůstal stát na svém místě. Nehodlal urazit saúdskoarabského ministra zahraničí tím, že by se dal na úprk. Princ Muhammad, který se v té frašce vyžíval, si při sestupování ze schodů dal na čas. Když se vítal s přítomným velitelem letecké základny, stiskl oběma rukama mužovu pravici a začal se rozplývat nad uměním vojenského orchestru. Celou tu dobu upíral pohled na zmíněného člena králova protokolu a s uspokojením pozoroval, jak se mužovi začínají třást ruce. Velitel základny se nakonec vyprostil ze sevření hostových rukou a se svou vlastní rukou na jeho zádech vyslal prince Muhammada po červeném koberci k čekající limuzíně.

35

Ministerstvo zahraničí Spojených států

Kennedyová postávala v koutě přijímacího salonu Johna Quincyho Adamse a svírala v ruce sklenici šampaňského, zatímco se ji dva úředníci ministerstva zahraničí pokoušeli přesvědčit o správnosti své nové strategie vůči Severní Koreji. Věděli, že když se přidá na stranu jejich šéfové, prezident nejspíš změní názor. To se však nestane. Kennedyová jim zdvořile naslouchala, ačkoliv nesouhlasila s ničím, co tvrdili. Severokorejský vůdce byl psychicky nevyrovnaný a nic z toho, co ti dva tvrdili, nezmění tento nesporný medicínský fakt. Jednostranné rozhovory nikam nevedly a byly pouze projevem megalomanství severokorejského premiéra. K jednacímu stolu musely společně zasednout Čína, Japonsko a Jižní Korea. Byl to jejich dvorek. Kennedyová byla v pokušení sdělit oněm dvěma absolventům prestižních univerzit, že tajně prezidentovi radí, aby dal Číňanům ultimátum; buďto přitáhnou Severokorejcům uzdu, nebo Spojené státy pomohou Japonsku s vývojem vlastní jaderné zbraně. Kennedyová si byla jistá, že strašidlo nukleárně vyzbrojeného Japonska přiměje Čínu, aby donutila Severní Koreu sekat dobrotu. Jiní však nesouhlasili. Čína by mohla reagovat hrozbou invaze na Tchaj-wan a věci by se mohly rychle vymknout kontrole.

Říkat těmhle holoubkům něco takového by však bylo bláhové. Nechala je dál hovořit o tom, že uspořádat jednostranné rozhovory by vůbec nemusel být špatný nápad. Pokud by to nefungovalo, mohou se konec konců vždycky vrátit k šestistranným rozhovorům. Tato konverzace byla perfektní ukázkou toho, proč se tak zdráhala navštívit recepci na počest saúdského ministra zahraničí. Kontakt se zástupci jiných státních institucí na takových společenských událostech, a zejména pokud se konaly na půdě ministerstva zahraničí, byl nezřídka provázen těmito střety diametrálně protikladných názorů. Rozhlížela se po svém novém šéfovi. To byl jeho nápad. Chtěl jí tím dát najevo svou autoritu. Dokonce i kdyby Kennedyovou pozvala ministryně zahraničí osobně, váhala by, zda se má diplomatické recepce zúčastnit, ale Ross jí nařídil, aby přišla, a učinil tak mimo řádně ponižujícím způsobem. Řekl jí povýšeně, že musí více pracovat na kultivaci přátelských vztahů s jejich spojenci. Přijala to mlčky a se zaťatými zuby, ale v duchu slyšela Rappovo varování: Ross je mamlas.

Kennedyová přemítala, jestli příčinou nebyl Rapp. Jestli ji Ross netrestal za to, co provedl. Nedala najevo, že ví o jejich konfrontaci, ale bylo bezpečnější předpokládat, že je Rossovi známo, že se to k ní doneslo. To, co se zpočátku rozvíjelo jako slibná spolupráce, se nyní už tak příznivě nejevilo. Zda k tomu přispěl Rapp svým výstupem, nebo to bylo nevyhnutelné, netušila, ale začínala mít vážné podezření, že Ross nebyl ten správný muž na správném místě.

Kennedyová byla v pokušení vzít s sebou Rappa za trest jako doprovod, ale ten se z toho vykroutil. Během dne se dobelhal do její kanceláře a sdělil jí, že se bude muset příštího dne podrobit operaci kolena. Zeptala se ho, zdaje to vážné, a on jenom cosi zamumlal a pokrčil rameny. Po několika dalších otázkách se dozvěděla, že se musí podrobit artroskopii kolena a že bude za dva dny zpátky v práci. To se jí nezdálo jako pravý důvod jeho rozmrzelosti, a tak na něj naléhala dál a zjistila, že zmíněná procedura byla pouze krátkodobým řešením. Kennedyová byla sama překvapená, jak málo ji jeho zdravotní stav znepokojoval. Byla naopak potěšená, že bude muset konečně trochu zpomalit. S trochou štěstí se jí podaří dostat ho dříve či později za psací stůl, kde už zůstane.

Ross vstoupil do místnosti ve stylu připomínajícím prezidentské entrée. Byl provázen všudypřítomným Jonathanem Gordonem, dvěma členkami svého týmu, které Kennedyová sotva znala, a čtyřmi svalnatými agenty tajné služby. Kennedyová zahlédla na opačném konci sálu ministryni zahraničí Bergovou a uvědomila si, že se v její blízkosti nenachází ani jeden příslušník její ochranky. Byli konec konců v jedné z nejlépe střežených budov ve Washingtonu. Kromě přílišné arogance nebyl jiný důvod, proč by se měli tajní agenti zdržovat tak blízko svého chráněnce.

Kennedyová stále ještě postávala ve svém koutě a naslouchala oněm dvěma úředníkům ministerstva zahraničí. Nijak zvlášť netoužila s Rossem mluvit, a tak čekala, až si k ní proklestí cestu. Ross potřásal rukama hostů a poplácával je po zádech. Kennedyová pobaveně odezírala ze rtů jednoho senátora, který se Rosse zeptal: „Co tady děláte?“

Velmi dobrá otázka, pomyslela si. Pohlédla na své hodinky a povšimla si, že ačkoliv ji nabádal, aby přišla včas, sám se dostavil o půl hodiny později.

Ross se protlačil k ministryni zahraničí Bergové a políbil ji na tvář. Asi po pěti minutách zahlédl Kennedyovou a zamával na ni.

Kennedyová se omluvila svým společníkům a pomalu si k němu klestila cestu davem. „Ministryně Bergová.“ Kennedyová podávala ministryni zahraničí ruku. „Jak se vám daří?“

„Dobře, Ireno. A vám?“

„Děkuji, jde to,“ odvětila Kennedyová. S ministryní zahraničí se často ideově rozcházely, ale jinak spolu udržovali dobré pracovní vztahy.

„Nepočítal jsem, že se tady s tebou setkám,“ řekl Ross a očividně to považoval za dobrý vtip.

„Nechtěla jsem trhat partu,“ odvětila Kennedyová s mírným úsměvem.

„Jsem ráda, že jste přišla,“ řekla ministryně zahraničí pohotově. Stiskla Kennedyové ruku a přívětivě na ni pokývla.

Kennedyová přesně věděla, co tím myslela. Saúdové měli nepříjemný zvyk chovat se tak, aby se ženy v jejich přítomnosti necítily dobře. Pro starou garnituru saúdských mužů bylo pro ženu nejlepší, když byla doma, kde se mohla starat o děti a vést domácnost. Bylo nepatřičné hledět ženě do očí nebo ji přímo oslovit. To mělo na svědomí nesmírně trapné okamžiky, když se mocné ženy jako Kennedyová nebo Bergová ocitly samy v přítomnosti saúdskoarabské delegace složené ze samých mužů. Během svého více než dvacetiletého působení u tajných služeb nicméně Kennedyová pozorovala jistou změnu k lepšímu. Nová generace saúdskoarabských politiků, a to zejména těch, kteří získali vzdělání na univerzitách v Evropě a v Americe, byla k ženám o něco vstřícnější - minimálně k těm, které byly ve službách cizích vlád. V jejich vlasti však hluboká propast mezi pohlavími přetrvávala.

Jeden z asistentů ministryně Bergové přistoupil ke své nadřízené a informoval ji, že ministr zahraničí Saúdské Arábie právě vešel do budovy. Bergová se omluvila a opustila Rosse a Kennedyovou, aby zaujala své místo v uvítacím výboru. Ross chytil Kennedyovou za loket a ukázal k vzdálenému rohu místnosti. Klestili si cestu davem a za nimi se jako stíny ubírali členové Rossovy ochranky. Kennedyová si pomyslela, že tak početná ochranka musela vypadat komicky, a citelně si ulevila, když dal Ross konečně šéfovi své tělesné stráže povel, aby se vzdálili.

Ross se postavil zády k sálu a čelem ke Kennedyové. Jonathan Gordon vystoupil z jeho stínu a zaujal pozici po boku svého šéfa. Ross si dlaní ruky vyhladil svou světle modře a stříbrně proužkovanou kravatu, vytáhl si kalhoty a založil si ruce v bok. Ředitel Národních zpravodajských služeb na ni pohlédl, mírně naklonil hlavu do strany, jako by chtěl něco říct, a pak se odmlčel.

Kennedyová tušila, co jí chce asi říct, a tak spustila: „Marku, co se týče tebe a Mitche, jakož i toho, co se onehdy stalo…“

Ross ji přerušil. „Nemluv o tom. To už je pasé.“

Kennedyová pohlédla na Gordona, z jehož výrazu četla něco jiného. „Chci jen, abys věděl, že já takové móresy neschvaluji,“ řekla Kennedyová Rossovi. „Jestli má někdo z mých lidí s tebou problém, musí nejprve přijít za mnou. Mitch jednal za mými zády a já z toho nemám nijak dobrý pocit.“

Ross zvažoval svou odpověď. „Vím, že Mitch toho pro svou zemi hodně udělal, ale spousta lidí se obává, že je nekontrolovatelný. A že je jen otázkou času, než provede něco, co agenturu přivede do nemalých potíží. A to si nikdo z nás nepřeje.“

„To jistě ne,“ přisvědčila Kennedyová upřímně.

„A z toho důvodu ti radím, abys ho držela na uzdě.“

Kennedyová přikývla. Nemohla mu říct, že ve Washingtonu bylo minimálně tolik, ne-li ještě víc, lidí, kteří si naopak přáli, aby měl Rapp zcela volnou ruku.

„A tenhleten Coleman. Nejsem včerejší. Ten chlap smrdí průserem.“ Kennedyová nic neříkala.

„Budu se snažit ze všech sil,“ pokračoval Ross, „nevměšovat se do každodenní práce agentury. Mám v tebe bezmeznou důvěru, až dosud jsi odvedla vynikající práci, ale obávám se, že v Rappově případě jsi až příliš benevolentní. Hovořil jsem o tom s prezidentem, a ten moje obavy rovněž sdílí.“

Kennedyová naslouchala jeho slovům bez známky vnějšího vzrušení. Uvnitř se jí však svíral žaludek.

„Rozhodli jsme se,“ řekl Ross, „situaci pečlivě monitorovat. Jestli Rapp není schopen poslouchat rozkazy a respektovat své nadřízené, bude asi nezbytné provést pár změn.“

„Ty jsi o tom mluvil s prezidentem?“ Kennedyová chtěla mít v tomto bodě jasno. Jedním z klasických washingtonských triků bylo zaštiťovat se prezidentovým jménem v naději, že tím mluvčí posílí svou pozici.

„Ano, a už nějakou dobu z toho má těžkou hlavu.“

Kennedyová pohlédla Rossovi do očí a položila si otázku, zda měl také odvahu prezidentovi říct, co Mitche tak vyvedlo z míry. Pochybovala, že mu Ross řekl o svém vyšetřování Scotta Colemana a jeho firmy. Scotta Colemana, muže, který byl velitelem speciální jednotky SEAL Team 6 a nositelem Stříbrné hvězdy a Kříže námořnictva. Muže, který se po svém odchodu od námořnictva zúčastnil desítek ilegálních operací, mnohdy na přímý rozkaz prezidenta.

Zatímco Rappa rychle ovládl vztek, Kennedyová dokázala svůj temperament krotit. Nic z toho se jí nezamlouvalo. Zlobila ji představa, že se Ross vměšuje do tak choulostivých záležitostí, a vyvádělo ji z míry, že začal intrikovat s prezidentem. Navzdory těmto emocím si však zachovávala klid.

Nepatrně na Rosse kývla a pronesla: „Ještě si s ním o tom promluvím.“ A s prezidentem také, pomyslela si.

„Dobře.“ Ross se na místě otočil, takže nyní stál po jejím boku. Gordon zaujal pozici po její levici. Oba muži ji měli ve svém středu. Ross koutkem úst procedil: „Možná si říkáš, proč jsem tě požádal, abys přišla na dnešní recepci.“

„Přiznám se, že jsem si tu otázku položila.“

„Saúdové jsou klíč.“

Kennedyová pohlédla do sálu na oficiální uvítací výbor. Ministr zahraničí a jeho početná suita právě vstoupili do sálu. Kennedyová si už dříve povšimla, že Ross si liboval v prohlášeních jako „Saúdové jsou klíč“, za nimiž však už nic nenásledovalo. Chtěl vás tím přimět, abyste se ho zeptali proč, a on vás mohl oslnit svou moudrostí. Kennedyové, profesionální vyzvědačce ze staré školy, nedělalo potíže mlčet a poslouchat.

„Nechceš vědět, proč jsou Saúdové klíč?“

Kennedyová mluvila arabsky. Strávila větší část svého mládí cestováním po Středním východě a rozuměla saúdské kultuře tak, jak jen je to možné pro ženu z ciziny. Zapomněla o Saúdské Arábii víc, než mohl Ross kdy doufat, že se o ní dozví, ale i tak byla nesmírně zvědavá, co tím myslí.

„Proč jsou Saúdové klíč a od čeho jsou klíč?“

„Velice dobrá otázka,“ odvětil Ross. „Jsou klíčem k řešení celého toho mišmaše.“

„Jakého mišmaše?“ zeptal se Gordon poněkud nejisté.

„Celého toho mišmaše… Střední východ, terorismus, šíření radikálního islámu. To oni mají v ruce klíč. Když je přimějeme, aby nám důvěřovali… aby viděli, že jim nechceme uškodit, ochráníme tuto zemi před teroristickými útoky daleko spolehlivěji, než bychom to kdy dosáhli s použitím síly.“

Kennedyové se zmocnila naděje, nikoliv že se od Rosse dočká realistického řešení, ale že získá vzácnou představu o tom, co se odehrává v jeho mysli. „A jak toho dosáhneme?“

Ross ukázal prstem. „Problém není s lidmi, jako je ministr zahraničí nebo král. Mají nás rádi. Chápou to. Vědí, že si nechceme podmanit jejich zemi a kulturu. Problém je s lidmi jako princ Muhammad bin Rašíd.“

Kennedyová zahlédla ministra islámských záležitostí. Stál ve frontě hned za ministrem zahraničí. Ten muž byl skutečně problém. V poslední době sice zmírnil svou rétoriku, ale Kennedyová mu to nebaštila.

„Jak dobře ho znáš?“ zeptal se Ross.

Kennedyová by o tom muži mohla obšírně poreferovat. V danou chvíli ji však více zajímalo, jak o něm smýšlí Ross. „Něco málo o něm vím. Jaký máš ty na něj názor?“

„Cesta k míru spočívá v rukou jejich náboženských vůdců a on nám může pomoci se k nim dostat. On je klíč,“ prohlásil Ross kategoricky. „Osobně jsem ho požádal, aby se zúčastnil této návštěvy. Řekl jsem mu, že si přeji otevřený dialog o tom, jak by naše dva velké národy mohli jeden druhého lépe poznat.“

Kennedyová přikývla. Na okolnosti, že Ross použil slovo velký v jedné a téže větě pro charakteristiku Spojených států a Saúdské Arábie by nebylo nic divného, kdyby pracoval pro ministerstvo zahraničí, ale tato slova zazněla z úst ředitele Národních zpravodajských služeb, z úst muže, který měl taková slova používat nanejvýš opatrně, který měl shromažďovat zpravodajské informace. Neměl oprávnění řešit záležitosti státu s občany cizích zemí, a už vůbec ne s lidmi, kteří v minulosti podporovali teroristy. Kennedyová rozuměla požadavku komunikovat s nepřáteli stejně jako se spojenci. Rovněž si nesmírně přála poznat prince Muhammada bin Rašída lépe, ale jinak než Ross. Chtěla ho studovat podobně, jako studují analytici z FBI psychologické profily masových vrahů.

Ten muž byl fanatik toho nejhoršího druhu a okolnost, že to Ross již dávno nevěděl, byla hluboce skličující. Byl to konec konců prezidentův hlavní poradce na zpravodajské služby a mezinárodní terorismus. Kdyby byly jejich vztahy lepší, dala by si tu námahu, aby Rossovi vysvětlila, proč se Muhammadovi bin Rašídovi nedalo věřit, ale v danou chvíli by to byla ztráta času. Ross by nechtěl slyšet, proč jeho plán nebude fungovat. Musel by s princem strávit nějaký čas a dospět k tomu sám. Mezitím bude muset Kennedyová dohlédnout na to, aby neprozradil nebo neslíbil něco, co by mohlo narušit křehkou rovnováhu, kterou se snažili se Saúdy udržet.

„Ireno,“ pronesl Ross, zatímco hleděl na prince Muhammada, „v jistém ohledu je to nejmocnější muž v Saúdské Arábii.“

„Nejspíš budeš mít pravdu,“ přisvědčila neochotně Kennedyová. „K jejich škodě,“ dodala potichu. Ross byl příliš zaneprázdněný pozorováním davu, než aby ji slyšel, ale Jonathan Gordon se potichu zasmál. Kennedyová se k němu obrátila.

„Princ Muhammad mi nepřipadá jako někdo, kdo je příliš nakloněn změnám.“

Ross je opustil, aby si s kýmsi potřásl rukou.

„Je to wahhábista ze staré školy. Změna nepatří do jejich slovníku.“

„To jsem se mu snažil vysvětlit, ale myslí si, že si kouzlem své osobnosti podmaní každého.“

Kennedyová ten typ člověka znala. Nejlepší politici byli všichni takoví. Upřímně věřili ve svou osobní neodolatelnost. Byli to neúnavní propagátoři sebe samých. V každá čistírně, baru či kavárně, ve kterých se zastavili, na každém golfovém turnaji nebo večeři pro sponzory, které pořádali, potřásali rukama, smáli se, pamatovali si úchvatné množství jmen a přesvědčovali své okolí toliko svým osobním šarmem, že jim může důvěřovat. Těmto mužům a ženám se neobyčejně dařilo v politice. Byli flexibilní a ochotní dělat kompromisy, takže je jejich okolí považovalo za rozumné. Na mezinárodní scéně však tyhle typy prohrávaly na celé čáře. Neville Chamberlain, britský ministerský předseda na začátku druhé světové války, je klasickým moderním příkladem. Sešel se s Hitlerem, pohlédl mu do očí, rozesmál ho a usoudil, že je to navzdory důkazům nashromážděným britskými zpravodajskými službami, které svědčily o opaku, přece jen sympatický chlap. Hitler měl Chamberlaina za blázna a za jeho zády chystal okupaci Rakouska, invazi do Polska a nakonec i invazi do Francie. Na Hitlera kouzlo Chamberlainovy osobnosti jaksi nepůsobilo.

Kennedyová jednala s princem Muhammadem nedlouho po 11. září 2001. Šéf rijádské expozitury CIA stejně jako její britské, německé, francouzské, izraelské a jordánské protějšky byli všichni zajedno v názoru na jeho osobu. Třebaže mu nemohli dokázat, že vědomě poskytoval finanční prostředky AI Kajdě a dalším teroristickým organizacím, vědělo se o něm, že poskytnul více než dvacet milionů dolarů charitám, které měly úzké vazby na teroristické organizace. Šéfové výše jmenovaných zpravodajských služeb se jednomyslně shodli, že Muhammad byl až příliš zadobře s náboženskými extremisty v Saúdské Arábii, aby mu mohlo být ponecháno vedení tamních zpravodajských služeb. Čelní představitelé Spojených států, Británie, Francie a Německa zatlačili na krále, aby svému nevlastnímu bratrovi přidělil ve své radě ministrů jinou funkci. Oficiální saúdská pozice zněla, že Muhammad si vzal ze své chyby ponaučení. Neoficiálně se Kennedyové doneslo, že se zdráhal odejít dobrovolně.

Kennedyová pozorovala Rosse, jak se ubírá napříč místností. Princ Muhammad se rozhodl nečekat, až na něj přijde řada, což bylo proti pravidlům diplomatického přijímacího protokolu a jistě se neobešlo bez pozornosti okolostojících. Vykročil přímo k Rossovi, který byl zhruba uprostřed místnosti. Když se setkali, stiskli si vzájemně ruce, přičemž Rossův stisk byl očividně o něco vřelejší než princův. Byli oba přibližně stejně vysocí; něco málo přes sto osmdesát. Ross měl na sobě drahý zakázkový oblek, zatímco princ Muhammad měl na sobě svůj džilbab a hutru s čelenkou. Kennedyová sledovala s velkým zájmem, jak princ propukl v smích. Dokonalá řada bílých zubů kontrastovala s černou kozí bradkou. Princ Muhammad stiskl svou volnou rukou Rossovo rameno a dál se přívětivě usmíval. Jeho pohled bloudil po místnosti a malou chvíli hleděl přímo na Kennedyovou.

„Nezdá se, že byste byla příliš nadšená, že ho vidíte,“ poznamenal Gordon.

„Nadšená?“ Kennedyová dál pozorovala, jak ti dva spolu hovoří. „V CIA nenajdete příliš lidí, kteří by byli nadšení ze setkání s princem Muhammadem.“

„Nevěříte mu snad?“

Co je to za otázku, pomyslela si Kennedyová. „Naším posláním není důvěřovat, Jonathane. Zabýváme se špionáží.“ Byla si vědomá toho, že všechno, co teď řekne, bude slovo od slova tlumočeno Rossovi, a tak svá další slova pečlivě vážila. „Princ Muhammad není žádný náš spojenec. Je to muž, který z hloubi duše podporuje všechno, o co usiluje AI Kajda. Nezapomínejte na to, ať už se během své návštěvy bude chovat sebevíc proamericky.“ Kennedyová se podívala Gordonovi do očí. „Jestli má váš šéf jakékoliv politické aspirace, tak mu radím, ať se příliš nepaktuje s princem Muhammadem.“

36

Fakultní nemocnice George Washingtona

Rapp seděl na vyšetřovacím stole a hleděl dolů na pruh hladké kůže, která se táhla od středu jeho levého stehna až ke středu holeně. Byl pyšný na to, že si nohu dokázal oholit sám, aniž by se pořezal. Věděl, že by to udělali za něj, ale nebyl nikterak nadšený představou, že by se ho cizí lidé dotýkali ostrými předměty. Skutečnost, že se bude muset kvůli té operaci podrobit narkóze, ho už tak dost zneklidňovala. A třebaže ho to vyvádělo z míry, byl si vědom, že ji musí podstoupit. Odkládal to už moc dlouho.

Anna tam byla s ním, ale jako obvykle hovořila přes mobilní telefon. Rapp si někdy říkal, zda ten přístroj nebyl operativně připevněn k její hlavě. Neměl sebemenší pochybnosti, že kdyby tomu bylo naopak, a pod nůž by šla ona, zatímco on by se vybavoval po telefonu, byl by oheň na střeše. Rapp ukázal na ceduli na zdi nad miniaturním psacím stolem. Znázorňovala mobilní telefon v červeném proškrtnutém kroužku. Anna se na něj zamračila. Rapp ukázal na ceduli ještě jednou. Vyplázla na něj jazyk a otočila se k němu zády. Musel se tomu smát.

Na jeho hodinkách bylo tři minuty po sedmé ráno a on měl hlad jako vlk. Musel se ale podřídit nemocničnímu režimu. Žádné jídlo před operací. Nechtěli, aby jim zvracel na operačním stole. Anna přestala telefonovat a obrátila se k němu čelem.

„To byl Phil. Přeje ti hodně štěstí.“

„Kdo je Phil?“

„Můj šéf, pan Chytrolín.“

Rapp se s tím mužem osobně nesetkal, ačkoliv jeho manželka s ním pracovala již téměř rok. „Kam se poděla láska, drahá?“

„Je tady.“ Anna si pohladila břicho.

Rapp se usmál a pokynul jí, aby přistoupila blíž. Měla na sobě tmavě hnědou tenkou teplákovou soupravu od Juicy Couture. Položil jí ruku na břicho a zeptal se: „Jak se cítíš?“

„Mám trochu zácpu, ale jinak se cítím dobře.“

„Super.“ Zašklebil se na ni.

„Ty ses ptal.“ Posadila se vedle něho a opřela se o něj. Zatahala za šňůrky jeho nemocniční košile. „Je ti vidět skoro až do zadku.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Proč k sakru nutí lidi nosit tyhle věci?“

„Ty nevíš?“ zeptala se s mírným údivem. „Ne.“

„Pacienty to zbavuje identity, takže jsou poslušnější a ochotnější udělat, co se jim řekne.“

„Kde jsi to slyšela?“

Pokrčila rameny. „Nevzpomínám si.“

Rapp nad tím chvíli přemýšlel a pak řekl: „Asi budeš mít pravdu.“

„Já vím. Zamysli se nad tím. Co děláte, když vyslýcháte nějakého teroristu? Oholíte mu hlavu a plnovous a svléknete z něj všechny jeho šaty.“ Snažila se vyhladit mu záhyby košile na zádech, ale příliš to nešlo. „Ne, vážně, jak se cítíš?“

„Dobře. Chci to už mít za sebou. Nenávidím nemocnice.“

„Buďme aspoň rádi, že tu nejsi, aby sis nechal z těla vytáhnout kulku.“

Rapp na ni pohlédl úkosem. „Děkuji za útěchu.“

Objala jej. „Drahý, všechno bude v pořádku. Doktor říkal, že to půjde hladce. Hodinu nebo nanejvýš dvě potrvá samotná operace a další dvě hodiny bude trvat rekonvalescence. Nejpozději v jednu budeme doma.“ Ve skutečnosti o něj měla vážné obavy, a to nikoliv z důvodů, které mohl tušit. Většina lidí, kteří jdou na operaci, se obává rekonvalescence a bolesti, která ji bude provázet. Bolest nepředstavovala pro Mitche problém. Pochybovala, že by bral cokoliv silnějšího než Tylenol Three déle než den či dva. Skutečná potíž mohla být v tom, že nad svým životem dočasně ztratí kontrolu. Mitch byl vlk samotář, natolik zvyklý mít své věci pod kontrolou a dělat si vše po svém, že ho pouhá představa, že bude muset vložit svůj život do cizích rukou, vyváděla z míry.

„Umírám hlady,“ vyhrknul Rapp.

Její manžel byl velký jedlík. Natáhla se po něm a projela mu rukou skrz hustou černou kštici. „Cestou domů se budeme muset někde zastavit a něco koupit.“

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupila drobná ošetřovatelka. Měla na sobě modrou chirurgickou kombinézu a černé dřeváky. Ve vzdálenosti několika centimetrů od svého obličeje držela desky s klipsem. „Pan Mitchell Rapp?“

„To jsem já.“

Zalistovala ve svých záznamech. „Na dnešní dopoledne vás máme objednaného na podvázání chámovodu.“

Rapp na ni hleděl s otevřenou pusou. Než se zmohl na slovo, žena řekla, že to byl vtip. „Jmenuji se Deb a mám vás připravit na operaci.“

Anna se zasmála. Mitch nikoliv.

„Vy musíte být paní Rappová.“ Ošetřovatelka jí nabídla pravici. „Anna. Těší mě.“

„Kde jste sbalila takového hřebce? Ten má ale ramena.“ Ošetřovatelka udělala krok zpátky a změřila si ho jako kus hovězího. „Nebylo to snadné. Musela jsem otestovat spoustu mužů.“

„To bych řekla.“ Rapp se smál.

„Dobrá,“ ošetřovatelka svou pozornost zaměřila opět na Rappa. „Pravé koleno, že?“

„Ne.“ Rapp vypadal polekaně. „Levé.“

„Já vím, já vím.“ Mávla na něj rukou. „Jenom žertuji. Chci, abyste se trochu uvolnil. Vypadáte tak napjatě. Víte co? Posaďte se támhle na ten stůl.“ Vytáhla z kapsy velký černý popisovač a napsala na mu na pravé koleno ŠPATNĚ a na levé koleno DOBŘE.

„Doktor Stone je ten nejlepší. Minulý rok dělal koleno samotného pana viceprezidenta.“

„Setkal jsem se s viceprezidentem. Neudělal na mne příliš dobrý dojem.“

„Na mne také ne,“ zašeptala a obrátila oči v sloup. „Pěkný náfuka. Ale nic… Doktor Stone má v péči všechny hráče z hokejového týmu Washington Capitals. Velké silné chlapy jako vy.“ Zmáčkla mu ramena. „Počkejte… zdáte se mi nějak povědomý? Nejste někdo důležitý?“

„Já nejsem nikdo,“ odpověděl Rapp, „ale ona je slavná.“

Ošetřovatelka si položila ruce na své útlé boky a pohlédla na Annu.

„Pracuji jako korespondentka NBC v Bílém domě. Anna Riellyová.“

„No jasně. Můj muž vás miluje.“

„Každý ji miluje,“ pronesl suše Rapp.

Anna ho plácla obrácenou stranou dlaně do hrudníku. „Nevšímejte si ho. Je trochu nervózní.“

„Má snad strach?“ zeptala se sestra, aniž by na Rappa pohlédla.

„Myslím, že ano.“

„Mám hlad,“ zasténal Rapp.

„V tom případě se do toho raději dáme, Anno. Vezmu ho na předoperační přípravu a pak rovnou na sál. Můžete zatím počkat v hale, a až bude hotov, dojdu si pro vás a odvedu vás na oddělení následné péče.“

Stáli oba bez hnutí. Anna si k sobě přitáhla jeho hlavu a políbila ho na rty. „Miluju tě, lásko. Hodně štěstí.“

„Také tě miluju.“ Rapp se otočil a belhal se směrem ke dveřím.

Anna ho následovala do haly a pozorovala drobnou ošetřovatelku, která ho odváděl a pryč. Zahlédla jeho zadnici skrz štěrbinu na zádech nemocniční košile a neubránila se při tom povzdechu. „Krásný zadek.“

Rapp sklonil hlavu a současně jí zavrtěl. Anna potlačila úsměv a vyčítala si, že si nevzala fotoaparát.

37

Anne Arundel County, Maryland

Gould narazil na ten malý náklaďák o den dřív v malém zapadlém auto bazaru na předměstí Annapolisu. Bylo to jedno z těch míst, kde dávali přednost obchodování v hotovosti. Náklaďák byl černý s šedivým látkovým interiérem. Chtěli za něj čtyři tisíce devět set devadesát devět dolarů a devadesát devět centů. Měl hodně najeto, s čímž počítal, a sem tam nějakou tu promáčklinu, ale jinak byl v dobrém stavu. Byl schopen cenu usmlouvat na čtyři tisíce pět set dolarů a platil hotově ve stodolarovkách. Jediný problém nastal, když chtěl prodejce vidět doklad o pojištění. „Zákon státu Maryland,“ sdělil Gouldovi. S něčím takovým nepočítal. Naštěstí obchodník nechtěl přijít o kšeft, a tak do dokladů napsal v řízení a požádal Goulda, aby mu příslušný doklad zafaxoval dodatečně.

Gould opustil parkoviště a o pár mil dál narazil na velký autoservis. Vložil dalších dvanáct set dolarů do nových pneumatik, klínových řemenů, výměny oleje a nové baterie. Prodejce mu tvrdil, že všechno je ve vynikajícím stavu, ale Gould mu příliš nevěřil. Když bylo tolik v sázce, nebylo radno ponechávat věci v náhodě. Další jeho zastávkou byl velký obchod s domácími potřebami, kde si zakoupil vysouvací žebřík, řetěz, zámek, sadu nářadí, prodlužovací šňůru, dvě vysokotlaké hadice, pět různých druhů lepicí pásky, roli průsvitné plastické fólie, dílenský nůž, šest pětigalonových kanystrů na benzin, dvě čtyřicetilibrové propanbutanové bomby a ještě několik drobností. Poslední jeho zastávkou byl obchod s elektronikou, kde si zakoupil dálkový ovladač. Gould se vrátil do hotelu, naskládal všechno do náklaďáku a na jeho korbu připevnil řetězem žebřík.

Nato seznámil Claudii se svým plánem. Veškerá zlost, kterou k ní pociťoval kvůli tomu, co se stalo toho dne, ho přešla v důsledky zprávy, že se Mitch Rapp má následujícího rána podrobit operaci. Od chvíle, kdy se Gould dozvěděl o problému s kolenem, se všechno měnilo k lepšímu. Rappova manželka Gouldovi nevědomky zajišťovala neustálý přísun čerstvých zpráv, jak volala přátelům a členům rodiny a obšírně je informovala, že se Rapp zítra ráno podrobí artroskopii kolena. Prozradila mu jejich podrobný časový plán. Kdy mají být v nemocnici a v kolik hodin se asi vrátí domů. Gould měl minimálně sedm hodin času, aby všechno přichystal.

Téměř ve všech taktických záležitostech se Claudia podrobovala Louisově vůli. V tomto případě vznesla jediný požadavek, totiž aby ta žena zůstala naživu. Její smrt ve smlouvě nestála. Gould to očekával, a právě to byl jeden z důvodů, proč Claudii zatajil, že Rappova žena byla těhotná. Učiní, co bude v jeho silách, aby ji z toho vynechal, ale nepřipustí, aby to ohrozilo jeho plán. Než by však riskoval hádku, raději jí slíbil, že Rappova žena bude v pořádku.

Gould při té příležitosti seznámil Claudii s novými bezpečnostními opatřeními. Nepřál si, aby opouštěla hotel, než si odbude svůj nový ranní rituál. Nemohl si dovolit nechat ji běhat po světě a vzbuzovat nežádoucí pozornost tím, že bude každou půlhodinu zvracet. Claudia souhlasila. Zůstane v hotelu a bude monitorovat pozici Annina vozu a veškeré případné další zvukové záznamy. Když měli celý plán v kupě, začali balit. Gould odjede z hotelu před východem slunce v náklaďáku a Claudia se odhlásí z hotelu kolem poledne, zatímco bude Annino auto čekat před nemocnicí.

Přesně v šest ráno opustil Gould hotel a zastavil u čerpací stanice na půl cesty mezi hotelem a Rappovým domem. Na sobě měl modré džínsy od Carhartta, hnědé pracovní boty, modrošedou flanelovou košili a baseballovou čepici Washington Nationals. Neholil se tři dny a měl již téměř plnovous. Dotankoval nádrž náklaďáku a pak naplnil všech šest kanystrů. Vzal si noviny, zaplatil za všechno v hotovosti a odešel. Na další čerpací stanici o několik bloků dál zastavil a naplnil čtyřicetilibrové propanbutanové bomby.

Stanoviště si vyhlédl den předem, a když zajížděl na parkoviště před nákupním centrem, bylo přesně šest dvacet dva. Zkontroloval sledovací zařízení a zjistil, že se auto Anne Riellyové zatím ani nepohlo. Rozhlédl se do obou směrů dálnice a snad po dvacáté mu vytanulo na mysli, jaké jsou asi šance, že pojedou Rappovým spíše než jejím vozem. V danou chvíli se nedalo dělat nic než čekat. Gould zamkl náklaďák, zamířil do rychlého občerstvení a koupil si černou kávu. Vrátil se o několik minut později a přichystal se na relativně krátké čekání. Začal číst noviny a pokoušel se nemyslet na to, co jej čekalo. V 6:31 se ozvalo pípání, které mu oznamovalo, že automobil se dal do pohybu. Gould si úlevou vydechl. Celé to bude mnohem snadnější, když budou vědět, kde přesně se Rapp a jeho manželka nacházejí.

O šest minut později kolem něj prosvištělo modré BMW Senes Five. Rapp seděl na sedadle spolujezdce a jeho manželka řídila. Gould to pozoroval s profesionálním odstupem. Nevyrazil hned, ale zůstal ještě nějakou dobu stát. Kdyby dorazil k domu příliš brzy, mohl by k sobě připoutat nežádoucí pozornost, a tak dál popíjel kávu, četl noviny a monitoroval přístroj. Pět minut před sedmou zastavil vůz Anny Riellyové před fakultní nemocnicí. Gould čekal ještě patnáct minut, během nichž dopíjel kávu. Vycouval z parkovacího stání a zamířil k Rappovu domu. Asi po jedné míli vytočil Claudiino telefonní číslo. Odpověděla na čtvrté zazvonění.

„Allo.“

Gould si téměř kousl do jazyka, jak se snažil potlačit zlost, že mu neodpovídá anglicky.

„Jak se cítíš?“ zeptal se úsečně.

„Nic moc,“ odvětila.

„Jdi si ještě lehnout. Chtěl jsem ti jenom říct, že všechno vypadá dobře. Jedu tam. Ozvu se zase v deset a povím ti, co je nového.“

„Dobře.“

Gould položil telefon a sevřel oběma rukama volant. Claudia nebyla ve své kůži. Čím dříve to budou mít za sebou, tím lépe. Gould si kladl otázku, jaký podíl na tom mělo, že je těhotná, a do jaké míry za to mohla rostoucí nechuť ke způsobu jejich obživy. Prvních příznaků toho stavu si všiml před čtyřmi měsíci. Po jedné operaci na Ukrajině se opila a zeptala se ho, jestli si myslí, že půjde do pekla. Coby zarytý ateista jí odpověděl, že žádné peklo neexistuje. Zavrtěla hlavou a řekla mu, že se mýlí, načež propukla v usedavý pláč.

Když nad tím Gould teď uvažoval, viděl to velmi jasně. Těhotenství pro ni představovalo možnost úniku a prostředek, kterým na něho mohla vyvíjet nátlak. Nepochyboval o tom, že přestala brát antikoncepci. Potřebovala výmluvu, aby mohla se vším skončit. A aby ho donutila skončit také. Gould nesdílel pocit viny nad tím, co dělali, ale chápal ho. Jediné, co chtěl, bylo dokončit tuhle poslední práci. Stačilo mu k tomu nanejvýš tak sedm hodin. Rappa mu osud naservíroval na stříbrném podnose. Bude po operaci dezorientovaný a jeho instinkty a reakce budou značně oslabené. Taková šance se mu podruhé nenaskytne. Šest milionů dolarů, jestli všechno klapne. Celkem jedenáct milionů za zabití jednoho muže. Musel někomu pěkně zvednout mandle, že byl ochoten za jeho hlavu zaplatit takovou sumu. Gould se usmíval při představě, že si přijdou na takové peníze.

Budou skutečně nezávislí. Budou moci žít, kde je napadne, a nebudou muset šetřit. Jen pár hodin, pomyslel si. Neztrácej hlavu a soustřeď se.

Když dorazil do ulice, kde žije Rapp, nasadil si tmavé brýle a zpomalil, jako kdyby hledal nějakou adresu. Od odbočky z okresní silnice to bylo k Rappovu domu necelých sedm kilometrů. Gould minul starší pár, který venčil psy, a to bylo všechno. Doufal, že takhle klidno tam bude po celé dopoledne. Pokračoval kolem Rappova domu až na konec slepé ulice a pak se otočil a vrátil se zpátky. Všechno vypadalo normálně. Rappovo auto před domem nebylo, a tak usoudil, že stálo nejspíš v přilehlé garáži.

Zacouval s náklaďákem do dlouhého vjezdu k domu a zastavil asi tři metry od garáže. Vystoupil z auta a natahoval si na ruce pracovní rukavice, když tu náhle zpoza rohu vyběhl pes. Na zlomek vteřiny zkameněl. Pes zaštěkal, ale nebyl to ten štěkot, který Gould tak dobře znal, štěkot psa, který se vám chystá jít po krku. Tenhle byl mnohem hravější. Gould si sundal jednu pracovní rukavici a sedl si do podřepu. Natáhl ruku dlaní vzhůru a pes k němu zdráhavé přiklusal. Když si ho náležitě očichal, uklidnil se a Gould ho poplácal po krku.

„Ty nebudeš asi hlídací pes, co?“

Pes, který byl nejspíš křížencem kolie, jenom zavrtěl ocasem a upřel na Goulda své velké hnědé oči. Gould se rozhlédl kolem sebe a napadlo ho, že pes možná patří nějakému sousedovi. Nedovedl si představit, že by něco tak krotkého mohlo patřit Rappovi. Jednotlivé domy stály od sebe asi v šedesátimetrových rozestupech a hranice pozemků byly roubeny řadami stromů a keřů. Ačkoliv listy na stromech už začaly měnit barvu, ani jeden dosud nespadl. Gould se podíval, jestli má pes nějaký obojek. Neměl žádný. Podstatné je chovat se normálně, pomyslel si. Kdyby se objevil nějaký soused, tak prováděl terénní průzkum kvůli novým inženýrským sítím.

Gould vstal a odemknul skládací žebřík. Popadl ho a odnesl za dům, kde ho položil na zem. Šest kroků od garáže se nalézala velká stříbrná kovová propanbutanová nádrž. Byla ze tří stran částečně zakryta živým plotem ve tvaru pyramidy. Gould k ní přistoupil a přečetl si údaj na budíku. Byla asi ze dvou třetin plná. Pokýval hlavou a dal se do práce. Když opřel žebřík o dům, vrátil se do auta a popadl roli plastikové fólie, nůž a lepicí pásku. Zatímco šplhal na střechu, pes seděl u nohou žebříku a pozoroval ho. Krb a dva ventilátory byly naštěstí umístěné na straně střechy odvrácené k oceánu. Kdokoliv by jel kolem, ho na střeše neuvidí, pokud ovšem nebude právě pracovat na komínu. Tam také Gould začal. Odtrhl čtyři dlouhé kousky izolační pásky a přichytil si je na kalhoty. Pak odřízl velký kus plastické fólie a položil ji svrchu na komín. Když byly všechny čtyři rohy zajištěny, ovinul ještě pro jistotu celý komín kolem dokola izolační páskou. Ventilátory mu trvaly pouze jednu dvě minuty.

Jakmile slezl ze střechy, odebral se dozadu za dům. Na moment se zastavil na plošině za domem a pohlédl směrem k zálivu. Nedaleko od břehu bylo pár menších lodí. Napadlo ho, že jsou to nejspíš rybáři. Gould se naklonil přes zábradlí. Pod ním byla omývána vodami oceánu téměř kolmá stěna. Dole byly uvázány dvě lodě: motorový člun a rybářská loď s hlubokou véčkovou skořepinou. Odebral se k proskleným francouzským dveřím a pohlédl dovnitř do kuchyně. Pokusit se dostat dovnitř by byl nesmysl. Muž jako Rapp určitě nechal do domu nainstalovat všechny možné typy zabezpečovacích zařízení.

Gould dokončil obchůzku domu a skončil tam, kde začal. Klimatizační jednotka byla umístěna mezi propanbutanovou nádrží a domem. Hned vedle místa, jímž do domu ústila chladicí hadice, byl ventilátor pro přísun čerstvého vzduchu do systému chlazení a vytápění. Chránila jej čtvercová chromovaná mřížka patnáct na patnáct centimetrů, která vyčnívala ven ze stěny a nechávala pod sebou otvor velikosti sedm krát patnáct centimetrů. Gould poklekl na jedno koleno a úzkými plochými kleštičkami odstranil ochrannou mřížku zevnitř ventilátoru. Vrátil se k náklaďáku a přinesl si prodlužovací šňůru a dálkový přijímač, který si zakoupil v elektroobchodu. Zapnul přijímací jednotku do venkovní zásuvky, ujistil se, že je vypnutá, a odebral se na konec příjezdové cesty k domu. Namířil dálkový ovladač na garáž, stiskl jedenkrát tlačítko a vykročil zpět. Byl spokojen, když pohlédl na přijímač a viděl, že je zapnutý. Přepnul ho zpět do polohy vypnuto a uchopil prodlužovací šňůru.

Ve Francouzské cizinecké legii se naučil mnoha věcem a jednou z nich bylo vyrábět na koleně odpalovací zařízení. Gould odřízl zástrčku prodlužovací šňůry a odstranil kousek izolace. Svázal oba volné konce k sobě a zasunul šňůru do ventilátoru pro přívod čerstvého vzduchu umístěného ze strany domu. Usoudil, že tak dva a půl metru bude stačit. Zásuvku prodlužovací šňůry zasunul do přijímací jednotky dálkového spínače. Nyní byla na řadě ta obtížnější část. Gould rozvinul dvě vysokotlakové hadice, vhodil je do otvoru ventilátoru, do něhož předtím zasunul prodlužovací kabel, a celé to utěsnil za pomoci plastické fólie a izolační pásky. Zbývalo udělat poslední věc. Přinesl si z náklaďáku dvě čtyřicetilibrové propanové bomby, připevnil je k vysokotlakovým hadicím a otevřel ventily.

Přiběhl pes a odhodil k jeho nohám špinavý tenisový míček. Gould ho sebral a mrštil jím k silnici. Pes ho s vrčením přinesl zpátky a Gould ho opět odhodil pryč. Pohlédl na hodinky. Bylo deset minut po osmé. Počítal, že vyprázdnění plynových bomb potrvá asi tak pět minut. Mezi jednotlivými hody tenisového míčku posbíral všechny kanystry kromě dvou a odnosil je ke straně domu. Poklekl na jedno koleno a poslouchal, jestli z bomb ještě uniká plyn. Charakteristické syčení bylo pryč, a tak zavřel ventily a opatrně vytáhl vysokotlakové hadice z otvoru ventilace. Pohotově ucpal mezeru po hadicích další lepicí páskou a pak opatrně naskládal hranaté kanystry mezi dům a velkou propanbutanovou nádrž.

S hasákem s pogumovaným držadlem vlezl pod velkou kovovou nádrž a začal pomalu povolovat uzávěr plynového potrubí, které ústilo za dna nádrže pod zem a do domu. Po každém pootočení hasáku se zastavil a poslouchal. Nechtěl uzávěr uvolnit příliš z obav, aby sousedé neucítili plyn a nenahlásili únik plynu nebo nezavolali Rappovi a jeho manželce. Zatřásl několikrát potrubím a pootočil uzávěrem ještě o čtvrt obrátky. Ozval se tichý syčivý zvuk a Gould ucítil lehký závan tekutého propanu. Zůstal pod nádrží ještě několik minut, aby se ujistil, že plyn nepřestává unikat. Nepřestával, a tak vylezl zpod tanku a odšrouboval uzávěry všech kanystrů.

Pokud půjde všechno podle plánu, kanystry budou smeteny počáteční explozí. Rozlitý benzin dosáhne téměř okamžitě pod dno obří nádrže. Ohnivá koule z domu zapálí benzin, který se zase smísí s plynem unikajícím pozvolna z nádrže. Druhotná exploze rozpráší prodlužovací kabel, přijímač dálkového ovládání, kanystry a možná i celý dům. Bez přesvědčivých důkazů budou všechny prsty ukazovat na Plynárenskou společnost Chesapeake Bay.

38

Když se Rapp probral z narkózy, obestíraly ho mrákoty a byl celý dezorientovaný. Po chvíli si uvědomil, že je v nemocničním pokoji. Pohlédl dolů na své tělo a koleno. Jeho noha tam stále byla, ale on ji necítil. Byla zavěšená nad lůžkem a zakrytá přikrývkou. Její dotek byl tak jemný, že si zprvu ani nevšiml, že ho drží za ruku. Pomalu obrátil hlavu a pohlédl do krásných zelených očí své ženy. Rapp několikrát mrknul a rozhlédl se po místnosti. Rolety byly stažené. Neměl žádnou představu, jak dlouho byl v bezvědomí. Když pohlédl zpět na Annu, usmála se na něj svým úchvatným úsměvem a otázala se ho, jak se cítí. „Mám žízeň,“ odvětil chraplavým hlasem.

Zvedla postel o několik stupňů a pomocí brčka mu dala napít vody. „Doktor říká, že jsi se držel skvěle.“

Rapp se opětovně rozhlédl po místnosti. „Kolik je hodin?“

„Něco málo před jedenáctou.“

„Dopoledne?“

„Ano.“

Rapp si promnul oči. „Kdy odsud budeme moct vypadnout?“ Usmála se. „Říkala jsem jim, že tady nebudeš chtít čekat.“

„Můžeš rozhrnout závěsy?“

Anna Riellyová vstala a rozhrnula těžké šedé plastikové závěsy.

Rapp zamžoural očima. Na tváři se mu objevil úporný výraz, který je typický pro muže s extrémní kocovinou, jenž je přinucen vyjít do jasného slunečního dne bez slunečních brýlí. Anna věděla, že neexistuje sebemenší šance, že by ho udržela v posteli ještě další dvě hodiny, a tak šla najít jeho ošetřujícího lékaře. Vrátili se za několik minut a doktor Rappovi sejmul z nohou přikrývku. Pečlivě odvinul tlakový obvaz a odstranil sáček s ledem. Rapp pohlédl na své koleno. Bylo hnědé od Betadinu, který před zákrokem použili k dezinfekci. Rapp byl překvapen, že koleno bylo tak málo oteklé, a řekl to také nahlas. Lékař mu odvětil, že operace probíhala velmi dobře. Vyčistil chrupavku a odstranil dva kostní výrůstky, které byly pravděpodobným zdrojem jeho potíží.

„Cítíte už něco?“ zeptal se lékař.

Rapp přemýšlel, jaká odpověď by ho dostala domů dřív. „Trošku.“

„Bolí to?“

Rapp pokrčil rameny.

Doktor pokýval hlavou. „Vzhledem k tomu, že jste s tímhle pobíhal tak dlouho, odhaduji, že dokážete snášet bolest celkem dobře. Vaše manželka říkala, že chcete stůj co stůj domů.“

„Ano.“

„Jak se cítíte?“ zeptal se lékař.

„Dobře,“ lhal Rapp. Třeštila mu hlava a bylo mu lehce na zvracení. „Vaše manželka říkala, že odmítáte brát cokoliv silnějšího než Tylenol Three.“

Rapp přikývl.

„V pořádku, ale jestli změníte názor, zavolejte a předepíšeme vám něco silnějšího.“

„Tylenol bude bohatě stačit.“

„Řeknu sestře, aby vám dala pětidenní dávku. Jste ve vynikající kondici, takže předpokládám, že se rychle zotavíte.“

Rapp se mírně posadil. „Kdy můžu zase začít běhat?“

„Nejlepší by bylo, kdybyste se běhu vzdal nadobro, ale jelikož vím, že tak neučiníte, měl byste počkat alespoň měsíc.“

„Měsíc?“ zeptal se Rapp, očividně zklamaný takovou odpovědí.

Ve skutečnosti to byly jen dva týdny, ale lékař měl s muži jeho typu bohaté zkušenosti. Veškerá jeho doporučení dělili dvěma. „Za čtyři dny můžete už jezdit trochu na kole a můžete zkusit také plavání, pokud to ovšem nebude bolet, ale trvám na tom, že se musíte alespoň na čtyři týdny vzdát běhání. V první řadě na to ale nesmíte stoupat alespoň osmačtyřicet hodin a každou hodinu si na to musíte přikládat led.“ Pohlédl na Annu. „Až půjde dnes večer do postele, podepřete mu koleno pomocí několika polštářů a přiložte na něj led. Pokuste se alespoň jednou v průběhu noci vstát a vyměnit sáček s ledem. A především dohlédněte, aby si na to nestoupal a měl koleno stále o něco výš.“

„Kdy můžu odejít?“ zeptal se znovu Rapp.

„Připravím papíry a za chvíli můžete jít.“

Pod výrazem „za chvíli“ si Rapp představoval tak patnáct minut. Doktor si pod tím představoval hodinu, takže než ho na kolečkovém vozíku vytlačili z budovy, bylo 12:07. Na sobě měl sportovní šortky a modré tričko fotbalového týmu Syracuské univerzity. Koleno měl obvázané a poprvé si všiml, že přes jeho levou nohu někdo přetáhl šedomodrý návlek. Anna zajela těsně k chodníku a čekala u dveří otevřených ze strany spolujezdce. Než mu mohl zřízenec pomoci, Rapp se zvedl z kolečkového křesla a jednu ruku položil na otevřené dveře a druhou na střechu vozu. Doskákal k sedadlu a usadil se. Anna mu pomohla s bezpečnostním pásem a zavřela dveře.

Posadila se za volant a vyrazila od nemocnice. „Musíš umírat hlady.“

Rapp zalovil ve schránce na rukavice a našel jedny staré brýle, které tam kdysi zapomněl. Ačkoliv toho dne byl mírný opar, slunce ho nepříjemně bodalo do očí. „Ani ne,“ odvětil. „To dělají asi ty léky.“

„Tedy rovnou domů?“

„Ano.“

Ubírali se poměrně řídkým poledním provozem a během deseti minut byli nedaleko vnějšího okruhu města. Rapp se začínal cítit lépe. Před sebou zahlédl dvojici zlatých oblouků a pojednou opět dostal příšerný hlad.

„Zastavme v tom McDonaldu napravo.“

„V McDonaldu?“ zeptala se znechuceně. Anna Riellyová vyznávala zdravou životosprávu.

„Drahá, nakrm mě. Mám hlad.“

„Tak dobrá.“ Neochotně vyhodila blinkr.

O několik vteřin později stáli ve frontě pro motorizované zákazníky a Rapp si objednával. Když skončil, zeptal se Anny, jestli něco nechce. Chvíli se zdráhala a nakonec si objednala dietní colu a malý sáček smažených hranolků.

Zpátky na silnici se Rapp dychtivě zakousl do svého Big Macu. Mezi doušky coly a hrstmi hranolků spolykal záhy Big Mac a pustil se do hamburgeru se sýrem.

Anna se napila dietní coly a zamračila se: „Měl bys trochu zpomalit, drahý.“

Rapp pokračoval v jídle a ona v jízdě. Dojedl poslední sousto jídla a chystal se do sebe obrátit svou velkou colu, právě když odbočovali do jejich ulice. Rapp si poposedl a řekl: „Chutnalo to skvěle, ale proč se nemohu ubránit pocitu, že toho budu později litovat?“

„Asi nejspíš proto, žes právě zkonzumoval celou denní dávku kalorií a tolik tuku, soli a cukru, že bys z nich mohl žít celý týden.“

Rapp věděl, že má pravdu, ale otočil se k ní a pronesl: „Ale bylo to vynikající.“

„V každém případě toho budeš litovat.“

Rapp se rozhlédl po silnici. Jejich dům se přibližoval zleva. Na čele a horním rtu se mu objevil pot. Zvedal se mu žaludek a pocítil lehkou závrať. Pohlédl na Annu a řekl: „Nejspíš toho už začínám litovat.“

39

Když opustil Rappův dům, Gould vyrazil do Annapolisu a v jedné uličce nechal ležet žebřík. Na Riva Road otřel ucha propanbutanových bomb a nechal je ležet za benzinovou stanicí. Zbytek věcí až na dvě zbývající plynové lahve skončil v pytli na odpadky a posléze v kontejneru za jedním nákupním centrem. Když se dostal do hotelu, bylo 10:23 a on byl potěšen, že Claudia už měla sbaleno a byla připravena jít. Gould se převlékl do oblečení na cyklistiku a pomohl jí ještě jednou s prohlídkou místnosti, aby se ujistili, že po sobě nikde nenechali otisky. Když byli hotovi, elektronicky se odhlásili a opustili hotel postranními dveřmi.

Gould otevřel dvířka zavazadlového prostoru pronajatého Fordu Explorer a vyndal své jízdní kolo. Naložil ho na korbu náklaďáku a zeptal se Claudie: „Nějaké otázky?“

Chvíli vypadala, jako by chtěla něco říct, a pak zavrtěla hlavou. „Zajed si do Galsville a nakup si. Dej si někde oběd, jestli máš chuť, ale dbej na to, abys měla celou dobu na telefonu signál. Jakmile budu na pozici, zavolám ti.“

Claudia se natáhla a dotkla se jeho obličeje. „Vím, že máš o mě strach, ale nemusíš se bát. Chci to už mít za sebou daleko víc než ty.“

Tohle přesně potřeboval Gould slyšet. Objal Claudii kolem pasu. „Dobře. Buď připravená pomoct mi, pokud bych tě potřeboval.“ Políbil ji na rty a zašeptal do ucha: „Ještě pár hodin a bude to všechno za námi.“ Objala ho kolem krku a těsně se k němu přitiskla. „Miluju tě.“

„Já tebe také.“ Gould ji chvíli svíral v náručí a pak jí otevřel dveře auta. „Uvidíme se za pár hodin.“

Gould tu cestu přehlédl, když prve sledoval Rappovu manželku cestou domů, ale když si následujícího rána udělali výlet k domu na kolech, okamžitě mu padla do oka. Nebyly tam žádné směrové ukazatele. Nemusel Claudii nic říkat, prostě ho jen následovala. Podle Gouldova názoru pěšinu nikdo neudržoval. Byla to obyčejná stezka vyšlapaná častým užíváním. Jeli po ní asi míli lesem až k místu, kde se větvila. Odbočka směřující doleva vedla k malé veřejné pláži a odbočka směřující doprava navazovala na stezku vedoucí k nevelké travnaté přistávací dráze. Gould pokračoval dál až k místu, kde stezka opět ústila na okresní silnici, a vyznačil si ho na mapě. Na zpáteční cestě si zapamatoval několik míst, na kterých mohl zanechat automobil.

Jel po okresní silnici a štěstí mu zatím přálo. Nepotkal ani živáčka. Před sebou spatřil velký dub, jehož si povšiml předchozí den, a zastavil vůz co nejdále od krajnice. Na záda si nasadil batoh a na hlavu přílbu a přichystal si horské kolo. Právě ve chvíli, kdy se hodlal posadit na kolo, ozvalo se z batohu pípnutí sledovacího zařízení. Gould sundal ze zad batoh a pohlédl na displej GPS modulu. Auto Anne Riellyové se dalo do pohybu. Připevnil zařízení karabinkou k jednomu z popruhů batohu a nasedl na kolo. Chtěl být na svém stanovišti s dostatečným předstihem.

Jízda lesem mu zabrala jen pět minut. Pokračoval dál kolem Rappova domu ještě několik stovek metrů a teprve pak se vrátil zpátky. Byl si více méně jistý, že ho nikdo neviděl, a tak když se vrátil k domu, seskočil s kola a popadl ho do pravé ruky. Překonal opatrně první travnatou plochu, načež se musel krčit pod větvemi stromů a prokličkovat mezi dalšími. Nemusel jít daleko, aby našel slušný úkryt - možná tak šest metrů. Odložil kolo stranou a sundal si batoh. Vytáhl maskovací lovecké pončo a devítimilimetrovou pistoli značky Glock. Přišrouboval tlumič na konec hlavně a naplnil zásobník. Batoh měl na spodní straně velkou kapsu. Gould ji rozepnul a strčil pistoli dovnitř tlumičem napřed. Dal si batoh opět na záda a ujistil se, že může sáhnout dozadu a zbraň vytáhnout. Nebylo to ideální, ale šlo to.

Gould otevřel svůj mobil a navolil Claudiino číslo. Ozvala se po prvním zazvonění a on řekl: „Jsou na cestě.“

„Dobře. Je všechno na svém místě?“

„Ano.“

„Kdybys mě potřeboval, dej mi vědět.“

„Samozřejmě. Brzy se uvidíme.“ Ukončil hovor a vypnul zvonění.

Gould ležel na břiše a vrchní část jeho těla stejně jako většinu bicyklu zakrývalo lovecké pončo. Jeho tlumené zelené a hnědé vzory dokonale splývaly s listy stromů. Vzduch byl těžký, jako kdyby se schylovalo k dešti, což by se hodilo za předpokladu, že to nebude příliš brzy. Potřeboval, aby oheň zničil většinu důkazů. Déšť pak může dílo zkázy dokonat.

Gould hlídal displej GPS modulu a pozorně sledoval pohyb vozidla. Když byli vzdáleni asi dvě míle, vypnul zařízení a pro změnu uchopil dálkové ovládání elektrického spínače. Byl to malý černý přístroj, který se podobal vzhledem i velikostí dálkovému ovládání k zámku automobilů. Gould si dával pozor, aby nechtěně nestiskl tlačítko. Držel zařízení jemně ve své pravé ruce a soustředil se na svůj dech.

O chvíli později zaslechl blížící se automobil. Zavřel oči a napjatě poslouchal. Museli to být oni. Zvuk byl stále silnější a on pohlédl doleva ve snaze zahlédnout vůz, ale les byl příliš hustý. Gould setrvával na své pozici a čekal. Trpělivost byla nedílnou součástí jakékoliv léčky. Pokud si zachová klid, bude za minutu po všem. Rapp vkročí do domu a umře. Žádný Američan se jaktěživ nedozví, že tu byl, a i kdyby měli sebevětší podezření, nebudou ho moci podpořit důkazy. Rappovi nepřátelé byli teroristé, lidé, kteří nevynikali vybranými způsoby. Proč by se terorista namáhal, aby Rappova smrt vypadala jako nehoda? Na to neexistovala odpověď. Kdyby v tom měla prsty teroristická skupina, vrazili by do domu s autem naplněným výbušninami a pak by zavolali médiím po celé zemi a přiznali by se k vraždě Mitche Rappa. Jakkoliv by Američané zuřili, že jejich velký protiteroristický operativec zemřel při výbuchu plynu, tedy při pouhopouhé nehodě, neměli by jinou možnost, než tomu věřit, a to bez ohledu jak silné by bylo jejich podezření.

Automobil přijel zleva a v okamžiku, kdy ho poprvé zahlédl, se nacházel téměř naproti němu. BMW zpomalilo a odbočilo k domu. Gould krátce zahlédl Rappův profil a zježily se mu chlupy na rukou. Musel se přemáhat, aby si ještě chvíli zachoval chladnou hlavu. Pozoroval, jak auto zastavuje na plácku před garáží, načež si klekl najedno koleno. Ačkoliv bylo nepravděpodobné, že by se Rapp podíval směrem k němu, dbal na to, aby měl většinu těla skrytou za stromem. Nejprve se otevřely dveře na straně řidiče. Vyskočila Rappova manželka a Gould ji pozoroval s dokonalou netečností. Už si to v duchu zdůvodnil. Věděla dobře, kdo byl její manžel. Byla tím, čemu Američané říkají kolaterální ztráty. Z širší perspektivy dané mise to byla přijatelná ztráta. Gould nepochyboval, že kdyby se role obrátily, Rapp by se na to díval stejně.

Anna oběhla automobil a otevřela dveře zavazadlového prostoru. Naklonila se a vytáhla berle. Dveře pasažéra se otevřely a objevila se noha. Gouldovi se lehce rozbušilo srdce. Rapp se chytil dveří a vytáhl se ven z vozu. Přiběhl pes, který předtím pobíhal kolem Goulda. Zdálo se, že jsou natolik zaneprázdněni tím, jak dostat Rappa do domu, že nemají čas, aby se náležitě přivítali s pobíhajícím zvířetem, a tak Gould nemohl s jistotou říci, jestli pes patří jim nebo některému sousedovi. Povšiml si, že Rapp moc dobře nevypadal. Byl to patrně následek operace. Rapp poposkočil po jedné noze, nachystal si berle a dvojice vykročila po chodníku. Pes je následoval. Nyní stáli zády přímo naproti němu. Zůstával v podřepu a začal se potichu plížit k silnici. Kolem vládl naprostý klid. Nebyla slyšet žádná auta, pouze švitoření několika ptáků.

Gould dospěl ke kraji lesa, právě když Anna Riellyová strkala do dveří klíč. Shodil ze sebe pončo a namířil na dům miniaturní černý dálkový ovladač. Byl připraven rozběhnout se přes ulici, kdyby byla vzdálenost příliš velká. Otevřely se dveře a ona vkročila do domu jako první. Asi vteřinu, která se zdála trvat jako věčnost, zůstal Rapp stát na prahu a pak ji následoval. Gould stiskl tlačítko ovladače a nestalo se nic. Stiskl ho ještě jednou a vykročil k silnici. Namířil přístrojem ke garáži. Stále se nic nedělo. Gould došel k vjezdu do domu a chystal se stisknout tlačítko ještě jednou, když si uvědomil, že nechali otevřené dveře od auta. Na zlomek vteřiny se zarazil a vzápětí si uvědomil, že Anna Riellyová ještě určitě vyjde ven, aby dveře zavřela. Jeho palec spočinul na tlačítku. V duchu zaslechl ozvěnu Claudiiných slov, když ho žádala, aby té ženě neubližoval. Rozhodl se, že jí vyhoví.

Před ním nebyl žádný úkryt, pouze otevřená plocha příjezdové cesty a trávníku před domem. Nalevo byly stromy a několik keřů. Vyrazil kupředu a začal počítat. Věděl, že domovní dveře mohou zůstat otevřené i celou minutu, ne-li déle, ale on nebyl ochoten postávat tam tak dlouho. Dají maximálně tak deset vteřin. Když doběhl k trsu světle modrých hortenzií, napočítal pět vteřin a byl od domu o dobrých šest metrů blíž, než bylo místo, ze kterého testoval dálkový ovladač ráno. V tu chvíli si Gould uvědomil, že se mění počasí. Vzduch byl těžší. Místo, aby se ukryl za hortenziemi, pustil se opět do běhu s očima upřenýma na domovní dveře. Když napočítal osm vteřin, zaslechl zevnitř domu její hlas. Spínačem mířil stále na dům. Když napočítal do deseti, stiskl tlačítko. Přesně v tu chvíli se objevila ve dveřích. Gould by mohl odpřisáhnout, že se jejich pohledy na malou chvíli setkaly, a hned nato odpoledním tichem otřásl výbuch. Z domu vyletěla oranžová ohnivá koule a sklo, dřevěné třísky a Rappova manželka se ocitly do vzduchu.

Gould poklekl na koleno a zakryl si rukama hlavu. První exploze ho příliš nevzrušovala. Největší obavy měl z propanbutanové nádrže a měl pravdu. Druhá exploze, mnohem silnější než ta první, uvolnila nárazovou vlnu horkého vzduchu, která ho z podřepu srazila k zemi. Kolem něj pršely trosky a on se pokoušel postavit na nohy. Brýle a cyklistická přílba mu stále seděly na nose a na hlavě, ale nakřivo. Narovnal si je a zaznamenal v levé paži bodavou bolest. Pohlédl dolů a zjistil, že ochlupení na předloktí je pryč a kůže začíná získávat jasně růžový odstín. V očích mu zvonilo a cítil se být mírně dezorientovaný. Vzpomněl si, že musí udělat ještě jednu věc. Ignoroval bolest a zamířil k BMW. Chtěl z vozu odstranit štěnici a sledovací zařízení. Udělal sotva jeden krok. Automobil byl v plamenech. Na vteřinu zaváhal a zaslechl vnitřní hlas, který mu radil, aby odsud co nejrychleji zmizel.

Gould zaběhl zpátky do lesa, sebral pončo a nacpal si ho do batohu. Popadl kolo a zamířil zpátky k silnici. Než tam dorazil, rozhlédl se na obě strany, jestli nikdo nejde. Ulice byla stále prázdná. Dovedl kolo na silnici a ještě jednou pohlédl na dům, nebo spíš na to, co z něj zbylo. Střecha a většina garáže byly pryč. Stromy byly v plamenech stejně jako BMW a žádný z požárů nejevil známky útlumu. Gould šlápl do pedálů. Vyhnul se dřevěnému trámu pokrytému zbytky střešní krytiny. Celý trávník byl plný trosek. Poblíž stromu, zhruba tak deset metrů od domovních dveří, zahlédl dvě nohy vyčnívající z hromady trosek. Když došlo k explozi, stála ve dveřích a tam někde asi přistála. Gould nad tím příliš nepřemýšlel, ale mohla být ještě naživu. V danou chvíli bylo nejdůležitější dostat se stůj co stůj odsud. Výbuch musel být slyšet na míle daleko a určitě k sobě přitáhne lidi. Gould zdvihl zadek ze sedla, sklonil hlavu a opřel se vší silou do pedálů.

40

Baltimore, Maryland

Rappovy oči zamrkaly a pak se otevřely. Hleděl vzhůru na mdlé světlo a na stropní protihlukové desky. Kde to k sakru jsem? pomyslel si v duchu. Zamyslel se. Pokoušel se zvednout hlavu, ale tělo mozku vypovídalo poslušnost. Ležel tak dlouho bez hnutí. Nic nedávalo smysl. Nakonec se přemohl a vší silou pootočil hlavou doleva. Bylo tam okno se zataženými závěsy. Štěrbinami v zatemnění nepronikalo žádné světlo, a tak usoudil, že je noc. Zahlédl prázdnou židli a zábradlí kolem postele. Všechno vypadalo podivně důvěrně. Zamrkal a pohlédl na svou paži. Do předloktí měl zavedenou kapačku. Jsem v nemocnici. Vzpomněl si na operaci kolene a asi tak vteřinu dávaly věci smysl. Pak mu tělem projel nepříjemný pocit déjà vu. Už přece z nemocnice odjel. Co tady k sakru zase pohledávám?

Otočil hlavou na druhou stranu a všiml si, že jeho druhá ruka byla v sádře. Na čele se mu objevily vrásky. Nic nedávalo smysl. Pohlédl vzhůru ke dveřím a náhle se mu v hlavě rozsvítilo. Nemohl být v nemocnici. Vzpomíná si, jak jel s ženou domů. Vzpomíná si, že vešel do domu a necítil se dobře. Vzpomíná si, že stál na berlích a zamířil k zadnímu vchodu v touze nasát do plic pár doušků čerstvého vzduchu. Ještě stačil otevřít dveře a vybelhat se na plošinu za domem, když tu náhle… a od toho okamžiku si nic nepamatoval. Rapp znovu pohlédl na strop a přemýšlel, jestli neztratil vědomí. Pokusil se zvednout pravou ruku a poškrabat se na tváři, ale vypověděla mu poslušnost. Vzpomněl si na sádru. Zlomek vteřiny si myslel, že ochrnul, a pak se mu podařilo pohnout prsty.

Musel jsem ztratit vědomí. To jediné dává smysl.

Rapp medikamenty nikdy příliš nesnášel. Jeho poslední vzpomínkou bylo, jak stál na plošině za domem, nakláněl se přes zábradlí a snažil se do sebe nasát pár doušků čerstvého vzduchu. Nedalo se to popřít; jídlo z rychlého občerstvení, které pozřel, nebylo nic moc. Rapp si vzpomněl na strmé schody, které vedly dolů k molu, a na své berle.

Musel jsem ztratit rovnováhu a spadnout dolů. Tak jsem si zlomil ruku.

Poblíž dveří se ozvaly zvuky a Rapp otočil hlavou, aby se podíval, kdo přišel. Dokonce i ten nepatrný pohyb mu působil bolest, která stoupala od krku až k temeni hlavy. Rapp škubl hlavou, jakmile mu bolest dospěla k spánku. Ta bolest ho vedla k poznání, že ho nebolela jenom hlava. Hluboce se nadechl a vzápětí ucítil, jako by mu někdo do boku zabodával nůž. Do dveří vstoupila postava, ale on na ni nedokázal zaostřit pohled. Na chvíli si myslel, že je to jeho žena, ale když postava vystoupila ze stínu do slabé záře, která obklopovala postel, uvědomil si, že je to Irene Kennedyová. Když se přiblížila, Rapp si všiml, že plakala. Napadlo ho, že jeho zranění budou asi dost vážná.

Položila mu ruku na tvář a pronesla: „Na chvíli jsi nám nahnal strach.“

„Kde to jsem?“ zašeptal Rapp.

„Jsi v nemocnici Johnse Hopkinse.“

Do místnosti vešel ještě někdo. Muž, jehož Rapp hned nepoznal. „Kde je Anna?“

Kennedyová začala cosi říkat a vzápětí se zarazila. Oči se jí zalily slzami a řekla: „Mitchi, došlo k výbuchu.“

„Kde je Anna?“ zeptal se o něco hlasitěji. Náhle do místnosti vstoupili další dva lidé. Byli to velcí muži v chirurgických rukavicích. Rapp pohlédl na Kennedyovou s výrazem zděšení v očích. Slzy se jí kutálely po tvářích a chvěl se jí dolní ret.

„Krucinál!“ zakřičel. „Kde je Anna?“

Kennedyová sklopila pohled a pronesla: „Zemřela při té explozi.“

Rappovo celé tělo se napjalo a on ze sebe vydal bolestivý výkřik. Působením zlosti, šoku, strachu a zármutku, které projely celým jeho tělem, se mu nějak podařilo částečně nadzdvihnout, načež se ho zmocnili dva ramenatí zřízenci a lékař a uložili ho zase zpátky na lůžko.

Kennedyová upozornila lékaře, že není vyloučeno, že až přijde k sobě, budou ho muset přikurtovat. Lékař jí podal výčet jeho zranění: dvě zlomená žebra, zlomenina pravé ruky, hluboká zhmožděnina na pravém stehně, levé koleno bezprostředně po operačním zákroku a otok na temeni hlavy. Ujistil Kennedyovou, že pacient po nějakou dobu nikam neuteče.

Když ho zřízenci přemohli, lékař mu píchl do stehna injekci a stiskl píst. Asi za deset vteřin pacient ochabl. Zřízenci ho pustili a ustoupili o krok. Rapp ležel bez jediného pohybu, hleděl na strop, jediná slza mu pomalu stékala z koutku pravého oka a putovala dál po jeho tváři.

Z domu zbyly jenom opancéřované veřeje dveří, komín, malý fragment schodů a několik ohořelých pahýlů, které trčely z kouřícího spáleniště. Celá lokalita byla osvětlena přenosnými svítilnami. Plynem poháněné elektrické generátory hučely do noci, zatímco požárníci pátrali ve spáleništi za pomoci seker a dlouhých sochorů. Skip McMahon si obhlížel lokalitu z konce příjezdové cesty k domu. Byl to velký muž, který měřil přes sto osmdesát centimetrů a vážil nejméně metrák. Pracoval pro FBI pětatřicet let a k výbuchu došlo nedaleko od jeho bydliště. Znal Rappa i jeho ženu a měl je rád. Kennedyová zavolala McMahonovi a požádala jej, aby na dům pohlížel jako na potenciální místo činu a nikoli jen jako na místo nehody, jak ho označoval šerif z okresu Anne Arundel.

Za normálních okolností by FBI neměla nad něčím takovým žádnou pravomoc, ale Rapp byl federální agent, a kdyby se ukázalo, že exploze byla záměrná, ujali by se vyšetřování. Prozatím zde však McMahon a agenti, které si přivezl ze své washingtonské kanceláře, byli pouze na obhlídce a snažili se nevzbudit přílišnou pozornost. Kancelář šerifa okresu Anne Arundel byla dobře vybavená a dostatečně profesionální. McMahon spolupracoval s různými místními vyšetřovateli za ta léta dost často, aby věděl, že příliš nápadné chování jenom zhoršovalo již tak napjatou situaci.

McMahon se opřel o svůj služební sedan a dal si doušek vlažné kávy. Přistoupil k němu šerif a postavil se několik kroků od něj. Znal šerifa z okresu Anne Arundel ze sloučené washingtonsko-baltimorské protiteroristické operační skupiny. Muž spustil, a třebaže s ním McMahon nesouhlasil, pozorně mu naslouchal.

„Poslyš, Skipe, vím, že je tomu těžké uvěřit, ale evidujeme takovou explozi tak jednou do roka. Obvykle není nikdo doma, ale občas to někdo odnese.“

McMahon pohlédl na dýmající hromadu trosek, která kdysi byla Rappovým domem. „Pate, říkám ti to naposled. Muži jako Mitch Rapp se nepřipletou do blízkosti exploze náhodou.“

„A teroristé nefingují exploze. Říkals to sám. Libují si v samopalech, sebevražedných atentátech a v palcových titulcích. Nezabijí někoho a nesnaží se pak, aby to vypadalo jako nehoda.“

McMahon musel připustit, že nebylo snadné vyvrátit tento do nebe volající rozpor. Šerif měl pravdu: teroristé měli rádi velké exploze. To jim zajišťovalo mediální ohlas. McMahon toho příliš nevěděl o konstrukci bomb, ale podle místních expertů zatím všechny důkazy ukazovaly k propanbutanové explozi. McMahon si chtěl být jistý, a tak zavolal centrálu a požádal, aby mu poslali experty na výbušniny. Měli ty nejlepší experty na světě, a pokud by ani oni nic nenašli, pochyboval, že by se dalo dokázat, že se nejednalo o nehodu. Kdyby nastal tento případ, lidé z FBI by si sbalili svá fidlátka a vrátili by se zpátky do Washingtonu. Zbytek by řešila pojišťovna. „Přihlásil se někdo k výbuchu?“ zeptal se šerif.

McMahon zavrtěl hlavou. Agenti za sloučené protiteroristické operační skupiny monitorovali veškerá média, zda se v nich neobjeví zmínka o případném útoku. McMahon byl v pokušení předat dál zprávu z minulého týdne o odměně na Rappovu hlavu, kterou se dozvěděl od Kennedyové, ale prozatím si informaci nechával pro sebe. Vyšetřování, na kterých se podílelo více policejních složek byla vždycky komplikovaná, ale nikdy nebyla tak komplikovaná, jako když do nich byla zapletená CIA. CIA si z dobrých důvodů své zdroje a své metody nechávala pro sebe. Zejména když jim soudci nařídili předat tyto informace právníkům, kteří zastupovali osoby podezřelé z terorismu.

Šerif přesvědčoval McMahonna o správnosti svého názoru, když se objevil jeden z jeho zástupců. Za ním kráčeli dva muži v civilu. „Šéfe,“ oslovil zástupce šerifa, „tihle dva muži by chtěli mluvit se zvláštním agentem McMahonem.“

Šerif ukázal prstem na McMahona. „Tady stojí.“

„Na kontrolním stanovišti také stojí televizní přenosový vůz.“

„Ať jdou někam,“ pronesl šerif.

„Je to štáb NBC z Baltimoru,“ pokračoval zástupce. „Vědí už, že manželka je mrtvá. Říkají, že je sem poslala jejich stanice, aby natočili nějaký materiál pro vzpomínkový pořad, který se má ráno vysílat.“

„Co si o tom myslíte vy?“ zeptal se šerif McMahona.

Jeden z mužů, kteří přišli v doprovodu zástupce, pohlédl na McMahona a zavrtěl hlavou. McMahon nebyl překvapen, že muž si nepřál přítomnost kamer. Pohlédl na dýmající dům a obrátil se k zástupci šerifa. „Řekněte jim, že pátráme po unikajícím plynu. Ať tak hodinu počkají.“

Šerif přikývl na znamení souhlasu a zástupce odešel.

„Šerife,“ ozval se McMahon, „omluvíte mě na pár minut? Potřeboval bych si promluvit s těmito pány.“

„Půjdu se ujistit, že se sem televizní štáb nesnaží proniknout za našimi zády.“

„Dobrý nápad.“ Když šerif zmizel z dohledu, McMahon pohlédl na oba muže. Znal muže se světlými vlasy, ale toho druhého nikdy předtím neviděl. Z jeho vzhledu se ale dalo leccos vyvozovat. Měl na sobě džínsy, kotníčkové turistické boty a černou vlněnou bundu od Mountain Hardware. Na pravém zápěstí měl velké černé gumové potápěčské hodinky, vlasy měl tmavé a střapaté, a třebaže vážil o dobrých pětatřicet kilo méně než agent FBI, McMahon neměl sebemenší pochybnosti, že by ho ten holomek dokázal zabít dřív, než by hnul brvou. Tomu muži dýchala příslušnost ke zvláštním jednotkám z každého póru těla.

To všechno nebylo těžké uhodnout, protože již s určitostí věděl, o koho se jedná. McMahon se obrátil k tomu vyššímu z obou mužů. „Scotte Colemane,“ spustil, „právě jsem se chystal říct, že jste ten poslední, koho bych tady očekával, ale když teď o tom přemýšlím, měl jsem vás tu čekat.“

„Irene mi zavolala.“ Bývalý příslušník jednotek SEALs se mohl samou snahou přetrhnout. „Chtěla, abychom se tu porozhlédli.“

McMahon se nad tím na vteřinu zamyslel. Nebyl si jistý, že byl s ředitelkou CIA zajedno. „Kdo je váš společník?“

Coleman se chystal odpovědět, ale McMahon zdvihl ruku a zarazil ho. „Na tom nezáleží,“ řekl agent. „Nepotřebuju to vědět, nebo ano?“

Coleman pokrčil rameny. „Stejně jsem neměl v úmyslu prozradit vám jeho skutečné jméno.“ McMahon pokýval hlavou a obrátil se k domu. „Byl jste tady už někdy dřív?“

Coleman přikývl.

„Mám za to, že vy a Mitch jste si hodně blízcí.“

„Ano.“ Coleman pohlédl na muže, který ho doprovázel, a nepatrně na něj kývl. „Víš, co máš hledat.“

Muž se rozhlédl do obou stran ulice, přikývl a zmizel.

„Říkají, že to byla exploze plynu.“

McMahon přikývl. „Propanu.“

„Kdo to říká?“

„Šerif a náčelník požárníků.“

„Mohl bych si promluvit s náčelníkem požárníků?“

„Ovšem, následujte mě.“ Poodešli zhruba do poloviny příjezdové cesty a objevili okresního náčelníka požárníků, který se botou přehraboval v hromadě trosek. Už ze sebe stáhl bundu, ale ještě měl na sobě své těžké boty, přílbu a ohnivzdornou kombinézu. McMahon svého společníka krátce představil, přičemž se omezil jen na Colemanovo křestní jméno.

Velitel požárníků začal tím, že ukázal kamsi na levou stranu vypáleného domu. „Našli jsme stopy urychlovače tam, kde bývala garáž, a blízko místa, kde stávala propanová nádrž.“

McMahon na velitele požárníků pohotově pohlédl, jako kdyby mu říkal, „vidíš, já jsem ti to povídal,“ a dodal: „Takže to nebyla nehoda.“

„To bych neřekl.“

„Měl jsem za to, že jste našli stopy po urychlovači.“

„Také, že ano, ale není nic neobvyklého, narazit takové stopy v garáži nebo v její bezprostřední blízkosti. Všiml jsem si, že vlastní pár lodí a že také musel sekat dost velký trávník… Určitě v garáži skladoval benzin. Není vyloučeno, že měl dokonce jeden z těch čerpacích vozíků s takovou tou dlouhou hadicí. Jsou tady v okolí dost oblíbené. Ušetříte padesát centů za galon, když benzin zakoupíte u čerpací stanice, místo abyste natankoval někde v docích.“

Coleman přikývl.

„Čerpací vozík?“ zeptal se McMahon.

„Ano… je to kombinace mezi dvoukolákem a velkým kanystrem na benzin.“ Náčelník se McMahonovi snažil rukama ukázat jeho přibližnou velikost. „Obvykle se do nich vejde něco mezi pětadvaceti a padesáti galony. Jsou červené, mají ruční pumpu, hadici a trysku. Můžete s nimi jezdit sem a tam a navíc si můžete být jisti, že je nikdy nebudete muset tlačit dolů ze schodů, jako jsou ty, které vedou dolů k přístavišti. Jenom sejdete dolů s hadicí, vozík necháte nahoře a natankujete do lodi benzin.“

McMahon už byl v obraze. „Ví se, jestli byl ten urychlovač benzin?“

„Dost jistě.“

„Jak jistě?“

„Z devadesáti procent,“ odvětil náčelník. „Víte, kolik ho tak bylo použito?“

„Nevím, zda byl vůbec použit,“ prohlásil náčelník požárníků opatrně. „Jen vám říkám, že není neobvyklé, že lidé v garáži skladují benzin, zejména tady v okolí, a když dojde k explozi, vybuchne benzin stejně jako všechno ostatní.“

„Můžete mi ukázat, kde jste našel zmíněné stopy?“ zeptal se Coleman.

„Následujte mne.“ Náčelník je vedl kolem ohořelého vraku vypáleného automobilu a ukázal k zemi. „Tady spočívala vnější zeď garáže. Můžete jasně vidět, kudy vedla zeď.“ Náčelník kopl botou do země.

„Kde jste našel stopy urychlovače?“

Náčelník překročil jakési trosky a řekl: „Byl koncentrován tady někde. Mezi vnější zdí garáže a zhruba tímto místem.“

Coleman si snažil vzpomenout, kde stála nádrž na plyn.

„Podle mého soudu,“ náčelník ukázal na zem, „tady měl malou kůlnu, ve které skladoval benzin. Domníváme se, že došlo k dvěma výbuchům. První explozi způsobil benzin a druhou explozi způsobila samotná nádrž s plynem, která vzplála o chvíli později.“

„Nějaké další stopy hořlavin?“

„Našli jsme několik podezřelých míst v garáži, ale ve srovnání s tímto byla poměrně malá.“

Bývalý příslušník SEALs přikývl a poděkoval mu. Vzal McMahona za loket a odvedl ho zpátky k silnici. Když byli dost daleko, spustil: „Mitch nikdy neměl čerpací vozík. Alespoň jsem u něj nikdy nic takového neviděl, a můžete vzít jed na to, že neskladoval benzin v kůlně vedle garáže jen několik metrů od nádrže na propan-butan.“

„Jste si tím stoprocentně jistý?“

„Vím, jak ten muž přemýšlí. Je velice opatrný. Je naprosto vyloučeno, že by skladoval benzin ve venkovní kůlně, a už vůbec ne v blízkosti propanové nádrže.“

„Co se mi tím pokoušíte naznačit?“

„Říkám jen, že Mitch neskladoval benzin v blízkosti garáže. Zbytek si můžete domyslet sám.“

Když dospěli k ulici, Coleman pohlédl zpět k domu a za něj. Ve vodách zálivu rozeznával pár navigačních světel. „Irene mi říkala, že rybář vytáhl Mitche z vody.“

„Ano.“ McMahon vytáhl z náprsní kapsy saka malý notýsek. „Jeden místní chlápek z Shady Side. Harold S. Cox.“ McMahon ukázal na sever. „Když došlo k explozi, byl jen pár stovek metrů odsud. Vyprávěl, že doslova viděl Mitche vyletět do vzduchu. Viděl ho, jak dopadl na molo, a skutálel se do vody. Kdyby tam nebyl, Mitch by se nejspíš utopil.“

Coleman se snažil představit si sám sebe na místě toho, kdo se snažil zabít jeho přítele. Coby bývalého příslušníka SEALs ho přitahovala voda. „Nějaké další lodě?“

„Dvě. Jejich posádky zavolaly tísňové volání a pomáhaly panu Coxovi s resuscitací.“

„Byly už důkladně proklepnuty?“

„Teď právě se na tom pracuje.“

„Všiml si někdo z nich něčeho neobvyklého?“

„Během prvních výslechů, které prováděli šerifovi lidé, nevyšlo najevo nic.“

Z lesa se vynořil Colemanův společník. Měl zdvižený ukazovák a říkal: „Jeden muž. Měl s sebou kolo a nebyl tady dlouho.“ McMahon byl jako opařený. „Kde? Ukažte!“

Muž poodešel k okraji silnice a palcem stiskl tlačítko své operační baterky. Miniaturní zařízení bylo extrémně výkonné. „Vidíte, jak je vysoká tráva vychýlena do ulice podél jedné souvislé linie? To jsou stopy po pneumatikách bicyklu. Stopy napravo jsou otisky nohou. Tady stezka odbočuje.“ Muž ukázal na jih. „Tímhle směrem je ulice slepá, ale skrz les vede stezka.“ Pohlédl na Colemana. „Běhal jsem po ní s Mitchem. Asi po jedné míli se stezka rozvětvuje - na východ k pláži a na západ, kde navazuje na další polní cestu, která vede podél malého polního letiště zpátky na jednu z okresních silnic.“

„Počkejte chvíli,“ řekl McMahon. „Bezprostředně po výbuchu tady pobíhala spousta lidí. Když jsem sem dorazil, vzpomínám si přinejmenším na jednoho člověka s bicyklem a kdo ví, kolik dalších takových mezitím přišlo a odešlo. Jak můžeme vědět, že tu stopu po sobě nezanechal nějaký soused?“

„Můžete mi říct nějaký rozumný důvod, proč by soused nesl svůj bicykl nějakých šest metrů do lesa, položil by ho na zem a pak by si lehal vedle něj?“

„Nemám tušení.“

Muž pohlédl zpět na Colemana. „Půjdu se podívat na tu stezku a uvidím, jestli něco najdu.“ Ukázal mobilní telefon od Nextelu. „Ozvu se tak za patnáct minut.“

„Nechcete, abych šel s vámi?“

Muž zavrtěl hlavou. „Ten chlap už je daleko.“ Nato odběhl pryč.

„Kdo to k sakru je?“ zeptal se McMahon.

„Je to nejlepší odstřelovač, jakého znám. Vystopuje cokoliv.“

„Pracuje teď pro vás?“

„Tak jest.“

„Znamenitě. Ježíši, doufám, že neskončíte jednoho dne s FBI před svým prahem.“

„Doufám, že ani vy.“

Šerif se vrátil a mumlal si cosi pod vousy. Bylo jasné, že to na kontrolním stanovišti nešlo moc dobře. „Ten televizní štáb začíná být pěkně dotěrný. Vědí, že jim bráníme v přístupu. Mluvil jsem s ředitelem jejich zpráv a ten říká, že máme ještě pět minut a pak se spojí s právníkem a se soudcem. Chtějí, abychom jim řekli, jak je na tom manžel, a tvrdí, že je jim srdečně jedno, jestli pracoval pro CIA, a soudci prý také.“

Než mohl McMahon odpovědět, ozval se Coleman: „Šerife, mohl byste nám dát minutku?“

Šerif zprvu působil váhavě a pak souhlasil. Coleman odvedl McMahona o pár metrů dál. „Můžete na chvilku zapomenout na to, že jste příslušníkem FBI?“

„Bylo nutné se na to vůbec ptát?“ McMahon již v minulosti Colemanovi mnohokrát dokázal, že je ochoten přimhouřit oko.

„Předhoďte těm lidem od televize jejich sousto. Ať jim zástupce řekne, že Mitch je mrtvý.“

„Proč bych to měl ale dělat?“

Coleman na něj upřel pohled, z něhož se dalo vyčíst: Musím ti to opravdu vysvětlovat? Netěšilo ho vést rozhovor tohoto druhu s policistou, ale bylo málo času. „Tohle nebyla nehoda. Byla to nájemná vražda. Jeden muž, možná dva.“

„Jste si jistý?“

„Ovšem.“

„Tak proč si přejete, abychom médiím oznámili, že Mitch je mrtvý?“

„V této branži je člověku zpravidla vyplacena jedna třetina honoráře jako záloha a po dokončení práce dostane jeho zbytek. Pokud svou práci nedokončí, nedostane zbytek peněz.“

„A tím míříte kam?“

„Jestli média vypustí zprávu, že Mitch je mrtev, náš člověk dostane zbytek honoráře. Peníze změní majitele. Nejspíš hodně peněz. To nám může poskytnout vodítko.“

„A co když jim zaplatí v hotovosti?“

„Pak nebudeme mít stopu, ale já soudím že profesionální kontrakt na Mitche bude dělat nejméně čtyři miliony dolarů, a možná i dvakrát tolik.“

„A dál?“

„To je hodně peněz. Rozhodně ne částka, s níž by člověk podstupoval riziko na celnici. Takovou částku obvykle lidé převádějí elektronicky prostřednictvím fingovaných offshorových účtů. Množství peněz převáděných takto každý den dosahuje astronomických rozměrů. Je to jako hledat jehlu v kupce sena.“

„A jak je tedy chcete vypátrat?“

Coleman se zazubil. „Počkáme pár dní… možná i trochu víc a pak vypustíme zprávu, že Mitch je stále ještě naživu. Ten, kdo si atentát objednal, bude zlostí bez sebe. Budou požadovat, aby náš člověk práci dokončil nebo vrátil peníze.“ Coleman pokrčil rameny. „Možná budeme mít štěstí a oni ty peníze jednoduše převedou zpátky. Tytéž banky… tatáž suma. Původní platba bude provedena zítra nebo následujícího dne a k zpětnému převodu dojde během jednoho dvou dnů od chvíle, kdy oznámíme, že Mitch je stále naživu. Půjdeme po stopě těch peněz.“

„A jestli se ti chlapi rozhodnou, že než by vrátili peníze, raději tu práci dokončí?“

Na Colemanově tváři se objevil šalamounský úsměv. „To by ovšem bylo ještě lepší, nebo ne?“

McMahon vypadal zmateně. „Scotte, dejte od toho ruce pryč a přenechte to nám.“

Coleman se zlověstně zasmál. „Jasně. Cestou sem jsem mluvil s Irenou. Probral se.“ Bývalý příslušník SEALs se zarazil a zahleděl se dlouze na McMahona. „Ví už, že je mrtvá. Až vyjde ven z té nemocnice, co asi myslíte, že udělá? Bude sedět stranou jako hodný malý skaut a čekat, až se vám podaří protlačit soudem ty vaše soudní příkazy a donutíte vlády cizích zemí ke spolupráci? Taková procedura by při nejlepší vůli trvala nejméně dva roky.“ Coleman zavrtěl hlavou. „To se ale nestane. Říkám vám, že zabije každého parchanta, který v tom měl prsty, a neexistuje nic, co by mu v tom mohlo zabránit.“

MaMahon si přejel rukou po tváři a vzdychl. Věděl, že Coleman má pravdu. „Ježíši, to bude masakr.“

„Máte pravdu. A Skipe, jestli vám můžu radit, jděte mu z cesty a totéž řekněte každému, na kom vám záleží.“

41

Indianapolis, Indiana

Goulda probudil zvuk televizoru a Claudiin pláč. Nějakou chvíli mu trvalo, než si uvědomil, kde je, a když pak pohlédl na televizní obrazovku, uviděl obličej Anny Riellyové. Poprvé tu zprávu slyšeli v rádiu předchozí noci během cesty autem z Columba v Ohiu. Claudia plakala téměř hodinu. Naštěstí jí řekl pravdu, totiž že neví, zda ta žena přežila či nikoliv. Než spustil explozi, čekal jak nejdéle mohl, a když opouštěl místo činu, ležela na dvoře před domem.

Když dorazili do hotelu v Indianapolis, Claudia usínala s pláčem a nyní po ránu opět prolévala slzy. Těhotenství v jejích emocích způsobovalo zmatek a Gould nevěděl, jak dlouho to dokáže zvládat. Pokoušel se ji utěšit slovy, pokoušel se ji utěšit tím, že ji svíral v náručí, ale nic nepomáhalo. Nebylo to poprvé, kdy zabil kromě primárního cíle ještě někoho dalšího, a ona si pokaždé nanejvýš jen tak trochu zafňukala.

Gould vstal z postele a zamířil do koupelny. Když se vymočil, stanul před zrcadlem a hleděl na svůj obličej. Vypadal stále stejně. Tytéž světle hnědé oči, hnědé vlnité vlasy, zlomený nos. Nic se nezměnilo na jeho zevnějšku ani v jeho nitru, ale něco zásadního se stalo s Claudií. Když usínali v hotelovém pokoji, Gould se k ní natáhl a položil jí ruku na rameno. Bylo to gesto, které dělal nesčetněkrát. Bylo bezhlasé, ale skrývalo se v něm jednoduché poselství, že je jí nablízku. Neočekával, že se z jeho doteku roztřese a začne ještě víc vzlykat. Ačkoliv její reakce zranila jeho city, byl příliš vyčerpaný, aby se pokoušel o něco, co podle jeho soudu slova nemohla stejně vyřešit. Bude to trvat nějaký čas.

Gould byl stále ještě unavený. Když opustil Rappův dům, naložil bicykl na korbu náklaďáku a spěšně se obrátil. Když byl zpátky na asfaltce, zamířil k federální silnici číslo 301 a vydal se po ní přes řeku Potomac do Virginie. Našel na mapě Caledonský státní park a usoudil, že to bude perfektní místo pro odstavení náklaďáku. Bylo to jen pár kilometrů za řekou ve Virginii. Gould minul hlavní vjezd do parku a pokračoval po státní silnici číslo 218, dokud nenarazil na vedlejší silnici směřující do parku. Asi po půl druhém kilometru, když nebyl nikdo v dohledu, odbočil na jakousi účelovou komunikaci pro dvoustopá vozidla a pak zamířil na zarostlou stezku. Když byl tak daleko, že neviděl ve zpětném zrcátku silnici, zhasnul motor a vzal si batoh a cyklistickou přilbu. Odšrouboval poznávací značky, strčil ručník z hotelu do nádrže a polil kabinu i jiné části vozidla benzinem. Les vypadal dost suše, a tak o několik kroků ustoupil, a teprve pak škrtnul zápalku a odhodil ji před sebe.

Nasedl na horské kolo, a když ho míjely protijedoucí požární vozy, nalézal se nedaleko města Osso. O třicet minut později zastavil před Muzeem Jamese Monroea a své kolo zanechal zamčené ve stojanu pro bicykly. Pak poodešel o tři bloky dál a narazil na Claudii, která čekala za volantem bílého minivanu. Gould se posadil do sedadla spolujezdce, políbil ji a vyrazili na cestu. Jakmile byli několik kilometrů za městem, Gould ji požádal, aby si přesedla, a posadil se za volant. Nastavil tempomat na osm mil nad povoleným rychlostním limitem a požádal Claudii, aby Němcovi napsala e-mail, že jsou hotovi. Právě tehdy se zeptala na Rappovu manželku.

Ubírali se pozdním odpolednem vstříc noci. Gould se chtěl dostat co možná nejdále od Washingtonu. Pronajali si již třetí auto během stejného počtu dní, přičemž každé bylo pořízeno na jiný řidičský průkaz a na jinou kreditní kartu. Nebylo možné je vystopovat. Tak na měsíc se ztratí v srdci Ameriky a pak budou pokračovat dál. Takový byl alespoň jejich plán, ale jelikož se Claudia nyní chovala tak divně, kladl si Gould otázku, zda by nebylo lepší vyrazit na jih a ven ze země.

Pohlédl na hodinky. Ukazovaly osm hodin šest minut po ránu a on byl nadržený. Díval se na svůj odraz v zrcadle a říkal si, že ze své hlavy musí vyhnat jakékoliv myšlenky na sex. Říkal si, že za to může její těhotenství. Jakmile se jí zklidní hormony, bude v pořádku. Bude opět sama sebou. Možná jí dokonce bude scházet vzrušení z lovu. Věděl, že jemu určitě ano.

Gould vyšel z koupelny. Claudia seděla v posteli, v ruce držela balení papírových kapesníčků a její za normálních okolností hnědé oči mandlového tvaru vypadaly velmi unaveně a natekle. Gould vypnul televizor a řekl: „Přestaň se už trýznit. Co se stalo, stalo se.“

Zavrtěla hlavou, aniž na něj pohlédla. „Jak to mohlo zajít až tak daleko?“

„Comment en est-on arrivé ä un tel point?“

Vzhledem k jejímu stavu se ani neobtěžoval ji napomenout, ale došlo mu, že její operační disciplína je na nule. Není moudré nikam ji s sebou brát. „Miláčku, prožili jsme toho už hodně. Podstatné je, že nyní už je to všechno za námi. Přál bych si, aby to všechno skončilo jinak? Samozřejmě, ale už jsem ti to říkal… věděla dobře, kdo byl její manžel. Mitch Rapp byl zodpovědný za smrt stovek, ne-li tisíců lidí. Kolik nevinných žen a dětí muselo být podle tebe asi obětováno, aby mohl zabít někoho, koho Spojené státy považovaly za teroristu?“

„Nevím.“ Zdvihla vzdorovité bradu. „A nevíš to ani ty. Domnívám se však, že Američané se v téhle prašivé válce chovají nanejvýš zdrženlivě.“

„Američané si to tou svojí arogancí způsobili sami.“

„Měl by ses slyšet.“ Claudia zvýšila hlas. „Začínáš mluvit jako někteří mí staří přátelé z univerzity, jimiž jsi tolik opovrhoval.“

Už jen pouhá připomínka těch socialistických budižkničemů Goulda rozlítila. Poslední, co potřebovali, však byla vášnivá hádka v hotelu, která by skončila tím, že by personál zavolal policii, a tak Gould raději potlačil hněv a co možná nejklidnějším hlasem prohlásil: „Všichni se mezi sebou zabíjejí. Obě strany se situují do role těch jediných spravedlivých a my sedíme mezi nimi a máme z toho prospěch.“

„Vskutku úctyhodný způsob obživy.“ Pohlédla ven z okna a zavrtěla hlavou.

Bylo zjevné, že je znechucená, ale Gould nevěděl, jestli jím nebo sama sebou. „Claudie, je mi to líto.“ Jedna část jeho já měla chuť na ni vykřiknout, aby šla a zabila se, když jí to tolik vadí, ale k ničemu by to nevedlo. Sklonil hlavu, a třebaže si to nemyslel, pronesl: ‚Je mi to líto, zklamal jsem tě.“

Nato si na sebe natáhl džínsy a svetr a sebral klíčky od auta, pohozené na psacím stole.

„Kam jdeš?“ zeptala se Claudia.

„Nemám ponětí.“ Popadl baseballovou čepici Chicago Cubs, kterou si koupil předchozí večer v obchodě s ojetými náklaďáky, a vklouzl do svých tenisek.

„Měla jsem pocit, že chceš někam odjet.“

Ucítil v jejím hlase jistou nervozitu, což přesně chtěl slyšet. „Měl jsem pocit, že si nepřeješ, abych tu byl s tebou.“ Gould vzal za kliku a řekl: „Budu hned zpátky. Když dojdeš k závěru, že bude lepší, aby se naše cesty rozešly, pochopím to.“ Než mohla cokoliv namítnout, otevřel dveře a byl pryč. Bez ohledu na její těhotenství dospěl k závěru, že bylo nezbytné udělat něco, čím by ji vyburcoval z její nynější citové lability. Kdyby na ni křičel, jenom by to zhoršil. Pasivně agresivní chování zabere lépe. Nepatrný náznak možného rozchodu ji přiměje podívat se na věci jinak než pouze z perspektivy uplynulých čtyřiadvaceti hodin. Věděla, že ji miluje. Věděla však také, že má v sobě geny vlka samotáře. Trocha samoty a představa, že bude jejich dítě vychovávat sama, ji opět přimějí uvažovat racionálně.

42

Washington, D.C.

Irene Kennedyová byla emocionálně vysátá. Přímo z nemocnice mířila do ústředí CIA s vědomím, že musí před zítřejší ranní schůzkou s prezidentem a s několika členy jeho kabinetu věci popohnat. Od okamžiku, kdy jí lékař řekl, že Anna je mrtvá, věděla, co bude následovat. Neexistoval způsob, jak ho zadržet. I za normálních okolností bylo těžké ho zvládnout, avšak nyní ve stínu jeho osobní tragédie bylo bláhové domnívat se, že by ho někdo mohl zastavit. Ve Washingtonu však bude dost těch, kteří si budou myslet opak -mocní lidé, kteří byli zvyklí, aby jejich příkazy byly do písmene splněny.

Kennedyová si nebyla jistá, kam v tomto směru náležel prezident, ale neměla pochybnosti, že její nový šéf zaujme kategorické stanovisko. Ze strany dalších členů Národní bezpečnostní rady může očekávat jen skromnou podporu. Někteří z nich byli z hloubi duše přesvědčeni, že je nutno bezvýhradně ctít literu zákona, zatímco jiní budou zděšeni představou pomstychtivého Američana utrženého z řetězu, který bude podkopávat jejich diplomatické snahy. Jeden nebo dva členové mohou stát za Rappem, ale nikdy tak neučiní veřejně. Přes veškerou válečnickou rétoriku byl Washington městem, které si potrpělo na civilizované způsoby. Tito lidé zblednou strachy při představě vládního zaměstnance utrženého ze řetězu, který se chce pomstít za smrt své manželky.

Pokud se chtěli vyvarovat nevyhnutelného, měli jen dvě možnosti. Tou první by bylo jeho uvěznění, ale Kennedyová se už postarala o to, aby byl z Nemocnice Johnse Hopkinse převezen do zabezpečeného domu ve vlastnictví CIA v odlehlé části Virginie. I kdyby se jim nějak podařilo uvěznit jej, bylo by to jen dočasné řešení. Nemohli ho držet pod zámkem po zbytek života. Další, trvalejší řešení by bylo dát ho zabít. Problém byl v tom, že jediní lidé, kteří by byli dost smělí, aby se toho odvážili, jako třeba Coleman, se již shromáždili po jeho boku. Kennedyová věděla, že za měsíc nebo za rok si budou mnozí z těchto civilních představitelů přát, aby ho bývali dali zabít, ale nyní nikdo neměl odvahu takový rozkaz vydat. Prozatím si nicméně budou sami sobě nalhávat, že mu můžou nařídit, aby se od celé věci držel stranou.

V noci Kennedyová mluvila třikrát s hlavou Jordánské zpravodajské služby. Měli již jméno osoby, která byla spojována s odměnou na Rappovu hlavu: Saed Ahmed Abduláh, saúdský miliardář. Kennedyovou to spojení zprvu nenapadlo, ale jednoho z jejích protiteroristických analytiků nedlouho poté, co se ta zpráva rozšířila, ano. Saed Ahmed Abduláh byl otcem Wahída Ahmeda Abduláha, teroristy, který byl zapleten do plánu na odpálení nukleárních bomb v New Yorku a ve Washingtonu. Americké zvláštní síly dopadly toho muže v příhraniční oblasti mezi Afghánistánem a Pákistánem jen několik dní před tím, než mělo dojít k útoku. Vzhledem k tomu, že jim docházel čas, Rapp neměl jinou alternativu než vymámit z Wahída podrobnosti plánu mučením. Informace, kterou Rapp z teroristy dostal, pomohla odhalit jednu z bomb, ještě než se mohla dostat do země.

Jak se otec dozvěděl o Rappově roli na „pádu“ svého syna, nebylo jasné, ale Kennedyová měla jisté podezření. Pro začátek nařídila protiteroristickému centru, aby shromažďovalo každý kousek informací o Saedu Ahmedu Abduláhovi a drželo je v tajnosti. V této souvislosti přijala riskantní rozhodnutí, aby CIA nepředávala všechno, co se k ní doneslo, svým sesterským agenturám - agenturám, které striktně dbaly na literu zákona. Na oko hráli ochotu ke spolupráci a kvanta informací byla předávána FBI, ale téměř všechny byly bezcenné. Pokud jim sdělovali nějaké cenné informace, bylo to proto, aby si je naopak drželi od těla.

Kennedyová dorazila na časnou ranní schůzku o čtvrt hodiny dříve, než bylo při jednáních s prezidentem jejím zvykem. Jeden z členů prezidentova týmu ji doprovodil do Oválné pracovny, kde čekala o samotě až do devíti nula pěti, kdy se k ní připojil poradce pro otázky národní bezpečnosti Michael Haik. Ti dva si byli blízcí svým založením a i po pracovní stránce spolu velmi dobře vycházeli. Haik si rozepnul sako a posadil se na pohovku vedle Kennedyové.

„Jak to zvládáš?“

„Dobře.“

„Vím, že ano, ale jak to zvládáš doopravdy?“ Byla to otázka, kterou jeden přítel pokládá druhému.

„Už jsem na tom byla lépe,“ odpověděla Kennedyová po pravdě. „Jak se daří Mitchovi?“

„Je pěkně zřízený, ale to nejhorší už má za sebou… alespoň po fyzické stránce.“

Haik představoval ten typ intelektuální opory, bez které se neobešel žádný prezident - byl pragmatický, disciplinovaný a obezřetný. Neexistovalo mnoho věcí, které by ho dokázaly vyvést z rovnováhy. „Jak přijal zprávu o smrti své ženy?“

Kennedyová se snažila ovládnout. Plakala už a ještě plakat bude, ale nikoliv tady, ne v Oválné pracovně. „Museli mu píchnout sedatíva.“

Haik přikývl, jako by její odpověď očekával, a pak si poposedl s rukou za opěradlem pohovky. Bylo zřejmé, že chtěl něco říci, ale že neví, kde začít. „Ireno, vždycky jsme spolu jednali jako rovný s rovným, a tak bych ti rád řekl, co se tu dnes ráno děje. Prezident právě sedí ve své soukromé jídelně a chystá se ukončit schůzku s ministryní zahraničí Bergovou, s generálním prokurátorem Stokesem a ředitelem Rossem.“

Ačkoliv byla překvapená, přikývla, jako by o tom už věděla.

„Když to řeknu na rovinu, mají velké obavy z toho, co by mohl Mitch udělat, až se uzdraví.“

„Já také.“

„Myslím tím, že jsou opravdu znepokojeni. Obávají se, že ho nedokážeš zvládnout, a někteří si dokonce myslí, že se o to ani nepokusíš.“

Kennedyová na sobě nedala nic znát. Dál dýchala pravidelně a klidně. Nepochybovala, že nebyla jediná, kdo se během noci zaobíral strategickými úvahami. „Proč?“

„Obávají se konfliktu zájmů. Mají strach, že ti tvá loajalita k Mitchovi zakalí mysl a dostane tě do konfliktu s tím, co je pro naši zemi nejlepší.“

To, co bylo pro zemi nejlepší, bylo diskutabilní, ale Kennedyová se nepřišla hádat. „Mohu tě ujistit, že žádný takový konflikt neexistuje.“

Haik si nebyl jistý, zdají může věřit, ale na tom nezáleželo; nepatřil mezi ty, kteří čeřili vodu. „Vyklouzl jsem o něco dřív, protože jsem ti chtěl dát přátelskou radu. Každou chvíli sem napochodují a to, co budou říkat, se ti určitě nebude zamlouvat.“ Haik se na chvíli odmlčel a vytáhl si z nohavice kalhot nitku. „Ve vlastním zájmu udělej, co po tobě budou chtít.“

„Měla jsem za to, že mi zkoušíš pomoci, Mikeu, ale tvá rada se mi nezdá na místě.“

„Snažím se ti jen říct, že už bylo přijato rozhodnutí. Tři členové kabinetu právě teď prezidentovi radí, co se má stát, a tvrdí, že mají na své straně i jeho další členy. Přitlačili ho ke zdi. Nemá téměř žádný prostor k manévrování. Oficiálně nemá jinou volbu, než se řídit jejich doporučením.“

Kennedyová pociťovala v žaludku nepříjemné svírání a vyčítala si, že nenavštívila prezidenta před nimi. „Nejsem si jistá, že tu dokážu jen tak sedět a hrát si na mrtvého brouka.“

„Víš, co je to příbojová vlna?“

„Ovšem.“

„Nepřežiješ, když s ní budeš bojovat. Musíš šetřit silami, musíš se nechat nést proudem a ve správném okamžiku musíš plavat podél pobřeží.“

„Takže po mně de facto chceš, abych tu dnes ráno jen tak beze slova seděla a nechala se unášet proudem?“

„Ne tak docela. Domnívám se, že prezident by byl zklamaný, kdyby ses vůbec nebránila, ale v konečném důsledku jim dej za pravdu.“

„A co z toho budu mít?“

Klika prezidentovy soukromé jídelny se pohla a z druhé strany k nim dolehly hlasy. „Až tahle schůzka skončí, odeber se do situační místnosti. Prezident by si s tebou rád promluvil o samotě.“

Jako první vešel do místnosti prezident. Kennedyová a Haik povstali. Prezident Hayes měřil zhruba sto osmdesát pět centimetrů a jeho černé prošedivělé vlasy byly po třech letech v úřadu téměř úplně bílé. Rozpřáhl ruce a zamířil přímo ke Kennedyové. Objal ji a řekl: „Ireno, je mi to tak líto. Vím, že jste k nim měla velmi blízko.“

Kennedyová si zachovala klid. „Děkuju vám, pane prezidente.“

Prezident uvolnil své objetí a zeptal se, jak se daří Mitchovi.

„Odpočívá.“

Prezident na ni dlouho hleděl, zatímco si představoval, co se asi Rappovi odehrává v hlavě. „Je to obrovská tragédie.“ Zavrtěl hlavou a vyzval všechny přítomné, aby se posadili. Haik a Kennedyová usedli zpět na pohovku, zatímco ministryně zahraničí Bergová, generální prokurátor Stokes a ředitel Národních zpravodajských služeb Ross se usadili rovněž na pohovku naproti nim. U krbu stály dvě židle. Prezident se posadil na levou a viceprezident na pravou. Prezident Hayes složil ruce do klína a zeptal se Kennedyové: „Dozvěděla jste se něco nového od chvíle, kdy jsme spolu naposled mluvili?“

„Ani ne, pane.“

„Stále se domníváte, že se jednalo o útok profesionála?“

„Ano, pane.“

„Ireno.“ Ředitel Ross se napřímil a oslovil Kennedyovou vlídným hlasem. „Řeknu to tady přede všemi na rovinu. Vím, že je to pro tebe velice těžké. Chováš k Rappovi i k jeho ženě přátelské vztahy a toto je příšerná tragédie. Jakkoliv respektujeme tvůj názor,“ Ross škubl hlavou na znamení vstřícnosti, „nesdílíme tvůj závěr, že to byla nájemná vražda.“

Její hnědé oči se do něj zavrtávaly. Za méně než čtyřiadvacet hodin se všechno změnilo. Ještě o den dřív byla ochotná ignorovat jeho stále zřejmější charakterové vady, ale nyní cítila, že k tomu muži pociťuje čistou nenávist. Vyžadovalo od ní velké přemáhání, aby na něj nevychrlila to, co bylo zřejmé - že totiž Ross nemá pro svou funkci sebemenší předpoklady.

„Dnes ráno jsme měli informační schůzku s FBI,“ pokračoval Ross, „a domníváme se, že pro vaši teorii nemáme dostatek důkazů.“

Kennedyová přikývla. „Mluvili jste se zvláštním agentem McMahonem?“

Ross pohlédl na generálního prokurátora Stokese.

Stokes Kennedyové odpověděl: „Nikoliv. Jak asi víte, ředitel Roach se zdržuje v zahraničí, a tak jsme se sešli s jeho zástupcem Finnem.“

„A navštívil zástupce Finn místo činu?“

„Ne,“ odvětil bez rozpaků Stokes.

„Ireno,“ obrátil se na ni Ross, „jak přijal tisk zprávu, že je Mitch mrtvý?“

Oba hlavní washingtonské listy uveřejnily zprávu, že Rapp a jeho žena zahynuli při výbuchu plynu ve svém marylandském domě a tutéž zprávu odvysílaly i všechny televizní stanice. Kennedyová pohlédla Rossovi do očí bez sebemenšího náznaku viny a pronesla: „Nemám nejmenší tušení.“

„Kde je teď?“

„Uzdravuje se na bezpečném místě.“

„Kde?“ naléhal dál Ross.

„V jednom z našich konspiračních domů ve Virginii.“

„Ve kterém?“

Kennedyová nepatrně naklonila hlavu na stranu. „Proč tě tak zajímá, kde se Mitch zdržuje?“

Ross pohlédl na ostatní a pronesl: „Mitch má pověst velkého samorosta. Domníváme se, že bude nejlepší, když na něj FBI dohlédne, dokud se situace trochu nezklidní.“

„S tím bych si nedělala starosti,“ pronesla Kennedyová sarkastickým hlasem. „Jsem si jistá, že když vy tři vysvětlíte Mitchovi, že ta exploze byla obyčejná nehoda, nechá určitě celou věc být.“

Bylo zřejmé, že se Rossovi její tón nelíbil. Posadil se zpříma a zeptal se: „Kdo byli ti dva muži, které jsi minulou noc poslala k Rappovu domu?“

„Nejsem si jistá, že vím, o čem mluvíš?“

„Mluvil jsem dnes ráno s šerifem okresu Anne Arundel a řekl mi, že se tam ti dva muži objevili včera večer a tvrdili, žes jim nařídila, aby se tam porozhlédli.“ Ross si složil ruce na prsou. „Podle všeho způsobili velký rozruch.“

„Opravdu?“

„Jistě. Co to bylo zač?“

„Profesionální zabijáci.“

Rossova tvář zrudla zlostí. „Nedomnívám se, že je vhodný čas na vtipy.“

„To nebyl vtip.“ Kennedyová zavrtěla hlavou. „Byli to dva muži na černou práci, kteří se specializují na zabíjení lidí, přičemž to dokážou zakamuflovat tak, aby to vypadalo jako nehoda.“

Rossovi se zlostí vzdouvaly nozdry. „Jak se jmenovali?“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „To ti nemůžu říct.“

„Proč ne?“

„Nemáš bezpečnostní prověrku.“

„Jsem tvůj nadřízený,“ pronesl tónem, který hraničil s otevřenou zlobou.

„To neznamená, že máš bezpečnostní prověrku,“ trvala na svém Kennedyová. Atmosféra v místnosti by se dala krájet. „Marku, zaráží mě, že tě víc zajímá, co byli zač, než na co přišli.“

„Je zcela na místě zajímat se, co byli zač,“ prohlásil generální prokurátor Stokes. „Jestli to byl skutečně zločin, moji lidé budou muset připravit obžalobu a u soudu nebude působit dobře, když vyjde najevo, že se dva profesionální vrahové motali na místě činu a manipulovali s důkazy.“

„A Ireno,“ dodal Ross, „ty jejich takzvané důkazy jsou neobyčejně chatrné. Několik pošlapaných stébel trávy a stopa po pneumatice kola.“ Ross zavrtěl hlavou a zamračil se. „Postavte to proti tvrzení velitele požárníků, že se jednalo o nehodu, a nemáte v rukou nic.“

„Tak co navrhuješ? Abychom ignorovali varování z minulého týdne, podle kterého byla na Rappovu hlavu vypsána odměna? Máme snad ignorovat zjištění dvou skvěle vycvičených a zasloužilých veteránů zvláštních jednotek, kteří o těchto věcech vědí víc než my všichni dohromady?“

„To nikdo z nás netvrdí,“ namítl Ross.

„Tak proč jste všichni tak žhaví odepsat celou tu věc jako obyčejnou nehodu?“

V místnosti zavládlo hrobové ticho. Tři přítomní členové kabinetu pohlédli na prezidenta, jako kdyby nastal ten pravý moment, aby se do věci vložil, ale prezident jejich očekávaní nesplnil. Viceprezident rovněž zachovával klid.

Ministryně zahraničí Bergová si odkašlala a pronesla: „Ireno, existuje dobrý a špatný způsob, jak se k té věci postavit.“

Není tomu tak vždycky? pomyslela si Kennedyová.

„Ten správný způsob je přenechat vyšetřování FBI.“

„A ten špatný?“

„Ten špatný,“ vložil se do toho generální prokurátor, „je nechat černé operativce CIA, aby se potloukali kolem potenciálního místa činu.“

Kennedyová si povšimla, že Stokes použil slovo potenciální a na okamžik uvažovala, zda by se prvnímu právníkovi v zemi neměla pokusit vysvětlit, že kdyby nebylo Colemana a Wickera, neměli by žádný z výše zmíněných důkazů, ale posléze usoudila, že by to byla ztráta času. Již dospěli k rozhodnutí. Obávali se pomsty Mitche Rappa, nebo ještě lépe řečeno, obávali se toho, co by mohl udělat ve jménu americké vlády. A jako čert kříže se obávali blamáže, kterou by jim a jejich organizacím mohl způsobit.

„Mohu vás ujistit,“ pokračoval generální prokurátor Stokes, „že pokud byl spáchán zločin, postaráme se o to, aby pachatelé byli předáni spravedlnosti. Může to nějakou dobu trvat, ale nakonec uspějeme. Mezitím musíte Rappovi vysvětlit, že se ho toto vyšetřování netýká a že pokud se rozhodne vměšovat se do něj, bude čelit vážným právním následkům.“

Kdyby situace nebyla tak vážná, Kennedyová by varování generálního prokurátora považovala za vtip. Obrátila se k prezidentovi, aby se ujistila, že takové nesmysly nebere vážně. Zastihla ho, jak se dívá na hodinky a snaží se vyvarovat očního kontaktu. Vzpomněla si na Haikovo varování a opětovně pohlédla na generálního prokurátora. „Jsem si jistá, že se Mitch zalekne případných právních potíží. Možná byste mu to rád sdělil sám.“

Stokesovi se ta poznámka nelíbila a obrátil se o pomoc k Bergové a Rossovi. Ředitel Národních zpravodajských služeb se ozval jako první. „To poslední, co potřebujeme, je zaměstnanec Ústřední zpravodajské služby fungující jako soudce, porota a popravčí v jedné osobě.“

„Já bych naproti tomu řekla, že to poslední, co potřebujeme, je to, že by někomu mohl projít pokus o vraždu zaměstnance CIA.“

„Jestli se někdo pokusil Rappa zavraždit, najdeme ho a trestu neujde.“

Kennedyová přikývla způsobem, z něhož bylo patrné, že jim to nebaští, načež se zeptala: „Jak hodláte zabránit Mitchovi, aby se pustil do pátrání na vlastní pěst?“

„Očekáváme, že jakožto jeho přímá nadřízená, ho dokážeš zvládnout,“ odvětil rezolutně Ross.

„A co když dá výpověď?“

Ross upřel pohled na ministryni zahraničí Bergovou. Na chvíli zaváhala a pak prohlásila: „Zrušili jsme panu Rappovi pas. Nesmí opustit zemi.“

Teď už to skutečně začínala být fraška. Bezelstnost takového preventivního opatření vyvolala v Kennedyové salvy smíchu. Tři přítomní členové kabinetu na ni zírali s kamennou tváří. „A vy si myslíte, že ho to zastaví?“ zeptala se Kennedyová. „Mitch Rapp… muž, jehož jsme cvičili jako agenta na zvláštní operace? Muž, který hovoří pěti jazyky, má nevím kolik falešných jmen a vstoupil ilegálně do téměř každé země v Evropě a na Blízkém východě a zase ji nepozorovaně opustil. Opravdu si myslíte, že když mu zrušíte pas, tak ho zastavíte?“

Ignorovali její otázky a Stokes prohlásil: „V jeho vlastním zájmu jsme na něj uvalili ochrannou vazbu.“

Kennedyová zavrtěla hlavou a sarkastickým tónem pronesla: „Děkujeme za nabídku, ale obejdeme se i bez vaší pomoci.“

„Ireno, je to pro dobro naší země,“ řekl Ross.

„Na tom něco je, ale prozatím je v pořádku a nepotřebuje další ochranu.“

„Ireno,“ ozval se Stokes,“ když to nepůjde jinak, požádám o soudní příkaz.“

„Z jakého titulu, Marty?“ Kennedyová poprvé ztratila nervy. „Domníváš se snad, že jsi v téhle zemi jediný člověk, který má pod palcem justici?“ Chvíli ho nechala, aby si tu nepřímou výhrůžku nechal projít hlavou, a pak dodala: „Věř mi… prohraješ to a nebude to nic hezkého.“

Ross zdvihl ruku a pokynul jim, aby toho nechali. „Teď se všichni zhluboka nadechněme a uklidněme se. Jsem si jistý, že než se Mitch uzdraví, bude na něj CIA bez problémů schopná dohlédnout. Mezitím k němu budeme muset zjednat přístup orgánům FBI, aby ho mohli vyslechnout.“

Kennedyová zaváhala á pak řekla: „Ať mi zavolá agent McMahon a já se o to postarám.“

„Také bych si s ním rád promluvil,“ dodal Ross.

„Pochybuju, že je v tuto chvíli s to přijímat návštěvy, ale…“

„Až toho bude schopen,“ řekl prezident, přičemž jeho poznámka byla určena spíše Rossovi než Kennedyové.

Následovala krátká přestávka a prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti využil té příležitosti, aby jednání ukončil. Povstal a prohlásil: „Prezident má dnes ráno nabitý program, takže nás prosím omluvte.“ Haik ukázal na Rosse a zeptal se: „Neměl byste patnáct minut času?“

„Ale ovšem.“

Haik si vzal ředitele Národních zpravodajských služeb stranou a tlumeným hlasem mu cosi říkal. Prezident byl pryč dřív, než si toho kdokoliv stačil všimnout, když proklouzl ven dveřmi, které vedou do kanceláře jeho osobní sekretářky. Kennedyová naposled pohlédla na ministryni zahraničí Bergovou, generálního prokurátora Stokese a viceprezidenta Baxtera, načež znechuceně vyšla ze dveří.

43

Bílý dům

Kennedyová zamířila přímo k situační místnosti. Během svého pětadvacetiletého působení u CIA se nikdy nezúčastnila tak alibistické schůzky. Ten, kdo ji však nejvíc dopálil, nebyl její šéf ani generální prokurátor a dokonce ani ministryně zahraničí. Čekala, že si budou chránit svá příslušná teritoria, i když to asi neočekávala tak záhy. Její hněv se soustředil na samotného prezidenta. Nikdy předtím ho neviděla tak pasivního, a už vůbec ne v záležitosti, o níž se domnívala, že ho nebude vyvádět z míry o nic méně než ji. Vůbec to nedávalo smysl.

Dorazila k vnějším dveřím situační místnosti a navolila svůj kód na klávesnici číselného zámku. Otevřela těžké dveře a ignorovala sloužícího důstojníka, který seděl za psacím stolem o několik kroků dál. Kennedyová odbočila doleva a vstoupila do zvukotěsné konferenční místnosti, kde ke svému překvapení spatřila na vzdáleném konci dlouhého, lesklého dřevěného stolu sedět dvě osoby. Než je stačila oslovit, vešel dovnitř prezident a zavřel za sebou dveře. Dvojice mužů se začala zvedat, ale prezident jim řekl, aby se nenamáhali.

Kennedyová pochopila, že senátory Walshe a Hartsburga pozval na tuto schůzku prezident. Z jakého důvodu netušila. Místo, aby si sedl na své obvyklé místo v čele stolu, Hayes pokračoval až na protější konec místnosti a popadl židli stojící nedaleko senátora Hartsburga. „Ireno, posaďte se.“

Kennedyová se posadila a prezident mezitím obešel stůl, načež se posadil vedle senátora Walshe. Hayes se naklonil a opřel se lokty o stůl. „Ireno, je mi líto, že jste to musela absolvovat.“

Kennedyová byla málokdy přistižena nepřipravená a málokdy dovolila hněvu, aby nad ní získal vládu, ale tento den byl podle všeho dnem velkých premiér. „Pane prezidente, řekl byste mi prosím vás, co se to tady pro pána krále děje?“

„Ireno, dle mého soudu je naprosto vyloučeno, že by ta exploze byla pouhá nehoda. Vy to víte, já to vím a vědí to i oni.“

„Tak proč jim dovolujete, aby dali Mitche k ledu a odřízli od případu CIA?“

„Nic takového nedělám.“

„Právě to jsem ale slyšela nahoře.“

„Ireno, co podle vás Mitch udělá, až bude v takovém stavu, že bude schopen vstát z postele?“ zeptal se prezident.

Kennedyová znala odpověď, ale zdráhala se ji vyslovit.

Senátor Hartsburg si odkašlal a řekl: „Zabije každého, kdo byl namočený do smrti jeho manželky.“

„Přesně tak,“ přisvědčil prezident, „a já bych mu nemohl nic vyčítat.“

„Tak co má znamenat ta hloupost se zrušením jeho pasu a s uvalením ochranné vazby na jeho osobu?“

„To nebyl můj nápad.“ Hayes zavrtěl hlavou. „A co na tom záleží? Oba dobře víme, že ho nic nezastaví. Bez pasu nebo s ním… opustí zemi a odjede, kam bude chtít.“

„Pane prezidente, jsem na rozpacích. Mitch toho pro tuhle zemi hodně obětoval. Domnívám se, že si nezaslouží, aby se s ním zacházelo jako s kriminálníkem.“ Kennedyová kroutila nechápavě hlavou. „Upřímně, pane, po tom všem, co pro vás Mitch udělal, bych očekávala, že když bude nejvíc potřebovat vaši pomoc, budete stát při něm a ne panáčkovat před požadavky několika členů kabinetu.“

Hayes tu výčitku přijal překvapivě klidně. Usadil se hlouběji do židle, pohlédl na své dva bývalé kolegy ze Senátu a jeho pohled se pomalu vrátil ke Kennedyové. „Chtěl bych tě zasvětit do něčeho, co ví jen hrstka lidí, ale nejprve chci od tebe čestné slovo, že o tom s nikým nebudeš mluvit.“

Kennedyová na něj upřeně pohlédla. „Ovšem.“

„Nemám v úmyslu usilovat o znovuzvolení.“

Když Kennedyová zaslechla tu šokující zprávu, překvapením vyvalila oči. Do konce funkčního období mu zbývalo ještě něco přes rok a vzhledem k jeho značně vysoké popularitě nebyl ve městě člověk, který by si dokázal představit, že by Hayes neusiloval o znovuzvolení. „Mohu se vás zeptat na důvod, pane?“

„Mám jisté zdravotní problémy, které mi podle mého soudu brání, abych setrvával ve funkci.“

Kennedyová byla v pokušení zeptat se, jakého druhu byly ty zdravotní problémy, ale věděla, že je to příliš osobní. „To je mi líto, pane prezidente.“

Hayes pohlédl na hodiny na protější zdi a pronesl: „Parkinson. Máme to v rodině. Z matčiny strany.“

„Ale já jsem si žádných příznaků nevšimla.“

„Nicméně existují. Můžete mi věřit. Už pět měsíců beru léky. Zpočátku se to zdálo zlepšovat, ale v posledních týdnech došlo k pronikavému zhoršení. Podle lékaře bych neměl mít problémy absolvovat do konce první funkční období, ale jakékoliv vyhlídky na dokončení druhého funkčního období by byly čistou utopií.“

„Ale Parkinsonova choroba…“

Hayes zavrtěl hlavou. Probral každý aspekt té záležitosti. Diskutoval o tom se svou ženou až do omrzení. Existovala nějaká šance, že ho síly neopustí ještě další čtyři roky? Odpověď zněla možná a možná bylo málo. A pak tu byla také otázka jeho fyzického vzhledu. Právě tato okolnost rozhodla. Hayes se zasmál a pronesl ke Kennedyové: „Muž, který má prst na největším světovém nukleárním arzenálu, nemůže stát na pódiu s třesoucíma se rukama.“

Kennedyová pomalu zamžourala očima a pohlédla na další dva přítomné muže. Všichni věděli, že má pravdu, a obdivovali ho, že měl odvahu přijmout takové nelehké rozhodnutí. Bylo dost takových, kteří by se moci tak snadno nevzdali. „Pane prezidente, je mi to nesmírně líto.“

„Není třeba. Tento úřad je větší než jakýkoliv jednotlivec. Bylo mi ctí sloužit v něm.“ Hayes pohlédl na své staré přátele ze Senátu. Walsh se usmíval, Hartsburg se mračil, a oba pokyvovali hlavou. Tito dva profesionální politici by dali cokoliv za možnost odsloužit si alespoň jedno funkční období. Hyes změnil téma bez sebemenšího náznaku sebelítosti. „Ireno, dovolte mi, abych vám nastínil situaci. Mám viceprezidenta, který je v tom až po uši, mám skrz naskrz zkorumpovaného generálního prokurátora, mám ministryni zahraničí, které leží víc na srdci usmiřování cizích vlád než ochrana našich dlouhodobých národně bezpečnostních zájmů a mám nového ředitele Národních zpravodajských služeb, který nejspíš trhne partu, až se dozví, že trpím Parkinsonovou chorobou.“ Hayes na Hartsburga pohlédl úkosem. Byl to právě on, kdo mu doporučil Rosse na vrcholnou pozici ve zpravodajských službách.

Mrzutý senátor namítl: „Bobe, je to ambiciózní chlapík, ale nešel bych tak daleko, abych ho podezříval, že se bude těšit z tvého neštěstí.“

„Tak dobrá, bude se těšit ze své příležitosti.“

„Je celý žhavý udělat oslnivou kariéru,“ připustil Hartsburg a pohlédl na Kennedyovou. „Neměj strach. Promluvíme si s ním a trochu ho usadíme.“

„Ireno, v zásadě jde o to,“ pokračoval prezident, „že nehodlám strávit svůj poslední rok v úřadu usmiřováním sporů mezi členy svého kabinetu. Přišli s tím za mnou dnes ráno,“ Hayes zavrtěl hlavou, „měl jsem to předvídat, ale neměl jsem dost času, abych se na to připravil. Nesouhlasím s nimi, ale chápu, o co jim jde.“

„Já bohužel ne, pane.“

„Jsme civilizovaná země, ve které vládne zákon. Neustále poučujeme jiné země o svobodě slova, o právu na rovné zacházení a o spravedlivých a nestranných soudech. Je to jedno z nejdůležitějších poslání ministerstva zahraničí. Na domácí půdě bdí ministerstvo spravedlnosti a nezávislé soudy nad dodržováním zákonnosti. Na americké půdě byl spáchán zločin. Ano, jeho obětí se stal zaměstnanec CIA, ale výkon spravedlnosti stále náleží do kompetence ministerstva spravedlnosti a nikdo z nás s tím nemůže nic dělat.“

„Ireno,“ ozval se senátor Walsh, „je třeba zvážit ještě jeden aspekt. Mitchova žena byla známá reportérka. Média budou ten případ pozorně sledovat. Ministerstvo spravedlnosti dává přednost tomu, aby se celá věc prozatím prohlásila za nehodu. Takto si nebudou muset klást laťku příliš vysoko. Potichu budou pokračovat ve vyšetřování, ale podle mého soudu to nehodlají prohlásit za zločin až do okamžiku, kdy budou moci ukázat na nějakého pachatele.“

„Ta exploze nebyla žádná nehoda.“

„To všichni víme,“ odvětil Hayes.

„Tak co s tím tedy provedeme?“

„Dovolte mi, abych se vyjádřil co nejjasněji.“ Hayes položil lokty na stůl a složil ruce do stříšky. „Chci, aby ti, kdo to spáchali, byli po zásluze potrestáni, a chci, aby se to stalo rychle. Nepřeji si, aby se vyšetřování táhlo celá léta, a pokud bude nějaký člověk pohnán před soud, tak jen za předpokladu, že nebude absolutně žádná jiná alternativa.“

„A co ministerstvo spravedlnosti?“

„Ať pokračují ve svém oficiálním vyšetřování.“ Hayes mávl rukou, jako by celý obrovský resort spravedlnosti byl jen jakýsi druhořadý úřad. „Vy a zvláštní agent McMahon spolu velmi dobře vycházíte. Ať vám předá všechno, co by vypátral, ale po pravdě řečeno očekávám, že budete mít před ním v této věci předstih.“

„Proč tak soudíte, pane?“

„Protože vy nemusíte hrát podle pravidel, zatímco on ano, Ireno.“

„A co Ross?“ Kennedyová se obrátila k senátoru Hartsburgovi.

„Mark bude v pohodě.“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „To si nemyslím.“ Pohlédla na prezidenta v očekávání, že se přidá na její stranu. Ross konec konců prezidentovi referoval o Rappově neposlušnosti a hulvátství.

Místo toho, aby pohotově přikývl, na Hayesově tváři se objevil zmatený výraz.

Kennedyová si v tu chvíli uvědomila, že jí Ross lhal. „Pane prezidente, obávám se, že ředitel Ross nebyl k vám tak otevřený, jak se mně snažil namluvit.“

„Co se vám snažil namluvit?“

„Řekl mi, že vás informoval o konfliktu, který měl nedávno s Mitchem.“ Hayes zavrtěl hlavou. „Nemluvil se mnou o Mitchovi od chvíle, co se ujal své funkce.“

„Minulý týden jsem ve své kanceláři měla jednání s Mitchem a Scottem Colemanem.“ Kennedyová mluvila přímo k prezidentovi. „Ředitel Ross se bez ohlášení objevil v Langley a vpadnul doprostřed našeho jednání.“ Kennedyová pokračovala líčením toho, jak se následujícího rána na Colemanově prahu objevili lidé z daňového a jak Ross a jeho lidé volali Pentagon a dožadovali se Colemanovy osobní složky. Skončila rekapitulací toho, jak se Rapp rozhodl Rossovi pomstít návštěvou jeho kanceláře, a jak, když vešel dovnitř, našel Rosse při jednání s několika jeho vyšetřovateli, přičemž tématem jejich rozhovoru byl Scott Coleman. „Rapp popadl složku obsahující kopie Colemanových daňových přiznání a praštil s nimi Rosse přes obličej.“

Hartsburg působil poněkud rozpačitě, zatímco Walsh a prezident zaraženě seděli a nic neříkali, až nakonec senátor Walsh pronesl: „Říkal jsem vám oběma, že je to pro tu funkci nesprávný člověk.“

„Bude v pořádku,“ pronesl Hartsburg defenzivně. „Pohovořím si s ním.“

„Už tě nebude poslouchat,“ zabručel Walsh. „Já jsem ti to říkal. Je to zatracený mocichtivý náfuka.“

„Já s ním promluvím,“ řekl tiše prezident.

„Pane prezidente, nedělejte to, prosím.“ Hartsburg Rosse prezidentovi doporučil a tak cítil morální povinnost dát to zase do pořádku. „Dovolte mi dát mu ještě jednu šanci.“

„Dobře.“ Hayesova pozornost se vrátila zpět ke Kennedyové. „Budeme vám před Rossem krýt záda. Hlavně se vyvarujte konfliktů s ministerstvem spravedlnosti a s FBI.“

„A co Mitch?“

Prezident se zaklonil a chvíli přemýšlel. Po delší přestávce prohlásil: „Oficiálně očekávám, že se bude podílet na mezinárodních aspektech této operace. Důraz je přitom na slově mezinárodní.“ Hayes se kvůli účinku svých slov na chvíli odmlčel. „Neoficiálně má můj souhlas zabít každého, kdo se na tom přímo podílel.“

44

Benátky, Itálie

Výletní parník zamířil do Canale di San Marco a jak pomalu klouzal po hladině, zanechával za sebou bahnitou stopu. Plavidlo se zdálo absurdně velké na to, aby projelo tak úzkým korytem, ale Abel soudil, že vědí, co dělají. Turistika byla konec konců největším italským průmyslovým odvětvím a určitě by si nepřáli, aby jeden z těchto ocelových kolosů zaklínil svou příď do členité fasády Palazzo Ducale. To byla už třetí taková loď dnes odpoledne a zdaleka ta největší. Abel lenošil na terase svého přístřešku za dva tisíce dolarů denně. Shlížel na soutok Velkého kanálu a kanálu San Marco. Na vrcholu letní sezony stál apartmán dokonce pět tisíc denně, ale jenom blázen by jezdil do Benátek v létě. Město bylo zaplaveno turisty. Horko a vlhkost v kombinaci s potem přispívaly k nasládlému zápachu, který dokázal být neuvěřitelně nepříjemný. Ceny byly skandálně vysoké a služby podřadné. Podzim nebo jaro byly však něco jiného. Teploty byly mírné a v důsledku nízké vlhkosti byl ostrý letní zápach kanálů ten tam. Úzké uličky byly schůdné a služby bezvadné.

Lodní siréna třikrát za sebou krátce zahoukala. Abel pohlédl vzhůru na pasažéry, kteří ho podle všeho měli jako na dlani. Lemovali zábradlí všech čtyř palub, tyčili se nad ním, fotografovali, mávali a všelijak se šklebili. Jestli se vyznačovali nějakým společným rysem, pak jím bylo to, že většině z nich byla podle všeho tělesná zdatnost lhostejná. Zatímco on trůnil na vrcholku své hotelové terasy, oni na něj shlíželi jako vypasení ptáci pátrající po nějakém chutném soustu. Jeho počáteční úžas nad uměním sestrojit takové plavidlo a pak s ním manévrovat po úzkém kanálu se vytratil a byl vystřídán pocitem rozhořčení, že takoví prostí smrtelníci narušují jeho soukromí. Abel se je ze všech sil snažil ignorovat a soustředil se na monitor svého laptopu.

Byl to pozoruhodný den. Probudil se z vydatného nočního spánku v sedm hodin a osprchoval se a oholil. Snídani ve velkém tanečním sále následovala dlouhá procházka po městě. Namířil od Velkého kanálu na náměstí San Paolo a pak dál k náměstí Santa Croce a neměl přitom jiný cíl než pozorovat, jak se město obklopené vodou chystá na další den. Přijely bárky svážející odpadky a zase odjely. Vodní taxíky a přívozy svážely obyvatele pevniny a okolních ostrovů do práce. Jídlo, kancelářské potřeby, pošta, víno, spotřební zboží a všechno ostatní, co je nezbytné k chodu města, bylo dopravováno po vodě a vykládáno mladými, silnými muži, kteří překládali bedny nejrozličnějších tvarů a velikostí. Tento druh obchodu byl jedinečným rysem Benátek.

Abel se vrátil do hotelu před desátou a zkontroloval svou e-mailovou schránku. Byl potěšen a zároveň šokován, když si přečetl zprávu, že Mitch Rapp je mrtev. A nejen to, že byl mrtev, ale vrahovi se podařilo zařídit to tak, aby to vypadalo jako nehoda. Abel byl dokonale ohromen rychlostí a zjevnou lehkostí, s jakou byl kontrakt realizován. Saed Ahmed Abduláh bude nesmírně potěšen. Nebylo divu, že vrahové požadovali platbu okamžitě. Jakkoliv byl Abel v pokušení zavolat okamžitě Abduláhovi a oznámit mu tu skvělou novinu, dobře věděl, že ji nejprve musí potvrdit nějaký nezávislý zdroj. Vzhledem k časovému rozdílu mezi Benátkami a Washingtonem to nějakou chvíli trvalo. Z obav, aby nevzbudil nechtěné podezření, nechtěl volat žádnému svému známému z mezinárodní zpravodajské komunity. Ve dvě hodiny odpoledne konečně na tu zprávu narazil na webových stránkách Washington Post. Abel ta slova četl s bušícím srdcem. Když přečetl asi čtvrtinu, začal tancovat kolem místnosti. Právě vydělal dalších šest milionů dolarů, aniž by musel pohnout prstem. Abel nebyl dobrý tanečník a nebyl zvyklý na spontánní oslavy, ale tohle byla výjimka.

Když si přečetl ten článek, zavolal přímo Abduláha prostřednictvím kódované satelitní linky a tu novinu mu oznámil. Otec začal vzlykat. Mezi jednotlivými vzlyky chválil Alláha a děkoval z celého srdce Ábelovi, že se mu postaral o spravedlivou odplatu. Aby hovor netrval příliš dlouho, Abel nadnesl otázku odměny. Abduláh mu řekl, že se o to postará ještě téhož dne a znovu a znovu Ábelovi děkoval, že mu pomohl. Abel předstíral skromnost a ukončil hovor tím, že miliardáře varoval, aby byl maximálně opatrný. Jakkoliv americký tisk mluvil o nehodě, v CIA bude dost lidí, kteří na to neskočí.

Nyní se den chýlil ke konci a Abel nervózně čekal na potvrzení z několika bank, že peníze došly na jeho účet. Celkem dvanáct milionů dolarů. Když princ Muhammad bin Rašíd požádal Ábela, aby to celé vypadalo jako nehoda, Němec ignoroval princovu žádost, aby případné náklady hra il sám, a předal tu záležitost Saedu Ahmedu Abduláhovi. Miliardáře podle všeho vyšetřování, které by mohlo nastat po Rappově smrti, ani v nejmenším nevzrušovalo. Abel se ho snažil zastrašit možnými neblahými důsledky, ale Abduláhovi bylo srdečně jedno, jak Rapp zemře. Trval jenom na tom, že musí zemřít. Abel nepřestával naléhat a miliardář nakonec souhlasil, že účet zaplatí.

Celkem tedy dvanáct milionů dolarů ani ne za dva týdny. Abel měl za to, že to byl v jeho branži rekord. Bude těžké se takovou odměnou nepochlubit, ale byly zde obvyklé odrazující okolnosti. Kdyby se to dozvěděli vrahové, nejspíš by ho zabili, a kdyby na to přišli Američané, mučili by ho a pak by ho zabili. Nějakou dobu bude držet jazyk za zuby. Možná tak za dvacet let, až půjde na odpočinek, napíše své memoáry a přizná se, že stál za smrtí špičkového amerického protiteroristického agenta. Věděl, kde je největší riziko, a bohužel se v této věci nedalo nic dělat. Otec se bude chtít pochlubit. Bude chtít sklízet obdiv za zabití neohroženého Mitche Rappa.

Zatímco Abel hleděl do schránky příchozí pošty a čekal na potvrzení bankovních transakcí, cosi ho napadlo. Byl překvapen, že už na to nepomyslel dřív. Co kdyby použil část ze svého čerstvě nabitého bohatství, aby nechal zlikvidovat otce? Rozhodl se, že si to nechá projít hlavou. Ozvalo se zazvonění ohlašující, že do jeho e-mailové schránky dorazila zpráva. Abel ji otevřel a na jeho obličeji se objevil úsměv, zatímco četl, že na jeho účet přišly dva miliony dolarů, a přesně jak žádal, jeden milion z této sumy byl okamžitě převeden do určené banky na Bahamách. V rychlém sledu přišlo dalších pět e-mailů a ve všech bylo uvedeno prakticky totéž. Abel zvedl telefon a nechal si do svého pokoje poslat láhev Pinchon Longueville Baron, ročník 1989. Pohlédl z okna na kulovité střechy baziliky Santa Maria della Salute a děkoval Bohu, že jsou ti Švýcaři tak spolehliví.

45

Konšpirační dům CIA, Virginie

Když se Rapp probudil, opět doufal, že to byl všechno jenom sen, ale jediný pohled na neznámé okolí ho ujistil, že to sen nebyl. Jeho soukromá noční můra byla zase zpátky. Jeho manželka a nenarozené dítě již nebyly. Hrůzné vzpomínky, které ho pronásledovaly od chvíle, kdy jeho přítelkyně přišla o život nad skotským Lockerbie, se mu opět vrátily, ovšem tentokrát na něj doléhaly ještě tíživěji. Celá léta strávil tím, že se pokoušel vyrovnat s její tragickou smrtí. Běh času v kombinaci s náročností jeho práce mu pomohly zase se pomalu vzchopit. A pak se objevila Anna a všechno bylo zase dobré. Bolestivá rána se zacelila a jemu zůstala jen malá jizva v podobě prchavé vzpomínky na ženu, která zemřela před více než desetiletím. Teď v jediném okamžiku zmizela i Anna a spolu s ní i veškeré jeho naděje a aspirace. Stará rána se opětovně otevřela a sužovala ho bolestí, proti níž byl jeho předchozí zármutek ničím. Jeho studentská láska se mu zdála zoufale naivní ve srovnání s absolutní oddaností a náklonností, které pociťoval vůči své manželce. Zármutek mu působil mučivé strádání, které, jak se domníval, nemělo mít konce.

Rapp přemáhal pláč a snažil se soustředit na stávající situaci. Nejasně si vzpomínal, že ho v noci někam převáželi. Podle úporné bolesti hlavy, mrákot a celkové skleslosti poznal, že mu píchli sedativa. Zvedl hlavu, jen aby se ujistil o tom, co již tak jako tak tušil - totiž, že měl paže a nohy připoutané k lůžku řemeny. Ani trochu se mu to nelíbilo a záhy začal testovat, jak byla jeho pouta pevná. Po krátkém snažení to vzdal. V místnosti byla tma, ale bylo tam tolik světla, aby si uvědomil, že nebyl v nemocnici. Připomínalo to spíše hotelový pokoj nebo ložnici v cizím domě.

Jeho jedinou jasnou vzpomínkou z nemocnice byla chvíle, kdy mu Kennedyová říkala, že Anna je mrtvá, načež se ho nějací velcí muži pokoušeli dostat pod kontrolu. Pak následovala už jen matná vzpomínka na ambulantní vůz. Kennedyová ho nejspíš nechala převézt na nějaké bezpečnější místo. Rapp si v duchu probíral různé možnosti a pak si sám pro sebe zašeptal: „Jak se tohle mohlo ksakru stát?“

Odkudsi z budovy zaslechl jakýsi zvuk - něco jako bouchnutí těžkých dveří. Pak zaslechl kroky. Otočil hlavu ke dveřím a pozoroval, jak se mosazný knoflík zámku otáčí. Napadlo ho, že ho nejspíš monitorují pomocí vysoce citlivé kamery. Dveře se téměř bez hluku otevřely a do místnosti vstoupila tmavá silueta muže. Rapp mu neviděl do tváře, ale v jeho pohybech bylo cosi důvěrně známého. Muž opatrně přistoupil k posteli a Rappa na okamžik napadlo, zda mu nehrozí nějaké nebezpečí.

„Jak se daří, kámo?“

Byl to Scott Coleman. Rappovi se citelně ulevilo. „Kde to jsem?“ otázal se. „V jednom agenturním konspiračním domě.“

Rapp si prohlížel bývalého příslušníka zvláštních jednotek. „Ve kterém?“

„Nedaleko Leesburgu.“ Coleman obešel postel a vytáhl zatemnění. Místnost se zalila světlem a Rapp odvrátil hlavu. „Kolik je hodin?“ zeptal se, mžouraje očima. „Skoro poledne.“

Rappovi očividně vadilo, že nemůže jednoduše zvednout ruku, aby si zaclonil oči. „Odvaž mě.“

Coleman váhal. Zvažoval alternativy. Kennedyová nařídila, že má zůstat pod sedativy a přivázán, až dokud se s ním znovu nesejde a neučiní si obrázek o jeho postojích. Colemanovi se nelíbilo, že je spoután jako nějaký vězeň, a když uvážil, co všechno měl za sebou, nedokázal jeho prosbě nevyhovět. Sklonil se k němu a uchopil jeden z látkových řemenů, který poutal jeho zápěstí k rámu postele. „Nezkoušej žádné hlouposti, Mitchi. Máš zlomenou ruku, dvě zlomená žebra, hlubokou zhmožděninu stehna a koleno máš ještě nateklé po operaci.“ Bývalý příslušník SEALs rozvázal Rappovi řemeny a opatrně mu pod záda vsunul několik polštářů, aby se o ně mohl opřít.

Podle pohledu z okna Rapp usuzoval, že byli asi tak v prvním poschodí. Nepatrně nazelenalý odstín skla mu navíc napověděl, že okna byla neprůstřelná. Jednou už tady byl, ale nikdy ne v prvním poschodí. Pro nezasvěceného člověka se dům v ničem nelišil od ostatních rančů a firemních usedlostí, které byly rozesety po Virginii. Z vnějšku vypadala usedlost velice malebně, ale ve sklepích pod hlavní budovou byla ukryta tajemství, která CIA velmi pečlivě střežila. Ta lokalita byla tak tajná, že neměla dokonce ani jméno. Těch několik málo jedinců, kteří věděli o její existenci, o ní hovořili jednoduše jako o Rezidenci.

Nefigurovala v žádných záznamech, a to včetně rozpočtu přísně tajných zpravodajských operací předkládaných každoročně Kongresu k posouzení. Rezidence byla místem, kde byla systematicky z lidí ždímána pravda. V minulých desetiletích byli jejich klienti obvykle zrádci nebo špioni, z nichž téměř všichni byli ateisté nebo agnostici. V poslední době se jejími hosty stávali jedinci s o něco vyhraněnějšími náboženskými postoji. Dům stál nedaleko Leesburgu ve Virginii a byl situován na dvaašedesáti akrech orné půdy, které agentura zakoupila na začátku padesátých let. Rezidence byla nutným zlem v nezřídka velice brutálním světě mezinárodní špionáže.

Rapp se chtěl Colemana zeptat na Annu, ale v poslední chvíli svá slova spolkl. Když opět nad svými emocemi získal kontrolu, zeptal se: „Co se stalo?“

„Vzpomínáš si na tu explozi?“

Rapp zavrtěl hlavou.

„Zatím je mi známo jen to, že když jsi se vrátil domů z operace, tvůj dům vyletěl do povětří. Nějakým zázrakem jsi skončil v zálivu. Jakýsi rybář tě vytáhl z vody a byl jsi urychleně převezen do Nemocnice Johnse Hopkinse.“

„A Anna?“

Coleman svou váhu přesunul nervózně na druhou nohu. „Skončila na trávníku před domem. Podle záchranářů ji výbuch vymrštil do vzduchu a ona narazila v letu do stromu. Masivní zhmoždění hlavy. Pokoušeli se ji operovat,“ Coleman smutně pokýval hlavou, „ale prý neměla sebemenší šanci.“

Rapp odvrátil pohled od svého přítele a zahleděl se směrem k oknu. Zoufale se snažil vyrovnat se s tím. Soustředit mysl na to, co se stalo, a nikoliv na to, o co přišel. „Kdo to udělal?“

„Ještě nevíme, ale máme nějaké stopy.“

„Pověz mi, co víš,“ pronesl Rapp s klinickým odstupem.

„Dorazil jsem k tvému domu včera večer kolem deseti. Byl tam Skip McMahon a spolu s ním ještě nějací další federálové, ale kočírovala to tam státní policie.“

Coleman se odmlčel a pak lakonicky prohlásil: „Náčelník požárníků zastává názor, že to byl náhodný výbuch propanu, a federálové s ním zatím podle všeho souhlasí.“

Rapp se zakabonil.

„Neboj se, my tomu nevěříme ani za mák. Nejprve ti přetlumočím oficiální verzi a pak ti vyložím, co víme. Požárníci našli stopy urychlovače. Jsou si téměř jistí, že to byl benzin.“

„Kde?“

„Mezi garáží a propanovou nádrží. Domnívají se, že jsi skladoval benzin do svých lodí za garáží.“

„Tankuji palivo do lodí v docích.“

„Myslel jsem si to. A také jsem jim řekl, že je naprosto vyloučeno, abys skladoval benzin tak blízko nádrže na propan.“

„Máš naprostou pravdu. Co dál?“

„A tady se to začíná trochu zamotávat, Mitchi.“ Coleman složil ruce na prsou a rozkročil nohy, jako kdyby se chystal čelit bouři na širém moři. „Ty víš, jak jsou federálové nervózní z lidí jako my?“

Rapp přikývl.

„Vzal jsem si s sebou včera večer Wickera a našli jsme něco, co jim uniklo.“

Rapp znal Charlieho Wickera dobře. Mnohokrát spolu pracovali a občas společně cvičili. Na světě nebylo lepšího střelce z pušky. „A co?“

„Někdo byl včera večer v lesíku naproti příjezdové cestě k tvému domu.“ Coleman pozorně sledoval Rappovu reakci.

„Pokračuj,“

„Poslala nás tam Irene, protože je jí známo, že víme kde hledat. Když jsme přijeli na místo, federálové a státní policie se soustřeďovali hlavně na dům. Víš, jak je Charlie dobrý… netrvalo mu to ani dvě minuty a narazil na horkou stopu. Myslíme si, že když jsi dorazil domů, jeden terorista číhal v lese. Měl s sebou jízdní kolo. Wicker si myslí, že náš muž byl natolik opatrný, že své kolo do lesa odnesl, ale že v rozčilení, které následovalo po výbuchu, kolo z lesa vyvedl, a zanechal po sobě jasnou stopu ve vysoké trávě lemující silnici.“ Gestem pravé ruky naznačil Coleman zakřivený tvar stopy. „Muž zamířil na jih, kde je vaše ulice slepá. Charlie ví, že jsou tam lesní stezky, a tak si vzal baterku a sledoval stopu toho muže až k nezpevněné cestě, která vede podél polního letiště vzdáleného několik mil od tvého domu.“

Rapp si tu cestu představoval v duchu. Absolvoval ji nesčetněkrát pěšky i na kole.

„Charlie objevil čerstvé stopy po pneumatikách na okraji nezpevněné cesty nedaleko místa, kde končí stopy jízdního kola. Domníváme se, že složil kolo na korbu náklaďáku, otočil se a zmizel.“

„Proč si myslíte, že to byl náklaďák?“

„Federální vyšetřování naštěstí řídí Skip, a tak nařídil svým lidem, aby pořídili odlitky pneumatik. Ty byly podle všeho nové a zanechaly po sobě velmi zřetelnou stopu. Podle FBI byly pneumatiky vyrobeny firmou BFGoodrich a používá je spousta náklaďáků od Chevroletu, jako třeba modely Tahoe a Suburban.“

Rapp přemýšlel nad tím, co objevili Wicker a Coleman a zeptal se: „A proč vlastně federálové považují tu explozi za nehodu?“

„Ne všichni. Skip ví, že to nebyla žádná nehoda, ale jsou tu i jiní, kteří by si přáli, aby vyšetřování bylo uzavřeno do týdne.“

„Proč?“

„Není ti to jasné?“

„Proč?“ zeptal se opět Rapp rozzlobeně. Znal odpověď, ale na tom nezáleželo. Chtěl ji slyšet od Colemana.

„Lidé jsou z tebe nervózní, Mitchi. Bojí se toho, co uděláš, až se odsud dostaneš, a nepřejí si, aby se lidé našeho typu pletli do cesty vyšetřovatelům, kteří na rozdíl od nás ctí řád a pořádek.“ Coleman poodešel k oknu. „Skip mi řekl, že generální prokurátor dnes ráno zuřil, když se dozvěděl, že jsme se s Wickerem potloukali na místě činu. Nechal se slyšet, že stopy, které jsme objevili, jsou přinejmenším neprůkazné, ale že vzhledem k tomu, že s nimi přišla parta špionů, jsou nevěrohodné a téměř bezcenné.“

Až doposud byl Rappovi generální prokurátor dokonale lhostejný, ale v danou chvíli k němu pociťoval intenzivní nenávist. Pomyslel si, že je to tak správně. Lidé se musí rozhodnout, na kterou stranu patří. „Ujasněme si dvě věci, Scotte. Za prvé, až se budu schopen postavit na nohy… seberu se a půjdu pryč. A nikdo mě nezadrží. Za druhé, nikdo za to nepůjde před soud.“

Coleman vyhlédl z okna a pomalu přikývl. To, co slyšel, ho ani v nejmenším nepřekvapovalo. „Kdybys cokoliv potřeboval… stačí, když mi dáš vědět.“

46

Fairfaxský okres, Virginie

Princ Muhammad bin Rašíd dokončil ranní modlitbu a zamířil do přízemí přivítat své hosty. Slunce zářilo, vzduch byl na jeho vkus poněkud chladný, ale mohlo by klidně pršet a jemu by to náladu nezkalilo. Mitch Rapp byl mrtvý a na ničem jiném nezáleželo. Rašíd strávil předchozí večer sledováním televizního zpravodajství na kanálu MSNBC. V průběhu dne se rozliční experti přeli, zda exploze byla nebo nebyla nehoda, aby nakonec časně večer místní úřady uspořádaly tiskovou konferenci a vyhlásily, k čemu dospěli. Manželé zemřeli v důsledku úniku plynu a následné explozi propan-butanu. Někteří z těchto expertů, vesměs bývalí vládní úředníci, odmítali uvěřit v to, co nazývali ukvapenými závěry, a namítali, že existují způsoby, jak takovouto explozi uměle vyvolat a zařídit to tak, aby to vypadalo jako neštěstí. Debata zuřila až do noci a postupně se do ní zapojovali stoupenci konspirativních teorií, kteří odmítali věřit všemu, co prohlašovala vláda, elitní klub bývalých příslušníků zvláštních jednotek, podle kterých na to místní úřady nestačily, a reportéři, kteří se vesměs přikláněli k oficiální verzi.

Rašíd byl v pokušení zavolat Ábelovi, aby mu pogratuloval, ale nepovažoval za moudré učinit tak za situace, kdy bylo značně pravděpodobné, že Američané jeho hovory monitorují. Jeho starý přítel Saed Ahmed Abduláh mu nicméně poděkoval. Mezi vzýváním Alláha a nářkem pro syna Abduláh Rašídovi bez přestání děkoval. Rašíd, který se obával, že Abduláh mluví až příliš otevřeně, svého přítele napomenul a řekl mu, že budou v rozhovoru pokračovat, až se vrátí do království.

Úspěch operace Rašída přiměl k zamyšlení. Přemýšlel, zda se příliš neunáhlil, když nařídil Němcovu likvidaci. Nebylo obvyklé, aby přehodnotil některý ze svých příkazů. Rašíd obdivoval muže vynalézavého ducha a rozhodné vůle. Tyto dvě vlastnosti byly z jeho pohledu důležitější než cokoliv jiného. Revize jeho původního rozhodnutí by mohla být vnímána jako projev slabosti a nerozhodnosti - což byly vlastnosti, které nesloužily arabskému muži ke cti. Němci se nicméně podařilo ve velice krátké době uspět tam, kde měl podle Rašída spíše selhat. A ještě navíc dosáhl toho, že to vypadalo jako nehoda. Možná bude muset jeho likvidaci přehodnotit. Ten muž byl konec konců velmi užitečný.

Rašíd sestupoval po velkém točitém schodišti a jeho lesklé hnědé jezdecké boty vyčuhovaly zpod černého roucha se zlatým lemováním. Černá kúfija byla k jeho hlavě připevněna slušivým zlatým okružím a bradku a knír měl perfektně nakartáčované. Byl to impozantní muž. Na ráno měl naplánovanou projížďku na koni a on se nehodlal vzdát svých arabských tradic jenom proto, že byl v Americe. Očekával ho průvod služebnictva v zářivě bílých tunikách a černých kalhotách. Rašídův osobní sekretář, který měl na sobě bílé roucho i kúfíu, mu vykročil vstříc s očima upřenýma k zemi.

„Vaše Excelence, plukovník Tajib na vás čeká v knihovně. Chcete, abych vám přinesl kávu?“

„Ano.“ Rašíd prošel kolem šiku služebníků a pokračoval dál dlouhou křížovou chodbou skrz dvojité dveře až do knihovny vykládané dřevem. Police byly plné starých svazků vázaných v kůži a na zdech visela kolekce vzácných olejomaleb, které byly očividně anglosaského původu. Rašíd si předsevzal, že přednese stížnost svému nevlastnímu bratrovi, že zde nenašel ani jedinou malbu, která by skládala hold Arábii. Taková nedbalost byla neodpustitelná. Možná pár těch obrazů zakoupí a rozešle je jako dary. Člověk musí neustále dbát, aby si udržel přízeň těch správných lidí.

Plukovník Tajib měl na sobě černý oblek, modrou košili a kravatu. Každý jiný by byl od prince počastován výtkou, že nedbá na tradice, ale Tajib měl nějakou práci a bylo lepší, když k sobě nebude příliš přitahovat pozornost. Muž se uklonil a neobvykle slavnostním tónem pronesl: „Dobré ráno, Vaše Excelence.“

Rašíd se usmál jen tolik, aby mu ukázal zuby. „To vskutku je.“

Tajib vzhlédl a zatímco se usmíval na Rašída, nebyl schopen ovládnout svou radost.

Dvojice mužů si nějakou chvíli beze slova sdělovala své nadšení z Rappovy smrti. Do místnosti vstoupilo služebnictvo přinášející jeden tác s arabskou kávou a další tác s čerstvým cukrovím. Nalili dva šálky kávy a zase se odporoučeli, přičemž za sebou zavřeli dveře.

Rašíd se napil kávy a s velkým uspokojením pronesl: „Ten Američan už nám konečně nebude stát v cestě.“

„Ano. Konečně,“ přisvědčil Tajib.

„Zjistil jste nějaké další podrobnosti?“

„Nikoliv, ale očekávám, že se dozvíte víc, až dorazí ředitel Ross.“

„Ano,“ přitakal Rašíd, „ale musím si dát pozor, abych nedal najevo příliš velkou zvědavost.“

„Vy nikdy nedáváte najevo příliš velkou zvědavost. A krom toho přece víte, že Ross a Rapp spolu příliš nevycházeli.“

Rašíd se rozpomenul. Ti dva se přece kvůli něčemu nedávno pohádali. Ale stejně si bude muset dát pozor, aby nedal najevo přílišnou škodolibost. „Co jsi zjistil o našem německém příteli?“

„Bohužel zatím nic. Nebere žádný ze svých telefonů a jeho sekretářka nám odmítá sdělit, kde bychom ho mohli najít.“

Rašída napadlo, že možná odjel do Ameriky monitorovat tu Rappovu záležitost.

„Sledujeme jak jeho vídeňskou kancelář, tak jeho vídeňský byt. Dříve či později se objeví a pak se o něj postaráme.“

Princ poodešel k velkým francouzským dveřím, které vedly k výběhu pro koně. Nádherný lesklý černý arabský plnokrevník byl právě vyváděn na dráhu, aby se tam podrobil drezuře. „Plukovníku, nedomníváte se, že jsem se ve svém rozhodnutí zbavit se Němce poněkud unáhlil?“

Tajib měl atletickou postavu s širokými rameny a statnýma nohama. Měřil přes sto osmdesát a nepůsobil dojmem nějakého zvláštního myslitele. Co se však operačních záležitostí týče, byl výjimečně dobrým taktikem. Tuto svou schopnost získat přehled o bitevním poli a zvážit náležitě danou situaci připisoval rokům stráveným v saúdskoarabském národním fotbalovém týmu coby opora obrany. Byl to samozřejmě přesvědčený wahhábista, což byl nezbytný předpoklad tak těsné spolupráce s princem.

„Vaše Excelence, nepřísluší mi zpochybňovat vaše rozhodnutí.“

Rašíd dál hleděl z okna a usmíval se. Loajality a poslušnosti si cenil nade vše. „Pro dnešek učiňme výjimku.“

Tajib si pohladil knír a prohlásil: „Nemůžu říct, že bych tomu Němci důvěřoval, ale zatím se velmi osvědčil.“

„Proč mu nedůvěřuješ?“

„Ani nevím.“

„Je to snad proto, že je to cizinec?“

„Nejspíš.“

Rašíd přikývl. „Také jsem mu nikdy docela nevěřil přesně z téhož důvodu, ale vždycky odvedl perfektní práci.“

„To je pravda. Možná bychom se na celou věc měli podívat z trochu jiné perspektivy.“

Rašíd se otočil. „Pokračuj.“

„Máme někoho jiného, kdo je pro nás schopen dělat to co on?“

Princ zavrtěl hlavou. Už si tu otázku položil. „Nikoliv.“

„Rozhodnutí zbavit se ho bylo v dané chvíli omluvitelné preventivní opatření, vynucené potřebou zamést za sebou stopy. Nicméně ten Němec podle všeho odvedl tak dobrou práci, že se už ničeho nemusíme obávat.“

Rašíd pohlédl za Tajiba skrz francouzské dveře, které ústily na pozemek před domem a byly situované na opačném konci místnosti. Po příjezdové cestě se blížila kolona tmavých aut. To bude ředitel Ross. Velice se na tu snídani těšil. Princ prohlásil: „Necháme toho Němce prozatím naživu.“

Tajib se na znamení souhlasu uklonil.

„Myslím, že ředitel Ross je tady. Nebude od věci, když se na chvíli někam uklidíš.“

Tajib opustil místnost a o chvíli později do knihovny vstoupil ředitel Ross. Na sobě měl modré džínsy, kovbojské boty, flanelovou košili a džínovou bundu. Princ se domníval, že se možná až příliš okatě pokouší stavět na odiv své americké kovbojské sebevědomí. Jeho oblečení nebylo však nic proti faux pas, které spáchal tím, že si s sebou přivedl čtyři členy své ochranky. Rašíd pohlédl nejprve na Rosse a pak si znechuceně změřil jeho doprovod. Ten, kdo si povšiml Rašídova podráždění, však nebyl Ross ani žádný ze čtveřice Američanů s jejich bytostně rovnostářským smýšlením, ale jeho osobní tajemník. Jemně poklepal každému z těch mužů na loket a ukázal jim ke dveřím.

Až nyní začínalo Rossovi konečně docházet, že se nacházel v přítomnosti člena královské rodiny a že se princ nerad zdržoval ve společnosti lidí hluboko pod jeho úroveň. Ve snaze odvést pozornost od svého poklesku se okamžitě pustil do skládání poklon. „Vaše Excelence, nevím, jak bych vám poděkoval, že jste si na mne našel čas. Moc jsem se na naši dnešní schůzku těšil.“

„Stejně tak já,“ pronesl Rašíd laskavým hlasem. „A děkuji vám za vaše pozvání. Vůbec jsem nedoufal, že se této návštěvy budu moci zúčastnit.“

„To je bohužel zlé. Jste ve Spojených státech vždy vítán.“

Rašída napadlo, že by v tuto chvíli bylo na místě říci svému hostu, že i on je v Saúdské Arábii vždycky vítán, ale po pravdě řečeno tomu tak nebylo. „Jste velmi laskavý.“

„Excelence, chtěl jsem vám jenom říct, že jsem si vědom toho, jak jste pro Saúdskou Arábii důležitý.“ Ross se odmlčel a pak pronesl: „Král je možná srdcem Saúdské Arábie, ale vy jste jeho duše.“ Ross byl na sebe velmi hrdý. Opakoval si tu větu znovu a znovu ve snaze dodat jí silný dramatický účinek.

Rašíd na okamžik strnul. Poprvé ve svém životě měl pocit, že mu nějaký Američan lichotí, místo aby s ním jednal povýšeně. Ačkoliv s Rossem beze zbytku souhlasil, Rašíd se nikdy s nikým o toto srovnání mezi sebou a svým nevlastním bratrem nepodělil. Ve skutečnosti však neuplynul ani den, aby o sobě neuvažoval jako o duši a opoře saúdského lidu. Možná, že se reference o novém řediteli Národních zpravodajských služeb mýlily.

Do místnosti vstoupili sluhové s čerstvou kávou a s cukrovím a při té příležitosti odnesli ty staré, ačkoliv byly netknuté. Rašíd přistoupil k místu, kde stál Ross, a pokynul mu, aby se posadil. Sluhové potichu nalili dva šálky kávy, aniž by je o to kdokoliv musel žádat, načež uklidili ze stolu princův téměř nedotčený šálek a nenápadně a především potichu opustili místnost.

Rašíd uchopil záhyby svého roucha, zvedl je a posadil se na pohovku přímo naproti Američanovi. Ross si do kávy přidal cukr a smetanu a napil se.

„Hmm… vy Arabové vaříte nejlepší kávu na světě.“

Rašíd se usmál a pomyslel si: To je pravda, ale proč ji pak kazit smetanou a cukrem? Místo toho však pouze poděkoval.

„Vaše Excelence, můžu k vám být upřímný?“

„No ovšem.“ Rašíd se opřel zády do pohovky.

„Jedenácté září bylo pro obě naše země velice nešťastnou událostí. Období, které následovalo, bylo obdobím uspěchaných soudů. Bylo učiněno mnoho rozhodnutí.“ Ross zaváhal a pak dodal: „Některá z těchto rozhodnutí byla mírně řečeno chybná a nespravedlivá.“

Rašíd nebyl ani za normálních okolností příliš hovorný, ale když jednal se zahraničními hodnostáři, byl prakticky němý.

„Nátlak mé vlády, abyste byl zbaven postu ministra vnitra, byl chyba a já se za ni omlouvám.“

Rašíd byl opět zaskočen. Jeho vztahy s americkou vládou byly od těch pamětihodných útoků z 11. září 2001 natolik napjaté, že ho ani ve snu nenapadlo, že by se mu mohla dostat omluva. Pomalu se napil černé kávy a řekl: „Vaše slova jsou velice laskavá.“

„Podle mne vám je již dlouho dlužíme a tento svůj názor jsem tlumočil rovněž prezidentovi.“

Rašíd se na oko choval klidně, ale v nitru si kladl otázku, o co tomu Američanovi jde. Dokonce i tak samolibý muž jako Rašíd si uvědomoval, že to poslední, co si zaslouží od Američanů, je omluva.

„Naše dvě země mohou spolu vycházet jen tehdy, když se naučíme chápat a respektovat naše rozdíly… zejména co se týče náboženství.“

Rašíd přikývl a naslouchal dál, jak mu Ross předestírá své další úvahy. Ten muž byl okouzlující. Charismatický řečník, který uměl nakládat se slovy. Vzpomněl si, že Ross byl senátorem a že politikům není radno věřit. Po určité chvíli sdělil Rašíd Rossovi to, co chtěl slyšet. Totiž, že Spojené státy jsou největším spojencem Saúdské Arábie a že jejich dvě země musí pokračovat ve společném boji proti metle terorismu. Ross se mu na oplátku svěřil s několika svými nápady, z nichž většina byla velice naivních, a přitom vyjádřil něco, co Rašída opět šokovalo. Ross mu řekl, že by si upřímně přál, aby Spojené státy přijali jednoletý časový plán na stažení veškerého amerického vojenského personálu ze saúdského království.

Prince přemohla vlna nadšení, zatímco služebnictvo ohlásilo, že snídaně je hotová. Když ti dva kráčeli z knihovny do jídelny, Rašíd podal Američanovi ruku a pronesl, „Jste dobrý spojenec. Máte jasnější představu, jak si poradit s těmi teroristy než všichni, s nimiž jsem až doposud ve vaší vládě mluvil.“

Ross přijal kompliment beze slova a obšírně se rozhovořil o tom, co již princovi tlumočil. Než se usadili k jídelnímu stolu, Rašíd byl tak potěšen tím, kam se věci ubíraly, že se rozhodl zůstat ve Státech o jeden den déle, aby mohl ředitele Národních zpravodajských služeb lépe poznat. Také během podávání vybrané snídaně Ross zastal většinu hovoru. Nadšeně komentoval podávané jídlo, úroveň služeb, nádheru princova roucha. Téměř již dojedli, když Rašíd pohlédl přes stůl a velice obřadným tónem pronesl: „Je mi velice líto, že slovutný Mitch Rapp přišel při té explozi o život.“

Rašíd měl v plánu zmínit se o tom ze dvou důvodů. Pivním důvodem bylo pokusit se zjistit něco víc a druhým bylo odvrátit od sebe podezření tím, že bude předstírat zármutek nad Rappovou smrtí. Když Rašíd vyjádřil své hluboké politování, povšiml si, že se Rossovo chování nápadně změnilo. Po pravdě řečeno, jeho tvář budila dojem, jako kdyby se právě zakousl do zralého grapefruitu. S pocitem, že něco není v pořádku, se zeptal: „Něco se stalo?“

Než Ross odpověděl, chvíli váhal. Spolknul ještě jedno sousto z lososa a pak si pomalu ubrouskem otřel koutky úst. Pohlédl na Rašída, odhodil ubrousek na stůl a prohlásil: „Myslím, že vám to klidně mohu říct. Tak jako tak se to záhy dozvíte. Mitch Rapp není mrtvý.“

47

Rašíd zůstal překvapivě klidný. Nepatrně přivřel oči, ale jinak na sobě nedal znát žádné známky vnitřní úzkosti. Hleděl s kamennou tváří přes stůl na Marka Rosse a řekl: „Co to říkáte?“

„Není mrtvý. Jeho manželka zemřela při explozi, ale on to přežil.“

„Ale jak noviny, tak televize,“ pronesl Rašíd s pochybovačným výrazem ve tváři, „včera i dnes tvrdily, že je mrtvý.“

„A neměly pravdu.“ Ross se naklonil nad stůl a energicky ukázal směrem k oknu. „Je v konspiračním domě CIA nedaleko odsud. Byl velmi těžce zraněn, ale je naživu.“

„Proč vaše vláda nesdělila tisku pravdu?“

„Vaše Excelence, to je komplikovaná záležitost.“ Ross si poposedl a těžce vydechl. „Řekněme, že existuje pár lidí, kteří se domnívají, že exploze nebyla nehoda.“

„Někdo se ho pokusil zabít?“

„Vypadá to tak,“ prohlásil Ross, očividně bez velkého nadšení. „Nezdá se, že jste o tom přesvědčen.“

Ross vyvalil oči. „Ten muž má hodně nepřátel. Není těžké představit si, že se ho někdo pokusil zabít.“

Rašíd byl šokován, že Rapp stále žije, a také tím, že Ross není touto okolností nikterak nadšený. Rozhodl se hrát vabank. „Marku, vám ta záležitost s Rappem dělá starosti?“

„Ovšem.“

„Můžu se zeptat proč?“

Ross se na okamžik zamyslel. Byl tu za účelem budování přátelských vztahů a k tomu nemůže dojít, pokud alespoň částečně neodkryje karty. „Mitch Rapp je velice nebezpečný muž. I za normálních okolností je nesnadné ho zvládnout. Obávám se, že nyní to bude nemožné.“

„Domníváte se, že se bude chtít vrahům své ženy pomstít?“

Ross přikývl. „Nemůžu mu to vyčítat, ale nemůžeme mu dovolit, aby běhal po světě a popravoval lidi. To by nebyla pro Spojené státy dobrá reklama.“

Rašíd souhlasně přikývl. „Existují nějaké důkazy?“

„Obdrželi jsme jistou zprávu, která ukazuje k jednomu z vašich krajanů.“ Ross nadzdvihl pravé obočí. „Ale důkazy jsou tak chatrné, že si dokonce nepamatuji ani jeho jméno.“

Rašíd se ze všech sil snažil zůstat klidný. „Co ten muž udělal?“

„Podle všeho vypsal odměnu na Rappovu hlavu. Pochybuju, že je prvním člověkem, který tak učinil.“

„Odměnu,“ opakoval Rašíd to slovo. „Byla to odměna, nebo fatwa?“ Rašíd věděl o několika islámských duchovních, kteří vyhlásili fatwu požadující Rappovu smrt. Netušil, zda Ross chápe ten rozdíl.

„Odměna. Ten muž je velice bohatý.“

Rašídovi se sevřel žaludek. „Proč by bohatý saúdský obchodník usiloval o smrt Mitche Rappa?“

„Rapp podle všeho zabil minulý rok na jaře v Afghánistánu během jedné protiteroristické operace jeho syna.“

Rašídovi se na chvíli zdálo, že věci kolem něj ztrácejí pevné kontury. Když o pár vteřin později začal opět přicházet k sobě, navrhl: „Dejte mi jméno toho muže a já se o tom pokusím něco zjistit.“ Rašíd to jméno nepotřeboval, protože už ho znal, ale nechtěl vypadnout ze své role. „Ani pro jednu stranu není dobré, aby nám tyhle zbloudilé střely dělaly takové potíže.“

„To jistě ne.“

Rašíd odložil ubrousek a odsunul židli od stolu. Postavil se a Ross jej následoval. Muži kráčeli podél protilehlých stran stolu a setkali se u dveří. Rašíd pozvedl ruku a dotkl se Rossova lokte. „Tohle zabíjení musí přestat. Nesmírně to poškozuje naše vzájemné vztahy.“

„Souhlasím.“

„Ujišťuji vás, že tomu přijdu na kloub. Jestli v tom měli prsty nějací Saúdové, stihne je spravedlivý trest.“ Rašíd se zastavil a pohlédl řediteli Národních zpravodajských služeb do očí. „Varuji vás však. Ať se Mitch Rapp neplete do vnitřních záležitostí Saúdské Arábie.“

„Rozumím vám a už jsem o tom mluvil s prezidentem.“

„Dobře.“

Dvojice pokračovala do velké vstupní haly. Tam už čekali Rossovi lidé. Rašíd se obrátil k Rossovi a pronesl: „Máme tady spoustu nádherných koní, z nichž si můžete nějaké vybrat. Jestli mě na několik minut omluvíte, trochu se upravím a pak za vámi přijdu do výběhu.“

Vstoupil princův osobní asistent a pokynul na skupinu, aby ho následovala. Když byli pryč, Rašíd se rychle odebral do knihovny. Jeho klidná, strohá fasáda byla ta tam. Jeho perfektní ráno se během několika minut změnilo v katastrofu. To spíš slunce přestane putovat po obloze, než by se Mitch Rapp přestal plést do záležitostí Saúdské Arábie. Jeho žena byla mrtvá a on žil. Už to nemohlo být horší. Rašíd vyběhl ze dveří knihovny a prudce je za sebou zavřel. Tajib se procházel za psacím stolem sem a tam, ruce měl složené na prsou a brada mu očividně poklesla. Na stole se vedle otevřené aktovky povalovala sluchátka. Závěsy z obou stran pokoje byly zatažené.

„Slyšel jsi všechno?“ zeptal se Rašíd.

„Ano.“

„Není možné, že je to past? Aby zjistili, jestli v tom nemám prsty?“

„Možné to je, ale pochybuji.“

„Co mi radíš?“

„Zbavte se okamžitě toho Němce.“

„Postarej se o to.“

„A s lítostí vám musím navrhnout, že by bylo žádoucí, aby Saeda Ahmeda Abduláha potkala předčasná smrt.“

Byl to Rašídův nejstarší a nejdůvěrnější přítel. Zbožný wahhábista a dobrý muž. Nemohl se ho jen tak zbavit. „Ne. Slyšels Rosse. Mají jen chabé důkazy. Kdyby Američané měli pronásledovat každého, kdo si přeje Rappovu smrt, měli by seznam čítající miliony lidí.“

„Ale v tomto případě mají pravdu.“

„Vrátím se dnes večer do království a postarám se o Saeda. Bude v pořádku. Američané mu nebudou schopni nic dokázat.“

„Mitch Rapp nebude potřebovat důkazy,“ prohlásil Tajib zlověstným hlasem. „Začne zabíjet a mučit, dokud se nedozví, kdo za tím byl.“

„Ross tvrdí, že mu prezident nařídil, aby se držel zpátky.“

„Rapp nikdy neposlouchal rozkazy. Když je teď jeho žena mrtvá, Američané nemají šanci, že by ho mohli kontrolovat.“

„Pak tedy musí zemřít,“ namítl Rašíd.

Tajib přikývl. „Znám ve Virginii dva konspirační domy. Jeden je nedaleko. Po jedenáctém září jsem tam pomáhal při výslechu několika vězňů. Jsou to opevněné budovy, ale nejsou příliš střežené.“

„Chci ho mrtvého,“ zavrčel Rašíd.

Tajib se nad tím na moment zamyslel a pak prohlásil: „Bude to stát hodně peněz a způsobí to velké pozdvižení.“

„Na tom nezáleží. Jen když bude Rapp mrtvý a na nás nepadne podezření.“

„Postarám se o to.“

48

Benátky, Itálie

Zprávu o Rappově vzkříšení veřejnost ve své většině vůbec nezaznamenala. Objevila se nejprve na zpravodajských podtitulcích - na těch otravných proudech písmen, které se šinou po dolním okraji programů vysílaných čtyřiadvacetihodinovými kabelovými zpravodajskými kanály. Zpravodajské agentury se tím nechlubí, ale spoustu informací získávají z kabelových sítí, a pracovníci, jejichž úkolem je tyto kanály monitorovat, si poznamenali, že Mitch Rapp je naživu. Rozdrnčely se telefony a e-maily putovaly sem a tam mezi tajnými budovami a hranicemi států. Mezinárodní zpravodajská komunita bylo volné společenství špionů, analytiků a operativců, které k sobě vázal zvláštní charakter jejich profese. Posláním těchto organizací bylo shromažďovat a předávat informace, a to nikoliv jen svým vlastním vládám, ale rovněž jejich spojencům. Rapp byl v tomto světě ikonou, obdivovanou stejně tak přáteli, jako nepřáteli. Byl mužem, který pracoval v terénu a vypracoval se od píky, což bylo něco, čeho si mohli všichni vážit.

Zpráva, že přišel o život, byla přijata se smíšenými pocity. Někteří považovali jeho odchod za nevyhnutelný - žádný muž nemohl vést válku proti náboženským fanatikům takto nemilosrdně a zachovat si přitom zdravou kůži. Jen malá hrstka těch, kteří se z ideologických důvodů neztotožňovali s Rapovými postoji a metodami, jeho smrt uvítala, ale většinou ta zpráva otřásla. Byl jedním z nich a jeho smrt byla připomínkou toho, jak nebezpečná byla jejich profese. Ta událost však měla ještě jeden rozměr, který se hluboce dotkl velké části z nich. Rappova manželka to schytala také a nepsaným pravidlem jejich řemesla bylo, že rodinní příslušníci jsou mimo hru. Ten, kdo šel po Rappovi, zašel příliš daleko, a tak když se roznesla zpráva, že Rapp stále žije, většina těchto mužů a žen tajně, a někteří i veřejně, doufali, že Rapp donutí vrahy zaplatit.

Erich Abel coby bývalý důstojník Stasi toho času na volné noze měl stále těsné vztahy ke zpravodajské komunitě a bezpochyby byl zprávou, že Rapp vyvázl, překvapen víc než kdokoliv jiný. Jeho den začal dobře. Šel na dlouhou procházku. Tentokrát si to namířil do benátské čtvrti Castello, zastavil se na snídani na Campo Santa Maria Formosa, načež pokračoval ve svém klikatém putování úzkými ulicemi a uličkami. Objevil dvě malé galerie, které vypadaly slibně. Byly natolik vzdálené od hlavních turistických tras, že si byl jistý, že může za některé kusy usmlouvat rozumné ceny. Abel už utrácel své peníze. Koupí si malou vilu na jihu Francie a ponechá si dům v Curychu. Byt ve Vídni hodlal prodat a kancelář zavřít. Ve Vídni bylo příliš mnoho Saúdů a on usoudil, že je nejvyšší čas tuto spolupráci ukončit. Bylo to sice výnosné, ale on už Rašídovi nedůvěřoval. Ten muž vedl svůj soukromý džihád a až na něho samotného byl pro něj každý postradatelný.

Tato všechna rozhodnutí učinil ještě před tím, než ho zastihla zpráva, že Rapp je stále naživu. Abel byl na cestě do hotelu po pozdně odpolední okružní cestě po dalších uměleckých galeriích, když se podíval na svůj mobil, aby zkontroloval zprávy. Z důvodů bezpečnosti a klidu nechával telefon vypnutý a zapínal ho jen několikrát za den. Okamžitě věděl, že něco není v pořádku, když na displeji spatřil, že má jedenáct nových hlasových zpráv a šestnáct nových e-mailů. První čtyři byli od jeho sekretářky ve Vídni, která mu odříkávala seznam lidí, kteří se s ním pokoušeli spojit -vesměs se jednalo o Saúdy. Pátá zpráva byla od Saeda Ahmeda Abduláha a nebylo to nic hezkého. Silným anglickým přízvukem mu oznamoval, aby dokončil práci, nebo vrátil celých dvaadvacet milionů dolarů. Ten muž podle všeho zapomněl na tu část jejich úmluvy, podle níž byla polovina peněz nevratná záloha. Šestý hovor byl od osobního asistenta prince Muhammada bin Rašída a pak následovaly zprávy od různorodé směsice lidí. E-maily byl vesměs stále stejné. Než Abel dorazil do svého přístřešku, dospěl k váhavému závěru, že Mitch Rapp asi nejspíš žije. Jak mohl vyváznout, Abel netušil a ani po tom nepátral. Skutečnost byla taková, že ten muž dýchal a Ábelův celý svět byl v troskách.

Abduláh v jedné ze svých zpráv uváděl, že je nezbytné kontrakt dokončit. Abel se krátce zamyslel nad proveditelností takového záměru. Dostat Rappa, když to neočekával, byla jedna věc. Nyní však, když se měl na pozoru, to bylo zcela vyloučené. Dokonce i než tato katastrofální zpráva vyšla najevo, Abel cítil, že už nemůže princi Rašídovi věřit. Právě proto byl v Benátkách v pětihvězdičkovém hotelu pod falešným jménem a platil za všechno hotově. Teď, když se ukázalo, že tu práci zfušoval, bude ho chtít Rašíd umlčet. Abel si začal balit zavazadla a přemýšlel, jak rychle ho mohou Saúdové vypátrat. Jejich zpravodajské služby byly úspěšné na území království, ale v cizině byly bezradné. Rašíd by si musel najmout někoho takového, jako je Abel, a to by mu zabralo čas.

Abel zavřel kufr a pevně zatáhl zip. Poodešel k velkému oknu, aby se podíval na další výletní parník plující po Canale di San Marco. Řady lidí bez tváře lemující pravobok fotografovaly, mávaly nebo se jen tak dívaly. Loď byla obrovská. Ábela napadlo, že by nebylo těžké ztratit se na jedné z takových lodí. Pohltila by ho masa turistů z celého světa. Rozvedený muž, který se snaží vyrovnat se s následky nešťastného manželství. Použil to jako zástěrku již dříve a po pravdě řečeno to použil i nyní. Právě to uvedl jako důvod, proč platil za ubytování v hotovosti a proč se ubytoval pod falešným jménem. Řediteli hotelu Abel vysvětlil, že má za sebou těžký rozvod a že než by té sani dal třeba jen jednu jedinou penny, raději se rozhodl cestovat ve velkém stylu po Evropě. Její právníci mu nicméně byli na stopě, a jestli si je chtěl udržet od těla, musel být diskrétní.

Abel hleděl asi minutu na svůj telefon a pak ho zapnul. Vytočil číslo mobilního telefonu své osobní asistentky a čekal, až se mu ozve. Po osmém zazvonění se ocitl v její hlasové schránce: „Greto, tady Erich. Vzpomínáš, o čem jsme tehdy mluvili? Rozhodl jsem se, že si udělám prázdniny. Pokud se mnou budeš chtít mluvit, víš, jak se se mnou spojit. Zatím se měj.“ Prázdniny bylo kódové označení, které mělo Gretu varovat. Měla přestat chodit do kanceláře, až dokud jí neřekne, že se může zase bez obav vrátit. Po dobu šesti měsíců bude dostávat normální plat. Po uplynutí této doby jí mělo dojít, že se s ním něco stalo, a mohla si začít hledat jiné zaměstnání.

Bleskově zkontroloval svou e-mailovou schránku a rozhodl se napsat zprávu. Našel si kontakt na vrahy a začal psát. Ve zprávě stálo: Selhali jste. Dokončete tu práci, nebo vraťte peníze. Neobtěžoval se s podpisem.

Abel načmáral krátkou zprávu a strčil ji do obálky spolu s tisíci eury. Popadl své zavazadlo a odtlačil ho k výtahu. Když dorazil k recepci, požádal, aby mu zavolali ředitele. O chvíli později se ze zadní kanceláře vynořil Nico a vykročil ven z prostoru za přepážkou. Pohlédl na zavazadlo a udiveně rozpřáhl ruce.

„To už nás opouštíte?“

Abel si poposunul brýle a potichu řekl: „Obávám se, že právníci jsou mi na stopě.“ Předal řediteli obálku a řekl: „Je možné, že se sem za pár týdnů vrátím. Nechal jsem vám na sebe číslo a malou pozornost za vaši diskrétnost.“

Muž si přitiskl obálku na hruď. „Jste velice laskavý.“

Abel se k němu naklonil a zašeptal: „Zavolejte mi, jestli se po mně bude někdo vyptávat.“

Ředitel na něj mrknul. „Spolehněte se.“

Abel protlačil černý kufr střední velikosti hlavním vchodem a odbočil doleva, aby si vzal vodní taxi. U dveří stál hotelový sluha, který mu nabídl pomoc, a Abel se mu štědře odvděčil.

„Letiště Marca Pola,“ pronesl hlasem, který byl dost silný, aby to zaslechl jak řidič motorového člunu, tak hotelový sluha. Němec se usadil do jedné z dlouhých umělohmotných lavic a zvažoval své možnosti. Pojede na letiště, ale nepoletí letadlem. Půjde k terminálu a vezme si taxík do přístavu, kde si zarezervuje plavbu na jednom z těch plovoucích hotelů. A pak se pokusí zmizet v davu.

49

MONTERREY, MEXIKO

Jízda z Indianapolis k mexické hranici trvala devatenáct hodin včetně žati stávky na večeři a krátkého spánku poblíž jezera Texoma v Oklahomě. Cestou se postupně zbavovali pistole, pušky a munice. Žádnou ze zbraní nebyl nikdo zabit a nemohly posloužit jako stopy vedoucí ke Gouldovi, ale riziko spojené s pokusem převézt je přes hranice nestálo za to. Gould řídil celou cestu a navzdory své rozladěnosti nad Claudiinou skleslostí se dál omlouval a alespoň předstíral, že smrti té ženy lituje. Ve skutečnosti ho však Rappova manželka ani v nejmenším nezajímala. Věděl, že to znělo krutě a že spousta lidí včetně ženy, která nosila pod srdcem jeho dítě, by ho považovali za netvora, ale taková už byla povaha jeho podnikání.

Aby přežil, a snad i uspěl, musel své řemeslo provozovat s analytickým odstupem a koncentrovat se na maximalizaci úspěchu a minimalizaci možného selhání. Zpočátku to bylo relativně snadné. Muži, které zabíjel, nebyli žádní světci. Jejich zkorumpovaný a často i vysloveně zpustlý způsob života mu to usnadňoval, ale spolu s většími kontrakty se etická dilemata stávala stále palčivějšími. Kdo mohl posoudit, která strana byla dobrá a která špatná? Gould postupně začal razit teorii, že všichni hráči vstupovali do arény s plným vědomím možných rizik. Toto sebeospravedlňování jej vyslalo na cestu morálního relativismu. Rapp a potažmo i jeho manželka znali velmi dobře rizika, která s sebou jeho práce nesla.

Vedlejší oběti těchto operací, jako například osobní strážci nebo životní partneři, dobře věděli, s kým se dávají do spolku, nebo by to přinejmenším vědět měli. Bylo by lepší, kdyby Rappova manželka přežila? Ovšem. Gould však věděl, že projevil dobrou vůli, aby její život ušetřil. Bohužel se tak nestalo. Třebaže se Gould pokoušel vtáhnout Claudii do této debaty, dobře věděl, že při jejím současném stavu by to stejně k ničemu nevedlo. Vždycky se obával, že nebude schopna zvládnout tu horší stránku jejich práce, a dělal všechno pro to, aby ji takové konfrontace ušetřil. Viděla ho zabít pouze jednoho jediného člověka, a to ještě v sebeobraně.

Stalo se to v polovině devadesátých let, když se rozpadl Sovětský svaz a nejrozličnější magnáti a mafiáni si rozdělovali kořist z lupu a zabíjeli každého, kdo se jim připletl do cesty. Politici, novináři, konkurenti, ti všichni se stali lovnou zvěří. To byla Gouldova testovací laboratoř, kde si udělal jméno. Práce bylo dost a příjmy byly nadstandardní. Gould právě sejmul muže v hotelovém apartmá a opouštěl hotelovou halu, když se rozezvučel poplašný signál. Parta šílených ruských osobních strážců vytasila pistole a začala kolem sebe zběsile pálit. Gould si musel prostřílet cestu ven, a když už byl na ulici, čekal tam ještě jeden Rus. Naštěstí pro Goulda byl ten muž špatný střelec. Vystřelil po něm dlouhou dávku ze samopalu značky Uzi. Ztratil však rovnováhu a střílel vzhůru, zatímco Gould kráčel dolů ze schodů. Kulky mu hvízdaly vysoko nad hlavou. Gould ze své pistole s tlumičem vystřelil pouze jednou a trefil muže přímo do obličeje. Ten se skácel k zemi přímo před Claudií, která čekala za volantem únikového vozu.

Claudia chápala, že musel muže zabít, aby sám nebyl zabit. Dokonce toho večera spolu měli vášnivý sex, ale to bylo něco jiného. Gould ji podezříval, že se projektovala do osoby Rappovy manželky, a přemýšlel, zda v něm pro změnu nevidí Rappa, jinými slovy, zda mezi jejich dvěma páry nevidí jakousi zvrácenou freudovskou paralelu. Devatenáct hodin strávených beze slova v autě poskytuje představivosti potravu pro ty nejdivočejší představy.

Přijeli k hranici právě na vrcholu ranní špičky a na druhou stranu se dostali bez sebemenších problémů. Byli manželé v minivanu na cestě do Mexika. Kdyby se pokoušeli dostat z Mexika do Ameriky, byla by kontrola nejspíš přísnější, ale cesta na jih byla snadná. Gould okamžitě pocítil úlevu a Claudia se usmála poprvé za několik dní. Stáhli okénka, chytli se za ruce a pustili rádio. Cesta po placené dálnici od hranic k Monterry byla snadná. Gould sledoval směrové tabule ukazující cestu k letišti a minivan zaparkovali na přecpaném parkovišti. Nechal okénko z řidičovy strany stažené a klíčky nechal v zapalování. Popadli své batohy a vyrazili k letišti. Gould zakoupil u přepážky společnosti Mexičana dvě letenky z Monterrey do Mexico City a pak dál do Zihuataneja. Před odletem měli asi dvě hodiny času. Když prošli bezpečnostní prohlídkou, našli si kavárnu s bezdrátovým přístupem k internetu. Gould měl konečně pocit, že si mohou trochu vydechnout a objednal si margaritu, zatímco Claudia otevřela laptop a zkontrolovala poštu.

V televizi vysílali jakousi podivnou soutěžní hru a barman i servírka byli plně zaujati jejím sledováním. Když si chtěl Gould objednat druhý drink, musel zamávat. Claudia požádala o láhev vody. Nebylo ještě ani poledne a nikdo, cestující nevyjímaje, nikam naspěchal. Gould začal pociťovat účinky tequily, když si uvědomil, že něco není v pořádku. Pohlédl na Claudii a všiml si, že má tvář v dlaních a kroutí hlavou. „Co se děje?“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ zamumlala, zatímco si rukama stále zakrývala tvář. „Čemu?“

Otočila laptop směrem k němu, aby si tu zprávu mohl přečíst. „To je od toho Němce.“

Gould četl a v tváři se mu zračila nedůvěra. „To je nesmysl. „Dodělejte práci nebo vraťte peníze.“ O čem to k sakru mluví?“

„Myslím, že to je jasné.“

Gould se snažil mluvit potichu, ale jeho hlas byl napjatý. „Ta práce je hotová.“

Claudia otočila laptop k sobě a její prsty začaly poskakovat po klávesnici. Během několika vteřin měla na displeji domovskou stránku Washington Post. Netrvalo jí dlouho najít to, po čem pátrala. Opětovně otočila počítač směrem ke Gouldovi a ukázala prstem na palcový titulek: RAPP STÁLE NAŽIVU.

Gould si to přečetl a namítl: „Nevěřím tomu. Je to trik. Zkus najít jiný zdroj.“

Claudia projížděla noviny za novinami. Všechny psaly totéž. Požádala Louise, aby zkontroloval hlasovou schránku svého mobilu. Byly tam tři zprávy. Ta první byla od jeho otce, který mumlal cosi o jakési rodinné sešlosti. Gould zprávu přeskočil a vymazal. Další zpráva byla od Němce. Jeho hlas byl klidný, ale ve svých požadavcích byl neústupný. Třetí a poslední zpráva byla od Petrova, který psal, že se ocitl ve velice obtížné situaci. Doporučil je Němci a jeho pověst tak byla v sázce. Skončil tím, že Goulda ujistil, že si dovede představit, co si asi myslí, a že to od Američanů není žádný špinavý trik. Rapp byl naživu, a jestli chce zůstat naživu i on, musí udělat tu správnou věc.

Gould vypnul telefon a postavil se. Celé tělo mu ochromila frustrace. Projel si rukou vlasy a udělal jeden krok doleva a jeden krok doprava. „Jak se to sakra mohlo stát?“ mumlal si sám pro sebe. Pohlédl na Claudii. „Byl jsem tam. Viděl jsem dům vyletět do povětří. Vím, že byl uvnitř.“

Claudia ukázala na displej. „Tady se píše, že utrpěl zlomeninu ruky a že má několik zlomených žeber. Výbuch ho odhodil do moře, odkud ho vylovil rybář, který to celé pozoroval zpovzdálí.“

„K čertu.“ Otočil se a hledal východ. „Nemůžu tomu uvěřit. Sbal si věci. Jedeme pryč.“

Claudia se ani nepohnula. Vrhla na něj ledový pohled a nařídila mu, aby se posadil.

Gould se na ni překvapeně podíval. „Cože?“

„Slyšel jsi mne. Okamžitě se posaď.“

Gould položil ruku na opěradlo své židle, ale neposadil se.

„Kam chceš jet?“ zeptala se Claudia.

„Zpátky,“ řekl, jako kdyby jí to nedocházelo. „Musíme se vrátit a dodělat to.“

„Ne, nemusíme. Jsme hotovi. Máme peníze a jdeme na odpočinek.“

„Ne.“ Zavrtěl důrazně hlavou. „Vrátíme se a tu práci dokončíme.“

„Proč?“

„Protože je správné to udělat.“

„Protože je správné to udělat,“ opakovala ironicky. „Nemyslíš, že na to už je trochu pozdě?“

„Co tím chceš k sakra říct?“

„Zabil jsi nevinnou ženu a teď mě tady poučuješ o tom, co je správné.“ Čelo jí zbrázdily vrásky a začala vrtět hlavou. „Ty si vážně myslíš, že to nějak souvisí s tím, co je správné a co nesprávné?“ Snížila hlas a procedila mezi zuby: „My přece zabíjíme lidi.“

„Já vím, co děláme, ale máme své zásady.“

„To jsme mívali. Teď už je po všem. Co se tím změní? Jdeme od toho. Slíbils mi to. Budeme vychovávat děti.“

„Půjdou po nás.“

Zasmála se. „Nebudou vědět, kde začít. Nevědí o nás nic a my o nich víme všechno.“ Ukázala na svůj počítač. „Bude stačit jedna jediná zpráva, ve které jim jasně dáme najevo, aby nás nechali na pokoji, nebo že je zabijem, a problém bude vyřešen.“

Gould zavrtěl hlavou. „Nevíš, o čem mluvíš.“

Claudia naklonila hlavu na stranu a pohlédla na něj, jako kdyby v jeho mysli pátrala po nějakém slabém místě. „Tak dobře. Uděláme to, co je správné. Vrátíme jim ty peníze.“

„Ne… dokončíme tu práci.“

„To je kvůli němu, že?“

„Kvůli komu?“

„Kvůli Rappovi. Chceš si dokázat, že jsi lepší než on.“

„Sbal si věci. Půjdeme.“

„Ty jsi nikdy neměl v úmyslu skončit, že ne?“ Příliš se zlobila, než aby plakala. „Jdi.“ Ukázala ke dveřím. „Alespoň ti já ani mé dítě už nebudeme na obtíž.“

Gould si přehodil svůj ruksak přes rameno a rozzlobeně na ni pohlédl. „Dokončím to a pak tě vyhledám.“

„Neobtěžuj se. Nemyslím si, že bych tě ještě někdy chtěla vidět.“ Její slova ho zasáhla a on se na chvíli odmlčel. „A co naše dítě?“

„Mám za to, že dítěti bude lépe bez tebe.“

Goulda ještě nikdy předtím nic tak nezranilo, ale byl příliš pyšný, než aby to dal Claudii najevo. Beze slova se otočil a odešel.

50

Alexandria, Virginie

Automobil, černý Infiniti Q35, patřil příteli jednoho zaměstnance ambasády. Pro Tajiba s jeho metrem devadesát byl poněkud malý, ale když vezmeme v úvahu charakter jeho mise, vyhovoval přímo znamenitě. Automobil na něj čekal na parkovišti několik bloků od kina. Tajib a tři další zaměstnanci velvyslanectví dorazili ke kinu patnáct minut před začátkem filmu a postavili se do fronty na lístky, popcorny a občerstvení. Třicet minut po začátku byly Tajibovi nenápadně předány klíčky a kousek papíru. Vstal, jakoby šel na toaletu, a už se nevrátil.

Americká a saúdská vláda měly neoficiální dohodu, že nebudou proti sobě provádět špionáž. Tajib stejně jako každý jiný soudný zpravodajský důstojník věděl, že dohoda platí jen na oko. Nařídil svým lidem, aby bedlivě monitorovali americké zpravodajské důstojníky během jejich návštěv Saúdské Arábie, a předpokládal, že Američané dělají to samé - ačkoliv Tajib ze zkušenosti věděl, že Američané se mnohem více obávali potíží se saúdskou královskou rodinou, než se Saúdové obávali potíží s Američany.

Bylo příliš v sázce, než aby Tajib šetřil časem, a tak jel více než hodinu, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Nakonec v devět čtyřicet sedm zamířil k místu schůzky. Tajib s tím mužem měl co do činění pouze jednou jedinkrát v životě a dlužno říct, že tehdy udělal přesně to, co se od něj očekávalo. V té době byl důstojník saúdskoarabské zpravodajské služby okolnostmi přinucen, aby vyhledal mužovu pomoc. Saúdský občan byl zadržen ve Virginii a byl obviněn z pašování heroinu za deset milionů dolarů. Byl ve federálním vězení a čekal na soud, když se Tajib doslechl, že muž se chystal s federálními vyšetřovateli uzavřít dohodu. Výměnou za méně přísný trest hodlal muž předložit důkazy, že saúdská zpravodajská služba poskytovala AI Kajdě přímou pomoc a výcvik při přípravě útoků z 11. září 2001. Obvinění vznášená člověkem, který se zabývá ilegálním obchodem s drogami, by za normálních okolností měla jen malou váhu, ale zmíněný muž byl jedním z Tajibových důstojníků. Věděl příliš mnoho a způsobil by nesmírnou škodu, pokud by se mu dovolilo vypovídat. Když Tajib informoval o problému prince Muhammada bin Rašída, princ dal jednoznačně najevo, co je třeba podniknout.

Tajibovou největší předností byla vždycky jeho vynalézavost. Jako dítě neprojevoval žádné zvláštní sklony k násilí. Až na občasné potyčky s bratry a bratranci nanejvýš tak občas zvýšil ve zlosti hlas. Vyznačoval se neobyčejně klidnou povahou. Dokonce i na fotbalovém hřišti, kde by mu jeho výška a rychlost dovolovala tyranizovat ostatní chlapce, se držel spíše zpátky. Vyrůstal v Rijádu, v třímilionovém velkoměstě, kde byl zločin stejně vzácným jevem jako déšť. Teprve když začal pracovat pro zpravodajskou službu, začalo Tajibovi docházet, proč Saúdové tak ctí zákony. Saúdskoarabský právní systém byl totiž neobyčejně přísný. Policie běžně z podezřelých získávala přiznání bitím, soudci jen málokdy dávali najevo shovívavost a ve věznicích vládlo hotové peklo.

Věznice v Saúdské Arábii i v Americe byly velice nebezpečnými místy. Důvody však byly rozdílné. V Saúdské Arábii se vězni nejvíce obávali dozorců, zatímco v Americe budili největší strach ostatní spoluvězni. Tajib ten problém dobře znal, protože se podílel na supertajném programu určeném pro americké vězně. Po celá léta muslimské charity poskytovaly peníze, materiály a rady s cílem napomoci obrácení amerických vězňů k islámu během jejich pobytu za mřížemi. Většina lidí nicméně netušila, že saúdská zpravodajská služba si vedla záznamy nově obrácených v očekávání, že když vyvstane potřeba, tito muži nearabského původu se připojí k jejich boji. Po svém propuštění z vězení byli monitorováni a směrováni k mešitám, kde mohli být dál zasvěcováni do islámu v pravém wahhábistickém duchu.

Právě během jakéhosi jednání s pracovníky jedné muslimské charity se Tajib doslechl o skupině označované jako Mara Savatrucha nebo také MS-13. V amerických věznicích nejrychleji přibývalo vězňů hispánského původu. Tajib nemohl pochopit, proč za celé dva roky, co se podílel na programu, neměli ani jednoho jediného hispánského rekruta. Příslušný pracovník mu vysvětlil, že hispánská vězeňská populace byla převážné katolického vyznání a že byla velmi dobře organizovaná a extrémně násilná. Poukázal na dva případy, kdy byli afroameričtí muslimové ubiti k smrti za to, že se snažili obrátit na islám členy gangu MS-13. Tajib si o skupině nasbíral nějaké informace a zjistil, že ji FBI považovala za největší hrozbu na scéně amerického organizovaného zločinu. Gang měl původ v Salvadoru a šířil se po Americe jako rakovina. Kromě New Yorku byla skupina nejpočetněji zastoupena v metropolitní oblasti Washingtonu, D. C.

Nejobtížnější bylo se skupinou navázat kontakt. Jako většina pouličních gangů měli neformální uniformu. Většina z nich nosila profesionální sportovní trikoty. Jejich barvy byly, stejně jako salvadorská vlajka, modrá a bílá a měli v oblibě čísla 13, 67 a 76. Nechávali si dělat velká tetování a vlasy si stříhali nakrátko. Tajib zjistil, že mají silné pozice v Alexandrii a ve Fairfaxu ve Virginii. Jelikož byl v časové tísni, byl nucen přistoupit na jisté riziko. Za bílého dne se vypravil do obzvlášť nebezpečné části Alexandrie a narazil na dva mladé muže postávající před jakousi autodílnou. Jeden měl na sobě klubové tričko Státní univerzity Severní Karolíny a druhý Michiganské univerzity. Čísla na trikotech odpovídaly profilu stejně jako krátké vlasy a tetování. Tajib zastavil u oněch dvou mužů a zůstal ve svém voze. Podal jim obálku. Bylo v ní deset tisíc dolarů, vzkaz a telefonní číslo. Požádal je, aby obálku předali svému šéfovi. Ani ne za hodinu měl telefonát a sešel se tváří v tvář s vůdcem místní odnože gangu. Další peníze změnily majitele, byla uzavřena dohoda a Tajibův bývalý zaměstnanec byl následujícího dne nalezen mrtev ve své cele. Když se Tajib sešel s vůdcem gangu, aby mu vyplatil zbytek peněz, dal mu najevo, že může ještě někdy v budoucnu potřebovat jeho služby, a požádal ho, aby mu sdělil, jak ho může kontaktovat. Muž mu ochotně vyšel vstříc a dal mu jméno a telefonní číslo.

Tajib byl nyní v téže části města a ubíral se na schůzku s Anibalem Castillem. Když mu Tajib během dne zavolal, Castillo si poznamenal jeho číslo a zavolal mu zpátky z jiného telefonu. Tajib zajel na parkoviště před autodílnou a vystoupil z vozu. Před budovou se povalovalo zadní sedalo ze starého automobilu. Dva muži seděli na sedadle a dva stáli z každé strany. Budova byla pomalována jasně modrými, bílými a stříbrnými barvami. Navzdory chladnému večernímu vzduchu měli všichni mladíci plandavé šortky a trička bez rukávů. Paže a krk měli pokryté tetováním. Tajib byl ozbrojen, ale nedělal si iluze, co by se stalo, kdyby došlo na násilí. Byl tady na vlastní zodpovědnost. Vyndal ze zavazadlového prostoru kufřík a vykročil k budově, aniž by ony čtyři muže pozdravil.

V malé čekárně stáli další čtyři muži - větší kopie mladíků, kteří čekali uvnitř. Všichni měli za pasem kalhot nacpány velké pistole a jednomu z nich na rameni spočívala ručnice s upilo vanou hlavní. Ve vzduchu byl cítit nasládlý zápach tělesného pachu a tabákového kouře. Tajib zůstal stát půl kroku od nich. Na sobě měl džínsy, bílou košili a modré sportovní sako.

Svou pětačtyřicítku měl zavěšenou v pouzdře nad pravým bokem. Jeden z mužů si toho všiml a napřáhl ruku s dlaní obrácenou vzhůru. Tajib mu zbraň odevzdal. Nemělo smysl snažit se ponechat si ji. Další muž se za něj postavil a začal ho prohledávat. Muž s nápisem MS-13 vytetovaným na čele švabachem sebral Tajibovi kufřík a pokynul mu, aby ho následoval. Zamířili napříč dílnou. Byly tam montážní šachty a ve všech se pracovalo. Dokonce i v tuto relativně pozdní hodinu se tady opravovala auta.

Nedaleko zadní stěny garáže byla krátká chodba, která vedla do koupelny a k zadnímu východu. U zadního východu držel stráž jakýsi tlustý muž. Ve svých tlustých potetovaných prstech svíral černý samopal. Zastavili se před okovanými dveřmi a doprovod na ně zaklepal Tajibovou pětačtyřicítkou. Ozvalo se charakteristické zavrzání a o vteřinu později byly dveře otevřené. Tajib následoval muže do místnosti. Protilehlé stěně dominoval padasátipalcový plazmový televizor. Uvnitř seděli dva mladíci v čalouněných křeslech s nastavitelnými opěradly a hráli videohry. Za jediným psacím stolem seděl muž odvrácený k nim zády a mluvil španělsky po telefonu. Pomalu se otočil ve své židli a Tajib v něm poznal Anibala Castilla.

„Můj starý příteli,“ pronesl Castillo, „tak ty jsi zase tady.“ Nenamáhal se vstát.

„Ano,“ odvětil Tajib. Měl na tváři vážný výraz. „Co pro tebe mohu udělat?“

Tajib se rozhlédl kolem místnosti. „Nemohli bychom si promluvit o samotě?“

Muž, který doprovázel Saúda do kanceláře, položil na stůl jeho kufřík. Castillo na něj pohlédl. „Je zamčený?“

„Ano,“ odvětil Tajib.

Castillo mu pokynul, aby kufřík otevřel. Tajib kufřík pootočil a začal svými palci pracovat na jeho zámku. Když bylo všech šest číslic ve správné pozici, stiskl přezky a zvedl víko. Uvnitř se nacházela hnědá obálka, úhledně naskládané balíčky stodolarových bankovek a mobilní telefon. Castillo posunul obálku stranou a soustředil se na peníze. Jeho čelo se krabatilo, zatímco odhadoval množství hotovosti v kufříku. Po delší chvíli vzhlédl a pokynul hlavou ke dveřím. Ostatní muži potichu odešli. Pokynul k židli a Tajib se posadil.

„Sto tisíc?“

Tajib přikývl.

„Tentokrát musíš asi hodně stát o to, aby někdo zemřel?“

„Ano.“

„Kdo?“

Saúd uchopil obálku a vyndal z ní Rappovu fotografii. „Viděls někdy předtím toho muže?“ Castillo zavrtěl hlavou a Tajib v duchu poděkoval Alláhovi. „Je pod federálním dohledem v jednom domě nedaleko odsud.“

„A ty chceš, abych ho zabil?“

„Ano.“

„Co provedl?“ Tajib zavrtěl hlavou.

Castillo se zazubil a pronesl: „V pořádku… ale počítej, že tě to bude stát mnohem víc.“

„Než se dostaneme tak daleko, potřebuji něco vědět.“ Saúd přemýšlel o tom, co až doposud viděl. „Jak dobře jsou tví muži ozbrojeni.“

Castillo se zasmál. „Lépe než policie. Za to ručím.“

„Výbušniny?“

Salvadorec přikývl.

„Jaké?“

„Tak například C-4, spousta ručních granátů… máme dokonce i našlápne miny.“

„Reaktivní granáty?“ zeptal se Tajib. „RPG? No jasně. Máme jich spousty.“

Tajib byl potěšen. „Předpokládám, že vám nedělá problém zabít federální agenty?“

„Žádný problém. Ale vyžene to cenu nahoru.“ Castillo položil ruku na kufřík. „Nejsem si jistý, zda to bude stačit alespoň jako záloha.“

„Přinesl jsem ty peníze s sebou, jen abys viděl, že to myslím vážně.“

„Vzbudils můj zájem.“

„Dobře. Nejprve bych tě chtěl seznámit s plánem a pak probereme cenu.“

Oba muži povstali a Tajib vyndal z obálky několik satelitních fotografií a mapu dané lokality. Ukázal na plot a podrobně popsal bezpečnostní opatření v okolí budovy.

„Kolik lidí je venku?“ zeptal se Castillo.

„Obvykle čtyři.“

„A uvnitř?“

„Nevím. Předpokládám, že nejméně dva plus náš muž. Nejobtížnější bude dostat se do domu.“

„Čtyři stráže nejsou problém.“

„Nemám strach ze stráží. Ta budova má vyztuženou konstrukci… opancéřované dveře… neprůstřelná skla… pokud se budete chtít dostat dovnitř, budete jí muset kus odstřelit. Budete do nich muset pálit vším, co máte ve svém arzenálu. Začněte RPG, a pokud to nebude fungovat, zkuste C-4. Pro mě za mě ten barák klidně srovnejte se zemí.“

Castillo se zasmál. „A co policie? Tohle způsobí velký hluk.“

Tajib tu otázku očekával. „O policii se postarám. Vy se postarejte o dům. Je mi jedno, kolik zabijete lidí… hlavně se postarejte, aby ten muž zemřel.“ Tajib sebral Rappovu fotografii a strčil ji Salvadorcovi před obličej.

Castillo se zasmál a řekl: „Když mi dobře zaplatíš, zabiju ho osobně.“

51

Konspirační dům CIA, Virginie

Tělesné utrpení a duševní strádání s sebou nesou problémy dvojího druhu. Oba člověka ochromují. Tělesné utrpení člověka zbavuje pohyblivosti, zatímco psychické trauma paralyzuje jeho vůli tím, že v něm probouzí strach nebo ho připravuje o chuť k životu. Už jen samy o sobě jsou pohromou, ale ve vzájemné kombinaci jsou téměř nezvládnutelné. Poslední dva dny byly ty nejhorší v Rappově životě. Jeho duch se zmítal mezi naprostým zoufalstvím a zlostnou pomstychtivostí. Jakkoliv si přál opustit dům a zahájit pátrání, nebyl si sám sebou jistý. Po fyzické stránce se potřeboval zotavit a po duševní stránce byl troska. Vzhledem k rokům stráveným v terénu prací na vlastní pěst byl Rapp mistrem v odhadu vlastních sil. Palčivá nenávist vůči všem, kteří byli zodpovědní za Anninu smrt, ho poháněla, aby pro dopadení viníků udělal cokoliv, a třebaže chápal důležitost motivace, uvědomoval si také nebezpečí spojené s přílišnou horlivostí. Nutila lidi podstupovat přílišná rizika, která nemohla ospravedlnit případný zisk. Musel jednat uvážlivě. Za jistých okolností bylo extrémní násilí na místě, ale za jiných se naopak vyplatilo být obezřetný a rozvážný.

Jeho tělo se co nevidět zotaví. Stalo se tak už dříve a z daleko horších zranění, jemu ale dělala největší starosti jeho mysl. Nikdy předtím nebyl tak vyděšen, když zůstal o samotě jen se svými myšlenkami. Tmavá bezedná propast, která byla nyní jeho životem, mu naháněla hrůzu. Prováděl a viděl příšerné věci, ale nic ho tak dokonale nevykolejilo, jako vražda jeho manželky. Zašlo to tak daleko, že dokonce sám žádal, aby mu dávali sedatíva. Byla to jediná možnost, jak se odpoutat od svých myšlenek a uniknout hrůze z její smrti a nekonečně se vracejícím kdyby.

Jakmile se však probudil, bylo to všechno zpátky. Jeho emoce se zmítaly mezi zuřivostí a naprostým zoufalstvím. Jednu chvíli sám sobě přísahal, že mu nic nezabrání, aby pomstil její smrt a donutil ty parchanty platit, a následující moment se choulil do klubíčka a toužil se ještě alespoň jednou dotknout její tváře. A poté přišlo nevyhnutelné - začal se obviňovat z její smrti. Právě tento nedostatek emocionální stability, neschopnost povznést se nad danou situaci a přemýšlet nad svým dilematem mu logicky dělaly největší starosti. Pokud nebude schopen ovládat své emoce, čeká ho neúspěch.

Neúspěch se mu zdál nepřijatelný. Představa, že by jim to mohlo projít, vědomí, že čím déle zůstane uvězněn v této místnosti, tím pravděpodobnější bylo, že se vrahům podaří upláchnout, zastavily jeho pád do tmy a deprese. Nakonec to byla právě představa, jak asi uboze musí vypadat, když tady tak se slzami v očích leží schoulený do klubíčka, která ho donutila ignorovat bolest a utrpení a spustit nohy na zem.

Jakmile mu nohy spočinuly na zemi, ucítil ve spánku bodavou bolest a uvědomil si, že za to mohou sedatíva. Bylo na čase provést kompletní inventuru svého tělesného stavu. Na sobě měl krátké kalhoty od pyžama. Chvíli přemýšlel, odkud je vzal, a vzápětí si uvědomil, že už nemá žádné šaty. Dům, automobil, veškerý jeho majetek, všechno bylo pryč. Napadlo ho, že dokonce i Shirley, jeho pes, zahynul při explozi. Ve srovnání se ztrátou Anny to bylo všechno bezvýznamné. Pohlédl na svou nohu a zkoumavě si prohlížel temně fialovou modřinu na pravém stehně a malé jizvy po chirurgickém zásahu na levém kolenu. Stehno vypadalo mnohem hůř než koleno. Zlomenina v pravé paži ho už nebolela, ale žebra měl ještě citlivá. Zvedl se z postele a postavil se. První krok byl spíše šourání. Levé koleno bylo v lepším stavu, než si myslel. Na dveřích visel župan a on se k němu dobelhal a oblékl si ho na sebe.

Pomalu kráčel dolů a cestou si uvědomil, že jeho pravá noha byla každopádně v horším stavu než levá. Zastavil se nedaleko venkovních dveří a vyhlédl z postranního okna. Obloha byla šedivá a v dohledu nebylo vidět ani živáčka. Na stěně bylo zrcadlo a on před ním stanul, aby se podíval, jak vypadá. Tmavé vlasy měl rozcuchané a tvář mu pokrývalo strniště.

V celém domě byl neobyčejný klid. Rapp, který byl tak zvyklý na samotu, znenadání cítil potřebu být s lidmi. Chtěl informace. Chtěl vědět, co se děje. Belhal se halou do kuchyně. Chůze mu začínala jít lépe. Ucítil vůni kávy. Hodiny na mikrovlnné troubě ukazovaly devět padesát tři ráno.

V kredenci našel hrnek a nalil si šálek.

Koutkem oka zahlédl jakýsi pohyb. Došoural se k dřezu a pohlédl z okna. U stolu na verandě seděli dva lidé. Poznal Irenu Kennedyovou a jejího osmiletého syna Tommyho. Tommy seděl schlíple na židli a vypadal otráveně. Alespoň podle nohou, jimiž kopal sem a tam. Irene telefonovala. Rapp se zhluboka nadýchl a pomalu vydechl. Tommy byl jako jeho synovec. Chlapec Annu zbožňoval. Rapp se najednou cítil hloupě a zároveň sobecky, že myslel jen sám na sebe. Anna bude chybět spoustě lidí.

Odložil kávu a zamířil ke dveřím. Otočil klikou a zatáhl za ni. Dveře se ani nepohly. V tu chvíli si Rapp uvědomil, že je v tajném zařízení CIA. Stejně jako v jeho domě byly i zde veřeje dveří zesílené a obrácené tak, aby se dveře otevíraly na opačnou stranu. Opřel se do dveří a opatrně vykročil na verandu. Zavázal si na uzel šňůrku kolem pasu a vykročil k nim. Tomy ho zaregistroval a přestal se vrtět. Posadil se zpříma a vypadal nejisté. Kenedyová se otočila a řekla tomu, s nímž telefonovala, že už musí končit. Rapp si povšiml zprava i zleva jakéhosi pohybu a rozhlédl se do obou stran. U dveří hlídali dva členové Ireniny ochranky. Rapp se dobelhal ke stolu a Tommy se postavil. Do očí mu začínaly stoupat slzy. Rapp otevřel svou náruč a chlapec přitiskl svůj obličej k jeho břichu.

Tommyho ovládl nekontrolovatelný vzlykot. Snažil se lapat po dechu a z úst se mu přitom dralo: „Je mi to tak líto.“

Rapp se zhroutil do židle a přitiskl ho k sobě tak silně, jak jen mu to zlomená žebra dovolovala. Konfrontace s bytostí, kterou měl tak rád a která navíc tak zbožňovala jeho ženu, v něm uvolnila tu trochu sebezapření, jež v sobě dokázal najít, a do očí mu opět začaly stoupat slzy.

Seděli pod tím slunečníkem dlouho. Pokoušel se Tommyho ujistit, že všechno bude v pořádku, ale dokonce i on sám slyšel, jak nepřesvědčivě jeho hlas zněl. Všechno nebude v pořádku. Jedna bytost, kterou miloval nade všecko na světě, byla nenávratně pryč, a on se zmítal na pokraji naprostého zoufalství. Jak se to jen všechno mohlo stát?

Rapp zaslechl psí štěkot a vzhlédl, aby spatřil jak k němu běží jeho fenka Shirley. Toto neočekávané setkání vyloudilo na jeho tváři úsměv. Pustil Tommyho, aby se přivítal s Shirley. Pes vyskočil a položil mu tlapy na klín. Rapp ji poškrábal na krku a řekl: „Já měl za to, že jsi mrtvá.“

„Jeden tvůj soused si ji vzal po výbuchu k sobě,“ poznamenala Kennedyová na vysvětlenou. „Tommy si myslel, že bude dobré, když ji vezmeme s sebou.“ Usmála se na svého syna. „Říkal, že tenhle rok byl u nich ve škole nějaký člověk, který jim vykládal, že psi pomáhají lidem zotavit se po nehodě.“

Rapp Shirley opět poškrábal na krku a pohlédl na Tommyho. „Díky, kámo.“

„Nemáš zač.“ Tommy se k fence naklonil a pohladil ji. „Jestli chceš, postarám se ti o ni.“

„To bys byl hodný.“

„Mám s sebou taky Game Cube.“

Rapp přikývl, dojat tím, že si ten malý chlapec o něj dělá takové starosti.

„Možná bysme si mohli zahrát později.“ Začal kopat špičkou boty do země. „Říkal jsem si, že by ti to mohlo pomoct.“

Rapp měl znovu slzy na krajíčku, ale ovládl se. „Díky, Tommy.“

Kennedyová si také setřela z tváře slzu a hned se otázala Rappa, zda nemá hlad.

„Jako vlk.“

Ti tři vešli do domu a Kennedyová udělala lívance. Dařilo se jí odvrátit hovor od exploze tím, že Rappovi podala noviny a Tommyho poslala do vedlejší místnosti, aby si zatím nachystal Game Cube. Zatímco Rapp četl, Kennedyová mu oznámila, že volal jeho bratr Steven. Právě byl na cestě sem z New Yorku. Kennedyová mu navrhla, že ho nechá do domu dopravit na večeři. Rapp beze slova přikývl. Ani jeden z Rappových rodičů už nežil. On a jeho bratr si nebyli blízcí proto, že by spolu strávili hodně času, ale proto, že mezi nimi existovalo společné pouto. Bude dobré opět ho vidět.

Potíže nastaly, když se Kennedyová dostala k Anniným rodičům. Přijeli den po explozi a přáli si s ním mluvit. Bylo potřeba obstarat náležitosti spojené s pohřbem a oni předpokládali, že se k tomu bude rovněž chtít vyjádřit. Rapp měl z toho setkání přirozeně obavy. Budou ho obviňovat ze smrti své dcery. A proč by jej neobviňovali? Vždyť i on sám se za ni cítil vinen.

Snídali venku vedle bazénu. Rapp zhltnul čtyři lívance a tři párky. Tommy se s ním snažil držet krok, ale z každého snědl jen dva kousky. Právě dojídali, když se objevil Scott Coleman. Vešel do zahrady za domem postranními dveřmi. Na sobě měl džínsy, turistické boty, modré tričko a baseballovou čepici. Přes rameno měl zavěšenou velkou černou nylonovou tašku. Zastavil se před Rappem a pustil tašku na zem.

„Koupil jsem ti pár věcí na sebe. Předpokládám, že máš stále ještě extra malou velikost.“

Rapp ignoroval přítelovu špičku a pomalu se naklonil, aby se podíval do tašky. Znepříjemňovala mu to zlomená žebra. Našel tam několik značkových triček od North Face, vlněnou vestu a sako, sluneční brýle, turistické boty, kalhoty, spodní prádlo a ponožky. Všechno převážně v temně zelených nebo světle hnědých tónech. Na dně tašky našel zbrusu novou pistoli Glock 17 spolu s tlumičem a náboji s dutými střelami.

Coleman Tommyho pohladil po nakrátko ostřihané kštici a zeptal se chlapce, jak se mu daří.

„Dobře.“

„Nevadilo by ti, kdybych si s mamkou a s Mitchem promluvil o samotě?“

Tomy se podíval na svou matku a pronesl: „Jasně.“ Postavil se. „Jdu se mrknout na koně.“

„Buď opatrný,“ zavolala za ním Kennedyová, zatímco pádil pryč. Chlapec zavolal na Shirley a pes vyběhl za ním.

Když byl od nich dost daleko, Rapp vytáhl z tašky pistoli a prohlížel si ji na denním světle. Uchopil závěr mezi prsty a dlaň a škubl jím do zadní polohy. Prohlížel si zbraň ze všech stran a neopomněl zkontrolovat komoru a hlaveň. Byla dobře naolejovaná a vyčištěná.

„Na co jsi mu pro boha živého přinesl tu zbraň?“ Kennedyové se to příliš nezamlouvalo.

Coleman ji ignoroval. „Přidal jsem noční zaměřování a nechal změkčit spoušť.“

Rapp namířil zbraní k zemi a stiskl spoušť. Přikývl. „Díky.“ Položil sto-kusové balení nábojů na stůl a začal plnit všechny tři zásobníky. „Přinesl jsi mu žiletky?“ zeptala se Kennedyová. Rapp si pohladil strniště na tváři. „To strniště ti možná přijde ještě vhod,“ řekl Coleman. „Proč?“

Bývalý velitel SEALs Team 6 pohlédl na Kennedyovou. Upřela svůj skelný pohled zpět na Rappa. „Udělali jsme jistý pokrok. Muž, který vypsal odměnu na tvou hlavu, se jmenuje Saed Ahmed Abduláh.“

Rappovy tmavé oči se nepatrně přivřely. „Wahídův otec?“

„Ano.“

„Jak spolehlivá je ta informace?“

„Jordánci odmítají ze zřejmých důvodů prozradit svůj zdroj, ale tvrdí, že je jejich člověk ještě nikdy nezklamal.“

„Co dalšího ještě máme?“

„Národní bezpečnostní agentura včera večer zachytila jeden Abduláhův telefonický hovor. Nevíme, komu volal, ale byl nesmírně rozrušený. Požadoval po svému protějšku, aby dokončil práci, nebo aby mu vrátil jeho dvacet dva milionů dolarů.“

„Dvacet dva milionů?“ pronesl užasle Coleman.

Dokonce i Rapp byl tou sumou ohromen. „Co mu řekl ten druhý?“

„Nevíme. Abduláh mluvil do hlasové schránky.“

„Zachytili jste to telefonní číslo?“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Bohužel. Zachytili jsme pouze Abduláhovu linku.“

„Zatraceně.“

„Zkoušíme ale i jiné cesty,“ pokračovala Kennedyová. „Jakkoliv nám velikost Abduláhova majetku nesmírně komplikuje práci, pátráme v jeho účtech po jakýchkoliv transakcích za poslední měsíc, která by mohly dát dohromady dvacet dva milionů dolarů.“

Rapp již nějakou chvíli hleděl směrem ke stájím.

„Nad čím přemýšlíš?“ zeptala se Kennedyová.

„Na pondělí ráno budu potřebovat tvou gé pětku.“

Rapp měl na mysli její služební proudové letadlo. „Kam máš v úmyslu s ním letět?“

„Do Afghánistánu.“

Coleman se začal smát. Pohlédl na Kennedyovou a zeptal se: „Tys mu to ještě neřekla?“

„Ještě ne?“

„Neřekla co?“

„Tvůj pas byl zrušen a já jsem Národní bezpečnostní radě musela slíbit, že tě budu držet v ochranné vazbě.“

„Proč?“ zeptal se Rapp podrážděně.

„Viceprezident, ministryně zahraničí, generální prokurátor a ředitel Národních zpravodajských služeb přesvědčili prezidenta, abych tě držela mimo vyšetřování.“

„Které ani žádným pořádným vyšetřováním není,“ prohodil Coleman.

Kennedyová se na něj obrátila a z jejího pohledu se dalo vyčíst, že takovými poznámkami ničemu neprospívá.

„Co se děje s tím vyšetřováním?“ zeptal se Rapp.

„K tomu se ještě dostaneme. Nejdřív mi dovol, abych ti tlumočila, co mi prezident řekl v soukromí. V první řadě, ta věc s Annou ho nesmírně mrzí. Ty víš, že si ji velmi oblíbil.“

Rapp neměl v tuto chvíli chuť poslouchat žádné kondolence a z výrazu jeho tváře Kennedyová pochopila, že by měla co nejrychleji přejít k věci, nebo riskuje, že pohár jeho trpělivosti přeteče.

„Oficiálně si nepřeje, aby ses na tom vyšetřování podílel. Neoficiálně ti vzkazuje, že máš jeho svolení zabít každého, kdo je do té věci namočený.“

Rappa okamžitě přešel vztek. „Takže si v pondělí mohu půjčit tvé letadlo?“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Můžu ti pomáhat, ale musí to být černá operace. Žádné oficiální vazby na agenturu.“ Rapp se obrátil na Colemana.

Bývalý příslušník SEALs se zazubil a prohlásil: „Mám gé trojku. Není sice tak pohodlná jako gé pětka, ale dostane nás bez problémů z bodu A do bodu B. Krom toho vím o pár chlápcích, kteří jsou celí žhaví vyrazit si do Afghánistánu.“

„Tak v pondělí ráno?“ navrhl Rapp.

„Obávám se, že je to až moc brzy,“ pronesla Kennedyová starostlivým hlasem. „Ještě nejsi úplně v pořádku.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Pondělí ráno. Čím déle budeme čekat, tím těžší je bude vypátrat.“ Pohlédl zpět na Colemana. „Očekávám, že mi pošleš účet.“

„Hned jak mi políbíš zadek,“ pronesl Coleman s kamennou tváří.

„Myslím to vážně.“

„Já také.“

„Scotte, to nejde. Pokud máte ty a tví muži jít do akce, musíte z toho něco mít.“

Coleman znal Rappa příliš dobře, než aby mu nebylo jasné, že nedá pokoj, dokud neprosadí svou. „Řeknu ti, co uděláme. Až pochytáme ty parchanty, rozdělíme si těch dvaadvacet milionů.“

„Nech si je všechny. Jenom se postarej o to, aby v pondělí ráno bylo všechno připraveno.“

„Neměj strach, chlapci už se nemůžou dočkat.“

52

Alexandria, Virginie

Anibal Castillo hleděl na mapu loudounského okresu a jezdil po ní prstem. Pokýval hlavou a pak vykročil do garáže zkontrolovat průběh příprav. Nad montážními jámami stály tři navlas stejné černé Chevrolety Suburban. Jeho muži je usilovně dávali dohromady. Na negramotného zločince, který vyrůstal v drastické chudobě v zemi třetího světa sužované válkou, nebyl Anibal Castillo žádný hlupák. Za čtyřiatřicet let svého života nepoznal ani jediný den míru. Prvních sedm let strávil s rodiči a sedmi sourozenci v nemilosrdném prostředí sansalvadorských ghett, kde jim často nezbývalo nic jiného než žebrat o jídlo. V roce 1979 postihla jeho rodný Salvador občanská válka a Anibalův otec dělal co mohl, aby svou rodinu uchránil jejích následků. Následujícího roku byl zavražděn arcibiskup Romero. Katolický kněz byl zbožňován oběma Anibalovými rodiči. Romero byl zastáncem chudých proti zkorumpované vládě a jeho brutální vražda podnítila mnoho chudých, aby se připojili k levicové guerillové armádě Národní osvobozenecké fronty Farabunda Martího, zkráceně FMNL. Anibalův otec přestěhoval rodinu do centrální horské oblasti a připojil se k boji proti jednotkám Duartova režimu.

Anibal se stal kurýrem vzbouřenecké armády, a když byl dost velký, aby unesl zbraň, stal se vojákem. Jako ve všech občanských válkách byly i zde páchány ukrutnosti oběma bojujícími stranami. Anibalova matka a dvě sestry byly znásilněny, jeden z jeho bratrů byl zajat, mučen a zastřelen vládními silami a jeho otce roztrhala na kusy nášlapná mina. Když válka skončila, neznal Anibal nic jiného než násilí. V roce 1995 emigroval s matkou a dvěma sestrami do Ameriky. Jeho druhý bratr zůstal doma a zapletl se do obchodu s drogami. Anibalově rodině se dostalo podpory křesťanských misionářů a skončila ve washingtonské oblasti. Anibal si nikdy nehledal práci. Díky své službě v FMLN byl předurčen stát se členem MS-13. Prvních sedm let ve Washingtonu to šlo znamenitě. MS-13 unikala pozornosti FBI a Národní drogové centrále stále ještě nedocházelo, jak záludného mají před sebou nepřítele. Místní policisté se domnívali, že se jedná jen o další hispánský gang zabývající se obchodováním s drogami a krádežemi aut.

S tím, jak byli příslušníci jeho gangu jeden po druhém zabíjeni nebo posíláni do vězení, zaujímal Anibal v gangu stále prominentnější postavení. Ve čtyřiatřiceti kontroloval celý okres Prince Williama a většinu fair-faxského okresu. Stejně jako kdysi Cosa Nostra také MS-13 postupně rozšiřovala své aktivity i na oblast hazardních her a prostituce. Kdyby se tady zastavili, mohli takto nerušeně pokračovat celá dlouhá léta, ale oni se dopustili dvou osudných chyb. První chybou bylo, že se zapletli do vydírání a únosů, tedy dvou aktivit, které vzbudily zájem FBI. Druhou chybou bylo dovolit, aby jejich potyčky s jinými gangy pronikly do večerních zpráv a zaplnily stránky ranních novin. Spořádaní občané, kteří chodí k volbám, se příliš nevzrušovali, dokud se mezi sebou zabíjeli zločinci, ale když se náhodnými oběťmi přestřelek ve stále větší míře stávali nevinní občané, začali ztrácet nervy. Jejich hněv se obracel na politiky a politici, kteří se vesměs vyznačují velice silným pudem sebezáchovy, si došlápli na policejní složky.

Výsledkem bylo to, že tlak na MS-13 ze strany místní policie i federálních orgánů zesílil. Drogy už se nedaly pašovat tak snadno a z vydírání a únosů se stal ten nejlepší způsob, jak skončit za mřížemi. Castillo byl nucen zaměřit se na krádeže aut, což byla změna k horšímu. Tajemný cizinec, pro kterého už jednou pracoval, se objevil v pravý čas. Jeho stoupenci začínali již být netrpěliví. Potřebovali nějakou velkou akci. Krádeže aut byly dobré pro výrostky, ale mnozí jeho muži je považovali za práci pod svou úroveň. Potřebovali prolít trochu krve a tohle byla ideální příležitost.

Castillo přistoupil k prvnímu černému náklaďáku a zeptal se jednoho ze svých mužů: „Jak dlouho ještě?“

Muž vykoukl zpod kapoty, v jedné ruce měl svazek kabelů a ve druhé šroubovák. „Deset minut.“

Castillo pohlédl na své digitální hodinky. Ukazovaly šest dvacet tři. Ten muž s cizím přízvukem by tu měl být každou minutu. „Jak jsou na tom ty další dva vozy?“

„Jsou připravené.“

Castillo zamířil k prvnímu z Chevroletů. Všechny tři byly ukradeny během posledních pěti hodin. Poznávací značky byly vyměněny a na přední masku a zadní okna byly namontovány policejní majáky.

„Hele, šéfe.“ Jeden z Castillových mužů mu vykročil vstříc a v ruce držel modrou kombinézu a baseballovou čepici. „To si opravdu musíme navlíct na sebe tohle?“

Castillo se nenamáhal odpovědět. Jenom na muže pohlédl úkosem, jako by se rozmýšlel, jestli ho nemá zabít hned na místě.

Mladík měl na sobě bílé tílko a extrémně plandavé šortky. Pohlédl na modrou čepici s nápisem FBI a zakroutil hlavou.

„Chceš snad jít do vězení, ty skopová hlavo?“ Castillo hleděl na muže a zpola doufal, že mu dá záminku, aby ho umlátil k smrti. Byla by to dobrá lekce pro ostatní.

„Ne, šéfe.“ Muž byl natolik duchaprítomný, aby se Castillovi nedíval do očí.

„Jak si asi myslíš, že dojedeme až do Leesburgu, pozabíjíme tam partu federálů a dostaneme se domů bez toho, že nás čapnou poldové? Co?“ Castillo muži vlepil do tváře políček a zařval: „Možná by ses tam radši vydal se svojí zmalovanou károu a čekal, jak daleko se dostaneš, ty jedna gumo.“

Ostatní členové gangu přerušili práci a čekali, co bude dál. Castillo popošel stranou a zařval: „Ještě nějaké hloupé otázky?“

Členové gangu se přikrčili jako švábi. Castillo se chystal vrátit zpátky do kanceláře, když do dílny vstoupil jeho nový přítel. Tentokrát měl s sebou ještě větší kufřík než minule. Castillo pokynul hlavou směrem ke kanceláři a muž ho následoval. Salvadorec zavřel dveře, aby měli trochu soukromí.

Tajib stál prkenně na místě a v ruce svíral kufřík. Starostlivým hlasem se zeptal, zda je všechno v pořádku.

Castillo na něj vyvalil oči. „To byla brnkačka. Moji muži budou připraveni.“

Tajib stál ještě chvíli jako přibitý a zvažoval své možnosti. Ty byly ovšem extrémně omezené. „Náklaďáky?“ Castillo přikývl.

„Zahrnul jste je do svého plánu?“

„Ano. Mám strach, že i přes vaše pokusy odvést pozornost policie jinam nemusí být zpáteční cesta do města snadná.“

Saúd souhlasil. Bral to jako důkaz vynalézavosti svého partnera. „Vůz, o který jsem požádal?“

„Je připraven.“

„Nebudu mít problémy se zákonem?“

„Pokud vás nestopnou, bude všechno v pořádku.“

„Co to má znamenat?“

„Přesně to, co jsem řekl,“ odvětil Castillo příkře. „Je to kradené auto. Vyměnili jsme poznávací značku. Jestli vás ale zastaví a požádají vás o registraci a doklad o pojištění, budete v rejži.“

Tajib usoudil, že za tak krátkou chvíli se nedalo víc podniknout. Postavil svůj kufřík na Salvadorcův psací stůl. „Čtyři sta tisíc dolarů.“ Byl v pokušení dodat, že ho najde a zabije, jestli tu práci nedokončí, ale když zvážil své omezené možnosti a také okolnost, že by ho ta poznámka mohla hned na místě stát kulku do hlavy, rozhodl se držet jazyk za zuby.

Castillo otevřel kufřík a pohlédl dovnitř. Usmál se a otázal se: „A ty vaše pokusy o odvrácení pozornosti policie?“

„Potřeboval bych si od vás vypůjčit pár věcí.“

„Jako například?“

„Mohl byste postrádat jednu pancéřovku a několik granátů?“ Castillo se zamyslel a přikývl.

„Dobře.“ Tajib pohlédl na hodinky. „Buďte na místě přesně v devět třicet a já dohlédnu na to, že policie bude mít plné ruce práce.“ Saúd se obrátil ke dveřím a náhle se zarazil. Otočil se a přes rameno ještě dodal: „Ujistěte se hlavně, že to nikdo nepřežil.“

Castillo se zasmál a prohlásil: „Spolehněte se.“

53

Konspirační dům CIA, Virginie

K těžkým vratům zajel velký tmavý lincoln. Rapp stál v obývacím pokoji a hleděl z okna. Slunce se sklánělo k východu a vrhalo mezi tmavé stíny polí zlatavé paprsky světla. Rapp předpokládal, že na zadním sedadle luxusního sedanu sedí Kennedyová, ale ruku do ohně by za to nedal. Limuzín značky Lincoln bylo v hlavním městě jako hub po dešti. Bylo sedm dvacet a jeho šéfová měla přivézt jeho bratra přesně v sedm. Steven nikdy nevynikal dochvilností. Rapp viděl svého bratra naposled před necelými dvěma měsíci. Nebylo to proto, že by v jejich vztazích byl nějaký problém. Prostě byli jenom oba velice zaneprázdnění. K tomu se ještě přidávala okolnost, že snad jediné, co měli společného, byli jejich rodiče. Na první pohled se však dokonce i to zdálo nanejvýš pochybné.

Automobil zastavil v kruhu před venkovními dveřmi. Rapp z dlouhé chvíle pozoroval práci Ireniny ochranky. Muž za volantem popojížděl s vozem po příjezdové cestě a muž na sedadle pro střelce vyskočil z vozu a prováděl obhlídku okolí. Teprve pak otevřel ředitelce dveře. Kennedyová se vynořila zpoza téměř černých oken a o jen o malou chvíli později se z druhé strany auta objevila blonďatá, téměř bílá hlava Stevena Rappa. Mitchovi po tváři přeběhl úsměv. Tak tomu bylo pokaždé. Steven Rapp byl jedním z těch několika mála lidí, kteří byli směšní, aniž by o to museli usilovat.

Mitch Rapp měřil přes sto osmdesát a vážil osmdesát čtyři kilo. Steven Rapp měřil sto šedesát sedm centimetrů a nemohl vážit víc než něco málo přes šedesát. Mitch byl tmavovlasý, zatímco Steven byl blonďák. Mitch měl široká hranatá ramena, zatímco Steven měl nepatrně propadlý hrudník. Zatímco Mitch měl hnědé oči, Steven byl modrooký. Takto bychom mohli pokračovat dál a dál. Když byli ještě děti, byli častým terčem žertu o pošťákovi a mlékaři, a po pravdě řečeno, nebylo se čemu divit - Mitch sám si nezřídka kladl otázku, jak se mohlo stát, že dva tak protikladní jednici vzešli z jednoho lůna. Jejich matka se tomu celá léta smála a říkala, že Steven byl nedovařený o celých pět měsíců, zatímco Rapp nechtěl ven a měl o dva týdny zpoždění.

Zatímco Mitch vynikal atletickými výkony, Steven byl požehnán intelektem, a nebyl to jen tak tuctový intelekt, jímž se pyšní členové klubu Mensa. Steven byl diplomovaný génius s doktorátem z kvantové fyziky z Massachusettského technologického institutu. Uplynulé čtyři roky vedl oddělení investičních fondů firmy Solomon Brothers v New York City. Jeho čisté roční prémie za minulý rok dělaly sedmadvacet milionů dolarů. Mitch mu téměř deset let svěřoval své vlastní peníze a Steven byl schopen pomocí šikovných investic z několika set tisíců dolarů udělat více než čtyři miliony. V tom, co dělal, byl velice schopný, a Mitch byl na něj nesmírně hrdý. Krom toho měl Mitch ve vztahu k bratrovi silné ochranné instinkty, což byl také důvod, proč nebude jejich dnešní setkání vůbec snadné.

Dokonce i ještě před neočekávaným odchodem jejich otce Mitch střežil Stevena, jako střeží orel své hnízdo. Když jejich otec zemřel, Mitch ztloukl každého chlapce, který se na Stevena třeba jen křivě podíval. Zašlo to tak daleko, že mu dokonce i Steven nakonec řekl, aby si našel jiný způsob, jak se vyrovnat se svým zármutkem. A to mu řekl jako osmiletý. Dokonce už tenkrát byl ten chlapec na svůj věk neobyčejně rozumný. Když jejich matka umřela na rakovinu, Mitch o něj pečoval, jak mohl, dával pozor, aby se jeho malý bratr necítil ve velkém městě sám, ale Steven byl plně zabraný do své práce. Studium ho dokonale pohlcovalo a bylo to alespoň něco, s čím se mohl plně ztotožnit.

Do pokoje vešel Tommy Kennedy a postavil se vedle Mitche. Rapp položil chlapci ruku kolem ramen.

Tommy vyhlédl z okna a řekl: „Mamka říkala, že tvůj bratr je opravdu chytrý.“

„To je.“

„A neměl by chuť zahrát si se mnou Game Cube?“

Rapp zabručel. Ta otázka ho pobavila. Steven byl velkým fandou videoher již od raného dětství, kdy dokázal rozdrtit všechny své soupeře v Pongu, PacManovi, Asteroidech a jiných klasických videohrách. V jeho bytě na Manhattanu byla celá jedna místnost vyhrazena výhradně hraní videoher a byla vybavená pouze dvěma křesly a padesátipalcovou plazmovou obrazovkou s vysokým rozlišením. Rapp přikývl a řekl: „Můj bratr bude chtít tu tvou Game Cube určitě vyzkoušet.“

Rapp vykročil k domovním dveřím. Většina bolestí a neduhů, které cítil, když ráno konečně vstal z postele, byla nyní pryč. V pravém stehně cítil ještě trochu bolest a žebra měl stále ještě citlivá, ale jinak se cítil docela dobře. Dřevem vykládané dveře byly vybaveny jednou šestipalcovou titanovou západkou. Rapp otočil západkou svou levou a otevřel dveře svou pravou rukou. Na chodbě za ním se ozvalo pípání. Rapp věděl, že nějaký zaměstnanec CIA sedí v malé bezpečnostní centrále pod stájemi a právě zaznamenal, že se otevřely venkovní dveře.

Rapp měl na sobě oblečení, které mu koupil Coleman: rifle, tričko a turistické boty. Bílá sádra na jeho pravé paži byla jedinou viditelnou připomínkou jeho stavu.

Kennedyová si přitiskla kabelku na levý bok a pustila Stevena před sebe. Rappův bratr měl na sobě mokasíny, khaki kalhoty, bílou košili a modré sportovní sako. S tmavými brýlemi na nose vypadal o něco starší. Pohlédl na Mitche, který stál pod sloupořadím vstupní verandy a posunul si brýle ke kořeni nosu. „Je mi to líto, Mitchi.“ Vykročil nahoru po schodech a objal se s bratrem. „Byla to báječná žena.“

„Já vím.“

„Je mi to tak líto,“ zopakoval Steven a ještě jednou bratra stiskl. „Já vím.“ Rapp ho objal a políbil na čelo. „Jsem rád, že jsi tady. Hodně to pro mě znamená.“

54

Leesburg, Virginie

Ukradený Mercedes ML 500 měl na tachometru jenom osm tisíc čtyři sta padesát šest mil. Byl tmavý a měl tmavá kouřová skla, přesně jak si Tajib přál. Od té doby, co přijel do Ameriky, viděl docela dost malých sportovních užitkových vozů. Byly poměrně běžné, ale stále dost drahé. Tajib usoudil, že v tomto automobilu může člověk snadno splynout s davem a zároveň zůstat mimo podezření. Když opustil autodílnu v Alexandrii, zamířil po magistrále k Dullesově mezinárodnímu letišti. Odtud se vydal po Hirst-Braultově magistrále na sever k Leesburgu. Asi šest mil na jih od města si zajel a vyrazil na západ. O několik minut později dorazil ke koňskému ranči a míjel ho rychlostí kolem devadesáti kilometrů v hodině. Plot byl lemován stromy, které částečně zakrývaly výhled na dům usazený na vrcholu kopce vzdáleného několik stovek metrů od silnice. Na hlavní bráně byly zleva i zprava namontovány kamery. Tajib usoudil, že Castillo a jeho lidé se bez problémů dostanou dovnitř.

Pokračoval několik mil po okresní silnici, načež odbočil směrem k městu. Bylo šero a on se potřeboval dostat na svou pozici. Na cestě do Leesburgu Tajib míjel kancelář šerifa loudounského okresu. Adresu si našel na internetu a navigační pokyny si vytiskl z portálu MapQuest. Na parkovišti stálo vedle půl tuctu civilních aut pět policejních vozů a jeden služební suburban. Pokračoval dál do města a pomalu minul správní centrum a policejní oddělení. Na parkovišti si všiml tří stojících policejních aut a jednoho odjíždějícího. Neměl ponětí, kdy končí noční směna, ale pochyboval, že to v sobotu bude v půl desáté večer. Pomalu projížděl malebným městem. Bylo plné obchodů se starožitnostmi, hotýlků, kaváren, zmrzlinářství, barů a restaurací.

Tajib zaparkoval na ulici za rohem nedaleko jedné kavárny. Vykročil ke kavárně a byl uvítán jednou velice ochotnou a nedostatečně oblečenou mladou ženou. Objednal si espreso s sebou a rozhlížel se kolem sebe. V kavárně byli ještě další tři hosté: mladá dvojice, která se vášnivě líbala nedaleko výlohy, a mladý muž ťukající do svého počítače. Tajib byl v pokušení zfackovat mladý pár, ale připomněl si, že má důležitější věci na práci. Když zaplatil v hotovosti, vyšel před kavárnu a počkal na vhodnou chvíli. Vzduch byl dosti chladný, ale nikdo z místních si toho očividně nevšímal. Minula ho žena v tričku bez rukávů se psem a před zmrzlinář-stvím seděla dvojice mladých dívek v sukních, které jim sahaly sotva do třetiny stehen. Přes ulici k němu z baru doléhala hlasitá hudba, páry vcházely dovnitř a ven a kolem se proháněli mladíci na skateboardech. Všichni se podle všeho výborně bavili. To ale brzy skončí, pomyslel si.

Tajib stál nedaleko malého stromu. Chvíli zkoumal jeho větve a pak si vybral stanoviště. Když ještě jednou zkontroloval čas, dopil zbytek espresa a odhodil papírový pohárek na zem. Popošel ke straně, aby mladý pár v kavárně neviděl, co provádí, a sáhl do kapsy, z níž vylovil ruční granát a kotouč s rybářským vlascem. Obrátil se zády ke kavárně, rozhlédl se doleva i doprava, načež vzal do ruky granát a přehodil kotouč s vlascem přes jednu z větví stromu. Granát se houpal na větvi jako nějaké ovoce - jeho matně zelený lak příliš neladil s jasnými podzimními barvami. Tajib uchopil konec rybářského vlasce. Jeden konec byl přivázán k závlačce granátu a druhý konec si omotal kolem dvojice prstů, přičemž cívku odhodil na zem. Opatrně se vracel ke svému vozu. Na chodníku ho míjel pár ve středních letech a on byl nucen popostoupit blíž k ulici, aby se jim nohy nezamotaly do vlasce. To poslední, co by si přál, byla smršť střepin granátu v zádech.

Když Tajib došel na roh, zastavil se a otočil. Z rybářského vlasce viděl pouze několik prvních stop a zbytek mizel ve tmě. Pár středního věku byl už téměř v kavárně a z druhé strany se blížily dvě ženy. Čím větší paseka, tím lépe, říkal si v duchu. Uchopil smyčku pevně do ruky a zahnul za roh. Jakmile byl v úkrytu, napnul vlasec a pořádně za něj zatáhl. Napětí povolilo a Tajib odhodil volný konec vlasce na zem.

Zamířil k vozu a počítal v duchu vteřiny. Napočítal do pěti a pak se to stalo. Hlasitá exploze rozechvěla chladný noční vzduch. Tajib odemkl mercedes, vlezl si za volant a zařadil. Ubíral se po Plaza Street a o dva bloky dál zastavil na semaforech. Když naskočila zelená, minul policejní stanici a mířil ven z města, přičemž si hlídal, aby nepřekračoval povolenou rychlost.

Tajib si v duchu připomínal, že to nejdůležitější je zachovat klid. Natáhl si rukavice a uchopil černou lyžařskou kuklu, která se povalovala na sedadle spolujezdce. O několik minut později odbočil na Catoctin Circle a zastavil před úřadovnou místního šerifa. Nic se nezměnilo. Stejné automobily byly zaparkovány na stejných místech. Tajib si přes hlavu přetáhl lyžařskou kuklu a vyhodil rychlost. Nenápadně vystoupil z vozu, poodešel dozadu za vůz a otevřel dvířka zavazadlového prostoru. Uvnitř ležela zamaštěná plachta z autodílny. Tajib ji odsunul stranou a popadl reaktivní granátomet čínské provenience. Byl nabitý a připravený ke střelbě. Položil si zbraň na rameno a zamířil na průčelí stanice, právě když z ní vycházeli dva šerifovi zástupci. Tajib se rozkročil, přesunul většinu váhy na zadní nohu a stiskl spoušť. Čtyřicetimilimetrová střela vylétla rychlostí sto dvacet metrů za sekundu a Tajib přitom stál jen asi ve vzdálenosti pětadvaceti metrů od budovy. Následovalo asi čtvrtvteřinové zpoždění a téměř vzápětí se ozval charakteristický hvízdavý zvuk následovaný detonací granátu.

Tisíce skleněných střepů létalo na všechny strany. Tajib sklopil zbraň a pohlédl na dvojici šerifových zástupců. Leželi oba na zemi přímo před dveřmi do budovy. Žádný z nich se nehýbal. Tajib odhadoval škodu způsobenou střelou z RPG. Z budovy se valil kouř a zevnitř k němu doléhal nářek. Odhodil granátomet a ten s rachotem dopadl na asfalt. Téměř automaticky vytáhl z kapsy poslední zbývající granát, vytáhl závlačku a hodil ho poničeným vchodem dovnitř nad ležícími těly zástupců a vstříc sboru kvílejících hlasů. Otočil se a zavřel dvířka zavazadlového prostoru. Výbuch granátu ho zastihl u otevřených dveří vozu. Nehnul ani brvou. Posadil se za volant, zařadil a klidnou jízdou se vrátil na okresní silnici.

Tajib si sundal kuklu a zkontroloval čas. Castillo a jeho muži budou každou minutu na místě a zahájí útok. Tajib byl v pokušení vypravit se monitorovat průběh akce, nicméně věděl, že se co nejrychleji musí zbavit svého vozu. Šlápl na plyn a zamířil k Dullesově mezinárodnímu letišti.

55

Konspirační dům CIA, Virginie

Během večeře se Steven staral o konverzaci, když bavil Irenu a Tommyho historkami o tom, jaký býval Mitch jako kluk. Jeho suchý, sebeironický humor pomohl všem přítomným alespoň na chvíli odpoutat myšlenky od té tragédie. I tak však během večeře nastaly momenty, kdy se v Mitchových očích mihnul zvláštně nepřítomný pohled. Jeho bratrovi bylo jasné, že myslí na Annu. Steven to obvykle řešil tím, že se na něj obrátil se slovy „a vzpomínáš, jak…“, načež následovala další historka z dětství.

Jídlo bylo téměř snědené, skleničky na víno se vyprázdnily a Tommy začal zívat. Pro Irenu to byla příležitost, aby nechala oba bratry chvíli o samotě. Usoudila, že vzhledem k tomu, že byla sobota, a Mitch už byl zase na nohou, bude nejlepší, když v domě všichni přenocují. Steven souhlasil. „Tady asi někdo půjde do postele.“

Tommy zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Zítra nemám školu.“

„Ale je pozdě.“

„Ale ještě jsem Stevenovi nestihl ukázat Game Cube.“ Kennedyová pohlédla na pendlovky v rohu jídelny. Nebylo ještě ani půl desáté. Než stačila odpovědět, Steve Rapp se zeptal: „Ty máš Game Cube?“ Tommy nadšeně přikývl.

„Jasně!“

„Co máš za hry?“

„Tonny Hawk Pro Skater čtyřku, Hvězdné války…“ Tommy ze sebe vychrlil půl tuctu titulů.

„Kolik máš u sebe peněz?“

Tomy vypadal dost zmateně a zdálo se že nechápe, kam Steven tou otázkou míří.

„Sto dolarů na jednu hru. Ty a já.“

Tommy vyvalil oči a pohlédl na Mitche, který vrtěl hlavou. Mitch se podíval bratrovi do očí a pronesl: „Chceš se vytahovat na osmiletého kluka?“

„Když jsem já byl v jeho věku, tak ti to problémy nedělalo.“ Mitch raději zavrtěl hlavou, než by riskoval další slovní přestřelku.

„Tak dobrá,“ pokračoval Steven, „dolar za jednu hru a dám ti náskok, kolik bodů budeš chtít.“

„Nejdřív ale umyjeme nádobí,“ trvala na svém Irene. „Thomasi, zvedej se, pomůžeš mi sklidit ze stolu.“ Irene se postavila. „Dá si někdo kávu?“

Oba muži odmítli.

„Tak jděte do obývacího pokoje a trochu si odpočiňte.“

Zatímco Irene a Tommy sklízeli ze stolu, Mitch vyndal z kredence ještě jednu láhev vína a otevřel ji. Nalil si sklenici a nabídl také Stevenovi.

„Proč ne?“ přitakal jeho bratr. „Dnes večer už řídit nebudu.“

Odebrali se do obývacího pokoje. Působil výrazně ženským dojmem: žlutě vymalované zdi, bíle nalakované dřevěné obklady, pohovka v barvě slonoviny se spoustou pastelových polštářků, židle ve stejném stylu a bílé koberce. Stejně jako většina domu vypadal i obývák; jako kdyby se tady nic nezměnilo zhruba tak od poloviny osmdesátých let. Mitch se usadil na pohovku a jeho bratr zaujal místo naproti němu.

Následoval okamžik trapného mlčení, načež se Steven zeptal: „Už jsi přemýšlel, jak to bude s pohřbem?“

Rapp se zadíval před sebe a zavrtěl hlavou. „To si vezmou na starost její rodiče.“

„Nemyslíš si, že by ses měl k tomu také vyjádřit?“

„Způsobil jsem smrt jejich dcery, Stevene. Obávám se, že to mi nedovoluje, abych do čehokoliv mluvil.“

„Mluvil jsi s nimi?“

„Ne.“

„Nemyslíš, že by sis měl s nimi promluvit?“

„Mám se s nimi sejít zítra.“ Mitch se podíval do své sklenky a dodal: „Nemám tušení, co jim budu vykládat. Byla to jejich jediná dcera. Zbožňovali ji.“ Oči mu zvlhly. „Byli na ni tak pyšní.“ Přemýšlel, jakou jim to asi způsobilo bolest. Jejich milovaná dcera je navždycky opustila.

Steven marně hledal slova.

Mitch vzhlédl s očima plnýma slz. „Můj život je v troskách. Ještě nikdy jsem se necítil tak mizerně.“

„To bych neřekl… když Maureen umřela, také jsi na tom nebyl dvakrát nejlépe.“ Steven mluvil o oné přítelkyni svého bratra, která cestovala na palubě letu Pan Am, jenž se zřítil nad skotským Lockerbie.

„To ve srovnání s tímhle nebylo nic. Tehdy jsem byl ještě kluk. Netušil jsem, co je skutečná láska.“

„To je lež,“ řekl Steven poněkud nedůtklivě. „Ty a Maureen jste se milovali a to nijak nesnižuje hodnotu tvého vztahu k Anně. Tak to prostě je. Přežils její smrt a přežiješ i tu Anninu. Nebude to snadné, ale dlužíš jí to.“ Irene prozradila Stevenovi, že když se jeho bratr dozvěděl o smrti své manželky, upadl bezmála do katatonického stavu. Jeden z doktorů jí radil, aby jej nechala nepřetržitě hlídat pro případ, že by si chtěl vzít život. Steven před svým bratrem nikdy nic neskrýval a nehodlal s tím ani začínat. „To poslední, co by si přála, by bylo, aby sis kvůli tomu vzal život.“

Z Mitchova výrazu tváře bylo patrné, že bratrovy obavy pociťoval jako urážku. „Stevene, sebevraždu bych nikdy nespáchal. S tím nemám problém. Nanejvýš tak až se dostanu ven.“

„Jak to myslíš?“

Mitch už nestačil odpovědět. Z venku k němu dolehl hluk, který upoutal jeho pozornost. Zvedl tvář ke stropu a soustředil se i na nejnepatrnější zvuk. Pevná konstrukce poskytovala domu vynikající zvukovou izolaci. Naštěstí však Mitch strávil tolik času na krytých i nekrytých střelnicích, že přesně věděl, co bude následovat. Přidušený výstřel z ručnice.

„Ireno!“ zvolal Mitch z plných plic. Když se ozvalo ještě několik výstřelů, vyskočil na nohy. „Kde jsou tvoji osobní strážci?“

Mitch popadl Stevena za ruku a zvedl ho ze židle. Byly slyšet další přidušené výstřely. Vykročili spěšně z obývacího pokoje, prošli jídelnou a zamířili do kuchyně.

Kennedyová seděla u kuchyňského dřezu a Tommy seděl po jejím boku. V ruce držela utěrku a ve tváři se jí zračil zmatený výraz. „Co se to děje?“

„Venku se střílí!“

„Já nic neslyšela.“

„Věř mi. Kde jsou tvoji osobní strážci?“

„Jsou venku.“

„Zatraceně!“

Mitch uchopil matku a syna za ramena a rychle je táhl přes kuchyni. Kennedyová byla natolik duchaprítomná, že si z kuchyňské linky stihla ještě vzít kabelku.

„Seběhněte dolů do tunelu a ukryjte se v podzemní vyšetřovně.“ Rapp otevřel dveře do suterénu a vtlačil Kennedyovy s bratrem na schodiště. „Až tam budete, zamkněte se v jedné z cel. Pospěšte si!“ zařval Mitch.

„Ale co hodláš…,“ spustila Kennedyová.

V tu chvíli se ozvala venku exploze a otřásla domem v základech. „Jděte už!“ zařval Rapp. Zabouchl dveře a vyběhl přes kuchyni k zadnímu schodišti. Vyběhl první dva schody, ignoroval prudkou bolest ve stehně a pokračoval dál po dvou schodech, přidržuje se zábradlí. Na malém odpočívadle ho zastihla další exploze. Když dobíhal do prvního poschodí, uslyšel za zadní části domu střelbu ze samopalů a říkal si, jestli neudělal chybu, když tu zůstal.

56

Castillo jel v prvním chevroletu. Asi jednu míli před cílem řekl mužům ve svém voze, aby se připravili. O chvíli později se před nimi vynořily dveře a Castillo zapnul majáky. Řidič zajel do protisměru, sjel na krajnici, strhnul volant doprava a smykem zastavil před vysokými černými vraty. Druhý automobil zastavil vedle prvního a třetí pokračoval kolem nich až k vjezdu, kde prudce zastavil a nakonec o kousek couvl. Vyskočili dva muži v modrých kombinézách a v baseballových čepicích s nápisem FBI a omotali řetěz kolem zámku vrat. Druhý konec řetězu umístil na závěsné zařízení a odběhli pryč. Automobil s pohonem na všechny čtyři kola se s námahou šinul kupředu, na vteřinu zpomalil pod tíhou vzdorující brány a nakonec se ozval hlasitý skřípavý zvuk deformovaného kovu. Kotevní šrouby, které spojovaly bránu s kamennými sloupy, jeden po druhém povolovaly, až se brána s rachotem zřítila k zemi. Automobil odtáhl zdeformované černé mřížoví z cesty a zbylé dva vozy okamžitě vyrazily na příjezdovou cestu.

Než se před nimi objevil dům, ujížděli už zase skoro stovkou - jejich motory řvaly a červená, bílá a modrá světla výstražných majáků sdělovala do tmy své oficiální poselství. Na okraji kruhové příjezdové cesty na ně čekal muž v obleku. V jedné ruce držel vysílačku a jeho druhá ruka spočívala na pažbě pistole stále ještě spočívající v pouzdře. Castillo se zasmál a řekl svému řidičovi: „Přejed ho.“ Těžký Chevrolet Suburban odbočil s kvílejícími pneumatikami a rozsvícenými výstražnými majáky. Muž v obleku se stále ještě mylně domníval, že jej čeká konfrontace s jiným federálním zaměstnancem. Kennedyová mu řekla, že ředitel Ross chtěl na Rappa uvrhnout ochrannou vazbu. V poslední vteřině řidič strhnul volant doprava, projel asi metrovým živým plotem a srazil strážného pravým předním blatníkem svého vozu. Zadní kolo ze strany spolujezdce se zastavilo na mužově hrudníku. S výjimkou řidičových dveří se všechny dveře automobilu rozletěly. Z vozu vyskočilo pět mužů oděných do shodných kombinéz a baseballových čepic. Castillo ještě ani nestačil vystoupit, když se zpoza rohu vynořil druhý strážný. Zbraň měl vytasenou. Castillo zvedl jednou rukou svůj samopal značky Uzi a stiskl spoušť.

Castillo nebyl jediný, kdo strážného zahlédl. Během dvou vteřin byl muž přišpendlen k zemi ne méně než sedmi kulkami. Třetí strážný, který se vynořil zpoza opačného rohu domu, skončil podobně. Jeden z Castillových mužů poklekl, aby vyslal na dům první střelu z RPG. Castillo praštil pěstí do kapoty chevroletu a zařval na jeho řidiče, aby s vozem popojel o kousek dál. O dvě vteřiny později byl automobil pryč a první střela z pancéřovky byla vypálena.

Čtyři muži, z nichž tři byli ozbrojeni samopaly a jeden reaktivním granátometem, byli odveleni dozadu za dům. Castillo se rozhlížel kolem. Zatím šlo všechno podle plánu. Prach z prvního zásahu RPG se pomalu začínal usazovat a na místo přijížděl třetí vůz, který ze sebe shodil zbytky zničených vrat. Castillo pohlédl na dveře. Pokud dobře viděl, byly stále ještě netknuté. „Střelte tam ještě jednou!“ zakřičel.

Byla nabita další střela. Castillo zkontroloval prostor za mužem, aby se ujistil, že nikdo nestál v oblasti zpětného plamene granátometu, což byl nejlepší způsob jak přijít o život nebo utrpět těžké popáleniny. „Střílej!“ vykřikl.

Dveře dostaly přímý zásah a velká část vstupní arkády se uvolnila a zřítila k zemi. Castillo vykročil po chodníku a vystoupal po třech schodech. Zakryl si rukou ústa proti zvířenému prachu a vší silou do dveří kopl. Stejně tak by mohl kopnout do skály. Dveře se nepohly ani o píď. Když se usadil zbytek prachu, Castillo se předklonil, aby prozkoumal škody způsobené RPG. Ve dveřích byly dva otvory sotva tak velké, aby jimi prostrčil pěst. Dřevo se odlouplo a pod ním prosvítaly zubaté okraje zprohýbané oceli. „Co to má k sakru znamenat?“ zabručel.

Salvadorec přejel rukou přes dveře a vzal za kliku. V tu chvíli si všiml, že se dveře otevírají ven a nikoliv dovnitř. S vědomím, že nemají k dispozici nekonečně času, odběhl zpět na příjezdovou cestu a sebral jednomu ze svých mužů RPG. „Dej mi tu zatracenou věc!“ Nabil další střelu, pečlivě zamířil a stiskl spoušť. Nastala další exploze a další kus vstupní arkády se s rachotem zřítil k zemi. Castillovi muži nyní pálili do oken a rozptylovali se kolem domu. Když se usadilo dost prachu, Castillo byl potěšen, když na místě, na kterém bývala klika, spatřil otvor. Obrátil se na jednoho z řidičů: „Vezmi z auta páčidlo a pomoz mi s tím.“

Uvědomil si, že mu zvoní v uších, a tak pohyboval spodní čelistí ze strany na stranu, aby se toho nepříjemného zvuku zbavit. Právě v tu chvíli si všiml miniaturních kráterů po kulkách na sklech oken. „Proč tady ztrácím čas s těmi dveřmi?“ zeptal se sám sebe. „Tu máš,“ podal RPG muži po svém boku, „nabij to.“

Hlupáci, pomyslel si Castillo. Zpoza domu zaslechl explozi a doufal, že ostatní jeho muži měli větší úspěch.

57

Rapp spěchal do své ložnice a neobtěžoval se hledáním vypínače lustru. Nebylo radno prozrazovat svoji polohu. Pytel s věcmi od Colemana byl na podlaze nedaleko postele. Rapp klesl k zemi až příliš rychle a levým kolenem mu projela bolest. Zaklel si pod vousy, zatímco šrouboval na hlaveň svého glocku tlumič, zasouval do pistole zásobník a natahoval závěr. Popadl dva rezervní zásobníky a nacpal si je do zadních kapes kalhot. Výcvik, praxe, instinkt a trochu toho štěstí bylo všechno, co vám v takových situacích pomáhalo zůstat naživu. Jeho výcvik mu napověděl, aby si vzal ještě ucpávky do uší, bojový nůž a baterku.

S ucpávkami do uší v ruce zůstal ještě zlomek vteřiny bez hnutí, zatímco jeho mysl registrovala, že něco není v pořádku. Ocitl se v podobných situacích tolikrát, že podle zvuku dokázal poznat různé typy operací. Tahle v žádném případě nebyla tajná, a třebaže se Rapp ještě musí zastavit a zamyslet se, kdo se mohl odvážit zaútočit na konšpirační dům CIA, zaznamenal, že něco není v pořádku. Profesionálové dávali přednost zbraním s tlumičem primárně ze tří důvodů. Tím prvním bylo to, že vzbuzovaly méně pozornosti a dovolovaly vám přiblížit se k vašim obětem nepozorovaně. Tím druhým byla potřeba odlišit se od vašeho protivníka. Když budou všichni ve vašem týmu používat tlumič a vy zaslechnete během operace neočekávaný výstřel, budete vědět, že vaši protivníci po vás jdou. Ten třetí a poslední důvod byl praktický. Tlumiče šetřily váš sluch.

S těmito úvahami si Rapp zasunul do uší plastické ucpávky a odplížil se k oknu. Postavil se ze strany a hleděl dolů na terasu obklopující bazén. To první, co viděl, očekával. Stáli tam čtyři muži, z nichž tři pálili na dům ze samopalů. Všichni měli na sobě tmavé kombinézy. Čtvrtý muž nabíjel RPG a příliš se mu to nedařilo. Rapp pohlédl za muže ke stájím a pocítil úlevu, že jim nikdo nevěnuje pozornost. Irene, Tomy a Steven by v tuto chvíli již měli být v bezpečí. Rappova pozornost se vrátila k oněm čtyřem mužům a on si opět všiml, že něco není v pořádku. Taktické týmy nepoužívaly RPG. K průniku skrz dveře a okna používaly kumulativní nálože. RPG byla pěchotní zbraň a měla původně sloužit k ničení tanků. Další zvláštnosti, které si Rapp povšiml, bylo to, že muži stáli od sebe v príliš krátkych vzdálenostech a stříleli od boku. Rappovy oči a mozek zažívaly podobný pocit, jaký musí zažívat milovník umění, když poprvé vidí reprodukci slavného originálu. Z dálky vypadá všechno dobře, ale z malé vzdálenosti se ukazuje, že něco není v pořádku. Rapp si poprvé všiml, že muži mají na hlavách baseballové čepice s nápisem FBI. Rapp osobně znal pěknou řádku agentů FBI. Všichni se vyznačovali charakteristickým chováním a žádný z těchto mužů tomuto modelu neodpovídal.

Rapp se natáhl a otočil kličkou okna. S rukou co nejméně vzdálenou od okraje parapetu pomalu popotáhl spodní část vysouvacího okna. Do místnosti vnikl hluk zvenčí a spolu s ním chladný noční vzduch. Rapp klečel na pravém koleni, jeho levá noha spočívala volně na zemi a okenní parapet měl na prsou. Rychle přehlédl situaci, vštípil si do paměti pozici každého z mužů a potom zvedl svůj glock, přitiskl si ho k obličeji a černým tlumičem namířil na strop. Nacházeli se asi patnáct metrů od domu a při střelbě stáli. To bude jako střílet na rybu v kádi. Rapp se zhluboka nadechl, protáhl levou ruku otevřeným oknem a zatímco se přesouval do střelecké pozice, odhalil pouze třetinu svého těla. Jak bylo jeho zvykem, začal nalevo a přesouval se doprava.

Noční míření na glocku sestává ze dvou nazelenale svítících bodů na hledí a z jednoho bodu na mušce. Rapp už to dělal tolikrát, že o tom nemusel ani přemýšlet. Byl to ryzí instinkt. Před mířidly se objevil první muž. Zářivá zelená tečka pokrývala polovinu jeho hlavy. Rapp stiskl spoušť pevným, vyrovnaným stiskem - zelená tečka zůstala dokonale klidná a zacílená, hlava muže se proměnila v nazelenalou skvrnu. Spoušť uvolnila úderník a střela s dutým hrotem vyletěla z hlavně zbraně. Na mušce se okamžitě objevil další cíl. Tento proces Rapp opakoval ještě třikrát v rychlém sledu. Za méně než dvě vteřiny leželi všichni čtyři muži na cihlové terase s rozkročenýma nohama, se zbraněmi pohozenými vedle sebe a s dírami po kulkách ve svých hlavách. Všichni byli mrtvi. Rapp zavřel okno, opustil místnost a prošel halou do další ložnice. Domem otřásla exploze, právě když přistupoval k oknu a on zaslechl, jak se něco v přízemí řítí k zemi. Rychle ustoupil stranou a hleděl za těžké závěsy. Napočítal osm mužů oblečených stejně jako ta čtveřice, o kterou se právě postaral vzadu za domem. Na příjezdové cestě stály tři Chevrolety Suburban s rozsvícenými výstražnými majáky.

Rapp opět zaznamenal tutéž ubohou taktiku a chabou disciplínu a musel se sám sebe zeptat: „Co je tohle za šašky?“

O vteřinu později zahlédl Vince Delgada, šéfa Ireniny ochranky, ležícího na zemi. Předpokládal, že je mrtvý. Čelisti se mu sevřely zlostí, a vzápětí zahlédl, jak jeden z těch mužů křičí na ostatní rozkazy. V pravé ruce držel samopal značky Uzi a vypadal velice naštvaně. Muž ukazoval zbraní k západnímu křídlu domu a křičel cosi na dva ze svých mužů. Rapp vyrazil dříve než oni. Vzdálil se od okna a zamířil ven z místnosti. Jak pádil po chodbě, praštil ho přes nos zápach korditu, který musel přicházet zdola. Jestli se dostali se všemi těmi zbraněmi do domu, může tady být pěkně horko. Rapp doběhl do malé studovny na konci haly a zamířil přímo k oknu. Otočil kličkou a otevřel ho. Téměř okamžitě zaslechl hlasy. O vteřinu později se pod ním objevili dva muži, kteří kráčeli rychlým tempem a hovořili spolu španělsky.

Rapp se zamračil. Nic z toho nedávalo smysl. Nechal muže pod sebou projít, vyklonil se z okna a střelil je oba do hlavy asi ze vzdálenosti čtyř až pěti metrů. Pohotově se rozhlédl kolem. Nikoho dalšího neviděl. Zavřel okno a přemýšlel, z jakého důvodu by po něm měla jít parta chlapů hovořících španělsky.

Odběhl zpátky do ložnice v přední části domu, vyhlédl z okna a spatřil dva muže. Stáli před nejbližším automobilem. Jeden držel u boku pistoli jako nějaký znuděný vězeňský dozorce a druhý byl ozbrojen RPG. Předtím jich tam bylo osm, když nepočítal ty dva, které právě zabil. Z toho plynulo, že tam museli být alespoň čtyři další, které neviděl. Rapp se rozhodl ještě trochu snížit jejich početní stav a otevřel okno. Téměř přímo pod sebou uslyšel hlasy a usoudil, že ti ostatní čtyři muži byli na přední verandě a snažili se otevřít venkovní dveře. Muži vedle automobilu stáli nejméně pětadvacet metrů od domu a on byl kvůli předpokládané dráze střely nucen pokleknout. Namířil pistoli s tlumičem a dvakrát za sebou rychle vystřelil. Oba muži se zhroutili k zemi, přičemž jeden z nich zůstal ležet opřený o přední pneumatiku automobilu.

Rapp zavřel okno a ve spěchu si vyměnil zásobník, přičemž si vyjmutý poloprázdný zásobník vložil do levé zadní kapsy. Zápach korditu byl stále silnější a Rappa napadlo, že v prvním poschodí možná vypukl požár. Vyšel z pokoje a zamířil k centrálnímu schodišti. Výbuchy zhasly světla v chodbě u hlavního vchodu a v obývacím pokoji. Z kuchyně se chodbou šířilo jakési mdlé světlo a Rappovi se zdálo, že kdesi v obývacím pokoji začalo hořet. Zápach kouře byl v každém případě stále silnější. Znovu se ozvala střelba a Rapp slyšel bušení kulek dopadajících na neprůstřelné sklo v obývacím pokoji.

Chystal se zamířit k zadnímu schodišti, když si všiml otvorů v domovních dveřích - nepochybně od protipancéřových střel. Rapp dostal nápad a seběhl po hlavním schodišti do přízemí tak rychle, jak jen mu to jeho zraněné nohy dovolovaly. Proklestil si cestu k otvoru ve středu dveří, právě když se ozvalo bušení na okno v obývacím pokoji. Nakoukl do otvoru velikosti plechovky od limonády a jak očekával, zahlédl muže stojícího k němu zády ani ne dva a půl metru od něj. Rapp usoudil, že nechali dveře na pokoji a zkouší štěstí s okny. Strčil do díry hlaveň pistole s tlumičem a přiložil hlavu k zaměřovači. Z této vzdálenosti se hlava muže zdála skoro tak velká jako plážový míč. Rapp stiskl spoušť a kulka proletěla přímo mužovým uchem. Muž se sklátil k zemi, a když padal, objevil se v jeho blízkosti další muž. Muž pozoroval, jak se jeho přítel šine k zemi; ještě mu však nedocházelo proč. Právě se chystal otevřít ústa, aby své společníky varoval, když Rapp vystřelil a zasáhl jej do pravého oka.

Muž se skutálel z verandy do nedalekého křoví a kdosi začal křičet anglicky se silným přízvukem. V ten okamžik se Rapp rozhodl udělat dvě věci. Bylo na čase přesunout se na nové stanoviště dříve, než muži proti dveřím pošlou další střelu z RPG, a také potřeboval chytit jednoho z těchto chudáků živého, aby zjistil, co byli zač a kdo je sem poslal. Stále ještě přikrčený uháněl z hlavní chodby do kuchyně. Podle jeho počtů zbývali na terase ještě alespoň dva muži, ne-li víc. Zamířil doleva přes kuchyni a prošel napříč jídelnou. Přímo před sebou zahlédl v rohu obývacího pokoje menší požár a rozhodl se změnit plán. Vrátil se zpátky ke dveřím vedoucím z kuchyně na zastřešenou verandu. Prostor za domem byl stále ještě zaplaven blikajícími světly majáků a on na chvíli stanul, aby se ujistil, že na něj nikdo nečíhá v záloze. Odemkl dveře, vykročil na verandu a zavřel za sebou. Rohodl se zamířit doleva, protože právě na té straně domu zabil ty dva muže, kteří kráčeli pod oknem.

Z druhé strany byla garáž a on neměl nejmenší představu, jak bude situace vypadat tam. Držel se při zemi a přískoky postupoval mezi keři a zdmi domu.

58

Castillo stál nedaleko verandy s jedním mužem po každém boku. Byl vteřinu po vteřině stále frustrovanější. Měla to být hračka. Poslat pár reaktivních granátů předními dveřmi, vrazit do domu a pokosit všechno živé ze samopalů. Něco jako Zjizvená tvář. Tak to alespoň popisoval svým komplicům. V gangu nebyl nikdo, kdo ten film neviděl alespoň desetkrát. „Vyjma sebe navzájem zabijte všechno, co se pohne,“ řekl jim. Starosti mu dělalo jen to, jak se dostanou zpátky do města, aniž by je stavěla policie. Falešná policejní auta by se však o to měla postarat. Podařilo se jim už oklamat ty stupidní stráže. Jeden z těch mamlasů byl tak zmatený, že dokonce ani netasil zbraň. Castillo si uvědomil, že to možná bylo to jediné, co zatím šlo podle plánu. Měli být v domě nejméně před pěti minutami. Chlapci před akcí byli nažhavení. Řekl jim, že dostanou deset tisíc dolarů v hotovosti za jedinou noc práce a závdavkem si ještě budou smět zastřílet na pár federálů.

Minutu po začátku operace Castillo počítal v duchu své peníze a věci už zdaleka nevypadaly tak jednoznačně. Když čtyřikrát neúspěšně vystřelil na dveře, namířil poslední zbývající RPG do okna. Střela po sobě zanechala nádherný kruhový otvor, ale jinak zůstalo okno netknuté.

Castillo ukázal hlavní svého samopalu k oknu a zeptal se: „Máte to připravené, hoši?“

Dvojice mužů zvedla své samopaly Car 15 a přikývla. Castillo vypálil dávku a jeho muži učinili totéž. Za méně než pět sekund byly jejich zásobníky prázdné. Castillo jim nařídil, aby si vyměnili zásobníky, zatímco v okně studoval krátery a pavučiny po kulkách. Když si všichni nabili, vystříleli na dům další salvu. Všude po verandě se vzápětí povalovala spousta nábojnic a kusů omítky, která se drolila ze zdi. A všichni tři muži byli pokryti nepatrnými úlomky skla, které odletovalo z oken pod záplavou kulek. Na okně za chvíli nezbylo ani jedno jediné nepoškozené místečko, ale stále drželo.

„Čert aby to vzal,“ zařval Castillo. Jeho uzi se zasekl. „Kde jsou ksakru ti dva idioti?“ Castillo poslal dva ze svých mužů za dům, aby přinesli nějaké střely do pancéřovek. On i skupina za domem měli po třech střelách. Nebyl si kvůli všemu tomu hluku jistý, ale měl za to, že skupina za domem zatím odpálila jen jednu jedinou střelu. „Dejte mi to páčidlo!“ zakřičel na jednoho ze svých mužů.

Castillo odložil samopal na židli a popadl oběma rukama téměř metrové páčidlo. Několikrát ze všech sil udeřil do okna. Sklo vydávalo tříštivý zvuk. Castillo znásobil své úsilí a vložil do toho veškerou svou sílu. Levý horní okraj se začal odloupávat a on konečně začal zaznamenávat jistý úspěch, když tu jeden z jeho společníků začal ze sebe chrlit sprosté nadávky. Castillo se otočil, aby zjistil, co muže tak dopálilo, a zahlédl na zemi jednoho ze svých mužů, jemuž se kolem hlavy rozlévala kaluž krve.

„Co to má ksakru znamenat?“

„Vy jste ho asi zabili.“

„O čem to mluvíš?“

„Kulky! Odrážely se od okna.“

Castillo nad tím asi tak vteřinu přemýšlel a pak zahlédl boty dalšího ze svých mužů. Muž ležel v křoví s dírou místo oka. Castillovi od toho všeho střílení zvonilo v uších a začala ho bolet hlava. Hlasitě zasténal a přemýšlel, kam se podělo jeho štěstí. Nechat je tady by byla hloupost. Na kůži měli vytetovány symboly MS-13. Pohlédl k automobilům a hodlal Hernandezovi nařídit, aby odtáhl těla do auta, když si všiml, že další dva jeho muži jsou mrtvi. Jeho další myšlenkou byla představa pěti set tisíc dolarů, které se zvolna rozplývají v prach.

„Zatraceně.“ Ukázal na dva mrtvé muže ležící na zemi nedaleko automobilů. „Předpokládám, že tihle byli také zabiti odraženými kulkami.“ Castillo hodil muži páčidlo a nařídil mu, aby otevřel okno. Pohlédl zpět na dvojici mrtvých mužů a řekl: „Jeden ze strážců je stále ještě asi naživu.“ Hleděl muži přímo do očí, když se jeho tvář před jeho očima doslova rozprskla a pokryla ho sprškou krve a úlomky jeho lebky a mozku. Castillo zkameněl, jeho oči se pokoušely vstřebat, co se právě před nimi odehrálo a všechno se tak na jednu dvě vteřiny zpomalilo. Pak se však ze své strnulosti náhle probral a vrhnul se po svém samopalu, který spočíval na židli jen několik metrů od něho. Rukou sahal už téměř po pažbě, když si uvědomil, že zbraň je zaseklá. Stále ještě se natahoval po zbrani a v tu chvíli ho něco udeřilo do ruky. Pohlédl šokované dolů a nějakou chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že mu rukou proletěla střela a vytrhla kus svalstva. Zatímco si přidržoval zraněnou ruku, povšiml si zleva i zprava dalších dvou svých mužů hroutících se k zemi. Vzhlédl a zahlédl před sebou muže, který se k němu blížil od vzdáleného konce zastřešené verandy a mířil na něj svou zbraní. Castillo poznal jeho oči. Patřily muži, jehož měl zabít.

59

ZlHUATANEJO, MEXIKO

Měsíc se vznášel nad vodami Pacifiku a nechával za sebou třpytivý odraz, který poskakoval po vlnách zálivu přímo k jejímu balkonu. Hotel byl překrásný, měl jen třicet šest pokojů, téměř všechno apartmány, z nichž každý měl vlastní soukromou vířivku a nerušený výhled na poklidné vody zálivu. Za normálních okolností by byl západ slunce nesmírně romantickou podívanou: Vlhký tropický vzduch, vlny omývající útes pod jejím balkonem, mírný vánek přinášející od moře chuť slané vody, několik plachetnic zakotvených na noc a nepatrně se pohupujících na vlnách. Dole na pláži se v příboji brodily milenecké páry.

Claudia v tomto hotelu ještě nikdy nebyla, ale byla v mnoha jiných podobných a pokaždé s Louisem. Už jen pomyšlení na něj, pomyšlení na muže, o němž si myslela, že ho zná, jí opět do očí vehnalo slzy. Nebylo jí jasné, jak se dostala až sem, ale věděla, že se nikdy necítila tak osamocená a tak hluboce znechucená sebou samotnou. Hleděla zpět na posledních šest let svého života s pronikavostí, které lze dosáhnout, jen když je daná etapa u konce. Když si člověk řekl, že není cesty zpátky. Její stav byl nepochybně stimulován utrpením, tím, co obrňovalo ducha proti budoucím pohromám. Když před půl druhým dnem dorazila do tohoto hotelu, neměla tušení, co přesně ji do tohoto kritického bodu dostalo. Odloučenost toho místa ve spojení s její vlastní izolací způsobily, že její vzpomínky a aspirace vedly mezi sebou válku, nutily ji přemýšlet o možnosti spásy a klást si otázku, zda si ji vůbec zaslouží.

Claudia Morrellová byla vychovávána jako zbožná katolička krásnou, laskavou a tradičně smýšlející matkou. Její otec, po celý život voják z povolání, byl sympaticky drsný muž s vojáckými způsoby, který měl sotva čas na svou manželku, natož pak na své děti. Nyní Claudia už chápala, proč její život nabral tak dramatický kurz. Před deseti lety by se vysmála každému psychiatrovi, který by jí tvrdil, že se mstí svému otci, že ho chce vytrestat za léta zanedbávání. Když se na to dívá dnes, zdá se jí to víc než zřejmé. Vracela mu to tím, že se začala scházet s jedním z otcových nižších důstojníků. Viděla v Louisovi svého otce, o tom nemůže být pochyby. Když chtěl její otec sabotovat jejich vztah tím, že Louise nechal přeložit, byl to počátek konce. Byl to katalyzátor, který uvedl věci do pohybu. Alespoň tolik jí bylo jasné.

Zapudil ji od sebe, ale tím, kdo si zvolil tento mravně problematický způsob života, byla ona sama. Cesta bohabojné katoličky do této pustiny etického relativismu se neodehrála přes noc. Podobně jako všechny ostatní zločinecké kariéry i tato začínala nesměle. Zprvu se její role v jejich partnerství omezovala na to, že přesouvala peníze sem a tam, aby nemohly být vysledovány a byly uloženy na místech, kde byly pro jisté vlády nedosažitelné.

Samozřejmě, že tím to neskončilo. Začala přemýšlet, čím se Louis živí. Všechny ty tajnosti a jeho ostražité, téměř paranoidní chování nebylo bezdůvodné. Když zjistila, že Louis je nájemný zabiják, zanechalo ji to překvapivě lhostejnou. Předpokládala, že to souviselo se skutečností, že její otec zabíjel lidi v boji. Dokud Louis zabíjel sociopaty, kapitalistické vepře, zkorumpované politiky a nepoctivé obchodníky, dalo se pro jeho jednání ještě nalézt jakés takés ospravedlnění. Ale Mitch Rapp byl docela jiný případ. Cítila, že to není správné téměř od první chvíle, co jí to sdělil, ale neprotestovala dost důrazně.

Když byla teď sama a s náležitým odstupem a se zdravou dávkou sebekritiky posuzovala svá tehdejší rozhodnutí, docházela jí prostá, nelichotivá pravda, že oproti Louisovi byla lépe vychována. Dostaly se jí instrumenty, aby poznala rozdíl mezi dobrem od zlem, a ona se vědomě rozhodla je nepoužívat - ignorovat slabý hlas, který jí na každém kroku říkal, že to, co dělá, není správné. Používala svůj osobní konflikt s otcem jako záminku, aby odvrhla mravní zásady, které jí byly vštěpovány v dětství. A její pokulhávající výmluvou bylo, že otec jí nevěnoval dostatek pozornosti.

Claudia pohlédla na měsíc a setřela si z tváře slzy. Byla plná sebezášti. Její dětství bylo šťastné. Její rodiče se o ni dobře starali. Nikdy ji neuhodili a nikdy na ni nezvýšili hlas. Byli stále manželé a stále se milovali. Claudia neměla žádnou omluvu, že připustila, aby klesla tak hluboko. Ospravedlňovala si sama před sebou přehlížení Louisových činů dost dlouho, ale déle už to dělat nebude. Od prvního okamžiku, kdy se setkala s tím Němcem, mu nedůvěřovala. Věděla, že není správné jít po Rappovi. Bylo nepopiratelnou, krutou pravdou, že se nechala dohnat k tomu, aby prodala každou unci své morálky, všechno, co jí kdy rodiče vštěpovali o povaze dobra a zla, za deset milionů dolarů.

Taková byla v kostce její situace a ona se teď nacházela uprostřed řecké tragédie, s krví zbrocenýma rukama a pod srdcem nosila dítě zplozené mužem, který právě zabil těhotnou ženu a neprojevoval sebemenší výčitky svědomí. Louisova naprostá absence hanby, nebo alespoň lítosti, byla tím, co ji probralo z této noční můry. Chápala, že chyby se stávají, ale taková otrlost, že člověk nebyl ochoten připustit ani jejich existenci, byla odpuzující. Poprvé za celá ta léta, co ho milovala, se jí nezamlouvalo, co viděla. V jejích očích se Louis změnil v netvora.

Co chystala budoucnost pro ni a pro její nenarozené dítě, na to se bála i jen pomyslet. Začínala chápat, že se musí pokusit věci nějakým způsobem napravit. Byla tady minulost a s tou se nedalo nic dělat, ale mohla se pokusit učinit pokání. Pochybovala, že by se mohla sama vykoupit, ale možná mohla dosáhnout odpuštění alespoň pro své dítě. Nemohla vzkřísit Annu Riellyovou a tlukoucí srdce jejího dítěte k životu, ale mohla učinit pokání a mohla se pokusit věci napravit. Claudia nyní přesně věděla, co musí udělat.

Setřela si z tváře slzy, vstala a odešla do obývacího pokoje. Uhodila do mezerníku svého laptopu, aby ho probudila z úsporného módu, a pak se přihlásila na internet. Ve schránce našla další dvě zprávy od Němce. Rychle si je přečetla. Byly to pouze důraznější verze toho, co už znala. Abel po nich chtěl, aby vrátili peníze, nebo dodělali práci. Jestli to neudělají, půjde po nich až na samý kraj světa. Němec měl štěstí, že to nečetl Louis, protože v opačném případě by nasedl do prvního letadla do Evropy a Abel by byl v pondělí ráno mrtvý. Claudia se už rozhodla, že peníze nevrátí. Abel totiž bude čelit mnohem větším problémům.

Claudia si vyhledala e-mail oné osoby už dříve během dne. Nebylo to obtížné. Jednoduše vyťukala její jméno a připojila k němu @cia.gov. První pokus nevyšel, a tak mezi křestní jméno a příjmení vložila tečku. Tentokrát to fungovalo. S prsty nad klávesnicí se zhluboka nadechla a začala psát. Claudia pracovala na zprávě téměř hodinu a nakonec vymazala téměř vše, co napsala. Bylo toho příliš. Bude muset začít jednoduchou omluvou a uvidí, kam se dostane.

Claudia posouvala kurzor, až se zastavil na tlačítku „odeslat“. Její prst spočinul nad levým tlačítkem myši, připravený stisknout jej a zprávu odeslat. Chvíli váhala a pak jí slabý hlas kdesi uvnitř, který tak dlouhá léta ignorovala, poručil, aby to udělala. Stiskla tlačítko myši a laptop zapípal. Na obrazovku vyskočilo dialogové okénko se slovy ZPRÁVA ODESLÁNA a ona věděla, že není návratu.

60

Camp David, Maryland

Co tím myslíš, že je pryč?“ obořil se na ni Ross. Kennedyová si jej pozorně prohlížela, zatínala prsty do masité tkáně dlaní a říkala si, že si musí zachovat chladnou hlavu. „Je pryč, Marku.“

„To jsem slyšel.“ Ross zdvihl ruce, jako kdyby chtěl někoho uškrtit. „Jak se mu k sakra povedlo upláchnout?“

„Možná bychom měli počkat na prezidenta,“ pronesla Kennedyová střízlivým hlasem. Nechtěla se opakovat a nepochybovala, že Ross se bude v přítomnosti svého šéfa chovat zdvořileji.

Byla neděle odpoledne a Ross se právě vrátil z partičky golfu s prezidentem, předsedou strany a jedním z hlavních sponzorů strany. Kennedyová byla v pokušení zavolat prezidentovi hned po útoku, ale než se dala trochu do kupy, bylo po půlnoci a ona nikdy nerušila prezidentův spánek, pokud nepotřebovala jeho svolení. Uvažovala o tom, že zavolá Rosse, přemýšlela, jak by ten hovor probíhal, a okamžitě si uvědomila, že čím déle bude schopná držet ho mimo hra, tím lépe pro ni. Bylo potřeba zařídit spoustu věcí a on by ji chtěl komandovat.

A tak to odkládala, co nejdéle mohla, a nyní byla tady, aby přednesla své špatné zprávy a stala se svědkem toho, jak Ross ztratí nervy. Kennedyová minulou noc vůbec nespala. Kromě profesionálních povinností se musela postarat o svého syna a dohlédnout, aby co nejdříve překonal prožité trauma. Steven Rapp bohudík pochopil, že musela řešit nastalou situaci a že Tommy potřebuje někoho, kdo by ho ujistil, že všechno je v pořádku. A tak zatímco se pokoušela urovnat tu paseku, Steven a Tommy byli odesláni k ní domů za doprovodu posílené osobní stráže. Nejtěžší bylo asi vysvětlit Tommymu, že Vince Delgado a Mike Burton byli zabiti.

Vrátila se domů něco před desátou ráno. Tommy se probudil, přišel dolů do haly a jako první se zeptal na to, co se stalo s Vincem a Mikem. Byli členy její osobní stráže víc než rok a ona věděla, že Tommy měl k oběma mužům, a zejména pak k Vincovi, velice blízko. Hodlala jejich rodinné příslušníky informovat osobně, ale nejprve musela zařídit pár věcí.

Největší obavy jí dělal Ross. V posledních čtrnácti hodinách udělala několik věcí, které by se mu nelíbily, ale na druhé straně Ross nebyl ten typ člověka, který by byl schopen chápat dlouhodobé zájmy CIA. Načasovala si svůj příjezd na prezidentův ranč tak, aby se shodoval s jejich návratem z golfového utkání. Čekala o samotě v Aspen Lodge více než patnáct minut, což jí poskytlo dodatečný čas, aby si promyslela, jak si poradí s Rossem. Právě během této krátké chvilky klidu v bouřlivém týdnu přišla na to, jak zkrotit Marka Rosse. Byla překvapená, že už ji to nenapadlo dříve, ale nebyla ten typ, co ustavičně přemýšlí jak vyzrát na své nadřízené.

Ross nechtěl čekat na prezidenta a nepřestával na Kennedyovou naléhat. „Kdy k tomu došlo?“

Kennedyová se zadívala Rossovi přes rameno ke dveřím. „Minulou noc.“

„Kdy?“

„Kolem desáté hodiny.“

Rossovi poklesla brada a přivřel oči. Nyní se pro změnu podíval přes rameno Ross. Když se ujistil, že byli stále sami, upřel svůj rozzlobený pohled zpět na Kennedyovou a řekl: „Jsou dvě odpoledne. Můžeš mi prosím tě říct, proč ti tak dlouho trvalo, než jsi mě o tom informovala.“

Marnivost, řekla si v duchu Kennedyová. To je ten klíč. „Marku,“ naklonila se k němu a hovořila s ním, jako kdyby se znali celá léta, „víš, co se tady dnes bude dít?“

Ross vypadal zmateně.

„Nikdo není nadšený výkony viceprezidenta Baxtera.“ Kennedyová se odmlčela a nechala tu narážku několik vteřin jen tak viset ve vzduchu. „V průzkumech veřejného mínění se ukázal být přítěží a hodně se mluvilo o tom, že by ho měl někdo nahradit.“ Přiblížila se k němu ještě blíž a zašeptala: „Prezident tě dnes nepozval na golf jen tak pro nic za nic.“

Ross se zhluboka nadechl a přikývl.

Z výrazu jeho tváře Kennedyová poznala, že o tom už přemýšlel. Nezáleželo na tom, že Ross netušil, že prezident nebude usilovat o znovuzvolení, a nebude na tom záležet ani za měsíc, až to oficiálně oznámí. Ross bude tu zprávu chápat jako příležitost. Počká v povzdálí, až se vyvrbí, kdo budou hlavní kandidáti, a pak se pokusí zaujmout jejich pozornost.

„Jsi v užším výběru, Marku. Dnes jsi měl interview. Nechtěla jsem ti to pokazit tím, že ti to vysypu dřív, než budeš odpalovat nebo dokonce střílet na jamku.“

Ross se nezmohl ani na slovo a v okamžiku, kdy se chystal k její důvěrné informaci něco poznamenat, otevřely se dveře a vstoupil prezident.

„Ireno,“ pronesl Hayes cestou k nim. Na sobě měl golfovou košili, vlněnou vestu a vycházkové kalhoty. „Omluvám se, že jsem tě nechal čekat. Co se stalo?“

Kennedyová si vyměnila letmý pohled s Rossem a spustila: „Pane prezidente, jeden z našich konspiračních domů byl včera přepaden.“ Kennedyová vysvětlila prezidentovi a Rossovi, že naložila Stevena Rappa a odvezla ho do konspiračního domu, aby se podíval na bratra. Dojedli večeři, bylo něco kolem půl desáté a ona právě se svým synem v kuchyni umývala nádobí, když najednou zaslechli výstřely a sérii explozí. Rapp spěšně odvedl ji, jejího syna a bratra do suterénu. Nato se Kennedyová pustila do popisu architektonického uspořádání domu a vyprávěla, jak se tunelem dostali do podzemní vyšetřovny a zamkli se v jedné z cel. Asi hodinu po začátku incidentu dorazil na místo tým rychlé odezvy CIA a budovu zajistil. Kennedyová s jistým zdráháním uvedla, že dva členové její osobní ochranky stejně jako dva strážní CIA přidělení k ochraně zařízení přišli při útoku o život. Na závěr svého shrnutí jim sdělila, že Rapp je pryč.

„Co tím myslíš, že Rapp je pryč?“ zeptal se Ross mnohem mírnějším tónem než před pěti minutami.

„Prostě tam nebyl,“ odvětila Kennedyová. „Nejprve jsme se obávali nejhoršího… že ho chytli a odvezli pryč nebo zabili a odvezli jeho tělo, ale pak jsme si přehráli nahrávky z bezpečnostních kamer.“ Kennedyová se odmlčela a z výrazu její tváře bylo zjevné, že tím její příběh ještě neskončil.

„No a?“ zeptal se Ross, jehož zvědavost byla vybičovaná na maximum. „Dům byl zasažen celkem sedmi granáty z RPG a víc než tisícem střel. Kromě čtyř zabitých agentů CIA se našlo ještě třináct dalších těl.“

„Třináct?“ Ross byl tím číslem šokován.

„Všechno těla mužů, o kterých se domníváme, že byli najati, aby zaútočili na budovu. Měli s sebou tři černé Chevrolety Suburban vybavené výstražnými majáky.“ Kennedyová se obrátila k prezidentovi: „Stejný typ, který používá tajná služba, aby projela hustou dopravou. Strhli hlavní bránu a pak s rozsvícenými majáky zamířili k domu. Na sobě měli kombinézy a baseballové čepice s nápisem FBI. Moji tělesní strážci na ně dokonce ani nevytasili zbraň. Nejspíš se domnívali, že je to FBI, která si přijela pro Mitche, aby na něj uvalila ochrannou vazbu.“

„Počkej chvíli,“ řekl Ross. „Říkalas, že ti čtyři členové ochranky byli zabiti. Určitě tam byli ale ještě nějací další příslušníci ochranky, ne?“

„Ne.“

„Jak ale pak zemřelo těch třináct mužů?“

Prezident pohlédl na Kennedyovou a pronesl: „Mitch Rapp se o ně postaral.“

Kennedyová přikývla. „Všechny muže zabil zásah devítimilimetrovou střelou přímo do hlavy.“ Kennedyová se zamračila a dodala: „A tady to začíná být zajímavé. Byl tu ještě čtrnáctý muž. Nahrávky ukazují, jak ho Mitch usazuje do jednoho z chevroletů a odjíždí s ním pryč.“

„Proč?“ zeptal se Ross.

„Proč asi myslíš?“ odvětila Kennedyová. „Někdo se ho pokoušel dvakrát za sebou zabít a jeho manželka je mrtvá. Vymáčkne z toho muže všechno co ví a zjistí, kdo ho najal.“

To se Rossovi ani trochu nezamlouvalo. „Takže my vůbec netušíme, kde teď může být?“

Kennedyová zavrtěla hlavou.

„Identifikovali jste některé z těch třinácti?“ zeptal se prezident. „Domníváme se, že se jedná o členy gangu Latinoameričanů působícího v Alexandrii.“

„Gang Latinoameričanů?“ divil se Ross. „Jaký by ti mohli mít zájem na Rappově smrti?“

„Jelikož nemáme koho vyslechnout, soudila bych, že jim někdo nabídl peníze. Mitch nikdy ve Střední Americe neoperoval. Takový gang by neměl nejmenší důvod po něm jít.“

„A co na to říká FBI?“ zeptal se Ross.

Kennedyová krátce zaváhala. „Neobtěžovala jsem s tím FBI.“

„Cože?“ Ross byl šokován.

„Marku,“ namítla Kennedyová, „nepotřebujeme tenhle druh publicity. To zařízení nemá oficiální posvěcení. S ohledem na tvou budoucí politickou kariéru bych ti radila, aby ses od celé té záležitosti držel co nejdál.“

„Ale jsou tam čtyři mrtví federální zaměstnanci a třináct mrtvých… občanů. Předpokládám, že se jedná o naše občany.“

„Marku,“ Kennedyová zavrtěla hlavou. „Z vraždy mých mužů se nestane sousto pro média. Jejich rodiny jsou s takovou eventualitou obeznámeny, a tak se nemusíme obávat úniku informací.“

„Jedná se nicméně o federální zařízení na domácí půdě. Spadá do kompetence FBI.“

„Jestli do celé věci zasvětíme FBI, začnou do toho šťourat reportéři a ty skončíš před senátní komisí a budeš muset odpovídat na velice nepříjemné otázky. A kvůli čemu?“

„A co pak…“

„Marku,“ přerušila ho Kennedyová důrazně, „máme třináct členů gangu, kteří zabili čtyři federální agenty a máme to nahráno na videokazetě. Trestem za vraždu federálního agenta je smrt. Ať už jsou našimi občany či nikoliv, těch třináct mužů bylo již potrestáno. Když do toho zasvětíme FBI, dosáhneme jen toho, že se ta choulostivá záležitost dostane na titulní stránky všech novin v zemi.“

„Ale co ten čtrnáctý muž?“

Kennedyová ustoupila o krok a pokrčila rameny. Její neverbální odpověď byla jasná. Bylo jí to naprosto volné.

Ross chtěl něco říct, ale prezident se k němu obrátil a chytil ho za předloktí. „Marku, věř mi. Někdy je mnohem lepší se raději nevyptávat. Přenechej to Ireně.“

Bylo zjevné, že Ross s tou představou vnitřně zápasí. Nadechl se skrz zaťaté zuby a řekl: „V pořádku, ale musíme najít Rappa dřív, než nám způsobí velké potíže.“

Kennedyová to očekávala. „Proč?“

„Protože jsme právní stát a nemůžeme připustit, aby federální zaměstnanec běhal po světě a vraždil lidi.“

Opravdu? pomyslela si Kennedyová. A co myslíš, že asi Mitch dělal posledních patnáct let? Vyměnili si s prezidentem letmý pohled. „Marku, nech si to ještě projít hlavou. Zamysli se, co bys musel podniknout, a jakou nežádoucí reakci by to mohlo vyvolat. V první řadě ho nemůžeme z ničeho obvinit.“

„A co těch třináct mrtvých Latinoameričanů?“

„Marku,“ ozval se prezidentův zvýšený hlas. „Zapomeň, co se stalo včera v noci. Už o tom nechci slyšet.“

„V pořádku,“ ustoupil poněkud Ross, „ale něco udělat musíme.“ Kennedyová viděla svou příležitost a řekla: „Myslím že mám jedno řešení.“

„Ven s ním,“ řekl Ross.

„Pro začátek vyšleme echo šéfům našich regionálních poboček. Mohu jim poslat bleskovou zprávu, že pokud budou kontaktováni Mitchem nebo když se jim o něm cokoliv donese, ať mi to okamžitě oznámí. Jako důvod mohu uvést, že ho potřebuji vyslechnout.“

„A co naše velvyslanectví?“ zeptal se Ross.

Kennedyová očekávala, že to navrhne. „Dala bych přednost tomu, aby to zůstalo jen v agentuře.“

„To není právě hustá síť.“ Ross zavrtěl hlavou.

Kennedyová pohlédla na prezidenta a čekala, zda ji podpoří.

„Prozatím,“ řekl Hayes, „se obrátíme jen na personál agentury.“ Prezident si povšiml, že Rossovi se to nezamlouvalo, a dodal: „Marku, je nanejvýš nepravděpodobné, že by kontaktoval někoho z ministerstva zahraničí. Jestli se obrátí na někoho o pomoc, bude to někdo z prostředí agentury.“

„Ale můžeme těm lidem věřit, že nám ho vydají?“ zeptal se Ross.

Prezident i Ross pohlédli na ředitelku CIA. Pravdou bylo, že šéfům regionálních poboček se nedalo věřit, ale Kennedyová to nehodlala přiznat. Šlo jen o to, říct Marku Rossovi, co chce slyšet, a tak Kennedyová prohlásila: „Ihned obtelefonuji vybrané šéfy našich regionálních poboček a dám jim jasně najevo, že nám musí bezodkladně nahlásit jakýkoliv kontakt s Rappem, jinak stráví zbytek kariéry v podzemním sklepení v Langley a budou se probírat starými fascikly.“

To podle všeho Rosse uspokojilo a Kennedyová usoudila, že když teď dosáhla toho, co si předsevzala, může v klidu odejít. „Vím, že se musíte zúčastnit důležitého oběda, a tak vás dál nebudu zdržovat. Pokud se něco nového přihodí, budu vás informovat. V opačném případě vám podrobnější informace poskytnu zítra ráno.“

Prezident Kennedyové poděkoval, což přimělo Rosse, aby učinil totéž. Kennedyová opustila domek a byla v golfovém vozíku dopravena k helikoptéře. Jakmile se usadila do zadní části helikoptéry, vyndala z kapsy svůj zabezpečený satelitní telefon a navolila číslo. Po několika zvoněních se ve sluchátku ozval muž a Kennedyová pronesla: „Koupila jsem ti ještě trochu času.“

61

Mazare Šaríf, Afghánistán

Tryskáč G-3 se snášel řídkým horským vzduchem ke starému letišti ze sovětské éry. Byli na území Severní aliance; na nevelkém území, jehož obyvatelé odmítali nechat se ovládat Tálibánem. Byla neděle večer. Obloha byla bez mráčku a světlo tříčtvrtečního měsíce omývalo rozeklanou krajinu pod nimi. Bylo téměř jedenáct hodin a z výšky by člověk neřekl, že Mazáre Šaríf byl více než stotisícové město. Byly vidět jen lampy pouličního osvětlení a sem a tam nějaký ten světelný kužel. Jen pár jedoucích aut. Dokonce i světla na přistávací dráze se zdála jako nepatrné body. Jsa si vědom ubohého stavu ranvejí v této části světa, Scott Coleman vystřídal jednoho ze svých lidí a ujal se řízení. Jestli má někdo zničit stroj za patnáct milionů dolarů, tak ať to alespoň udělá on sám.

Rapp mu volal krátce před jedenáctou večer. Očekával jeho telefonát, ne však tak brzy. Strávili ráno a časné odpoledne v konspiračním domě a diskutovali o tom, kde začnou, jakmile bude Rapp opět v kondici, a to jak po duševní, tak po fyzické stránce. Coleman se rozloučil a svolal svůj tým. Věděl, že už budou přichystáni - osobně se na něj obraceli, aby mu nabídli své služby. „Cokoliv bude Mitch potřebovat. Zavolej a jsme tam.“ Všichni ti muži - Charlie Wicker, Dan Stroble a Kevin Hackett - byli bývalí příslušníky SEALs a všichni už s Rappem pracovali, naposled nedávno v Kanadě.

Do půlnoci byli všichni na svých místech a v jednu ráno byli ve vzduchu a uháněli přes Atlantik ve výšce víc než dvanáct kilometrů nad mořem. Zastavili se v Německu, aby natankovali, a ani ne za třicet minut byli zpátky ve vzduchu. Žádné celní prohlídky, žádné tahanice. Operativci typu Cole-mana a jeho mužů byli zvyklí na velký spěch i dlouhé čekání. Mise, jako byla tato, kdy museli cestovat doslova na drahý konec světa, jim obvykle zabrala poměrně dost času. Z toho důvodu Coleman své letadlo zásobil dostatečným množstvím DVD, brožovaných románů a časopisů. Coleman byl rád, že je měli s sebou, protože když Wicker, Hackett a Stroble vyjádřili Rappovi svou upřímnou soustrast, což bylo ještě dřív, než se odlepili od země, nikdo z nich nevěděl, co říct dál. Mezi bývalými příslušníky zvláštních sil nebylo příliš mnoho zženštilých typů. Nedělalo jim potíže debatovat o smrti, když se jednalo o přítele, který přišel o život v boji, ale když se jednalo o tragickou smrt něčí manželky, marně hledali slova.

Coleman a Hackett se střídali při řízení a všichni ostatní cestou buď spali nebo zkoušeli spát. Druhou část cesty strávili sledováním filmů, čtením a diskusemi s Rappem o všem jiném než o jeho zesnulé manželce. Když Coleman rozsvítil přistávací světla, sletěl střemhlav k zemi, aby se poohlédnul, jestli na ploše nejsou nějaké příliš velké krátery, jimž by se měl vyhnout. Byl překvapen, když spatřil, že přistávací dráha je opravená a v poměrně dobrém stavu. Bezpochyby se jednalo o dar amerických daňových poplatníků. Ještě jednou obletěl letiště a začal nalétávat na konečné přiblížení. G-3 se dotkl země a roloval ke vzdálenému konci ranveje.

Coleman se naklonil do uličky a nahlédl do kabiny pro pasažéry. „Kam teď, Mitchi?“

Rapp držel u svého ucha satelitní telefon. Zakryl mikrofon a řekl: „Na jih od terminálu. Má tam být cisterna s palivem a Toyota 4Runner.“ Sundal ruku z mikrofonu a řekl: „Omluv mě, Ireno. Co jsi to říkala?“

„Ross souhlasil, že ministerstvo zahraničí zatím zůstane mimo hru.“

„A FBI?“ zeptal se Rapp.

„To samé.“

„Skvělá práce.“

„To se teprve uvidí. Minulou noc někdo v Leesburgu odpálil granát a zranil pět lidí. Dva z nich vážně. O pět minut později byla do kanceláře okresního šerifa loudounského okresu vypálena střela z pancéřovky.“

„Pokus odlákat pozornost?“

„Myslím, že ano.“

„Volal někdo kvůli tomu včerejšímu poprasku?“

„Ano. Na místní policejní stanici si v devět třicet osm někdo telefonicky stěžoval. Zavolali nám kvůli tomu dnes ráno.“

„No a?“

„Řekli jsme jim, že jsme pořádali podnikový večírek a vypálili jsme pár rachejtlí.“

„Zbaštili to?“ zeptal se Rapp. „Zdá se.“

„A co dům?“

„Venkovní dveře se mění dnes odpoledne a dům obklopuje lešení a plachtovina. Už začali ze zdiva odstraňovat stopy po kulkách a vyměňovat dveře a okna. Do dnešního večera budou všechny následky zaretušovány.“

„Těla?“

„Zpopelněna.“

„A co můj vězeň?“ zeptal se Rapp.

„Je v péči doktorky Hornigové.“

Rapp se nad tím na vteřinu zamyslel. Agentura měla dva hlavní vyšetřovatele s radikálně odlišnými přístupy. Doktorka Jane Hornigová byla jedním z nich; Bobby Akram, přistěhovalec z Pákistánu a muslim, byl druhý. Hornigová vlastnila doktorát z biochemie a neurologie a v agentuře platila za předního amerického experta na historii a evoluci technik mučení. Specializovala se na experimentální drogy a exotické techniky mučení. Bobby Akram na druhé straně podlamoval vůli svých klientů za pomoci Maslovovy hierarchie potřeb a podroboval je tvrdým, ale efektivním výslechům. Rappovi se líbil Akram, ale Hornigovou rád neměl. Naháněla mu husí kůži, ale v časové tísni se nedalo nic dělat.

„Přišla na to, kdo ho najal?“

„Ještě ne, ale přišli jsme na zajímavé spojení. Před dvěmi lety zatkla národní protidrogová centrála saúdskoarabského přistěhovalce, který do země pašoval heroin prostřednictvím svých kontaktů v Afghánistánu. Vyšlo najevo, že ten muž pracoval pro saúdskoarabskou zpravodajskou službu. Zatímco byl ve vazbě, jeho právníci vypracovali návrh na podmínečné propuštění výměnou za jisté závažné informace. Přišli s prohlášením, že jejich klient může poskytnout důkazy, že jeho bývalí zaměstnavatelé poskytovali výcvik několika teroristům z jedenáctého září a pomáhali jim s plánováním útoku.“

Rapp se zamračil. „Co má tohle co dělat se zatraceným latinoamerickým lumpem?“

„S Castillem. Tak se mimochodem jmenuje. Annibal Castillo. Říká, že ho tehdy oslovil tentýž muž, který si ho najal, aby zabil před dvěma dny tebe. Zaplatil Castillovi sto tisíc dolarů, aby MS-13 zabila toho bývalého saúdského zpravodajského důstojníka, zatímco seděl ve federální věznici. Zavolala jsem pár lidem a všechno to sedí. Ten Saúd se chystal zazpívat a v den, kdy měl podepsat doznání, byl zabit ve své cele.“

„Kdo ho najal?“

„Ještě nevíme, ale ukazujeme Castillovi naši databázi saúdskoarabských zpravodajských důstojníků.“

Letadlo se dokodrcalo do cíle a Rapp řekl: „Poslyš, musím skončit. Zavolej mi, jakmile to zjistíš.“

„Nechceš mi říct, co hodláš dělat?“

„Ty to přece nechceš vědět.“ Rapp vyhlédl ven z malého okénka.

„Ale ano, Mitchelli. Lhala jsem svému šéfovi a prezidentovi, abych tě chránila.“

„Myslel jsem si, že prezident je na naší straně.“

„Dobrá… tak tedy Rossovi.“

„Víš co, vyřiď Rossovi, že jestli si na tebe bude ještě někdy vyskakovat, přidám ho na svůj seznam.“

Kennedyová byla v pokušení vzít jeho nabídku vážně. „Ještě je tu jedna věc.“ Následovala pauza, po níž se Kennedyová zeptala: „Slyšel jsi někdy o nějakém Erichu Ábelovi?“

Rapp nad tím asi vteřinu přemýšlel. „Ne. Proč?“

„Východní Němec. Během osmdesátých let pracoval pro Stasi.“

„Má ještě jiná jména?“

„Netuším, ale mrknu se na to.“

„Proč ten nenadálý zájem o toho muže?“

„Zatím nevím nic jistého, ale jakmile budu vědět víc, dám ti vědět.“

„Dobře. Už musím běžet.“ Rapp stiskl tlačítko pro ukončení hovoru, a zatímco vstával, odhodil telefon na kožené sedadlo.

Coleman stál už na schodech a dohlížel na dotankování. Rapp opatrně sestupoval po nízkém schodišti. Nohy měl ztuhlé po dlouhém letu. Vykročil toporným krokem na rozjezdovou dráhu.

Jamal Urda už na Rappa čekal. Urda byl regionální šéf expozitury CIA v Kábulu. Pracoval s Rappem minulý rok na jaře na jakési špinavé záležitosti, a třebaže to mezi nimi dost skřípalo, Urda si Rappovy práce vážil. Urda mu nabídl pravici. „Mitchi, to s tvou ženou mě mrzí.“

„Děkuji.“ Rapp jeho ruku přijal. „Děkuji ti.“

Muži stáli chvíli v mrazivém vzduchu, zatímco Urda přemýšlel, jak přejít od osobních záležitostí k profesionálním. Ulevilo se mu, když Rapp promluvil jako první.

„Jaká je situace?“

„Před chvílí mi volal z velvyslanectví můj zástupce.“

„Ano?“

„Říkal, že jsme dostali bleskovou zprávu z Langley, ve které se píše, že kdokoliv by s tebou přišel do styku, má to okamžitě nahlásit.“

Rapp přikývl.

„Hned nato mi volala Irene a sdělila mi, že mám tu zprávu ignorovat.“

Rapp měl obavy, že si Urda bude možná chtít krýt záda, a tak dělal všechno pro to, aby se vyvaroval možným problémům. Přál si jen přistát, naložit náklad a pokračovat v cestě. „Máš s tím nějaké potíže?“

„Ani ty nejmenší.“ Urda se ohlédl přes rameno. V přistavené Toyotě 4Runner sedělo několik lidí. „Moje bývalá manželka.“ Urda pokrčil rameny. „Dnes už ji nemiluju, ale to ti říkám, kdyby ji někdo z těch parchantů zabil, neručil bych za sebe.“ Urda ukázal k zemi. „Počkej tady. Přivedu ho.“

Vrátil se o chvíli později v doprovodu svázaného muže s kápí na hlavě. „Nechal jsem ho trochu umýt. Už pěkně smrděl.“

Rapp mávl na Wickera a předal mu svého muže. „Připoutej ho.“ Nato se obrátil zpátky k Urdovi. „Děkuji ti za tvou vstřícnost.“

„Vím, že by ses zachoval stejně.“

Rapp přikývl.

Urda se obrátil k odchodu a pak se zarazil. „Co se mne týče, tak jsi tady nikdy nebyl.“

„Dobře.“ Rapp si protáhl tělo a vrátil se zpět do letadla. Vězeň měl na sobě místní kmenový oděv. Rapp mu strhnul z hlavy kápi a prohlížel si jeho tvář. Byl to on. Trochu hubenější, ale každopádně on.

Muž chvíli mžoural očima ve snaze zvyknout si z naprosté tmy na mdlé světlo kabiny. Když poznal Rappa, tvář Wahída Ahmeda Abduláha se naplnila hrůzou. „Co ode mne chcete?“

„Nic,“ lhal Rapp. Wahíd se podílel na teroristickém spiknutí, jehož cílem bylo odpálit jaderné hlavice v New Yorku a ve Washingtonu. Rapp ho minulý rok na jaře zatkl v Pákistánu a osobně ho vyslýchal.

„Nevěřím vám.“

„Tvůj otec je velice vlivný muž. Dosáhl tvého propuštění.“ Svým způsobem Rapp nelhal. Wahídův otec se v Saúdské Arábii skutečně těšil velkému vlivu. Mimo to vypsal odměnu na Rappovu hlavu, což oklikou jeho synovi zajistilo propuštění z vězeňské díry, ve které až doteď živořil. Rapp neměl Wahídovi v úmyslu prozradit, že ho jeho otec považoval za mrtvého.

„Jenom klid,“ řekl Rapp Wahídovi, zatímco mu opět přetahoval kápi přes hlavu. „Jestli se budeš chovat slušně, uvidíš zítra svého otce.“ Z kapsy saka vytáhl injekční stříkačku a sundal ochranný kryt. Uchopil Wahídovo spoutané zápěstí a řekl: „Musím ti dát sedatívum. Až se probudíš, budeme v Saúdské Arábii.“ Zabodl stříkačku do vězňova stehna a stiskl píst.

62

ZlHUATANEJO, MEXIKO

Claudia seděla nad klávesnicí a říkala si, zda se nezbláznila. Jeden e-mail byl až dost; odpověď byla riskantní, ale dala se předpokládat; pokračovat v tom však dál bylo ryzí šílenství. Sepisovala už v pořadí čtvrtou zprávu pro ředitelku Ústřední zpravodajské služby. Tento nový kajícný postoj vedl nelítostnou bitvu s Claudiiným taktickým výcvikem a až doposud kajícný postoj vedl. Přijímala standardní bezpečnostní opatření; měnila servery a běhala sem a tam po webu a posílala zprávy z různých lokalit, ale konec konců jednala s představitelkou nejmocnější zpravodajské agentury světa. Stěží se dalo odhadnout, jaké triky ta žena měla v rukávě.

První zpráva odeslaná téměř před čtyřiadvaceti hodinami byla prostá emocionální omluva. Smrt Anny Riellyové byla chyba. Je mi to líto. Velice lituji, ze jsem tu práci přijala. Jestli vás zajímá jméno toho, kdo mě najal, jsem ochotná diskutovat. Claudia přemýšlela, jestli má jako odesilatele zprávy uvést sebe i Louise, ale nakonec usoudila, že Louis neprojevil ani náznak výčitek a v danou chvíli se naopak pokoušel tu práci dokončit. Kdyby ho do omluvy zahrnula, znamenalo by to, že si dál něco nalhává. Odeslala zprávu a šla si lehnout. Byla sobota pozdě večer a ona neočekávala, že jí Kennedyová odpoví dříve než v pondělí. Probudila se v neděli hladová a objednala si do svého pokoje snídani. Podařilo se jí sníst ji a zdálo se jí to jako dobré znamení, a tak se vydala ven a udělala si dlouhou procházku kolem pláže. Přemýšlela povětšinou o svých rodičích a snažila se nemyslet na Louise. Vážně uvažovala o tom, že poprvé po třech letech zavolá rodičům, a když se vrátila zpět do svého pokoje, chystala se to skutečně provést.

Nejprve však zkontrolovala své četné e-mailové schránky a narazila na odpověď od Kennedyové. Psalo se v ní: Jak mohu vědět, že jste ten, za koho se vydáváte, a ne nějaký podvodník?

Claudia to zpola očekávala. Odhlásila se a asi minutu uvažovala o své odpovědi. Když si ji nechala projít hlavou, napsala: Umístili jsme do jejího auta sledovací zařízení a štěnice a zjistili jsme, ze se její muž má onoho rána podrobit operaci kolene. Když odjeli do nemocnice, zamořili jsme dům plynem a čekali jsme na jejich návrat. Můj partner se skrýval v lesíku přes ulici od jejich domu. Nemělo se jí nic stát.

Když se Claudia znovu přihlásila, odeslala zprávu a hned nato se odhlásila. V průběhu následujících dvou hodin kontrolovala příslušnou schránku každých patnáct minut a nakonec obdržela odpověď. Psalo se v ní: Kdo vás najal a proč?

Claudia odpověděla, zatímco byla stále online. Erich Abel. Bývalý důstojník Stasi, který nyní bydlí ve Vídni. Jednal jako zprostředkovatel. Pro koho mi není známo, ale předpokládám, že to byli Saúdové. Nikdy předtím jsem s ním nepracovala. Měla nepatrně zrychlený dech a k vlastnímu údivu se potila.

Uplynulo téměř osm hodin od chvíle, kdy odeslala svou poslední odpověď, a zatím zkontrolovala svou schránku jen jednou. Další zpráva, kterou obdržela od ředitelky CIA, obsahovala jednoduchou otázku: Proč tohle děláte?

Dobrá otázka, pomyslela si Claudia, ale těžko se na ni bude hledat odpověď. Téměř tři hodiny zápasila s odpovědí, přičemž zprvu váhala, zda neprozrazuje příliš mnoho, a posléze jí to jednoduše přišlo jedno. Svěřovala se dál a dál, stránku za stránkou, o svých nejhlubších představách a obavách. Vysvětlovala, že je sama nad sebou zhnusená, že se na té záležitosti podílela. Že se svým partnerem se kvůli tomu debaklu rozešla. Ke konci e-mailu uvedla dvě informace. Tou první byla jména pěti švýcarských bank, z nichž Abel převáděl jejich peníze. Claudia uvedla čísla příslušných účtů, data a sumy vyčíslené v dolarech s vědomím, že účty bud nebudou vedeny na Ábelovo jméno, nebo budou vedeny pod falešnými jmény. Nebyla si jistá, zda bude mít odvahu uvést ještě poslední informaci.

Zápasila s tím víc než hodinu, během níž ji přepadávaly záchvaty pláče a pronásledovaly výčitky svědomí, až se nakonec podrobila hlasu svého mládí - hlasu svědomí. Promlouval k ní stále znovu a znovu a říkal jí, že to nebude snadné, ale že se nakonec bude cítit lépe, a měl pravdu. V okamžiku, kdy ten e-mail odeslala, měla pocit, jako by z jejího ztrápeného srdce někdo sejmul břemeno. Claudia vypnula počítač a setřela si z obličeje slzy. Věděla, že Annu Riellyovou už nic k životu nevrátí, ale doufala, že dala dostatečně najevo svou lítost nad tím, co se stalo. Zašla dále, než měla původně v úmyslu, a odhalila mnohem víc, než měla. Dlouhá závěrečná zpráva prozrazovala příliš mnoho. Byla políčkem do tváře všemu, co se naučila - všemu, co ji zachovávalo při životě. Jedné části jejího nitra už nezáleželo na tom, zda bude dopadena. Těžké břemeno z ní spadlo a ona byla připravená na všechno, co pro ni měl život nachystáno. Půjde zpátky na začátek. Ke kořenům. Půjde domů ke svým rodičům, porodí své dítě a začne znovu.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Claudii ztuhla krev v žilách. Očekávala hned to nejhorší. Měla se přestěhovat do jiného hotelu. Zřejmě se jim podařilo nějak ji vystopovat, nejspíš pomocí nějaké supermoderní techniky, o které jí nebylo nic známo. Měla na sobě bílé tričko bez rukávů a džínsy s ustřiženými a vyhrnutými nohavicemi. Na okamžik ji ovládl její profesionální instinkt a začala po pokoji hledat zbraň. Po chvíli si to rozmyslela. Jestli ji CIA vypátrala, nebude úniku. Kdyby tu byl Louis, tak by si možná prostříleli cestu ven, ale ona nebyla žádný zabiják. Claudia si je představila na druhé straně dveří - muže v černém s velkými černými zbraněmi, kteří čekají, aby vtrhli dovnitř. Pohlédla přes rameno ve směru kryté verandy s vířivkou. K rozeklaným útesům a k mořskému příboji pod ní to bylo nejméně devět metrů.

Vzchopila se a otřela si třesoucí se dlaně o přední část svých šortek. Postavila se a vykročila napříč místností. Přijme nevyhnutelné. Nebude utíkat. Claudia se neobtěžovala s koukáním do klíčové dírky. Odemkla dveře a otevřela je. Byla připravená na všechno, jen ne na to, co tam našla.

„Není snadné tě najít,“ řekl Louis. „Máš představu, kolik je v Ixtapě a v Zihuataneju hotelů?“

Claudia se nezmohla na slovo.

„Je mi to líto, drahá. Mělas pravdu. Já se mýlil.“ Gould jí podal kytici. „Nikdy jsme tu práci neměli brát.“

Claudia přijala květiny, zatímco v jejím nitru zuřil zápas protikladných emocí. Sotva před minutou byla připravená jít dál a nyní byla opět stahována zpět. Její mysl se v tom pokoušela odhalit smysl. Pokoušela se změřit hloubku svých citů a upřímnost Louisových slov.

„Nedokážu žít bez tebe,“ pokračoval Louis. „Odpustíš mi, prosím tě?“

Tahle prostá prosba o odpuštění ji nakonec přesvědčila. Souviselo to s tím, co jí v dětství vštěpovaly jeptišky. Aby člověku mohlo být odpuštěno, musí sám být schopen odpouštět.

63

Curych, Švýcarsko

O prvním e-mailu měla Kennedyová jisté pochybnosti. Určitěji zaujal, ale CIA dostávala každý měsíc bezpočet e-mailů od rozličných podivínů a zastánců konspiračních teorií. Zřídkakdy je dostávala osobně, ale když tu zprávu četla, podezřívala z jejího autorství nějakého šílence. Druhý e-mail ji zvedl ze židle. V tisku byla jen letmá zmínka, že se Mitch podrobil operaci kolene, a vůbec žádná zmínka o tom, že se vrah skrýval v lesíku naproti domu. V tisku byla navíc exploze stále ještě líčena jako nehoda.

Třetí zprávu Kennedyová obdržela na cestě do Camp Davidu. Jeden jediný telefonický hovor do Langley potvrdil, že jistý Erich Abel skutečně pracoval pro východoněmeckou Stasi. Saúdská stopa se shodovala s informacemi, kterou obdrželi od Jordánců. Kennedyová zavolala svého prvního náměstka pro zpravodajské služby a nařídila, aby byly o Ábelovi shromážděny veškeré dostupné informace. Chtěla znát všechno, co agentura na toho muže měla, a bez ohledu na to, že byla neděle odpoledne, očekávala na toto téma informační schůzku hned, jakmile se vrátí z Camp Davidu.

Brífink se měl konat v její kanceláři v neděli odpoledne ve čtvrt na pět. Účastníky byli její první náměstek pro zpravodajské služby, šéf úřadu ruských a evropských analýz a ředitel Protiteroristického centra, neboli též zkráceně PTC. Čvrtý účastník dorazil pozdě. Jeho jméno bylo Marcus Dumond a byl to počítačový fenomén pracující pro PTC. Dumond informoval Kennedyovou, že stopa po tajemném pisateli e-mailů se ztrácela kdesi v Holandsku. Kennedyová tento výsledek více či méně očekávala.

Kennedyové byla ukázána šestnáct let stará fotografie Ábela a přednesena patnáctiminutová přednáška, která obsahovala informace staré podobně jako ta fotografie, nejméně patnáct let. Dozvěděla se dále, že jejich přední odborník na problematiku východního Německa a Stasi odešel do penze před šesti lety a nyní žije v Arizoně. Pokoušeli se s ním spojit, ale byl zaneprázdněn hrou golfu a měl se vrátit až nejdřív tak za hodinu. Ábelova adresa ve Vídni byla potvrzena a pracovníci agentury při velvyslanectví ve Vídni byli uvedeni do pohotovosti a bylo jim řečeno, aby očekávali další instrukce.

To poslední se Kennedyové příliš nezamlouvalo. Nepřála si příliš velký rozruch. Když budou její lidé příliš aktivní a začnou příliš tlačit na pilu, Abel se může leknout a vzít roha. Zavolala šéfa regionální expozitury ve Vídni sama a udělila mu explicitní příkazy. Přála si, aby okamžitě zahájili pasivní sledování a prozatím se na něj omezili. To znamenalo parabolické mikrofony a projíždění v automobilu. Žádné hlídky se dvěma muži ve voze před Ábelovým domem. Za žádných okolností neměl nikdo z agentury kontaktovat Ábela přímo nebo jakkoliv riskovat. V Rakousku se blížila půlnoc. Abel by měl být doma v posteli a do pondělního rána tam pošle jeden ze špičkových sledovacích týmů, řízených přímo ředitelstvím operací.

Kennedyová vydala několik dalších operativních příkazů. Jejich informace byly staré. Chtěla vědět, co Erich Abel dělal zhruba během posledních deseti let a chtěla to mít na stole do šesti hodin ráno. Před odchodem z kanceláře odeslala Kennedyová poslední e-mail. Nebyla si jistá, že dostane odpověď, ale věděla, že to musí zkoušet a že musí udržovat dialog při životě. Její otázka adresovaná tajemnému pisateli byla jednoduchá: Proč tohle děláte?

Kennedyová měla své pochybnosti. V zásadě to celé již předpověděl Coleman. Řekněte médiím, že Rapp je mrtev. Jeho vrahové dostanou zbytek peněz, a když je pak oznámeno, že je stále naživu, osoba, která za tím vším stojí, bude požadovat, aby byla práce dokončena nebo vráceny peníze. Kennedyová cítila, že si začínají jít po krku. Tenhle Abel byl prostředník. Kdyby se dalo věřit pisateli e-mailů a byli za tím skutečně Saúdové, Abel by byl pod velkým tlakem, aby peníze vrátil. Ze své strany by požadoval, aby vrah dokončil práci, nebo vrátil peníze. Kennedyová přemýšlela, jestli ji vrah nebo vrahové nechtějí použít, aby eliminovali Ábela.

Kennedyová odešla domů podívat se na Tommyho a trochu se prospat. Steven Rapp se vrátil do New Yorku. Tommyho hlídala její matka a dvanáct po zuby ozbrojených mužů z kanceláře vnitřní bezpečnosti v Langley. Tommy, který předchozí noc nespal víc než šest hodin, byl unavený. Přesto však měl spoustu dotazů na Mitche. Kennedyová mu jako obvykle vysvětlila, že s ním nemůže mluvit o práci, ale prozradila mu, že s Mitchem mluvila a že se mu daří dobře. Tommy jí usnul v náručí několik minut po osmé a ona ho odnesla do postele. Poté, co asi půl hodiny mluvila s matkou, chtěla naposled, ještě než také půjde spát, zkontrolovat elektronickou poštu.

Jakmile začala číst tu dlouhou zprávu, jakákoliv myšlenka na spánek ji opustila. Nesourodý dvoustránkový dopis předčil všechna její očekávání a musela se přemáhat, aby celou tu věc přečetla v jednom kuse. Kennedyová byla zdravě skeptická. V jejím řemesle musely být informace několikrát prověřovány, než se jim dalo věřit. Tato zpověď obsahovala skutečnosti, které by se daly prověřit jen nanejvýš obtížně, ale i tak se Kennedyová nemohla zbavit pocitu, že informace byly spolehlivé.

Měla dvě možnosti. Tou první bylo zasvětit do té záležitosti ministerstva zahraničí a vnitra. Z řady důvodů se jí ta představa příčila. Předně se jednalo o záležitost CIA. Někdo se pokoušel zabít jednoho z jejích lidí a CIA si svůj problém vyřeší sama. Langley byla vhodnější půda na drsnou hru a právě ta byla nyní třeba. Kdyby do věci zasvětila resorty spravedlnosti a zahraničí, strávili by dalších pět let u švýcarských soudů a jediným výsledkem by bylo zrušení několika bankovních účtů. Za Anninu smrt by nikdo nebyl souzen ani potrestán. Druhou možností bylo nastoupit do letadla, odletět do Curychu a vyřešit ten problém rychle a potichu.

Kromě šestičlenné ochranky si s sebou vzala ještě Marcuse Dumonda. Odletěli něco málo po desáté večer a vzhledem k časovému rozdílu mezi Washingtonem a Curychem, jakož i s ohledem na letový řád, dorazili na místo téměř v deset ráno. Kennedyová neinformovala o své návštěvě amerického velvyslance a držela svou cestu v tajnosti dokonce i před Rossem a prezidentem. Prezident by to pochopil, Ross však nikoliv. V této fázi vyšetřování bylo lepší žádat o odpuštění než o dovolení.

Kennedyová nicméně informovala svůj švýcarský protějšek a požádala ho, aby jí po přistání pomohl obejít celní prohlídku. Vysvětlila mu, že s ním musí probrat důležité záležitosti a že bude lepší, když o její cestě nebudou existovat žádné oficiální záznamy. Dva lidé z agentury přidělení k curyšské expozituře CIA na ni čekali na letištní ploše ve společnosti Augusta Barhtolomewa, hlavy švýcarské zpravodajské služby. Kennedyová cestovala z letiště s Bartholomewem a během relativně krátké jízdy do hotelu se jí dařilo držet rozhovor stranou od účelu její návštěvy. Nebyla si jistá, zda Bartholomew nemá v autě odposlech nebo zda ho dokonce nemá u sebe, ale ani tak či onak nebyla ochotná nic riskovat. Když se dostali do hotelu, vysvětlila mu, o co jí jde. Kennedyová si byla jistá, že mu bylo od počátku jasné, že účel její návštěvy nějak souvisí s jednou ze dvou věcí, kterou se Švýcaři proslavili, a že to nejspíš nebyla čokoláda.

Švýcaři chápali své bankovnictví a svou neutralitu vážně a měli k tomu dobré důvody. Cokoliv, co mohlo zpochybnit švýcarskou objektivitu nebo poškodit pověst švýcarských bank, bylo vnímáno jako ohrožení jejich národní identity a dlouhodobé bezpečnosti. Válka proti terorismu způsobila přesně tohle. Armády právníků, diplomatů, policejních úředníků a zpravodajských důstojníků zatlačily po 11. září 2001 na Bern a Curych a požadovaly, aby jim švýcarská vláda vydala veškeré záznamy, které měly co dělal s AI Kajdou a rozličnými jejími pomáhači. Byla to pro Švýcary svrchovaně nepříjemná zkušenost, už jen s ohledem na skutečnost, že se Saúdy vedli velmi čilé obchody a AI Kajda byla téměř beze zbytku financována ze saúdských zdrojů. Saúdové měli rádi své soukromí a dali velmi jasně najevo, že své finance stáhnou jinam, pokud Švýcarsko poruší svůj závazek mlčenlivosti.

Diplomatická jednání se vlekla. Právníci zastupující americké ministerstvo zahraničí, stejně jako ti, kteří zastupovali zájmy rodin, které přišly o své blízké, bombardovali švýcarské soudy žalobami a stížnostmi. Nakonec, téměř po dvou letech jednání, byly zveřejněny vykuchané záznamy Usámy bin Ládina a tím to prakticky skončilo. Během dlouhé právní bitvy sdělil víc než jednou Bartholomew Kennedyové, že existoval lepší způsob, jak tu záležitost vyřešit. Decentnější způsob. A aby v budoucnu v případě podobných problémů neváhala zvednout telefon a zavolat mu. Nyní udělala přesně to a ať už s jeho pomocí, nebo bez ní, nehodlala opustit Curych, dokud nebude mít požadované informace.

Prezidentské apartmá v hotelu Baur Au Lac v ceně pěti tisíc franků bylo rezervováno na jednu noc. Kennedyová tam neměla v úmyslu spát. Apartmán sestával ze tří ložnic, dvou samostatných obývacích pokojů, kanceláře a verandy shlížející na Ženevské jezero. Bartholomew a Kennedyová vstoupili do apartmánu, jakmile bezpečnostní tým CIA prověřil, že se v něm nenachází žádný odposlech. Kennedyová se Bartholomewovi předem omluvila a nechala ho jedním ze svých mužů rovněž prověřit, zda u sebe nemá odposlech. Bartholomew se coby zpravodajský profesionál prohlídce ochotně podrobil.

Kennedyová si objednala kávu a hned nato zasedla se svým protějškem, aby mu vysvětlila, co má v úmyslu. Dva drobné detaily mu sice zamlčela, ale jinak s ním jednala na rovinu. Když skončila s vysvětlováním svého plánu, předala Bartholomewovi seznam lidí, s nimiž její kancelář již jednala. Schůzky byly naplánovány v třicetiminutových intervalech. První muž měl dorazit za chvíli. Těch pět mužů byli prezidenti jedněch z nej-prestižnějších a nejmocnějších švýcarských bank. Kennedyová nabídla Bartholomewovi, že se může schůzek rovněž zúčastnit. Rozhodoval se asi dvě vteřiny. Nato jí poděkoval a odporoučel se.

Přimět ty muže, aby se schůzky zúčastnili, nebylo obtížné. Tyhle banky se ze všeho nejvíce obávaly skandálu, a tak když jim zavolal úřad ředitele CIA a řekl jim, že v jejich nejlepším zájmu je zúčastnit se soukromé schůzky s hlavou nejprestižnější světové zpravodajské agentury, šéfové si raději změnili program a pozvání přijali. Kennedyová ty muže nepodceňovala. Oplývali vysokou inteligencí a nebývalou chladnokrevností. Její arzenál výhrůžek byl velmi bohatý a ona musela pečlivě vážit, jak je používat. Ti muži byli bankéři. Jedni z nejlepších na světě. Museli myslet na svou pověst a na pověst svých bank, ale byla tady jedna věc, která to všechno dokázala přetrumfnout.

Někdy je řešení nějakého problému tak jednoduché, že ho lze lehce přehlédnout. Kennedyová zvažovala možnost, že těm mužům řekne, že Mitch Rapp je nekontrolovatelný a že když se jí budou zdráhat poskytnout informace, o které žádá, je pravděpodobné, že budou mít návštěvu, která je asi nepotěší. Druhou možností bylo vyhrožovat jim masivní kampaní s využitím tisku a veškerých nástrojů, jimiž disponuje vláda Spojených států. Stinnou stránkou tohoto řešení bylo, že si Kennedyová o nic více než oni nepřála, aby byl do té záležitosti zatahován tisk. Třetím nástrojem, který byla připravená nasadit proti některým z nich, kdyby se věci nevyvíjely dobře, byl masivní kybernetický útok podniknutý proti jejich bankám, který by zcela zablokoval jejich obchody. To byla taktika, kterou by nasadila proti těm, kdo by projevovali obzvláštní neústupnost.

Nakonec se však rozhodla přednést jim věci, jak byly, a požádat je, aby jí dobrovolně předali informace spojené s čísly účtů, které obdržela od svého záhadného informátora. Kdyby se zdráhali, byla připravená odpálit bombu. Ukázala by jim seznam největších amerických vkladatelů. Už jen samotná okolnost, že má v ruce takový seznam, by je zneklidňovala. Pro švýcarské bankéře nebyla větší svátost než seznam jejich klientů. Více než jedno desetiletí CIA trpělivě shromažďovala informace o švýcarských bankovních domech tím, že se nabourávala do jejich počítačových sítí. Shromáždili obrovskou databázi. Nebyla pravda, že všechny švýcarské bankovní účty jsou jen pouhá čísla. Mnohé nepochybně byly, ale existovala i spousta účtů, u kterých byla uvedena jména jejich majitelů. S Dumontovou pomocí si Kennedyová seznam během letu prošla a identifikovala víc než sedm miliard amerických dolarů náležejících jednotlivcům i korporacím a uložených v oněch pěti bankách. Strategie Kennedyová byla relativně prostá; buď jí poskytnou informace, o které žádala, nebo prezident obtelefonuje vkladatele ze seznamu a nařídí jim, aby své vklady ze švýcarských bank stáhli.

První dvě schůzky šly hladce. Manažeři byli Kennedyové nakonec dokonce vděčni, že zvolila raději tuto cestu, než aby se obracela na soud. Třetí schůzka šla velmi špatně. Nezabrala dokonce ani hrozba odchodu amerických vkladatelů, a tak se Kennedyová omluvila, odkráčela do vedlejší místnosti a nařídila Dumontovi, aby způsobil zhroucení bankovní počítačové sítě. Kennedyová se zdržela několik minut a pak se opět vrátila ke svému hostu. Během několika dalších minut obdržel telefonát ze své banky, z něhož vyplynulo, že celá jejich počítačová síť se zhroutila a nikdo nemohl říct, jak dlouho bude trvat, než se podaří dát systém opět do chodu. Kennedyová sdělila muži, k němuž začala pociťovat extrémní antipatii, že nařídila kybernetický útok a bude jeho síť takto bombardovat každý den, dokud jí nevydá požadovanou informaci nebo neskončí na mizině. Muž se podvolil.

Čtvrtý bankéř jí vyhověl tak ochotně, že jej Kennedyová podezřívala z toho, že se setkal s jedním z bankéřů, s nimiž už jednala. Pátý bankéř dělal trochu problémy a odvolával se na to, že diskrétnost je nepsaným pravidlem jeho řemesla. Podle jeho vlastních slov se to v ničem nelišilo od důvěry mezi lékařem a pacientem nebo právníkem a klientem. Kennedyová zdvořile naslouchala a pak muži podala list papíru. Byl to doklad z bezhotovostního převodu mezi jeho bankou a jakousi bahamskou bankou ve výši jednoho milionu dolarů. Muž trval na svém a neochvějně tvrdil, že ze zásady nemůže prozradit identitu toho, kdo se skrývá za tím převodem.

Kennedyová přikývla a pak poukázala na to, že největší vkladatel banky s aktivy přesahujícími půl miliardy dolarů, je shodou okolností také osobním přítelem prezidenta Hayese. Bankéř se jí zeptal, odkud se k ní tato informace dostala. Kennedyová se nenamáhala na jeho otázku odpovědět. Sdělila bankéři, že když jí nepředá jméno držitele účtu zapleteného do příslušné transakce, jakož i další relevantní informace, které se k účtu váží, prezident ještě tentýž den zvedne telefon a sdělí svému blízkému a velice vlastenecky založenému příteli, že jeho banka chrání teroristy. Při té příležitosti svému příteli oznámí, že on i jeho vlast si budou vážit toho, když si najde jiného bankéře. Kennedyová pak pohrozila dalším asi půl tuctem jmen a sdělila bankéři, že rovněž oni obdrží telefonát od prezidenta. Bankéř v rekordně krátkém čase svoje svrchovaně etické stanovisko opustil. O pět minut později četla Kennedyová fax, který obsahoval všechno, co potřebovala vědět.

64

Rijád, Saúdská Arábie

Digitální displej venkovního teploměru ukazoval, že venku je třicet devět stupňů. Bílá dodávka neměla ze stran žádná okna; pouze dva malé, tmavě tónované průzory na zadních dveřích nákladového prostoru. Vůz byl velmi nenápadný, což bylo přesně to, co Rapp požadoval. Wahíd Ahmed Abduláh ležel spoutaný vzadu na podlaze, v ústech měl roubík a přes oči pásku. Až do této chvíle Rapp nakládal s Abduláhem s úctou a péčí, což nebylo nic snadného, když vezmeme v úvahu mužovy předchozí zločiny a údajný podíl jeho otce na smrti Anny Riellyové. „Údajný“ byl termín, který používala Kennedyová. Žádala čas, aby si mohla ověřit, že Saed Ahmed Abduláh byl skutečně do atentátu zasvěcený a nepouštěl si pouze pusu na špacír. Rapp už žádné další důkazy nepotřeboval. Byl ve válce a nesměl nikdy připustit, aby jeho ostražitost polevila. V tu chvíli, kdy uslyšel o odměně na svou hlavu, měl odletět do Saúdské Arábie a měl Saeda Ahmeda Abduláha zabít, avšak omylem tu informaci považoval za neškodné arabské velkohubé chvástání.

Teď se mu náramně hodilo, že před šesti měsíci ušetřil Abduláhovu synovi život. Měl pro to jednoduchý důvod. Při mučení Wahíd poskytl Rappovi klíčové informace, s jejichž pomocí mohly být zmařeny nukleární útoky proti Washingtonu a New Yorku. V emocionální kocovině, která následovala po zmařených útocích, se Rapp rozhodl náboženského fanatika zatím nepopravovat. Ten mladík na něj působil tak trochu jako prosťáček, a než by ho zabil, raději ho strčil do vězení Severní aliance s dobrou vírou, že možná časem zmírní své extrémní postoje a že zhruba tak za deset let bude možná moci být propuštěn na svobodu. Z dobrých důvodů se saúdskoarabské vládě rozhodli sdělit, že Wahíd je mrtev. Wahídův otec měl velký vliv a hodně peněz. Kdyby vyšlo najevo, že syn žije, podnikl by všechno, aby ho dostal na svobodu. Rappovi v té době nicméně uniklo, že se otec nezastaví před ničím, aby dosáhl své perverzní odplaty. Rapp vycházel z mylného přesvědčení, že otec bude synovi zazlívat, že se dal dohromady s AI Kajdou a že se až po krk zapletl do plánu na zavraždění milionů nevinných civilistů a na destabilizaci finančních trhů, ale mýlil se. Otec byl wahhábista a džihádista až do morku kostí. Kennedyová mohla pátrat po důkazech, ale to pro Rappa nie neznamenalo. Nemohl přivést Annu zpátky k životu, ale alespoň potrestá ty, kteří jsou zodpovědní za její smrt.

Rapp spolykal pár prášků a během letu z Mazáre Šaríf se pár hodin prospal. Cesta trvala o několik hodin déle, než bylo nezbytně nutné, protože museli obletět íránský vzdušný prostor. Když přistávali v Dauhá, nad Perským zálivem vycházelo slunce. Coleman si držel na letišti v Dauhá kancelář a hangár, které používal jako předmostí pro přísun materiálu a lidí do oblasti. Zajel s letadlem do hangáru a obrovská vrata se zavřela. Než se stačil dostavit místní celní úředník, jehož měl Coleman na výplatní listině, byl Abduláh přemístěn do zadního prostoru pronajatého vozu. Úředník zkontroloval všem pasažérům cestovní doklady, obtiskl jim do nich ta správná razítka, vzal si od Colemana obálku a byl pryč.

Rapp chtěl vyrazit na cestu co možná nejdříve. Cesta z Dauhá do Rijádu zabere nejméně pět hodin a on chtěl být na místě před polednem. Tady došlo k malému zádrhelu. Coleman chtěl jet do Rijádu za Rappem. Ten rezolutně odmítl. Mezi ním a Colemanem propukla ostrá hádka. Coleman trval na tom, že ho musí někdo po cestě krýt. Rapp Colemanovi sdělil, že se svými blond vlasy a modrýma očima vypadá ve zdejším prostředí jako pěst na oko, kdežto Rapp se svou bezvadnou arabštinou a tmavou pletí perfektně zapadne. Wahíd byl omámený narkotiky a Rapp nebude mít nejmenší problém ho zvládnout. Neměl v plánu nechat se chytit, ale kdyby k tomu přece jen došlo, skončilo by to s ním asi dost špatně. Spojenci či nepřátelé, Saúdové nebyli příliš známi zaujetím pro humánní zacházení se svými zajatci. Rapp si velice vážil nabízené pomoci, ale tuhle záležitost chtěl zvládnout sám, a nemínil v tom ustoupit. Coleman znal Rappa příliš dlouho, než aby doufal, že se nechá přemluvit, a tak nakonec souhlasil a nechal ho jít. Setkají se na okraji Rijádu, kam chtěl Rapp odklidit dodávku.

Wahíd byl v bezvědomí svlečen do naha a navlečen do nového oblečení, a to včetně tílka a svrchního oděvu. Byl pak posazen zpátky do dodávky, kde dostal ještě jednu injekci, která ho další zhruba tři hodiny udrží v bezvědomí. Rapp ho chtěl pustit ven, jakmile překročí hranice, aby byl ještě před příjezdem do Rijádu alespoň částečně při smyslech. Kolem Wahída pak byly naskládány dlouhé krabice z pěnového polystyrenu obsahující led a dary moře, až jimi byl úplně obložen. Rapp odevzdal Colemanovi svůj falešný americký pas a několik dalších předmětů pro osobní ochranu. Na dno jednoho z chladicích boxů ukryl zbraň, tlumič a náhradní munici spolu s deseti tisíci dolary, náhradním oblečením a s novou sadou průkazů a kreditních karet.

Překročit hranice byla hračka. Rapp měl u sebe často používaný jemenský pas a pracovní vízum jak pro Katar, tak pro Saúdskou Arábii. Na hranicích vládl čilý provoz tvořený převážně automobily putujícími mezi Dauhá a Rijádem a pohraniční hlídky si nedělaly příliš starostí, že by se někdo pokoušel proklouznout na území Saúdské Arábie. Hlídka letmo nahlédla do Rappových cestovních dokladů a pokynula mu, aby jel dál. Mezi hranicemi a AI Hufufem Rapp dvakrát zastavil v nějaké odlehlé oblasti, aby zkontroloval Wahída, a zbavil se několika chladicích boxů. Až se dostanou k cíli, bude vzadu potřebovat místo. Mezi AI Hufufem a Rijádem zastavil, aby natankoval a naposled Wahída zkontroloval. Byl vzhůru, ale stále ještě omámený. Rapp mu vyndal z úst roubík a dal mu napít vody a zakousnout pár soust čokoládové oplatky. Nechal pouta na rukou a pásku přes oči a vysvětlil mu, jak dojde k výměně. Wahíd byl poslušný a mírně mimo. To dělalo Rappovi trochu starosti. Potřeboval, aby byl Saúd schopen stát na svých vlastních nohou a chodit.

Kdyby Wahíd nebyl schopen chodit, Rapp by musel vymyslet jiný plán. Přemýšlel, co by za takových okolností podnikl, když se na obzoru objevila rijádská oáza. O chvíli později začal jeho satelitní telefon vyzvánět. Byla to Kennedyová. Rapp ho zvedl a pozorně poslouchal, zatímco ho informovala o tom, na co přišla ve Švýcarsku. Celkem dvacet dva milionů dolarů bylo převedeno ze švýcarského účtu Saeda Ahmeda Abduláha na pět samostatných švýcarských účtů vedených na jméno Ericha Ábela. Kennedyová měla svůj důkaz.

„Co je to zač, ten Abel?“ zeptal se Rapp.

„Nevím o mnoho víc, než co jsem ti řekla minulou noc. Nařídila jsem, aby o něm byly shromážděny veškeré dostupné informace, a během hodiny bych měla vědět víc.“

„Tušíš, kde teď je?“

„Ne, ale sledujeme jeho byt ve Vídni a monitorujeme jeho kreditní karty.“ Rapp pohlédl skrz přední sklo na širokou, pustou krajinu. „Něco mi na tom nesedí, Ireno.“

„Co myslíš?“

„Ty e-maily, co jsi dostala… něco nám uniká. Lidé, kteří pracují v této branži, nemívají z ničeho nic nával špatného svědomí. Podle mě na tom, co říká Scott, něco je.“ Rapp diskutoval o těch anonymních e-mailech s Colemanem během letu z Washingtonu do Afghánistánu. „Všichni si mysleli, že jsem mrtvý. Proplatili jim zbytek odměny a pak vyšlo najevo, že jsem naživu. Saed ztratil nervy a chtěl své peníze zpátky, tak se obrátil na toho Ábela a ten se zase obrátil na ty najaté zabijáky. Než aby vrátili peníze zpátky, prozradili raději Ábela v naději, že ho zabiju a jim zůstanou peníze.“

„Tvoje logika je správná, ale je tu pár věcí, které jsem ti neřekla.“

„Jako například?“

„Včera večer jsem dostala ještě čtvrtý e-mail. Byl poměrně dlouhý. Dozvěděla jsem se z něj pár věcí.“

Rapp pohlédl přes rameno, aby zjistil, co dělá Wahíd. „Poslouchám,“ pronesl do telefonu.

„Abel na tu práci najal dva lidi.“

Rapp přikývl. „To není nic překvapivého.“

„Překvapení teprve přijde.“ Kennedyová vzdychla. „Dnes ráno jedna z těch osob uložila do švýcarské banky pět milonů dolarů na účet vedený pod tvým jménem.“

Rapp si nebyl jistý, jestli slyší dobře. „Řekni to ještě jednou.“

„Jedna z osob, kterou Abel najal, aby tě zabila, uložila do švýcarské banky pět milionů dolarů na účet, který byl otevřen na tvé jméno.“

Rapp se nezmohl na nic jiného než na otázku: „Proč?“

„Je to trochu komplikované, ale pokusím se ti to ve stručnosti vysvětlit. Dvojice, která byla na tu práci najata, měla menší konflikt. Jeden z nich tu práci v první řadě vůbec nechtěl vzít. Asi tě nepřekvapí, že je to ten, který si se mnou dopisuje. Když Anna nedopatřením přišla o život, zhoršilo se to mezi nimi a šli každý svou cestou.“

„A jak to souvisí s těmi pěti miliony dolary?“

Kennedyová vzdychla: „Ta žena je těhotná.“

„Žena?“ vypravil ze sebe Rapp rozpačitě. Měl za to, že se baví o dvou mužích.

„Ano, žena. Podle všeho je těhotná a ví, že Anna byla také těhotná. Má kvůli své roli v její smrti obrovské výčitky svědomí.“

Rapp poslouchal na půl ucha. Jeho mysl po něčem pátrala. Po něčem, co bylo podle všeho velice důležité. Úder do hlavy mu jisté vzpomínky vymazal, a některé z událostí, které se staly ve dnech předcházejících útoku byly jakoby zahalené v mlze.

„Je to žena,“ řekl Rapp spíše k sobě než ke Kennedyové.

Ano,“ přisvědčila Kennedyová. „Zpravidla jsou to ženy, kdo otěhotní.“ Rapp ignoroval její sarkastický tón a dodal: „A její partner je muž.“

„Nejspíš ano,“ vzdychla Kennedyová. „A podle všeho i otec toho dítěte.“ V Rappově mysli se mihl výjev připomínající domácí video. „Potkal jsem je,“ vypravil ze sebe.

„Cože?“

„Potkal jsem je den před tou operací kolena. Byl jsem se proběhnout a vracel jsem se domů, když tu zahnu za roh a vidím je.“ Rapp měl před sebou jasný obraz té dvojice. Vzpomněl si, že ten muž v něm vzbuzoval jisté obavy. Měl štíhlou, atletickou postavu, která je tak typická pro příslušníky zvláštních jednotek. Kennedyová mu ještě cosi říkala, ale Rapp už ji neposlouchal. Přehrával si v mysli to, co se tehdy stalo. Ten muž mu cosi řekl. Rapp si vzpomínal na jeho hlas. Říkal, že ta žena je těhotná. Zvracela. Vzpomněl si na mužovy tmavé brýle a přál si, aby mu mohl pohlédnout do očí. Položil jim pár otázek a odpovídal pouze ten muž, když se nakonec ta žena postavila a cosi řekla. Na tom, co řekla, bylo cosi neobvyklého. Rapp se snažil vzpomenout si, co to bylo, a pak mu to došlo. Nebylo to v tom, co řekla, ale v tom, jak to řekla. Ta žena měla francouzský přízvuk.

65

ZIHUATANEJO, MEXIKO

Louis políbil Claudii na čelo a pomalu vysouval svou paži zpod jejího krku. Zavrtěla sebou a otočila se na druhý bok. Opatrně ze sebe shodil přikrývku a vyklouzl z postele. Šel si do koupelny ulevit a pak přešel na terasu. Opřel se předloktím o zeď a hleděl na oceán. Východ slunce tu bude co nevidět. Obloha nad ním byla šedivá a na západní straně černá.

Louis byl rád, že přišel k rozumu a rozhodl se upustit od úmyslu tu práci dokončit. Přijít o Claudii po tom všem, co spolu prožili, by byla hloupost. Ještě než bylo příliš pozdě, mu došlo, že tím, co ho nutilo tu práci dokončit, bylo jeho ego. Touha být jednou znám jako muž, který porazil velkého Mitche Rappa, v kombinaci s touhou dokončit všechno, co započal, mu zabránila vidět reálný stav věcí. Profesionální část jeho já se probrala k životu, když se chystal k odbavení na Houstonském mezinárodním letišti. Měl jenom jednu sadu průkazů totožnosti, jednu kreditní kartu, žádnou zbraň a něco méně než 8 000 dolarů v hotovosti. Vyhlídky, že by Rappa, který byl nyní bdělý a pod ochranou, mohl dostat, nebyly dobré. Šance, že se mu podaří zabít ho a dostat se ze země, aniž by za sebou nechal stopy, byly téměř nulové.

V konečném důsledku však tím, co ho přivedlo k rozumu, byla vzpomínka na onen den, kdy se s Rappem náhodou potkali na silnici. Louis strávil větší část své dospělosti mezi vojáky. S muži, kteří byli cvičení vyrazit do akce a bojovat. Byli to muži nejrozmanitějších typů. Někteří disponovali impozantními tělesnými schopnostmi, ale byli duševně omezení. Louis je požíval jako muly. Nechal je tahat těžké kulomety nebo minomety. Jiní muži byli šlachovití a drobní, ale byli vybaveni silnými instinkty nebo vynikajícími organizačními schopnostmi. Těmto mužům byly svěřovány funkce v administrativě, a pokud byli dostatečně vytrvalí, byli cvičeni jako ostřelovači nebo jako průzkumníci. Svaly se daly vytrénovat a nadváha zase shodit. Základní dovednosti se daly vštípit i těm nejhloupějším mužům, ale instinkt se nedal naučit. Mohl být objeven a dále kultivován, ale buď jste se s ním narodili nebo jste zkrátka měli smůlu.

Když stál na houstonském letišti a čekal na letadlo, které ho mělo vzít zpátky do Washingtonu, vybavil si Louis, jak na něj Rapp onoho rána pohlédl a jak se jeho ruka vznášela těsně nad ledvinkou, která bezpochyby obsahovala zbraň. Později zachytili telefonický rozhovor jeho manželky, z něhož se dozvěděli, že se toho rána zranil. Louis si vzpomínal, jak jeho manželka vykládala přítelkyni, že nikdy předtím svého muže neviděla tak trpět. V té době Louis přemýšlel, jak použít zranění ke svému prospěchu, a nedocházelo mu, že navzdory velké bolesti Rapp toho rána na oné silnici nedaleko svého domu instinktivně tušil něco zlého. Jako každý dobře vyvinutý predátor byl i Rapp neustále v důvěrném spojení se svými instinkty a se svým okolím.

Jak se odlet letadla do Washingtonu přibližoval, začala se Louise, pokud si dobře vzpomínal, poprvé od onoho dne, kdy se ve svých jednadvaceti letech topil při potápění, zmocňovat panika. Potápěčské výlety na oceán se mu staly peklem, a kdyby při něm nestáli jeho kolegové od parašutistu, nejspíš by musel skončit. Jediná věc horší než strach z vody byl strach, že nechá na holičkách své bratry ve zbrani. Ale tady na letišti plném cizinců na něj nepůsobil žádný kolektivní duch. Jeho myšlenky se vrátily ke Claudii a k dítěti v jejím lůně. Bez rozmýšlení se vrátil k přepážce pro vnitrostátní lety a vyměnil svou letenku do Washingtonu za letenku do Ixtapy.

Louis hleděl do vln, které se tříštily o skály pod ním, a usmíval se. Byl si jistý, že se rozhodl správně. Představa, že opustil Claudii, když ho nejvíc potřebovala, ho zahanbovala. Louis si kdysi slíbil, že nebude jako jeho otec. Nechat ji takto na letišti těhotnou a traumatizovanou, to bylo přesně něco, co by udělal jeho otec.

Louis pozoroval plachetnice nepatrně se pohupující na vlnách. To místo mělo zvláštní kouzlo. Jaká škoda, že se zde nemohou usadit a vychovávat zde své děti.

V tu chvíli se za ním objevila Claudia a položila mu své paže na břicho. „Co tady děláš tak časně?“

„Vstal jsem na záchod a napadlo mě, že se sem zajdu mrknout na moře.“ Louis se narovnal a chytil jí za ruce. „Jak je tu krásně.“

„A s tebou je tu ještě nádherněji.“

Rozpojil jí ruce a postavil se vedle ní. Zatímco on ji držel kolem ramen, ona se ho držela kolem pasu a tak spolu stáli a hleděli přes záliv. Louis s povzdechem pronesl: „Škoda.“

„Čeho?“

„Že budeme muset odejít.“

„Proč?“ zeptala se s náznakem zklamání v hlase. „Víš přece. Je příliš riskantní zůstávat na jednom místě příliš dlouho. Obzvlášť nyní.“

Claudii se sevřelo srdce, když si vzpomněla, jaké obtíže ji čekají. Ještě se Louisovi nezmínila, co dělala během dní, kdy byli každý sám, a začínalo to na ni těžce doléhat. Bylo těžké odhadnout, jak bude reagovat, až se to dozví, ačkoliv jedna věc byla jistá; čím déle to bude protahovat, tím to bude těžší. Claudia si položila hlavu na Louisovu obnaženou hruď a už už chtěla spustit, když tu náhle ztratila kuráž.

Louis si všiml, že ji cosi trápí, a zeptal se, co se děje.

Pevně se k němu přimkla a zeptala se: „Miluješ mě?“

„Ty víš, že ano,“ pronesl s mírným úsměvem.

„Musím ti něco říct.“ Políbila ho na hruď a dodala: „Až ti to ale budu říkat, měj prosím na paměti, jak se asi cítím.“

Louis ji chytil za ramena a ustoupil o krok. Znal Claudii natolik dobře, aby z jejího tónu poznal, že se jedná o něco vážného. „Co jsi provedla?“

Pohlédla mu do očí, zachvěla se, pomyslela si, že k tomu možná nenajde odvahu, a pak ze sebe vychrlila: „Kontaktovala jsem CIA.“

Louis pátral v jejím pohledu po pravdě. Nelhala mu. Co možná nejklidněji se jí zeptal proč.

„To je komplikované. Zprvu jsem jenom chtěla vyjádřit své politování nad tím, co se stalo té ženě. Krom toho asi víš, že nemám ráda Ábela. Nelíbil se mi hned od první chvíle, co jsem ho spatřila.“

„Mě nezajímá Abel. Chci vědět, co jsi udělala.“

„Když jsme se rozešli, Abel mi poslal několik dalších výhružných e-mailů. Pomyslela jsem si, že když tolik stojí o problémy, prozradím jeho jméno CIA, a uvidíme, jak se mu bude líbit, až po něm půjde Mitch Rapp.“

Louis váhavě přikývl. Jedna část jeho já za to cítila vůči Claudii obdiv. Varoval Ábela, aby si dával pozor. Ten muž jim neměl co vyhrožovat, ale předpokládal, že Němec je pod velkým tlakem, aby peníze vrátil. Pod tlakem, který může vést některé lidi k nepředloženostem. „CIA je široký pojem,“ konstatoval Louis. „Koho přesnější kontaktovala?“

„Ředitelku Kennedyovou.“

To Louise na okamžik zarazilo. „Když jsi předtím hovořila o tom, že jsi kontaktovala CIA, co přesně jsi tím měla na mysli?“

„Vyměnili jsem si vzájemně e-maily.“

„Kolikrát?“ zeptal se Louis a sevřelo se mu srdce. „Poslala jsem jí čtyři e-maily.“

Louis se pustil jejích ramen a téměř si ukousl jazyk. „Proč čtyři?“

Do Claudiiných velkých hnědých očí se nahrnuly slzy. Všimla si, jak se v sobě Louis pokouší potlačit hněv. Ignorovala jeho otázku a přešla hned k bodu, který mu teprve nadzdvihne mandle. „Prosím, zůstaň chvíli klidný a dovol mi, ať ti to všechno vyložím, a jestli se pak rozhodneš ode mne odejít, budu to chápat.“

„Nemám v úmyslu tě opustit,“ pronesl, jako kdyby se o tom sám potřeboval ujistit.

Claudia ho rychle chytla za ruce. „Vždycky se o všechno mezi sebou dělíme, že ano?“ Přikývl.

Nevěděla, kde začít, a tak jednoduše řekla: „Vložila jsem na švýcarský bankovní účet vedený na Rappovo jméno pět milionů dolarů.“

Louis se obával, že mu exploduje mozek. „Pět milionů dolarů.“ Ze všech sil se snažil, aby si zachoval klid. Miloval ženu, která před ním stála. Kdyby mu na ní nezáleželo, jednoduše by ji přehodil přes zeď a s potěšením by sledoval, jak se jí hlava tříští o kameny. „Proč?“

„Kvůli našemu dítěti.“

„Jak souvisí darování pěti milionů dolarů Mitchi Rappovi s naším dítětem?“ Louis začal zvyšovat hlas.

„Chtěla jsem se pokusit věci napravit… a získat trochu času.“

„Získat trochu času?“ Louis se zamračil. „Jak chceš tímhle získat čas?“

„Víš, že po nás půjde.“

„Tak ať,“ pronesl Louis tichým, ale rozhněvaným hlasem.

Claudia zavrtěla hlavou. „To nemyslíš vážně. To není obyčejný člověk. Zabili jsme jeho ženu. Jeho těhotnou ženu. Co bys dělal ty, kdyby mě někdo zabil?“ Claudia ho chvíli upřeně pozorovala. „Oba víme, že bys nedal pokoj, dokud bys ho nezabil holýma rukama. Jestli nás Mitch Rapp najde, zabije nás oba.“

„A ty si myslíš, že když mu dáš pět milionů dolarů, tak na nás zapomene?“

„Ne,“ odvětila, „jak jsem říkala, jenom tím získáme čas.“

„Čas?“ pronesl zamračeně a stále ještě nechápal, o co jí jde.

Claudia si položila ruku na břicho a prohlásila: „Požádala jsem o devět měsíců. Požádala jsem, aby ušetřil naše dítě. Chci porodit naše dítě a držet ho v náručí a pak si s námi může klidně dělat, co chce.“ V Louisově výrazu ucítila náznak porozumění. „Těch pět milionů dolarů nám ani nepatřilo,“ pronesla s odporem v hlase. „Nikdy jsem tu práci nechtěla brát a my jsme ji nedokončili. Kdyby bylo po mém, dali bychom mu ty peníze všechny.“

„My ty peníze ale potřebujeme,“ pronesl Louis překvapivě klidným hlasem. Až nyní začínal chápat sílu mateřských instinktů, které byly ve hře. Jeho slova v něm probudila jeho vlastní otcovský pud - potřebu chránit Claudii a jejich nenarozené dítě. Kategoricky nesouhlasil s tím, co udělala, už jen kvůli potížím, jaké jim to mohlo způsobit, ale už se to nedalo vrátit zpátky. Její motivy byly ryzí.

Louis ji políbil na čelo a řekl: „Stále tě miluji.“

Claudia se mu s pláčem zhroutila do náručí. „Děkuji, drahý.“

Beze slova tak stáli několik minut, načež Claudia pronesla: „Vraťme se zpátky do postele.“

Louis zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Proč?“ zeptala se v obavách, že ji hodlá opustit.

„Musíme odsud okamžitě zmizet. Sbal si věci.“

66

Rijád, Saúdská Arábie

Zprvu si myslel, že na ně ušili boudu, že jim předhodili nepravdivou informaci, aby je zavedli na falešnou stopu a oni ztratili spoustu času a energie. Také se mu nechtělo přiznat vrahům své manželky nějaké dobré vlastnosti. Tomu však odporovalo oněch pět milionů dolarů na bankovním účtu vedeném na jeho jméno. Podle Kennedyové také existovalo jakési velice srdcervoucí doznání, omluva nebo prosba sepsaná tou ženou, kterou Rapp zahlédl zvracet u silnice poblíž svého domu. Rapp toho za ta léta zažil hodně, setkal se se spoustou podivných věcí, ale nad tímhle kroutil hlavou. Nedávalo to smysl. Kdyby měl čas, mohl by se pokusit přijít tomu na kloub. Mohl by analyzovat, co věděl, prošetřit to, čím si nebyl jistý, a nakonec by přišel na to, co je úskok a co je pravda. Mohl se pokusit odhadnout jejich skutečné úmysly a prověřit možnost rafinovaného podvodu na straně vraha nebo vrahů. Požádal Kennedyovou, aby nařídila Dumondovi vytunelovat všechny Ábelovy bankovní účty a monitorovat příslušné banky. Rappovi bylo lhostejné, jak důkladně se ten muž skrýval. Až zjistí, že mu na účtu chybí jedenáct milionů dolarů, bude požadovat vysvětlení. Mezitím se Rapp hodlal soustředit na zorganizování opětovného shledání otce se synem.

Rapp dorazil do hlavního města Rijádu, právě když se městem rozeznělo svolávání k poledním modlitbám. Provoz byl řídký a nedlouho poté, co byly uzavřeny obchody a vyklizeny ulice, nebyl žádný. Kennedyová mu prostřednictvím svého zdroje dislokovaného v Rijádu sdělila, že otec se nalézá tam, kde ho Rapp očekával. Saed Ahmed Abduláh byl zaníceným stoupencem ultraradikální wahhábistické sekty. Nechal zbudovat nesčetné mešity, sirotčince a náboženské školy spravované wahhábistickými duchovními, kteří se netají svou nenávistí k Západu. Mnoho Saúdů respektuje zásady své víry, když jsou doma v království, ale jakmile opustí zemi, dopřávají si zakázané ovoce - hazard, alkohol, někdy i drogy a zejména sex. Nikoliv však Saed Ahmed Abduláh. Byl jiný. Byl to vždycky zbožný muslim. Nejenom, že se modlil pětkrát denně, jak mu předpisovala jeho víra, ale činil tak v mešitě s výjimkou išy, neboli noční modlitby, kterou odříkával, než šel do postele.

Vést miliardovou korporaci nebylo snadné. Saed byl zaneprázdněný muž, a tak aby ze sebe sňal tento tlak a zůstal ve spojení se svou vírou, nechal zbudovat mešity přímo naproti svému domu a své kanceláři. Ve zprávě jordánské zpravodajské služby se uvádělo, že navštěvoval ranní modlitbu fajr a večerní modlitbu maghrib v mešitě nedaleko svého domu. Zuhr neboli polední modlitbu stejně jako asr neboli pozdní odpolední modlitbu absolvoval v mešitě nedaleko své kanceláře. Jordánci již nějakou dobu Saeda monitorovali. Kromě toho, že stavěl mešity, školy a sirotčince, věnoval také značné sumy peněz Hizballáhu, Hamásu a několika dalším palestinským teroristickým organizacím, které se specializovaly na sebevražedné bombové útoky. Jordáncům se nelíbilo, že Saúdové přilévali olej do ohně, který se oni snažili po léta uhasit, a tak se pokoušeli zjistit, kdo za tím stojí, a předávali příslušné informace uším ochotným naslouchat v královské rodině a v americké vládě.

Sebevražední atentátníci a teroristé byli zavrženíhodní, ale Rapp je v jistém smyslu alespoň mohl respektovat za to, že mají odvahu jít s vlastní kůží na trh. Muži jako Saed, kteří sami seděli v závětří a rozdávali těm fanatikům peníze, jako kdyby se jednalo o nějaký koníček, byli však opovrženíhodní. Věděli přesně, kam jejich peníze putovaly. Věděli, že financují sebevražedné atentátníky, kteří nastupují do autobusu, aby vraždili nevinné muže, ženy a děti, a jako by toho bylo málo, byli na to ještě hrdí. Hrdí a zaslepení zvrácenou vírou, že konají vůli Alláhovu.

Rapp sevřel volant. Jel dobře udržovanou obchodní čtvrtí. Slzy mu dávno oschly a jejich místo zaujala zloba, která stimulovala jeho odvahu a rozhodnost. Pro většinu lidí byla pomsta za vraždu milované bytosti sice lákavým, ale nedosažitelným cílem. Strach z usmrcení jiného člověka, a to bez ohledu na míru jeho viny, by většině lidí svazoval ruce. Pro Rappa to nebyl žádný problém. Byl to další pracovní den, jen náplň jeho práce byla o něco osobnější. Za posledních patnáct a něco let sprovodil ze světa spoustu lidí. Některé litoval, většinou však pohrdal. Byli to lidé, kteří lpěli na svém obskurním, sexistickém a bigotním výkladu islámu, zatímco zbytek světa šel kolem nich svou cestou, muži, kteří věřili ve vznešené poslání sebevražedných atentátníků nesmyslně vraždících malé děti.

Rapp se něčemu takovému vždycky vyhýbal, vždycky dělal všechno, co mohl, aby to neodnesli nevinní lidé, dnes však bude toto jeho předsevzetí vystaveno zkoušce. Muži jako Saed vždycky chodili v doprovodu svých bratranců, asistentů, služebnictva a přátel. Rapp neměl tušení, kolik mužů obklopujících Saeda se přímo podílelo na smrti jeho ženy, ale bylo pravděpodobné, že mnozí, ne-li všichni, byli vinni potud, že byli zasvěceni do jeho plánu. Byl to dostatečný důvod, aby je popravil? Rapp s tou otázkou zápolil. Ti muži byli v každém případě nepřátelé. Byli to všichni wahhábisté, kteří neustále volali po diihádu a aplaudovali, když byli v Iráku stínáni nevinní civilisté. Muži, kteří své ženy drželi doma pod zámkem. Muži, kteří nejspíš tleskali nad smrtí Rappovy manželky. Představa, že jásali nad Anninou smrtí, byla testem jeho zdrženlivosti. Rapp se rozhodl, že ty zbožné muže počastuje stejně brutálním peklem, jaké oni tak nonšalantně sponzorovali.

Zpomalil dodávku a zatočil doprava. Dodávka byla jediným automobilem v ulici. Monotónní nápěv svolávání k modlitbě se nesl poledním horkem. Rapp zahlédl muže, který se ubíral směrem k němu. Měl na sobě bílou pokrývku hlavy, zajištěnou proti sklouznutí jednoduchým černým provazem, a bílou kúfiu. Pokud byla kravata a oblek uniformou amerických obchodníků, byla toto jejich saúdská obdoba. Muž měl černou bradku a na nose černé brýle. Zdálo se, že pospíchá, a několikrát se ohlédl, jestli ho někdo nesleduje. Za normálních okolností by toto chování vzbudilo Rappovu pozornost, ale nebylo obtížné přijít na to, proč se tak chová. Obával se, aby ho nechytla náboženská policie a nepotrestala ho, že se nemodlí.

Rapp zpomalil, zatímco se přibližoval k opačnému konci dlouhého bloku. Mešita a ředitelství Abduláhových telekomunikací vyčnívaly z řady pouze kvůli své velikosti a lokalitě. Kancelářskou budovu tvořil minimalistický blok betonu, a nebýt její velikosti, byla by zcela nezajímavá. Mešita naproti tomu byla jednou z nejvýstavnějších, jaké kdy Rapp viděl. Čtyři vysoké minarety vyrůstaly z každého jejího rohu a centru budovy dominovala masivní zlatá kupole. Rapp usoudil, že zlato je pravé. Nahoře na rohu budovy si povšiml bezpečnostní kamery nastavené tak, aby zabírala oblast kolem hlavního vchodu.

U semaforů Rapp zamířil rovně a hned nato odbočil doleva. Dvakrát objel blok a zastavil na místě, který byl mimo dosah bezpečnostní kamery. Navíc leželo ve stínu a bylo z něj dobře vidět na mešitu. Zhasnul motor a přesunul se do zadního prostoru vozu, aby zkontroloval Wahída. Rapp jej posadil a opřel o bok dodávky. Stáhl mu z očí pásku a arabsky se ho zeptal, jak se mu daří. Wahíd mu odpověděl, že má žízeň. Rapp mu položil ruku pod bradu obrostlou plnovousem, zvrátil mu hlavu a dal mu napít.

„Je to lepší?“ zeptal se. Wahíd přikývl. „Myslíš, že můžeš chodit?“

„Nejsem si jistý.“

Rapp vysunul čepel zavíracího nože a rozřízl plastiková pouta kolem Wahídových kotníků. Poručil mu, aby nepatrně pohnul nohama, a zeptal se ho, jestli nechce ještě jednu oplatku. Wahíd dychtivě přikývl. Rapp sloupl z oplatky obal a vložil ji do jeho spoutaných rukou.

„Tvůj otec neví, že má dojít k výměně. Rozumíš?“

Wahíd přikývl.

„Venku je muž, který na tebe bude celou dobu mířit. Jestli kromě toho, že obejmeš svého otce, uděláš ještě něco jiného, zastřelí tě. Nepřejeme si žádné divadlo. Rozumíš?“

„Ano.“

Rapp pohlédl na své hodinky. Venku žádný muž se zbraní nestál, ale Wahíd se to nikdy nedozví. „Jsi připraven vyjít ven?“

„Ano.“

Rapp přeřízl plastová pouta na Wahídově zápěstí a řekl: „Víš, že tě bez váhání zabiju, tak nedělej hlouposti.“ S nožem stále ještě v ruce předstíral, že narovnává Wahídův šat. Jeho volná ruka vklouzla mezi záhyby oblečení a zkontrolovala cosi na Saúdově vestě, pak odložil nůž a otevřel zadní dvířka. Mešita se začne během několika minut vyprazdňovat. Pomohl Wahídovi proklestit cestu ke dveřím zavazadlového prostoru. Se svými slunečními brýlemi, tmavou pletí, rouchem a černou bradkou Rapp dokonale zapadal do svého okolí. Nechal tam Wahída sedět dvacet vteřin s nohama spočívajícíma na zemi. Nedal mu sluneční brýle. Chtěl, aby svého syna Saed poznal. Uchopil ho pod paží a pomohl mu na nohy. Ve stínu nebylo horko tak nesnesitelné a Rapp do jisté míry doufal, že to pomůže urychlit proudění krve do Wahídových nohou.

První krok nebyl dobrý. Wahídovi se podlomily nohy a Rapp ho musel rychle podepřít, aby se neskácel na chodník. Zavřel jedny dvířka zadního zavazadlového prostoru a opřel o ně svého vězně.

„Malé kroky,“ řekl Rapp. Odvedl Wahída kousek stranou a zavřel i druhá dvířka.

Wahíd se zapřel jednou rukou o bok dodávky a vykročil, zatímco Rapp podpíral levou stranu jeho těla. Došel kolem dodávky k palmovému kmeni a na několik vteřin se u něj zastavil.

„Pamatuj… žádné hlouposti.“

Wahídovy oči si pomalu zvykaly na světlo. „Proč tohle děláte?“

„Řekněme, že král má rád tvého otce a dál to nerozvádějme.“

Wahíd se smál. Cítil se pyšný, že mu propuštění nezajistil nikdo menší než samotný saúdskoarabský král. Tato zpráva podle všeho dodala Wahídovi potřebnou vzpruhu. Dorazili na roh budovy. Bezpečnostní kamera byla namontována nad jejich hlavami. Rapp neměl strach. Wahíd se poprvé postavil na vlastní nohy. Pohlédl přes ulici na krásnou mešitu, kterou vybudoval jeho otec, a zmocnilo se ho dojetí.

Začal plakat a Rapp jej napomenul: „Ale jdi. Na to bude dost času později. Nezkaz si to.“

Rapp ho odvedl za roh. Před budovou stála fontána obklopená kamennými lavičkami. Kdyby Wahíd z nějakého důvodu nebyl schopen stát, Rapp by ho tam zavedl a nechal by ho čekat, až k němu dorazí otec. Stáli u fontány asi minutu. Rapp vytáhl láhev vody a dal Saúdovi ještě jednou napít.

„Jak se cítíš?“

„Lépe.“ Několikrát pod jasným saúdským nebem zamžoural. Venkovní dveře mešity se otevřely a objevili se dva muži. „Už to nebude dlouho trvat,“ řekl Rapp. „Zůstaneš na této straně ulice, rozumíš?“

„Ano.“

„Jestli se pokusíš přejít ulici, budeš zastřelen. Rozumíš?“

„Ano.“

Rappovi se zdálo, že ve Wahídových očích zpozoroval nepřítomný pohled člověka pod vlivem drog. „Co se stane, když přejdeš ulici?“

„Budu zastřelen.“

„Dobře.“ Z mešity vyšlo několik dalších mužů. Rapp cítil, že se mu začíná zrychlovat pulz. Měl u sebe svůj devítimilimetrový glock, dva náhradní zásobníky, celkem devětačtyřicet nábojů, a nůž. Wahíd se začal kolébat a tak mu Rapp pevně sevřel jeho paži. „Potřebuješ se posadit?“

„Ne. Budu v pořádku.“ Wahíd rozkročil nohy.

Z mešity se nyní začínal valit souvislý proud lidí. Rapp znal otce pouze z fotografií, ale nebyl si jistý, že by ho poznal, ani kdyby se s ním setkal osobně. Všechny ty pokrývky hlavy, bílé džilbaby, bradky a sluneční brýle znemožňovaly, aby si někoho důkladně prohlédl. Z toho důvodu bezpečnostní kamera Rappa tak málo vzrušovala. Otec byl obklopen početným doprovodem, přesně jak Rapp předpokládal. Byla pro něj otevřena obě křídla dveří a on opouštěl mešitu s jedním mužem z každé strany a se zástupem lidí za sebou. Rapp ucítil, jak Wahíd ztuhnul. Otočil se, aby se podíval, zda v jeho očích zahlédne záblesk spatření důvěrně známého. Zahlédl ho.

„Zůstaň v klidu,“ řekl Rapp. „Až bude na půl cesty, oddělím se od tebe. To bude signál pro tvé lidi, aby propustili rukojmí. Když uděláš krok kamkoliv jinam než vstříc otci, budeš zastřelen.“

„Jakého rukojmí?“ zeptal se Wahíd, zmatený touto novou informací.

Žádný rukojmí neexistoval, ale Rapp se snažil udržovat Wahídovu mysl bdělou. Koutkem úst procedil. „Nemyslel sis snad, že tě vydám, aniž bych za tebe nedostal něco zpátky?“

Otec promluvil krátce s několika lidmi a pak vykročil přes ulici se suitou několika desítek lidí. Rapp se nehnul z místa. Jestli bude otec pokračovat rovně, mine Rappa o půl druhého metru zprava. Rapp dal Wahídovi poslední instrukce. „Pamatuj, žádné prudké pohyby. Jakmile přejde ulici a bude na chodníku, můžeš k němu vyrazit. Ani o chvíli dříve.“ Otec byl na půl cesty přes ulici. Rapp vykročil stranou a pronesl: „Hodně štěstí.“ Nato si zamumlal pod vousy: „Doufám, že se vám s otcem bude v pekle líbit.“

Rapp si povšiml pomalého otcova kroku. Vykročil od Wahída svižným krokem, ale zase ne tak, aby to vzbudilo pozornost. Přesně o čtyři kroky dál vytáhl z kapsy dálkové ovládání detonátoru. Pohlédl dolů na dálkové ovládání a stiskl první tlačítko vlevo. Na malém displeji se objevily proužky, které mu signalizovaly, že signál je dostatečný. Nejchoulostivějším momentem odpálení bomby na dálkové ovládání bylo zpravidla její odjištění. To byl důvod, proč čekal až do úplně posledního okamžiku.

Plán byl jednoduchý. Wahíd a jeho otec budou zabiti způsobem, který měli v oblibě teroristé, které sponzorovali. Všechno, co Rapp potřeboval, na něj čekalo, když přistál v Kataru. Vojenská vesta v khaki barvě, čtvrt-palcová tabule plastické trhaviny C-4, kuličky z ložisek, bleskovice, rozbuška a dálkový detonátor. Tabule plastické trhaviny byla z jedné strany pokryta přilnavou vrstvou. Vojenská vesta měla ze stran řemínky na suché zipy a rovnou přední část. Na hrudníku byla veliká kapsa pro balistickou ochranu. Rapp vyřízl z plastické trhaviny čtyři čtverce; dva pro velké spodní kapsy a jeden do kapsy, do které patřila neprůstřelná keramická deska. Z lepkavé strany plastické trhaviny odtrhl voskový papír, do její hmoty zatlačil kuličky z ložisek, strčil desky do kapes a pak je propojil skrz podšívku s bleskovicí. Wahíd byl chodící mina.

Po desátém kroku Rapp se ohlédl přes své rameno. Otec právě vstupoval na chodník. Rapp se od nich ubíral pryč. Několik minut hleděl přímo před sebe a pak se opět ohlédl dozadu přes rameno. Wahíd stál z rozpřaženou náručí a otec zůstal šokovaný při pohledu na syna, jehož dávno pokládal za mrtvého. Syn vyběhl kupředu a dvojice mužů se objala. Rapp stál téměř na rohu budovy; na zlomek vteřiny zahlédl otce a syna, v duchu se mu mihla vzpomínka na ženu a hned nato se obrátil. Bezpečnostní kamera byla přímo naproti nad ním.

Rapp měl sklopenou hlavu. Pohlédl na dálkové ovládání detonátoru v pravé ruce, načež ukázal přímo do kamery levou ruku se zvednutým prostředníkem. Stiskl tlačítko a mohutný výbuch se rozezněl teplým, suchým odpoledním vzduchem. Nezvolnil krok, nenamáhal se, aby pohlédl zpět. Přemýšlel už nad tím, jak dopadne Ericha Ábela a jak ho zabije.

67

Ministerstvo islámských záležitostí, Saúdská Arábie

Nawaf Tajib nebyl typem muže, který je posedlý svou kariérou. Věřil v povinnost, věrnost a úspěch, což byly všechno věci, které se naučil, zatímco hrál v elitních saúdskoarabských fotbalových týmech coby dorostenec a později jako mladý muž. Tyto vlastnosti ho spolu s jeho výškou a rychlostí vynesly z chudoby do domu jednoho z nejbohatších mužů v království, muže, s nímž se měl co nevidět setkat. Princ Muhammad bin Rašíd bude velmi zklamaný.

Tajib si vzpomínal, jak si v pětadvaceti letech vykloubil koleno a zůstal ležet na hřišti a bezmocně hleděl na svou nohu. Jako většina fotbalových zápasů se i tento odehrával v noci. Hrát fotbal v poledním horku by se rovnalo sebevraždě. Tajib hrál v obraně a jeho výška a schopnost kličkovat mu dovolovaly obsáhnout velké teritorium. Prvním pravidlem obránce bylo nedovolit nikdy protivníkovi, aby se vám dostal do zad. Byla jedna jediná výjimka, která však byla velice riskantní. Obvykle jednou nebo dvakrát za hru se Tajib ocitl vzadu v obraně a byl připraven odrazit protivníkův pokus o únik. Pokaždé podceňovali jeho rychlost. Předstíral, že se chystá vyrazit jinam, a když se mu podařilo soupeře zmást, zamířil k němu a elegantně ho připravil o míč. Zmařil jasnou gólovou šanci protivníka a vystartoval jako arabský plnokrevník, uhánějící na opačnou stranu hřiště, zatímco jej všichni pronásledovali.

Onen poslední večer své sportovní kariéry Tajib překonal téměř celou délku fotbalového hřiště, gólman vyběhl z brány s úmyslem zkrátit mu střelecký úhel, Tajib naznačil fingovanou střelu doprava, načež poslal míč z pravého centru do levého. Zastihl gólmana zcela nepřipraveného a měl před sebou volnou síť. Zaváhal jen na chvíli; byl to ten nejjednodušší výkop. Nachystal si pravou nohu na bombu vystřelenou z pravého nártu, když tu se z ničeho nic před ním objevil hráč z protivníkova týmu, a místo do Tajibova kotníku se trefil do jeho kolena. Vzhledem k tomu, že veškerá jeho váha spočívala na pravé noze, koleno se mu propadlo jako levný deštník za vichřice. Tajib se skácel na trávník, začal se kutálet, a když zvedl hlavu, jeho stehno bylo ve správné poloze, ale holeň mu trčela do strany v pravém úhlu. Tajib si uvědomil, že jeho kariéra skončila, možná ještě dřív, než ucítil mučivou bolest.

Když nyní kráčel po široké, výstavné mramorové chodbě do kanceláře prince Muhammada, měl stejný pocit jako onoho dne. Nic z toho nebyl jeho nápad, ale na tom nezáleželo. Věřil v prince Muhammada. Věřil ve správnost úsilí toho muže šířit islám pod praporem wahhábistů - jediných věrných vyznavačů pravé víry. Jejich náboženství bylo ohrožováno neustálými výpady Západu. Aby zachránili islám, museli rozšiřovat sféru svého vlivu a obsadit jižní břehy Evropy jako své předmostí. Tolik věřil ve smysl tohoto zápasu, že svému představenému hodlal nabídnout svou rezignaci. Tajibova kariéra se chýlila ke konci. Zklamal muže, který nepromíjel neúspěch.

Když v sobotu večer vypálil reaktivní protitankový granát na průčelí šerifovy kanceláře, vrátil se Tajib do Alexandrie a čekal na ulici vedoucí k autodílně. Měl půl milionu v kufru a nikdy nebyl tak ochoten pustit peníze z ruky. Když se blížila jedenáctá hodina, očekával každou vteřinu příjezd tří černých náklaďáků. Ve čtvrt na dvanáct dostával strach. V půl dvanácté mu už povolovaly nervy. Čekal až do půlnoci a pak vytočil telefonní číslo, které mu dal Castillo. Po osmi zazvoněních se ozvala nahrávka. Tajib nastartoval vůz a odjel. Cestou na ambasádu vypnul telefon, vyjmul z něj baterku a vyhodil ho z okna.

Tu noc nespal. Chtěl, ale neusnul. V mozku se mu přehrávaly dva scénáře jako smyčka. V tom prvním Castillo a jeho muži sebrali oněch půl milionu dolarů, které již dostali, a nyní si již užívali na účet toho naivního cizince, který jim dal do ruky takovou sumu. V tom druhém scénáři na konšpirační dům zaútočili a neuspěli. Čím víc nad tím přemýšlel, tím více doufal, že sebrali peníze a odjeli do Las Vegas. Kdyby byli dopadeni, jak se snaží sprovodit ze světa Mitche Rappa, mohlo by mu to způsobit nemalé problémy. Tajib pochyboval, že Castillo nebo kdokoliv z jeho mužů tušil, že byl ze Saúdské Arábie, ale mohli by si to dát dohromady podle národnosti svědka, jehož vraždu si u nich před rokem objednal.

Nedělní ranní noviny byly na ambasádu doručeny v pět hodin ráno. Nikde žádná zmínka o tom, že by ve Virgini k něčemu došlo. Tajib usoudil, že noviny šly do tisku dřív, než byla sepsána příslušná reportáž. Zapnul televizor a čekal, jestli se nedozví něco tam. V sedm hodin jedna z místnich kabelových stanic vysílala zprávu o explozích v Leesburgu. Na místě byli reportéři vysílající živé vstupy a zaznělo oznámení, že šerif bude v poledne pořádat tiskovou konferenci. Projel čtyřiadvacetihodinové zpravodajské kanály. Fox se zmínil o explozích na titulku běžícím podél dolního okraje obrazovky a to bylo dohromady všechno. Tajib se posadil k internetu a pokoušel se zjistit něco víc. Nebylo tam nic. Tisk nestihl referovat o událostech, které se odehrály v sobotu v noci, ale než šerif uspořádal svou tiskovou konferenci, referovaly už o události tři čtyřiadvacetihodinové zpravodajské kanály a všechny lokální kabelové televize.

Tajib seděl na posteli ve svém pokoji a pozoroval tiskovou konferenci. Naslouchal napjatě všemu, co bylo řečeno. Ani jednou se nikdo v souvislosti s útokem v Leesburgu nezmínil o útoku na federální zařízení. Tajib strávil odpoledne tím, že se snažil něco zjistit. Třikrát projel kolem autodílny a zpola očekával, že uvidí policejní auta s majáky a žlutou pásku ohraničující místo činu, ale neviděl nic. Pokládal to za špatné znamení. Za velmi špatné znamení. Stihnul poslední let toho dne na lince Washington-Rijád bez mezipřistání.

Měl letenku první třídy, takže mohl větší část letu prospat. Přistál v Rijádu krátce před jednou hodinou odpoledne. Netoužil se s Rašídem setkat, ale věděl, že mu nic jiného nezbývá. Tajib nebyl ten typ muže, který by se pokoušel uniknout zodpovědnosti nebo vině. Očekával ho automobil s řidičem. Jakmile se usadil na zadní sedadlo mercedesu sedan, zavolal svou kancelář, aby se informoval, co je nového v leesburgském případu. Od chvíle, kdy opustil Washington, nedošlo v případu k žádnému vývoji. Stalo se však něco jiného. Tajib pozorně poslouchal a pak se zeptal muže ve své kanceláři, jestli si je jistý. Odvětil, že ano. Tajib zavěsil, pohlédl z okna mercedesu a zavřel oči. Byl doma jen něco málo přes půl hodiny a šlo to od deseti k pěti. Vůz zastavil před ministerstvem islámských záležitostí. Tajib vystoupil a přehodil si přes oblek bílý džilbab.

Vyjel výtahem nahoru do nejvyššího patra a vstoupil do rozlehlé haly s podlahami z mramoru z Carrary a s alabastrovými kamennými sloupy, které se tyčily každých dvacet stop zleva i zprava. Z každé řady sloupů visely tmavé burgundské drapérie, které vytvářely lehce intimní zákoutí. Bylo jich tam celkem osm. Čtyři na pravé a čtyři na levé straně. V každém výklenku stál psací stůl. Za každým stolem seděl muž. V budově nepracovaly žádné ženy. Hala sloužila jako vnější kancelář ministerstva islámských záležitostí.

Tajib se ubíral halou s pohledem upřeným před sebe, jenž byl soustředěnější než jindy. Nenamáhal se pohlédnout na žádného z dveřníků a žádný z nich se nenamáhal jej zadržet. Zastavil se před posledním stolem napravo a otázal se: „Je ministr sám?“

„Ne.“

„Musím s ním mluvit o samotě.“ Znělo to jako rozkaz.

Administrativní asistent nahlédl do knihy schůzek na svém stole a zaváhal.

Tajib předklonil svou víc než sto devadesát centimetrů vysokou postavu a položil své velké ruce na mužův stůl. „To není žádost. To je rozkaz. Pokud uvnitř není právě král, nařizuji vám, abyste návštěvu poslal pryč, nebo jste bez místa.“

Muž vyskočil ze židle a pelášil do kanceláře. Tajib ho následoval.

Kancelář měla zhruba čtyřiadvacet metrů na délku a něco přes patnáct metů na šířku. V místnosti nestál žádný psací stůl, byly tam pouze židle, pohovky a polštáře. Rašíd seděl na vzdáleném konci místnosti na obrovské židli, která byla téměř jako trůn. Pět mužů, jimž možná táhlo na osmdesát, posedávalo kolem Rašída celkem na třech pohovkách. Asistent spěchal jako o život. Tajib mu nahnal strach.

Přistoupil k Rašídovi a cosi mu pošeptal do ucha. Rašíd přikývl a informoval své hosty, že je mu to nesmírně líto, ale že bude muset schůzku ukončit. Muži se zvedli a šnečí rychlostí opouštěli místnost. Tajib stál stranou a opakovaně rozevíral a zase svíral pěsti.

Když byli konečně pryč a zavřely se za nimi dveře, Tajib se uklonil a pronesl: „Můj princi, omlouvám se, že jsem vás vyrušil.“

Rašíd na něj shlížel očima s nepatrně převislými víčky. Znal Tajiba již jedenáct let, od jeho počátků u saúdskoarabské zpravodajské služby. Tajib si získal pověst člověka, který nejen že dovedl skvěle odvést práci, ale také uměl držet jazyk za zuby. Existovala spousta mužů, kteří také dokázali dobře odvést svou práci, ale neuměli držet jazyk za zuby. Tajib nebyl lehkomyslný člověk, ale neměl ani sklon k melancholii, k záchvatům zuřivosti nebo k nějakému jinému vnějšímu projevu emocí. Byl vážný a spolehlivý a to byl důvod, proč si ho Rašíd oblíbil. A byl to rovněž důvod, proč pohled na Tajibovu tvář prince zneklidnil. „Soudím, že naše věci v Americe se nevyvíjely dobře.“

Tajib, pro něhož v tuto chvíli byla celá americká záležitost již jen vzdálenou vzpomínkou, zamrkal. Klesl na koleno. Na to nemocné. Sklonil hlavu a pronesl: „Vaše Excelence, je mi líto, ale mám pro vás špatné zprávy.“

Rašíd vydechl nosem a kývnutím hlavy mu dal najevo, aby pokračoval.

„Cestou z letiště mi volali z mé kanceláře.“ Tajib zdvihl hlavu a pohlédl na prince. „Před malou chvílí došlo v Rijádu k explozi.“

„Kde?“ zeptal se Rašíd opatrně.

„Před sídlem Abduláhových telekomunikací.“

„Abduláhových telekomunikací?“ opakoval Rašíd v naprostém šoku. „Co to bylo za explozi?“

„Sebevražedný atentátník.“

„Sebevražedný atentátník?“ opakoval zmatený Rašíd. Království bylo významným exportérem sebevražedných atentátníků. Občas některý z nich zaútočil přímo v království, ale vždycky proti západním cílům, a to zejména americkým. „Byl někdo zabit?“

„Bohužel ano.“ Tajib sklopil oči. „Saed Ahmed Abduláh.“

Když uslyšel jméno svého přítele z dětských let, Rašíd se nezmohl na slovo. Po chvíli nad sebou získal kontrolu a zeptal se: „Jak se to stalo?“

„Svědci vypovídají, že Saed opouštěl polední modlitby a ubíral se přes ulici do své kanceláře. Ten muž na něj čekal. Vykročil mu vstříc, objal ho a pak se odpálil.“

Rašíd byl ohromený. „Kdo byl ten atentátník?“

„Ještě nevíme.“

„Proč by chtěl sebevražedný atentátník zabít Saeda?“ Tajib zápolil s toutéž otázkou.

Princ se postavil a oběma rukama si povytáhl záhyby svého roucha. „Vstaň,“ pronesl, zatímco sestupoval z vyvýšeného stupínku. Napadlo ho něco strašného. „A co naše záležitost v Americe?“

Tajib se postavil a prohlásil: „Selhal jsem, můj princi.“ Rozmýšlel si svou odpověď během dlouhého letu. Pravdou bylo, že neměl tušení, co nevyšlo, ale už to samo o sobě bylo důkazem jeho selhání. „Muži, které jsem poslal, aby tu věc vyřídili, se nevrátili.“

„Co se s nimi stalo?“

„Nemám tušení.“

„Takže Mitch Rapp je stále naživu.“ To bylo konstatování a nikoliv otázka.

„Podle všeho ano.“

„A můj dobrý přítel Saed byl právě zabit.“ Rašíd zamířil přes mramorovou podlahu z jednoho perského koberečku na druhý a vyhlédl z malého okénka ven. Nenapadal ho jediný důvod, proč by měl nějaký muslim zabíjet Saeda. Rapp měl na druhé straně spoustu důvodů. Rašíd si vzpomněl, jak svého přítele varoval, aby držel jazyk za zuby. Američané se dozvěděli o odměně a Rapp byl již v Saúdské Arábii, aby zabíjel ty, kteří byli zodpovědní za smrt jeho ženy.

„Tuším, na co myslíte, můj princi, ale nedovedu si představit, jak by mohl Rapp tak rychle opustit Ameriku a zorganizovat něco takového. Kde by našel sebevražedného atentátníka?“

„Možná se odpálil sám?“ pronesl Rašíd povzbudivým tónem.

Tajib se nad tím na okamžik zamyslel a pak prohlásil: „Studoval jsem Rappův profil. Ten muž by nikdy nespáchal sebevraždu, pokud by to nebylo absolutně nevyhnutelné. Jednoduše by Saeda zastřelil.“

„Tak mi tedy vysvětli, proč by měl chtít nějaký muslim zabít Saeda?“

„Třeba to nebyl muslim.“

Rašíd se zamračil. „Nemuslimové nebývají sebevražednými atentátníky. Ty snad znáš nějaké židovské sebevražedné atentátníky? Dokonce ani Irové se během své války s Brity neuchylovali k sebevražedným atentátům. Jediným národem v moderní historii, který tuto taktiku používal, jsou Japonci, a já silně pochybuji, že Saeda zabili Japonci.“

„Připouštím, že načasování vypadá podezřele, ale nevidím možnost, jak by Rapp mohl opustit Ameriku v neděli a zorganizoval něco takového. Já sám jsem odjel v neděli večer a přijel jsem teprve před hodinou.“

„A co Abel?“

Tajib se nad tou možností zamyslel. „Stále ho nemůžeme najít. Vím, že až do neděle Saedovi peníze nevrátil, ale i kdybychom to připustili, kde by Abel sehnal sebevražedného atentátníka?“

„Tak co se tedy stalo?“

„Při takovém nedostatku informací si vůbec netroufám hádat.“

Rašíd se odvrátil od okna a řekl: „Tak se alespoň pokus.“ Byl to rozkaz.

Tajib ustoupil stranou a pokoušel se vymyslet něco přijatelného. „Saed měl úzké vztahy k militantním skupinám. Není vyloučeno, že se ho pokusila zabít některá ze vzájemně si konkurujících frakcí.“

Rašíd se nad tou představou ošklíbl. „Nezdá se ti jako podivná shoda okolností, že Saed zaplatil dvacet milionů dolarů, aby byl Mitch Rapp zabit? Rappovi se podaří uniknout, zatímco jeho žena zahyne, a nyní je mrtev Saed. Nezdá se ti to ani trochu zvláštní?“

„To nepochybně, ale při vší úctě, Vaše Excelence, muži jako Rapp se nevyhazují do vzduchu.“

Rašíd se nad tím na vteřinu zamyslel. Měl nesporně pravdu, ale situace se změnila. „Nezapomeň, že jeho žena je mrtvá. Kdo ví, čeho je teď schopen?“

Než mohl Tajib odpovědět, zazvonil mu mobilní telefon. Tajib zkameněl. Princ mobilní telefony nenáviděl a nekompromisně trval na tom, aby v jeho přítomnosti zůstaly vypnuty. Pokoušel se rychle ho vyjmout z kapsy a vypnout zvonění. Jeho velké ruce zápasily s malými tlačítky. Na displeji vyčetl, že ho volá jeho kancelář. Tajib zaváhal. Hovor mohl být důležitý. Pohlédl na Rašída, zdvihl telefon a řekl: „Omlouvám se. To je můj zástupce. Možná má nějaké nové informace o výbuchu.“

Rašíd neochotně přikývl.

Tajib přijal hovor a pozorně naslouchal. Asi po třiceti vteřinách se zeptal: „Jste si jistý?“ Naslouchal ještě chvíli muži na druhém konci drátu a pak řekl: „Zavolejte mi, jestli se ještě něco dozvíte.“ Nato ukončil hovor a vzdychl.

„Co se děje?“ otázal se Rašíd netrpělivě.

„Mezi svědky bylo několik Saedových synů. Doprovázeli ho na modlitby a vraceli se společně do kanceláře, když se to stalo. Když překonali první šok z výbuchu, začali klít nad pozůstatky sebevražedného atentátníka. Plivali na ně a kopali do nich, když tu si jeden z nich uvědomil, že útočníka zná.“

„Kdo to byl?“

„Byl to jejich bratr Wahíd.“

„Wahíd?“ pronesl Rašíd udiveně. „To nemůže být pravda. Ten je mrtvý.“

„Teď už ano,“ konstatoval Tajib, přičemž si dal záležet na tom, aby to neznělo ironicky.

„Rapp ho zabil před šesti měsíci,“ trval na svém princ.

„Podle všeho ne.“ Tajib složil ruce na prsou a přemýšleje nahlas konstatoval: „Tělo nebylo nikdy navráceno.“

„Proč by Wahíd zabíjel svého vlastního otce?“

„Možná nechtěl.“ Tajib věděl něco, co princi nebylo známo.

„Právě jsi prohlásil, že ho zabil,“ namítl Rašíd.

„Možná nevnímal, co se děje. Existuje záznam z bezpečnostní kamery. Ukazuje, jak Wahída doprovází nějaký muž. Ti dva se zastavují před kancelářskou budovou a čekají tam několik minut. Když pak Saed začíná přecházet ulici na cestě od mešity k budově, náš muž se od něj oddělí a odchází pryč. Ohlédne se jedenkrát přes rameno a pak pohlédne na cosi ve své ruce. Soudíme, že to byl dálkový ovladač. Vteřinu před výbuchem muž zvedá ruku na kameru a dělá toto gesto.“ Tajib zdvihl prostřední prst a namířil rukou směrem ke zdi, pryč od Rašída. „Pak následovala exploze a Saed byl roztrhán na kusy.“

„Dá se poznat, kdo byl ten muž?“

„Pokusí se o to, ale bude to obtížné. Ten muž měl na sobě kúfiu a sluneční brýle.“

Rašíd pohlédl z okna a hlavou se mu táhly různé možnosti. „To je typicky americké gesto.“

Tajib přikývl. „Americké a francouzské.“

„Co soudíš teď?“ zeptal se princ.

„Před šesti měsíci dopadl Mitch Rapp Wahída Ahmeda Abduláha v horské vesnici na pákistánsko-afghánské hranici. Nedlouho poté nás informovala americká vláda, že Wahíd je mrtvý. Nyní Wahíd vstává z mrtvých, aby nechal vlastního otce roztrhat na kusy.“ Tajib zavrtěl hlavou.

„Kdo je ten muž zachycený bezpečnostní kamerou?“

„Nevím. Neviděl jsem to.“

Rašíd se ušklíbl. „Ty víš, kdo to byl.“

Tajib přikývl. „Podle všeho to byl Mitch Rapp. Nevím, jak se mu to podařilo, ale nejspíš to byl on.“

„Musíte najít Ábela,“ prohlásil Rašíd pomalým, metodickým hlasem. „Nemám tušení, jak se Američané dozvěděli, že za tím byl Saed, ale soudím, že Saed o své roli v té záležitosti příliš mluvil.“

„Varoval jsem vás.“

„Já vím, že ano, a mluvil jsem s ním, ale nedbal na mě. Existuje jen jedno jediné vodítko, jak s tou věcí můžeme být spojováni.“

„Abel,“ konstatoval Tajib. Princ přikývl. „Musíš ho najít a zabít.“

„Osobně na to dohlédnu.“

„Dobře. Zítra ráno odjíždím do Španělska. Vysvěcení mešity se koná v pátek. Je to pro mne životně důležité. Najděte do té doby Ábela, vyslechněte ho, zjistěte, jestli s někým nemluvil, a pak ho zabijte.“

„A co Rapp? Jestli je v Saúdské Arábii, nejste tu v bezpečí.“

Rašíd našpulil rty a pohlédl přes ploché střechy. „Možná odcestuji do Španělska už dnes večer.“

„Myslím, že je to dobrý nápad. Postarám se, aby vaše osobní stráž byla posílena.“

„Dobře.“ Rašída něco napadlo. „Mezitím zavolám do Ameriky a pokusím se veleváženému panu Rappovi trochu zkomplikovat život.“

68

Lido, Itálie

Abel na výletní parník nikdy nenastoupil. Nakonec zůstal zaraženě stát na molu a hleděl na všechny ty obtloustlé lidi, kteří byli vedeni na loď jako dobytek na porážku. Byl nyní velice zámožným mužem a dospěl k závěru, že skrývat se v pětihvězdičkovém hotelu není o nic méně efektivní než vmísit se do davu na výletním parníku. A tak se otočil a vrátil se tam, odkud přišel. I když ne tak doslova. Místo aby se vrátil do Benátek, nastoupil na trajekt směřující k Lidu, přibližně třináct kilometrů dlouhému ostrovu, který leží na jih od Benátek a vytváří přirozenou bariéru mezi jimi a mořem. Abel usoudil, že pokud se někomu poštěstilo sledovat ho až do Benátek, bude jeden z přilehlých ostrovů posledním místem, kde by ho mohli hledat. A tak si zarezervoval apartmá v přepychovém Hotelu des Bains.

Sobotu a neděli strávil procházkami po krásných písčitých plážích ostrova, kde si vychutnával nezvykle teplé říjnové počasí a přemýšlel, kde si koupí vilu. Byl znovu na počátku. Rapp byl naživu, vrahové selhali, Rašíd se ho pokoušel vypátrat a jeho budoucnost byla ve hvězdách. Bude se muset zbavit všeho, co vlastnil, a bude muset začít znovu s novým jménem a novou identitou. Když se před dvanácti lety přestěhoval do Rakouska, učinil prakticky totéž. Ponechal si pouze své jméno a učinil tak s omezenými zdroji. Tentokrát měl jedenáct milionů dolarů plus další asi jeden milion, jakmile prodá ty dva byty a několik dalších věcí.

Rozhodl se, že si Saedovy peníze ponechá. Vrahové svých šest milionů zatím nevrátili a svým způsobem tak rozhodli za něj. Neměl v úmyslu po nich v dohledné době pátrat a kladl si otázku, zda by bylo vůbec moudré o to usilovat. Věděli o něm mnohem víc než on o nich a ten muž ho varoval, že pokud se pokusí zjistit jejich skutečnou identitu, zabije ho. Abel už nikdy nechtěl cítit horký dech toho muže na svém krku. Nechaje na pokoji. Ať si klidně nechají těch svých šest milionů, a jelikož Saed nedbal na jejich původní dohodu a chtěl vrátit celých dvaadvacet milionů, ani Abel se necítil povinován ctít jejich ujednání beze zbytku. Nyní bojoval každý sám za sebe. Dalším důvodem byly zhoršující se vztahy s Rašídem. S muži jako Rašíd to nikdy nekončilo dobře. Důležité bylo umět včas se vzdálit. Abel již nějakou dobu cítil, že byl v princových očích postradatelný. Když teď ta záležitost s Rappem skončila fiaskem, nemohlo být pochyb o tom, že Rašíd nařídil svému řezníku Tajibovi, aby ho našel a zabil. Kdyby Saedovi vrátil jeho peníze, nic by se tím nezměnilo, a tak se bez sebemenších výčitek svědomí rozhodl ponechat si peníze a začít nový život.

Na bytech mu nijak zvlášť nezáleželo, ale s domem v Alpách se bude těžko loučit. Možná, že si ho zatím ponechá, a počká, jak se věci vyvinou. K jeho koupi použil právníka a krycí společnost. Vždycky ho vnímal jako místo, kam se mohl stáhnout, kdyby se věci obrátily proti němu. V průběhu let tam však vodil návštěvy, jako třeba Petrova, a z toho důvodu se na něj nemohl spoléhat jako na bezpečný úkryt. Prozatím si ho však ponechá.

Na světě existovala spousta nádherných míst, ale Abel dával přednost Evropě. Zejména oblasti v bezprostředním okolí Švýcarska: severní Itálie, severní Německo, Rakousko a Francie. Logickou volbou se na druhé straně zdála být Jižní Amerika. Tato terorismem téměř nedotčená země stále ještě nezmodernizovala své celní a imigrační procedury natolik, aby zkomplikovala příchozím s falešnými cestovními doklady vstup do země. Avšak zdejší velkoměsta, jako například Rio nebo Sao Paulo, místa, kde se mohl Evropan snadno ztratit, byla zaneřáděna nanejvýš křiklavou chudobou. Ábelovi byla chudoba protivná. Nesnášel davy a instinktivně prahnul po pořádku. Naprostá absence sebekontroly demonstrovaná masami, to, jak žili hlava na hlavě v naprosto nezdravých podmínkách a přiváděli na svět dítě za dítětem, jej znechucovalo. Jižní Amerika by byla nejprozíravější volbou, ale Abel nebyl ochoten vzdát se tak snadno. Muselo existovat ještě jiné východisko.

V pondělní ráno Abel usilovně přemýšlel, jak to zařídit, aby mohl zůstat v Evropě. Teplé víkendové počasí ustoupilo studené frontě postupující od Jadranu a Abel zůstal na pláži prakticky sám. Absolvoval dlouhé procházky až k jižnímu cípu Lida, který byl od jeho hotelu vzdálen něco přes šest kilometrů. Myšlenka na změnu identity byla stále vtíravější. Bylo na čase začít novou životní kapitolu. V Paříži, Miláně a Curychu žili jedni z nejlepších plastických chirurgů. Nenechá si dělat nic drastického. Nechá se změnit jen natolik, aby vypadal mladší. Zbytek by mohl docílit výměnou šatníku. Uplynulých dvanáct let si pěstoval vizáž evropského aristokrata. Možná by mu lépe seděl kostým metropolitního elegána? Možná by se tak alespoň víc líbil mladým dívkám.

Abel se vrátil do Hotel des Bains krátce po jedné hodině odpoledne a dal si na zahradě oběd. Objednal si lehký salát a talíř fazolové polévky. Pět dní se krmil výživnými jídly a rozhodl se, že se raději vrátí ke svým starým návykům, nebo bude muset ve svém novém životě hrát roli tlustého muže. Znal dobrého padělatele dokladů, který dříve pracoval pro Stasi. Bylo mu nyní něco kolem sedmdesátky, ale byl schopen držet krok s nejnovějšími technologiemi. Ten muž se přestěhoval do Vídně a založil si tam dílnu. Když Abel dojedl polévku, rozhodl se, že se podrobí plastické operaci, jeden měsíc stráví v rekonvalescenci, dokud mu neopadnou otoky a vypraví se navštívit svého přítele padělatele. Bude z něj nový muž, a když bude schopen vybudovat si solidní fiktivní minulost, bude moci zůstat v Evropě. Možná na jihu Francie nebo v Monaku. Ukryje se přímo pod svícnem ve společnosti mezinárodní smetánky.

Otřel si koutky úst a vzdychl. Měl čas a měl peníze. Svět byl rozlehlé místo. Nebyl problém zmizet. Číšník odnesl prázdné talíře a zeptal se ho, jestli ještě něco nechce. Abel si objednal kapucino a rozhodl se, že zkontroluje své finance.

Zapnul kapesní počítač a svíral ho před obličejem oběma rukama, zatímco jeho prsty ťukaly do miniaturních klávesnic. Přihlásil se na internet a otevřel si seznam oblíbených webových stránek. Odkazy na jeho bankovní účty byly uložené v jeho horní části. Abel si vyhledal odkaz na první banku a klikl na něj. O pět vteřin později vyťukával číslo svého bankovního účtu a dlouhé heslo. O dalších pět vteřin později hleděl na svůj zůstatek.

Abel několikrát mrknul. To není možné. Rozbušilo se mu srdce. To musí být nějaký omyl. Odhlásil se z internetu a chystal se volat do příslušné banky, když si to náhle rozmyslel. Přihlásil se zpátky k internetu a zkusil jiný účet. Křečovitě sevřel malý přístroj a nemohl se dočkat, až bude spojení navázáno. Když se na displeji objevil i druhý účet, postavil se tak rychle, až kovová židle, na které seděl, dopadla s rachotem na dlažbu terasy. Abel ignoroval číšníka, který se přišel zeptat, jestli je všechno v pořádku. Zamířil spěšně do hotelu a cestou, zatímco mu na čele naskakovaly žíly, potichu klel. Jeho prsty horečně pracovaly, jak se pokoušel tu děsivou novinu si opětovně ověřit. Podíval se na třetí a hned nato na čtvrtý účet. Všechny čtyři účty byly prázdné. Jeho zůstatek se všude rovnal nule. Jedenáct milionů dolarů jednoduše zmizelo.

Abel pobíhal sem a tam po dřevěné podlaze svého apartmá za dvanáct set dolarů za noc. V jednu chvíli z plných plic zařval, ale trvalo to jen pár vteřin, a pak nad sebou zase získal kontrolu. Musí si to promyslet. Musí v tom být nějaká chyba nebo musí přinejmenším existovat způsob, jak to zase napravit. Znal všechny ty bankéře osobně. To, co se stalo, bylo nepravděpodobné, ale nikoliv nemožné. Saed disponoval mnohamiliardovým majetkem. Jeho vliv na příslušné banky mohl být nesmírný. Švýcaři byli opatrní a Ábelovi byly známy případy, kdy dočasně převedli peníze na zvláštní účet, dokud dva znesváření obchodní partneři své spory neurovnali.

Abel byl dopálený na nejvyšší míru. Všechno si pečlivě naplánoval a nehodlá dovolit, aby mu takový amatér jako Saed jeho plány zhatil. V konečném důsledku měl přeci navrch Abel, nikoliv Saed a nikoliv Rašíd. Prakticky neexistoval. Byl zpravodajský profesionál, který mohl zmizet, kdykoliv si zamanul. To oni nemohli.

Otevřel hotelový sejf a vyndal z něj zakódovaný satelitní telefon. Jakmile naskočil signál, vytočil číslo Rašídovy kanceláře v Rijádu. Když se na druhém konci ozval mužský hlas, Abel se představil a požádal spojovatele, aby ho do deseti vteřin spojil s princem. Nechá-li ho čekat jen o vteřinu déle, zavěsí. Abel věděl, že ho Rašíd hledá, a správně tušil, že bude urgentně přepojen.

Když se princ ozval, byl u čísla devět.

„Příteli, kde jste byl? Musíme si spolu naléhavě promluvit.“

„To tedy máte pravdu.“ Abel s Rašídem nikdy nemluvil takovým tónem. „Řekněte Saedovi, že má až do dnešního dne čas vrátit mi na účet peníze, nebo že se Mitch Rapp dozví, kdo na něj vypsal tu odměnu.“

„Obávám se, že máte zpoždění,“ řekl Rašíd smrtelně vážným tónem.

Abel v jeho hlase necítil sebemenší náznak falešného chvástání. „Co tím myslíte?“

„Saed právě přišel o život při bombovém atentátu.“

„Kdy?“

„Před hodinou?“

„Kde?“

„Před svou kanceláří.“

„Kdo to udělal?“

„Kdo myslíte?“

„Nemám tušení,“ zavrčel rozzlobený Abel.

„Mitch Rapp.“

Abel přestal přecházet. „Jak to? To není možné.“

„Podle všeho je.“

Ábela začala nesnesitelně bolet hlava. Začal znovu přecházet sem a tam, a jak si to vykračoval z jednoho konce místnosti na druhý, zíral upřeně na podlahu. „Chci zpátky své peníze,“ vypravil ze sebe.

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„O těch jedenácti milionech, které mi Saed vyplatil za Rappovu smrt.“

„Rapp pořád žije.“

„To mě nezajímá. Podle dohody jsem si měl nechat polovinu zálohy, ať už se to povede nebo ne. Chci zpátky své peníze.“

„Přijeďte do Rijádu a promluvíme si o tom.“

„Rašíde, nebuďte blázen. Do vaší země už v životě nevkročím.“ Abel s ním nikdy nemluvil takovým nezdvořilým tónem. To bylo samé Excelence sem a Excelence tam.

„Tak přijeďte do Španělska. Dnes večer odlétám do Granady. Můžeme si promluvit o vašich penězích i o tom, co udělat s tou záležitostí s Rappem.“

„Ne,“ odvětil Abel rozhodně. „Zaplatíte mi jedenáct milionů dolarů do pěti hodin curyšského času nebo prozradím Rappovi, že to byl všechno váš nápad.“

Následovalo dlouhé mlčení, načež Rašíd řekl: „Nebuďte bláhový. Společně to ustojíme. Jestli to uděláte, podepíšete si tím ortel smrti.“

„Možná ano, možná ne. Jsem nikdo. Jedinec pracující na vlastní pěst, který může snadno zmizet. Vy jste mocný a bohatý princ Muhammad bin Rašíd.“ Abel to jméno vyslovil s odporem. „Rapp mě bude těžko hledat. Najít vás naproti tomu nebude nic těžkého.“

„Erichu, zamyslete se pořádně nad tím, co děláte. Nemíníte si mne snad znepřátelit?“

„A jestli vy nechcete skončit jako váš přítel Saed, tak mi raději do pěti hodin pošlete těch jedenáct milionů dolarů, nebo se na mou duši Rapp dozví, že jste v pozadí celé té věci stál vy. Pošlu vašemu asistentovi instrukce, kam převedete peníze.“

„Dejte mi čas do zítřka do pěti. Jsem sice bohatý, ale ne tak, jako byl Saed. Potřebuji čas.“

„Do zítřejšího poledne! Víc času vám nedám.“

Abel stiskl tlačítko pro ukončení hovoru a mrštil telefonem na postel. Dal si ruce za krk, udělal ještě několik koleček kolem pokoje a sáhl po svém cestovním kufru. Musí se sbalit a odjet. Potřeboval hotovost, ale nemohl se spolehnout na banky. Musel se tedy vypravit do své alpské rezidence. V jejím trezoru měl uloženo asi sto tisíc dolarů. To by mu mělo stačit, aby si mohl dát udělat plastickou operaci a pořídil si novou identitu. Snad se Rašídovi rozsvítí a pošle mu ty peníze. Neměl nejmenší chuť strávit zbytek života ohlížením se přes rameno, jestli mu v patách nekráčí Mitch Rapp.

69

Bílý dům

Opancéřovaný sedan náležející Kennedyové zastavil u jihozápadní brány. Agenti tajné služby byli zvyklí na její časté příjezdy a odjezdy, ale i tak jí prohlédli podvozek a kufr. Kennedyová byla v Bílém domě tolikrát, že už své návštěvy dávno přestala počítat. Občas však nastaly chvíle, jako například nyní, kdy se jí zrychlil tep a sevřel žaludek. Většinu těchto návštěv představovaly běžné zpravodajské brífinky. Občas bylo třeba řešit nějakou krizi, ale většinou bylo jejím posláním poskytovat průběžné informace a rady prezidentovi a ostatním členům národního bezpečnostního týmu.

To odpoledne však mělo být jiné. Žádná nuda ani rutina. Bude to hra s vysokými sázkami a hrát ji budou nejmocnější z washingtonských mocných. Zejména tři lidé budou žádat její hlavu - ředitel Národních zpravodajských služeb, formálně tedy její přímý nadřízený, ministryně zahraničí a generální prokurátor. Nedávná cesta navíc Kennedyovou unavila. V rozmezí šestnácti hodin absolvovala cestu do Curychu a zpět. Přidejte k tomu ještě vraždu Anny Riellyové, útok na konšpirační dům CIA a šéfa, který vůbec netuší, co dělá, a máte před sebou duševně podlomenou a fyzicky vyčerpanou ředitelku CIA. Kennedyová by raději jela rovnou domů mrknout se na Tommyho a hned nato by si šla lehnout, ale ta schůzka se nedala odložit. Byli příliš rozzlobení a po pravdě řečeno jakási zlomyslná část jejího já se na to těšila. Naučila se tomu od Rappa. Někdy není od věci vypustit džina z láhve. Zejména, když vám všechno hraje do karet.

Kennedyová zkontrolovala čas. Bylo pondělí, sedmnáct hodin osmnáct minut. Naštěstí se za letu tam i zpátky trochu prospala. Když se rozhodla sledovat stopu do Curychu, učinila tak s vědomím, že ji prezident alespoň soukromně vyjádří podporu. Vždycky byla připravená dodržovat pravidla hry a líbat ruce a dělat pukrlata v zájmu toho, aby členové kabinetu a další hlavouni byli spokojení. Byla sama konec konců jednou z nich, ale to jí v této záležitosti ani v nejmenším nepomůže. Ti lidé byli její nadřízení a ona se dopustila jednoho z klasických prohřešků podřízeného. Nezasvětila je do své hry a obešla je. V konečném důsledku z nich minimálně v jejich vlastních očích udělala hlupáky. To byl největší problém. Tihle lidé nesnesli, aby z nich někdo dělal hlupáky.

Kennedyová nechala velkou aktovku na zadním sedadle a vzala si hnědé kožené desky. Vystoupila z vozu a asi vteřinu zůstala stát na chodníku. Hnědé vlasy, které jí sahaly až na ramena, měla sčesané dozadu a sepnuté jednoduchou černou sponkou, která výborně ladila s jejím černým kostýmem a černými botami. Kennedyová vsunula ruku mezi modrou halenku a černé kalhoty, aby se ujistila, že jí z kalhot nekouká podolek. Narovnala si brýle, zamířila ke dveřím a pokračovala dál k západnímu křídlu, kde ji zastavil další agent tajné služby. Odsud vykročila po schodech přímo do kanceláře prezidentovy sekretářky Betty Rodgersové, washingtonské rodačky a nesmírně zdatné asistentky.

Bettyina kancelář byla malá, stejně jako většina místností v západním křídle s výjimkou Oválné pracovny a Kabinetního sálu. Betty pohlédla na Kennedyovou skrz horní polovinu svých brýlí na čtení. Bylo jí teprve něco málo přes padesát, ale už měla nápadně babičkovský vzhled. Našpulila rty, jako by se chystala něco říct a hned nato si to rozmyslela.

Kennedyová měla Betty ráda, což bylo důležité. Jakožto nejbližší prezidentova asistentka přišla do kontaktu s nejsťřeženějšími státními tajemstvími. Musela být spolehlivá a diskrétní. Byla obojí.

„Dobrý večer, Betty.“

„Ireno, co jsi to prováděla?“ zeptala se Betty přátelským, ale vyčítavým tónem.

„Vůbec nic.“

„Já slyšela něco jiného, zlato. Čeká tam na tebe pár pěkně naštvaných lidí. Celý den strávili žhavením telefonních drátů.“

Kennedyovou jejich reakce přirozeně zajímala, ale ze všeho nejvíc chtěla slyšet, v jakém rozpoložení byl jejich nejvyšší šéf. „Jak vypadá prezident?“

„Jinak.“

„Jak to myslíš jinak?“

„Ani nevím… v poslední době není nějak ve své kůži. S tím tvým výletem do Švýcarska to ale nesouvisí. Reagoval na to poměrně klidně. To ti ostatní čeří vodu. Nejprve si přicházeli jeden po druhém stěžovat a pak sem dorazili všichni najednou na oběd a stěžovali si znovu.“ Betty si sundala brýle z nosu a nechala je viset na řetízku kolem krku. Přidušeným hlasem pronesla: „Doufám, že máš to, co jsi sháněla, protože volají po tvé hlavě.“

Kennedyová se usmála a poklepala na hnědé kožené desky.

„Dobře.“ Betty pohlédla na své hodinky. „Jdi tam a dej jim co proto. A pospěš si. Mám na večer program.“

Kennedyová poděkovala a vešla do Oválné pracovny. Všichni na ni už čekali. Prezident, Ross, ministryně zahraničí Bergová, generální prokurátor Stokes a dokonce i viceprezident Baxter. Baxter a prezident seděli na dvojici židlí přímo před krbem. Na čestných místech. Ross, Bergová a Stokes seděli v řadě na jedné z pohovek jako oddíl požárníků. Naprosto identická pohovka naproti byla prázdná. Přesně tam ji chtěli mít. Osamocenou jako školačku povolanou na pohovor do kanceláře ředitele školy. Kennedyová vděčně přijala své osamocené místo. Položila kožené desky na skleněný konferenční stolek a vsadila se s vědomím, že jejich argumenty budou emocionální, zatímco ona měla na své straně velice závažné důkazy.

Jako první spustil Ross. Měl na sobě další ze svých dokonale padnoucích obleků od Brooks Brothers. Byl tmavě modrý, téměř černý, a byl zhotoven z lehké vlny. Kromě toho měl na sobě bílou košili se specifickým druhem osnovy, která stojí víc než měsíční nájem mnohých lidí. Stříbrná kravata mu ladila se stříbročernými vlasy. Kennedyová si vzpomněla, že ještě před dvěma týdny se jí zdál pohledný. Teď před sebou viděla jen muže posedlého vlastní marnivostí.

Ross si poposedl a nepatrně se narovnal. Upřel na Kennedyovou smrtelně vážný pohled a zeptal se: „Nechceš nám něco říct?“

Kennedyová zavrtěla hlavou. Chtěla je vyprovokovat.

„Tak mi tedy dovol, abych ti popsal můj dnešní den,“ pronesl Ross roztrpčeně. „Krátce před obědem mi zatelefonovala ministryně zahraničí Bergová. Zeptala se mne, jestli vím, že jsi odletěla do Švýcarska.“ Rossův pohled sklouzl k prezidentovi a hned nato se zase vrátil ke Kennedyové. „Domníváš se, že je normální odjet ze země a neříct mi o tom ani slovo?“

„Jsi zaneprázdněný člověk, Marku. Nechtěla jsem tě obtěžovat.“

„To nebyl dobrý tah.“ Kennedyová pokrčila rameny.

Ross byl jejím ležérním chováním viditelně iritován. „Máš vůbec představu, jaké jsi nám dnes způsobila problémy? Švýcarský ministr zahraničí dnes ráno volal Beatrici,“ Ross ukázal na ministryni zahraničí, „a rozpoutal kvůli tvé neohlášené návštěvě hotové peklo.“

„Co chtěl vědět?“

„Chtěl vědět, proč jsi přijela do jeho země, abys soukromně jednala s pěticí tamních prominentních bankéřů.“

Generální prokurátor Stokes se naklonil kupředu. „U švýcarských soudů čeká na projednávání jeden náš velký případ. Pracovali jsem na tom léta. Jestli jsi to zvrtala, tak nám pomáhej Bůh. Oba budeme mít na krku pěkný problém.“

Stokes byl očividně naštvaný. Kennedyová usoudila, že si s Rossem svou zlobu navzájem priživovali. Byli to kariérní politici a spolu s viceprezidentem nepochybně muži, kteří budou jednoho dne kandidovat na prezidenta. Kennedyová byla překvapená, že ministryně zahraničí se až dosud debaty nezúčastnila.

„Víš, co se dnes stalo v Rijádu?“ zeptal se Ross.

„Ano.“

„Víš o tom něco?“

„To je dost široká otázka.“

„Víš, kdo je za to zodpovědný?“

„Možná.“

„Nechceš se nám svěřit?“

„Ne.“

„Zatraceně, Ireno,“ utrhl se na ni Ross, „myslíš si, že je to nějaká hra?“ Otevřel složku, která se povalovala na konferenčním stolku. Uvnitř byla černobílá špionážní fotografie formátu dvacet na pětadvacet. „Tohle mi poslal princ Muhammad.“

Ross otočil fotografii tak, aby na ni Kennedyová viděla. Zachycovala muže oblečeného v tradičním saúdském šatu, jak se ubírá po ulici. Někdo kolem něj nakreslil červený kroužek. Jednu paži měl zvednutou a mířil na kameru pěstí se zdviženým prostředníkem. Fotografie byla značně zrnitá. Kennedyová ji pečlivě studovala. Výška by odpovídala, ale jinak se dalo sotva říct, kdo na ní byl.

„Tušíš, kdo to je?“

Kennedyová zavrtěla hlavou.

Ross po ní rozzlobeně hodil další fotografii. Zachycovala dva muže chystající se obejmout. „Muž vlevo je Wahíd Ahmed Abduláh. Předpokládám, že alespoň toho znáš.“

Kennedyová přikývla.

„Proč jsme před šesti měsíci oznámili saúdskoarabským úřadům, že je mrtvý?“

„Je to tentýž Wahíd Ahmed Abduláh, který byl prominentním členem AI Kajdy?“ Z jejího hlasu byla cítit předstíraná nejistota. „Tentýž Wahíd Ahmed Abuláh, který se podílel na financování a plánování teroristického útoku ze začátku roku? Útoku, jemuž předcházelo propašování dvou nukleárních zbraní do země?“ Prohlížela si fotografii. „Tentýž Wahíd Ahmed Abduláh, který měl v úmyslu srovnat se zemí Washington a New York City?“

„Neodpověděla jsi na mou otázku.“

„A ty jsi neodpověděl na mou. Četl jsi Wahídovu složku?“

„Nepotrebuju ji číst. Chci vědět, proč lžeme jednomu z našich nejoddanějších spojenců?“

„Jestli si myslíš, že Saúdská Arábie je jedním z našich nejoddanějších spojenců, tak bys měl podle mě prezidentovi okamžitě nabídnout svou rezignaci.“

Rossova tvář zrudla hněvem. „A já vám navrhuji, abyste si hlídala, kam šlapete, doktorko Kennedyová. Pohybujete se po velice tenkém ledě.“ Ross znovu pohlédl na prezidenta, jako kdyby mu v duchu říkal: Vidíte, měl jsem pravdu. Pohlédl zpět na Kennedyovou a zeptal se: „Kde je Mitch Rapp?“

„Nevím.“

„Lžeš,“ vyštěkl Ross, který bodal prstem do fotografie z bezpečnostní kamery. „Je tady. Co jsme ti říkali? Existuje dobrý a špatný způsob, jak se k tomu postavit. Nechat samozvaného mstitele, aby odpaloval v Saúdské Arábii bombové nálože je každopádně ten špatný způsob.“

Kennedyová uchopila třetí a poslední fotografii. Zvedla ji, aby na ni Ross a ostatní viděli. „Kdo je ten muž tady? Muž, jehož se Wahíd chystá obejmout?“

„To je Saed Ahmed Abduláh,“ odvětil podrážděně Ross. „Wahídův otec a jeden z nejbližších přátel prince Muhammada.“

„Opravdu?“ pronesla Kennedyová s předstíraným překvapením. Ross právě položil svou hlavu na špalek. Otevřela svou složku a vyndala potvrzení o několika finančních transakcích. „Tentýž Saed Ahmed Abduláh, který začátkem měsíce zaplatil bývalému východoněmeckému důstojníkovi Stasi dvacet milionů dolarů za to, že nechá zabít Mitche Rappa?“ Kennedyová vysypala svazek dokladů na konferenční stolek. „Soudím, že máme oba na mysli jednoho a téhož muže.“

Ross, Bergová a Stokes se naklonili nad konferenční stolek, aby si jeden každý vzali po jednom listu.

Kennedyová pohlédla na prezidenta. „Bankéři byli vesměs velice vstřícní. Někteří z nich se mi svěřili, že by v budoucnu chtěli problémy řešit raději tímhle způsobem, než vést ty pitomé soudní bitvy před všetečnými zraky veřejnosti.“ Kennedyová se obrátila ke generálnímu prokurátorovi Stokesovi. „Bitvy, které stojí spoustu času, energie a peněz. Než dostaneme informaci, kterou požadujeme, peníze jsou dávno pryč a ta informace je tak stará, že je k ničemu.“

Stokes se chystal přednést nějakou chabou námitku, ale Kennedyová ho přerušila. „Informace, kterou jsem dnes obdržela, vede k dalším pozoruhodným odhalením. Moji počítačoví experti začali prověřovat další švýcarské bankovní účty používané Saedem Ahmedem Abduláhem. Ani ne za osm hodin se nám podařilo odhalit více než sto milionů dolarů, které dal AI Kajdě a jiným teroristickým organizacím jen v uplynulém roce.“

„Sto milionů dolarů,“ bylo jediné, na co se generální prokurátor Stokes zmohl.

„Beatrice,“ obrátila se Kennedyová na ministryni zahraničí Bergovou, „až budete příště jednat se svým švýcarským protějškem, vyřiďte mu, že jeho stížnost předám Mitchi Rappovi. Řekněte mu, že Mitch si rád udělá výlet do Bernu a zasedne k jednomu stolu s jakýmkoliv švýcarským oficiálním činitelem a vyslechne si, proč je tak důležité chránit soukromí teroristů jako Wahíd a jeho otec.“

„A Marku,“ obrátila se k Rossovi, „když jsi onehdy snídal s princem Muhammadem bin Rašídem, nezmínil jsi se náhodou, že Rapp je stále ještě naživu?“

Ross začal vrtět hlavou ještě dřív, než si tu otázkou mohl promyslet.

„Neříkal jsi mu nic o tom, že se Rapp zotavuje ze svých zranění v konspiračním domě CIA?“ Kennedyová se chovala, jako kdyby měla pro své tvrzení důkazy, ale ve skutečnosti střílela naslepo.

„O ničem takovém jsem s ním nemluvil.“

„Tak až s ním budeš příště mluvit, zeptej se ho, jestli věděl, že jeho nejbližší přítel vypsal odměnu ve výši dvaadvacet milionů dolarů na mého špičkového protiteroristického specialistu. A když už budete v tom, zeptej se ho rovnou, co si myslí o tom, že Saed Ahmed Abduláh poskytl v minulém roce sto milionů dolarů teroristickým organizacím.“

„Naznačuješ snad, že je do toho zapletený?“

Kennedyová zavrtěla hlavou a vstala. „Ještě ne, ale věř mi, ten muž je skrz naskrz zkorumpovaný. Není naším spojencem.“ Kennedyová zvedla svou složku. „Až s ním budeš příště mluvit, řekni mu, že mám pocit, že v tom byl zapletený a že jestli se to prokáže, může očekávat návštěvu od Mitche Rappa.“ Kennedyová vykročila ke dveřím.

„Počkej vteřinku.“ Ross vystřelil ze své židle. „Ještě jsme tu neskončili.“

Kennedyová se zarazila a sebevědomě se ohlédla přes rameno. „Ale skončili. Jsem vyčerpaná. Zatímco jste se vy tři pokoušeli usmířit pochybné spojence, letěla jsem přes půl světa a dosáhla jsem za jediné dopoledne to, o co se stovka právníků ministerstva spravedlnosti a stovka diplomatů z ministerstva zahraničí marně snažila dva roky. Jdu si domů lehnout.“

„Počkej,“ ozval se Ross. „Musíš ho přivést zpátky.“

„Je mi líto, ale nemůžu. Je mimo mou kontrolu.“

Kennedyová se zarazila s rukou na klice. Pomalu se otočila a pronesla:..Marku, Mitch Rapp udělal pro ochranu téhle země před teroristy víc než všichni v téhle místnosti dohromady, a jestli chceš vědět, co si o tom myslí prezident, tak ten ti řekne přesně totéž. Možná bys mu měl začít pomáhat nebo mu alespoň nestát v cestě.“

„Ten muž nemá zábrany, Ireno. Musíme ho dostat pod kontrolu.“

„Hodně štěstí… ale když už jsme u toho, možná by sis měl položit otázku, zda chceš opravdu stát na straně Rappových nepřátel.“

„To má být výhrůžka?“

Kennedyová pokrčila rameny. „To je realita. Zabili mu manželku. Neexistuje způsob, jak ho dostat pod kontrolu. Zabije každého, kdo v tom měl prsty, a jestli jsi na straně Saúdů, a to i přesto, že máme jasné důkazy o tom, že Saed zaplatil dvacet milionů dolarů za jeho smrt, tak bych si zrovna nepřála sloužit u tvé ochranky.“

Kennedyová otevřela dveře a vyšla ven.

70

Nikdo se ani nepohnul. Ross stál jako zkamenělý před pohovkou přímo naproti prezidentovi. Tváře měl rudé a pěsti křečovitě sevřené. Několikrát zamrkal, zatímco uvažoval, zda má brát Ireninu výhrůžku vážně či nikoliv.

„Ona mi vyhrožovala! To snad není možné!“

Všichni v místnosti byli absolventy práv. Tak to v politice chodilo. Generální prokurátor Stokes byl však jediný, který měl zkušenosti s prací u soudu. Zakroutil hlavou a řekl: „Vyjádřila jen svůj názor na to, co by mohl Rapp udělat. Nebyla to výhrůžka.“

To nebyla odpověď, jakou Ross očekával od svého přítele. Obrátil se k prezidentovi a řekl: „Nemůžu s ní dál pracovat. Něco se musí stát.“

„Posaď se, Marku.“ Prezident Hayes si přehodil nohu přes nohu a pohlédl na nejnovějšího člena svého kabinetu. Počínající nemoc vedla Hayese k tomu, aby byl rozvážnější. Nenávratně pryč byla jeho neodbytná touha moderovat debatu a udávat jí tón. Nahradilo ji taktizovaní, které se mu zdála mnohem produktivnější. Beze slova seděl a poslouchal. Jen ať si jdou jeho poradci s přebujelými egy navzájem po krku. Během posledních osmačtyřiceti hodin dospěl k závěru, že se Ross pro svou funkci nehodí, ale nebylo možné ho odvolat. Člověk jako Ross by neodešel potichu. Pouštěl by do tisku důvěrné informace. Zničit Kennedyovou by se mu stalo osobním posláním. To si Irene nezasloužila a Hayes si nepřál, aby něco oslabovalo její akceschopnost. Její práce byla příliš důležitá. Bylo na čase srazit jim hřebínky a připomenout jim, pro koho pracují.

Hayes si odkašlal a spustil: „Chtěl bych vám všem něco říct. Kdyby nebylo Mitche Rappa, tohle město by nejspíš před šesti měsíci zničila jaderná exploze. Prakticky všichni v této místnosti by už byli mrtví.“ Na moment se odmlčel, aby s každým z přítomných navázal oční kontakt. „Věci, které musel podstoupit, aby ten útok odvrátil…“ Hayes zavrtěl hlavou a selhal mu hlas. „Nemáte tušení, co všechno musel podstoupit, ale omezme se na konstatování, že to nebylo nic příjemného.“

„Já vím, ale…“

Prezident zdvihl ruku a pevným hlasem řekl Rossovi: „Nepřerušuj mne. Každý z nás je zvolený nebo jmenovaný. Z čehož plyne, že naše funkce mají jen omezené trvání. Životnost členů kabinetu je tak průměrně tři roky. Prezident a viceprezident mají vyměřené čtyři roky, a pokud ve svých úřadech vydrží osm let, mohou hovořit o štěstí. Lidé jako Kennedyová a Rapp zasvětili své životy válce proti terorismu. Bojovali s ním ještě v době, kdy většina z nás vůbec netušila, že taková válka existuje.“ Hayes se odmlčel a složil si ruce na klín. „Já osobně se proto domnívám, že si zasluhují naši plnou podporu.“

„Ale, Bobe,“ namítl Ross, „to je přece mnohem komplikovanější. Nesmíme ztrácet ze zřetele závazky vůči našim spojencům a mezinárodní souvislosti. Nemůžeme dovolit, aby zaměstnanec CIA běhal po světě a vyhazoval lidi do vzduchu.“

„Nemůžeme?“ zeptal se Hayes provokativně se zdviženým obočím.

„Ne!“ odvětil ohromený Ross.

Hayes si měřil Rosse pohledem, zatímco pomalu pokyvoval hlavou. Náhle přestal, našpulil rty a prohlásil: „Víš, co si myslím? Že jsme jednou Spojené státy americké a že bychom se podle toho konečně měli začít chovat.“

Tři přítomní členové kabinetu na něho mlčky hleděli a nevěděli co říct. Viceprezident také pro jistotu nic neříkal.

„Jestli z toho Saúdové chtějí udělat aféra, tak prohrají. Marku, chci abys zavolal prince Rašída a tlumočil mu mé krajní rozčarování. Můžeš mu zopakovat přesně to, co říkala Irena. Jestli zjistíme, že mu bylo známo, že jeho přítel vypsal odměnu na hlavu mého předního specialisty na boj s terorismem, osobně podepíšu exekutivní příkaz na jeho fyzickou likvidaci.“

„Pane prezidente,“ ozvala se váhavě ministryně zahraničí, „je to člen královské rodiny. Rozzlobíme tím krále.“

„Král svého nevlastního bratra nenávidí,“ pronesl prezident se zakaboněnou tváři. „Ví, že Rašíd prahne jen po tom, usednout na trůn, aby mohl zničit vše, na čem on tak usilovně pracoval. Zavolám krále sám a situaci s ním proberu. Ručím za to, že do zítřka bude po problému.“

Hayes se postavil a zapnul si sako. Všichni okamžitě povstali, Ross o něco pomaleji než ostatní, což Hayesovi neuniklo.

„Marku, máš s tím, co tu bylo řečeno, nějaký problém?“

„Ne, pane,“ odvětil sklesle.

„Dobře. A Beo,“ obrátil se na svou ministryni zahraničí, „až budeš mluvit se švýcarským ministrem zahraničí, řekni mu, že si vážím jeho spolupráce v této záležitosti. A jestli trvá na tom, že bude dělat dusno, tak mu vyřiď, že osobně zavolám každému miliardáři v této zemi a postarám se o to, aby stáhl veškerá svá aktiva uložená ve švýcarských bankovních ústavech.“

Ministryně zahraničí namáhavě polkla a přikývla.

Hayes zamířil ke svému stolu a nahlédl do svého diáře. Pak opět vzhlédl. Nikdo se ani nepohnul. Zvednul sluchátko svého zabezpečeného telefonu a řekl: „A nyní mne prosím omluvte. Musím zavolat králi.“

71

Vídeň, Rakousko

Bylo úterý ráno a sledovací tým byl na svém stanovišti téměř čtyřiadvacet hodin. Po Erichu Ábelovi zatím nebylo ani vidu ani slechu. Větší část pondělí strávili tím, že se snažili vytvořit si bližší představu o jeho osobě a sledovali jeho byt. V tom byli asi nejlepší - v čekání a v pozorování, a samozřejmě také v tom, neprozradit se. Získali fotografii z jeho posledního řidičského průkazu a výpis z registru dopravních přestupků za posledních dvanáct let. Za celou tu dobu ani jediný trestný bod nebo pokuta za špatné parkování, což o lecčem vypovídalo. Prověřili si jeho kreditní výpisy a zjistili, v jakých bankách ve Vídni měl účet a jaké používal kreditní karty. Bylo prověřeno, zda jsou kreditní karty používány, a nikoho nepřekvapilo, že nebyly použity téměř dva týdny. Zkontrolovali telefonní záznamníky v bytě i v kanceláři, jakož i veškerá mobilní telefonní čísla, která mohli spojit s jeho osobou. Doma v Langley tým specialistů dumal nad čísly, která volal, a snažili se je spojit se jmény konkrétních osob nebo firem. Na seznamu figurovalo mnoho Saúdů.

V pondělí pozdě odpoledne poslali do jeho bytu své lidi. Byla to elegantní budova, která stála naproti Stadt Parku přímo na jih od starého vnitřního okruhu města a nebyla ani míli vzdálená od jeho kanceláře. V budově bylo dvaapadesát bytových jednotek. Nečišely z toho vysloveně velké peníze, ale byl to každopádně luxus. V domě byl vrátný a bezpečnostní kamery, takže museli být vynalézaví. Vyslali do domu dva agenty předstírající pár. Ztratili se, když pátrali po starém příteli, o kterém se domnívali, že v tom domě bydlel. Asi o třicet vteřin později si mužský člen falešného páru vzpomněl na jméno budovy, kterou hledali. Jméno, které znělo podobně, ale příslušná budova se ve skutečnosti nacházela tři bloky odsud. Když s nimi vrátný vyšel ven, aby jim ukázal cestu, vešli do domu zadním vchodem dva muži s páčidlem.

Neobtěžovali se instalací štěnic. Abel odešel do ilegality a bylo nepravděpodobné, že se v dohledné době vrátí. Pouze shromažďovali informace.

Agenti strávili devět hodin prohledáváním každého čtverečního centimetru bytu se dvěma ložnicemi. S sebou si nevzali nic, ale fotografovali všechno, co by mohlo být důležité; staré adresáře, ručně psané poznámky, složky a fotografie. Pak bylo všechno uloženo do laptopu a odesláno týmu k okamžité analýze. Otevřeli každou knihu a listovali v ní stránku po stránce. Každý kousek bytového zařízení byl prohledán, každý kousek jídla, ať už sušený, zmražený nebo jenom chlazený, byl otestován, jestli je skutečný. Pak prohledávali místnost po místnosti a prověřovali podlahu, strop a zdi, jestli nenajdou nějaké tajné úkryty.

Dělali to už mnohokrát. Kde a jak člověk žil, o lecčems vypovídalo. Tito agenti, kteří sloužili u CIA víc než patnáct let, zřídkakdy viděli tak čisté, spořádané a sterilní místo. Nebylo pochyb, že tenhle Abel byl profesionál s obsedantněnutkavými sklony. Asi po třiceti minutách pátrání nabyli dojmu, že nenarazí na nic pozoruhodného. Lidé jeho typu byli příliš opatrní, aby nechávali důležité materiály doma. Používali schránky v sejfech bank nebo jiné nepřístupné skrýše, které nebylo snadné vypátrat. Krátce po půlnoci odešel jeden agent hlavním vchodem, zatímco druhý zůstal, aby umístil do bytu pro každý případ ještě pár štěnic. Čekal dvacet minut a pak rovněž odešel hlavním vchodem. Službu mezitím nastoupil nový vrátný. Myslel si, že byli navštívit někoho v domě.

Rapp, Coleman a ostatní členové jeho týmu dorazili do hotelu krátce před jedenáctou večer. Během jízdy z Rijádu do Kataru se neudalo nic mimořádného. Letadlo bylo natankováno a připraveno k odletu. Do šesti do večera byli ve vzduchu a na cestě do Vídně. Prostřednictvím fiktivní cestovní kanceláře, která byla ve skutečnosti řízena CIA, bylo v Evropě zarezervováno šest samostatných hotelových pokojů. Dva průchozí pokoje byly rezervovány na jedno jméno a byly využívány jako velitelské stanoviště. Ostatní čtyři pokoje byly rezervovány na čtyři různá jména, která se shodovala se jmény uvedenými ve falešných pasech čtyř členů sledovacího týmu.V těchto pokojích spali.

Šéfem týmu byl Milt Johnson. Ve svých více než šedesáti letech nebyl už interním zaměstnancem CIA. Byl to civilní dodavatel, což mu výborně vyhovovalo, protože mu to dovolovalo brát celou penzi a ještě pobírat plat, který dělal o třicet procent víc, než na kolik si přišel za minulý rok. Členové Miltova týmu se obvykle střídali po třech osmihodinových nebo zpočátku i po dvou dvanáctihodinových směnách. Jestli se věci zkomplikují, což se obvykle stávalo, potřeboval své lidi odpočaté, protože je bude muset všechny vyslat do terénu. Milt používal poměrně standardní metody. Najali si ty nejběžnější automobily, které mohli v hostitelské zemi najít, po celou dobu v nich udržovali natankované nádrže a vždycky měli alespoň jednoho muže na skútru nebo na motorce. Pokud to daná situace nevyžadovala, nikdy nenajímal jedince, kteří byli příliš vysocí nebo příliš malí nebo příliš pohlední či jinak nápadní. Jeho lidé byli vybaveni bundami, které se dají obrátit naruby, klobouky, slunečními brýlemi nebo brýlemi s obyčejnými skly. Měl vždycky po ruce dobrého maskéra a nikdy svým lidem nedovolil pít kávu. Káva znamenala přestávky na záchod a příliš mnoho takových přestávek mohlo způsobit ztrátu cíle. Milt to věděl z první ruky, protože kdysi takto zavinil neúspěch velké sledovací operace.

Bylo to v polovině sedmdesátých let a Spojené státy měly krtka na velvyslanectví v Berlíně. Milt byl součástí týmu, který si vzal na starost zástupce velvyslance. Byl sám na noční směně a pil jednu kávu za druhou, aby neusnul. Hodinu co hodinu vylézal z auta a plížil se do postranní uličky, aby si tam ulevil. Ráno byl zástupce velvyslance pryč a Milt musel pracně vysvětlovat, jak mu ten muž mohl proklouznout pod nosem. Od té doby si nedal šálek kávy.

Milt pracoval s Rappem nesčetněkrát, ale teprve před několika lety se dozvěděl jeho pravé jméno. Četl o explozi v domě a o smrti Rappovy manželky. Bylo mu to velice líto. Když Rapp s Colemanem dorazili do hotelu, Milt uchopil nenápadně Rappa za loket a vedl ho do průchozího pokoje. Pokoje byly prostorné a elegantní. Byl to hotel z přelomu minulého století, který byl buď tak dobře udržovaný, nebo kompletně zrenovovaný. V pokoji byla manželská postel, starožitný psací stůl a masivní almara, která fungovala jako centrum zábavy, šatník a chladnička.

Milt zavřel dveře průchozího pokoje a zádumčivým hlasem Rappovi řekl: „Je mi nesmírně líto tvé ženy.“

Rapp přikývl. Vážil si jeho gesta, ale nechtěl o tom teď mluvit. „Děkuji, Milte. Cením si toho, že jsi byl tak rychle ochoten se do toho pustit.“

Milt přikývl. Byl o deset centimetrů menší než Rapp a měl šedivé prořídlé vlasy, které mu vyrůstaly alespoň tak o čtvrtinu hlavy dál než v mládí. „Toho chlapa najdeme. Neboj se.“

„Už něco máte?“

„Zatím ne. A po pravdě řečeno jsem to ani nečekal. Četl jsem jeho spis. Tihle chlapi ze Stasi byli dost dobří a tenhle se zdá dost přesahovat jejich průměr. Je to chytrý malý parchant, my ho ale dostaneme.“

„V tom bytě jste nic nenašli?“

„Ne. Ale museli jsme to zkusit.“

„A kancelář?“

„Vypravíme se tam hned zítra ráno.“

„Očekávání?“

Milt pokrčil rameny. „Můžeme na něco narazit, ale myslím si, že klíčem budou ty banky. Ten chlap se rád obklopuje luxusem. Právě si koupil zbrusu nový mercedes za víc než sto tisíc dolarů.“ Milt se zasmál. „Až přijde na to, že jste mu vytunelovali účty, ztratí hlavu. Jestli se obrátí na ty banky, aby to dali do pořádku, budeme ho mít. Jestli tak neučiní, nebude mít dost peněz a dřív nebo později se vynoří.“

Rapp nad tím přemýšlel. „A co pustit ven falešnou zprávu? Samozřejmě neoficiálně. Nabídneme za jeho hlavu milion dolarů a počkáme, jestli se obrátí o pomoc na některého ze svých starých přátel ze Stasi.“

„Už jsem o tom také přemýšlel, ale myslím, že bychom měli pár dní počkat. Uvidíme, co přinese zítřek, a pak se rozhodneme. Mezitím by ses měl trochu prospat. Vypadáš strašně.“

„Cítím se strašně.“

„Na tom není nic divného.“ Milt mu položil ruku na rameno. S únavou to bylo zvláštní. Čím víc se člověk potřeboval prospat, tím těžší bylo usnout. A Milt viděl, že Rapp se zoufale potřebuje prospat. „Mitchi, zklamal jsem tě někdy?“

Rapp zavrtěl hlavou.

„A nezklamu tě ani tentokrát. Neskončím, dokud toho Ábela nenajdu, a pak najdu i ty, které si najal. Můžeš se na mě spolehnout. Teď si jdi ale lehnout. Mám pocit, že zítra nás čeká náročný den.“

72

Tajib tu ženou viděl celkem dvakrát, pokaždé v Ábelově kanceláři. Rašíd ho sem poslal bez ohlásení, a neměl k tomu jiný důvod, než aby v Ábelovi vzbudil nejistotu a aby mu dal najevo, že více než sto devadesát centimetrů vysoký Tajib s jeho pátravýma očima a apatickým chováním věděl, kde Abel pracuje. Rašíd ty návštěvy ospravedlnil nějakým bezvýznamným důvodem, ale jejich skutečné poselství bylo zřejmé. Tajib neměl rád ženy. Zejména blondýny s velkými ňadry, které by mohly způsobit, že zbloudí ze své cesty. Právě to byly dvě jeho nejsilnější vzpomínky na Gretu Jorgensenovou - její neuvěřitelně velká ňadra a těsné svetříky, které měla pokaždé na sobě. Neznal by její jméno, kdyby nebylo uvedeno na cedulce spočívající na desce jejího stolu.

Muži, které poslal, aby vypátrali Ábela, mu referovali, že v pondělí nebyl v kanceláři. Tajib se jich zeptal, jakou výmluvu jim sdělila sekretářka, a oni odvětili, že tam žádná sekretářka nebyla. Kancelář byla zavřená. Uvnitř nikdo nebyl. Tajib se jich zeptal, jestli nebyl v pondělí svátek. Odpověděli, že nebyl. To znamenalo, že s ní Abel mluvil a řekl jí, aby nechodila do práce. A to znamenalo, že věděla, jak se s ním spojit. Nebylo těžké zjistit, kde žije. Mimo království měla saúdskoarabská tajná služba nejsilnější pozice ve Vídni, sídelním městě Organizace zemí vyvážejících ropu. V telefonním seznamu byly jen dvě Grety Jorgensenové a tři G. Jorgensenové. Tajib odhadoval, že ženě táhne na čtyřicítku a je buďto rozvedená, nebo svobodná. Neměla na ruce prsten. Zpravodajští důstojníci na ambasádě vyloučili tři z Jorgensenových v seznamu hned a po nepříliš náročném prověřování vyloučili i čtvrtou.

Ta pátá a poslední žena žila v šedivém činžáku na sever od Dunaje nedaleko od Severního nádraží. Jeden tlumočník z ambasády zavolal do jejího bytu, aby se ujistili, že je doma. Zvedla telefon na čtvrté zazvonění a tlumočník jí perfektní rakouskou němčinou sdělil, že by chtěl mluvit s Johanem. Řekla mu, že žádného Johana nezná, a muž se jí omluvil.

O dvacet minut později seděla Greta Jorgensenová u svého počítače a dělala závěrečné přípravy na svou cestu. Právě to po ní totiž chtěl její šéf a ona cestování milovala. Tašky měla sbalené a ráno odjížděla. Byla skoro půlnoc, když zaslechla nesmělé zaklepání na dveře. Měla sousedku, která pracovala jako servírka. Když se někdy večer vracela z práce, zastavila se u ní, aby se zeptala, jestli Greta nemá chuť na sklenici vína a na cigaretu. Greta jí pověděla o své náhlé cestě a navrhla, aby jela s ní. Přítelkyně jí sdělila, že si to nemůže dovolit. Greta doufala, že si to rozmyslela. Otevřela, aniž by se namáhala podívat se za dveře kukátkem, a byla překvapená, když místo ní spatřila jakéhosi vážně vyhlížejícího muže. Naklonila hlavu stranou a zkoumavě si prohlížela tvář, kterou nejasně poznávala, ale nevěděla, kam si ji zařadit. Než si stihla vzpomenout, muž jí dal pěstí do brady a zatmělo se jí před očima.

73

Rapp a Coleman stáli těsně vedle sebe za Miltem a sledovali ho, jak řídí práci svého týmu. Před sebou na psacím stole měl otevřené a zapnuté tři laptopy. Laptop úplně nalevo ukazoval průčelí budovy, kde sídlila Ábelova kancelář, ten uprostřed přenášel živý pohled z předního skla automobilu, který se ubíral ranním provozem, a na displeji toho posledního se rýsovala mapa Vídně. Každý muž v Miltově týmu měl s sebou družicový transpondér. Poloha každého agenta byla na displeji vyznačena zelenou tečkou a číslicí. Takto Milt věděl, kde se jeho muži v každou chvíli nacházeli, a stejně jako dispečer řízení leteckého provozu se mohl podívat na displej a nasměrovat je na příslušnou pozici.

Dnešní plán byl prostý. Budova, v níž sídlila Ábelova kancelář, byla situována nedaleko parlamentu, z čehož plynulo, že v oblasti bude poměrně dost policejních hlídek. Měla čtyři poschodí, byla z kamene a stejně jako všechno ostatní ve Vídni byla v perfektním stavu, když zvážíme, že byla postavena před sto lety. Ábelova kancelář byla ve třetím poschodí, vsunutá mezi dvěmi právnickými kancelářemi. Místo bylo dobře organizované a měly zde sídla vesměs firmy. To byl také důvod, proč Milt čekal do rána. Nebyl důvod riskovat, když to nebylo nezbytně nutné. Budovy tohoto druhy měly po celý den bezpočet návštěvníků, ale přes noc byly zavřené. Místo bylo poměrně dobře střežené a zaměstnávalo nočního hlídače. Bude daleko snadnější proklouznout ochrance pod nosem přes den.

Jeden z agentů postávající před fontánou na protější straně ulice právě zavolal, že vzduch je čistý. Byly dvě minuty před devátou a do budovy proudili lidé. Nebe pokrývaly cáry mraků a bylo poměrně teplo. Nebylo vyloučeno, že bude pršet.

Milt si zdvihl rameno mikrofonu umístěného na sluchátkách nad hlavu a oznámil dvěma mužům stojícím za jeho zády, že vzduch je čistý. Přitáhl si mikrofon zpět k ústům a zeptal se: „Sáro, jak to vypadá?“

„Jde to.“ Hlas vycházel z malého černého reproduktoru nalevo od psacího stolu.

„Výborně. Tak se do toho pusťte. Žádné hlouposti. Zbytečně neriskujte. Máme na to celé dopoledne.“ Milt nikdy nespěchal, pokud to nebylo absolutně nutné.

Hotel byl jen několik bloků vzdálený od kanceláře. Černé Audi A-4 vplulo do dopravního ruchu a za méně než minutu zastavilo před Ábelovou kanceláří. Bruneta s tmavými brýlemi s kostěnými obroučkami vystoupila z auta a zavřela dveře. Milt nikdy nepracoval s blondýnami. Byly příliš nápadné. Černé, mírně vlnité vlasy sahaly agentce až na ramena a z pravé strany jí částečně zakrývaly tvář. Na sobě měla černý moderní plášť do deště, který jí sahal do půlky stehen a z rubové strany byl světle šedý. Pod pláštěm měla tmavě šedý kostým a bílou halenku. Velice fádní. Velice nenápadné. Takový byl přinejmenším záměr.

Sára měla v brýlích bezdrátovou kameru velikosti špendlíkové hlavičky. Pověsila se na záda dvěma mužům a zamířila k výtahům. Přes rameno měla přehozenou středně velkou černou kabelku a v levé ruce svírala čtyřikrát přeložené noviny. Držela hlavu dolů pro případ, že by v budově byly nainstalovány bezpečnostní kamery. Na chodbě byly tři výtahy. Dveře prostředního se otevřely a ona vešla spolu s několika lidmi dovnitř a stoupla si stranou. Třetí poschodí už bylo navoleno a tak si postoupila ještě hlouběji do kabiny. Chtěla vystoupit jako poslední. Výtah vyšplhal do druhého poschodí a vystoupilo několik lidí. Ve třetím se dveře otevřely a spěšně vystoupil muž. Sára chvilku počkala a pak se začala tlačit ke vchodu. Jakýsi muž jí přidržel dveře, načež vystoupila a dala se doprava. Muž zamířil doleva.

„Pamatuj na únikový východ,“ oslovil ji Milt potichu. „Jestli se ti něco nebude zdát, na konci chodby máš toalety a schodiště.“

Budova byla postavená do tvaru U a měla vnitřní dvůr. Sára pokračovala až na konec chodby a pak zamířila doprava. Ábelova kancelář byla nalevo asi v polovině chodby. Číslo 318. Až zatím šlo všechno dobře. V zadní kapse pláště měla malý černý předmět, který se tvarem podobal pistoli. Byl to však šperhák. S jeho pomocí se dostane dovnitř ani ne za dvě vteřiny. Zabočila za roh a okamžitě jí bylo jasné, že něco není v pořádku. Před ní, přibližně v místech, kde se měla nalézat Ábelova kancelář, stál hlouček lidí. Sára si je dobře prohlédla a pak shlédla dolů na noviny. Milt jí mezitím už uděloval do ucha pokyny.

„Pomalu mi na ně najížděj a pokračuj dál v chůzi.“

Presne to už měla Sára tak jako tak v plánu. Pohlédla opět nahoru a napočítala tři hlavy. Všechno muži, jeden velmi vysoký a dva střední postavy. Pohlédla dolů na noviny a nepatrně zvolnila krok. Po levé ruce jí zbývala stále ještě čtveřice dveří. Když míjela další kancelář, Sára vzhlédla, aby si mohli přečíst číslo na dveřích. Bylo to číslo 312. Muži stáli před Ábelovou kanceláří. Zrychlil se jí pulz a uvažovala, jestli si to Milt už také uvědomil. Z bezdrátového sluchátka zaslechla, jak jí klidně a pomalu říká. „Vypadá to, že nám pokazili večírek. Zaber mi prosím tě detail jejich obličejů a pak se odeber na dámské toalety.“

Sára učinila, co jí řekl. Když od nich byla tak čtyři kroky daleko, otočila se a usmála se. V tu chvíli si všimla, že mezi oněmi třemi muži stála nějaká žena. Jediné, co z ní Sára zahlédla, byl pramen blond vlasů mezi dvojicí mužů, kteří k ní byli obráceni čelem. Zanedlouho ale muži opět sevřeli řady a žena zmizela. Na jejich chování a na jejich vzhledu nesedělo naprosto nic. Zdálo se jako by se zlobili, že se na ně odvážila pohlédnout. Sára okamžitě poznala, že jsou to Saúdové.

Rapp se nakláněl přes Miltovo rameno, který převíjel záznam. Milt ťukal do klávesnice, zatímco hovořil se Sárou, která měla se saúdskými zpravodajskými důstojníky špatné zkušenosti. „Vím, že je nenávidíš, ale nenech se vyprovokovat.“

„Na mou duši přísahám,“ ozýval se z malého černého reproduktoru její rozrušený hlas, „že jestli vkročí na tuhle toaletu, zabiju je.“

„Sáro,“ nabádal ji Milt, zatímco se záznam posouval zpět po deseti obrázcích, „dal bych přednost tomu, kdybys raději nikoho nezabíjela.“ Milt zastavil playback na nejzřetelnějším záběru obou mužů. Jeden vysoký a jeden středně velký. Milt několikrát zamrkal a řekl: „To mě podrž.“

„Proč?“ zeptal se Rapp.

Milt se otočil k třetímu počítači, zavřel mapu a otevřel složku, která mu v noci přišla z Langley. Zapomněl ji Rappovi ukázat. Na displeji se objevil složený portrét muže. Jako by z oka vypadl vyššímu muži, jehož Sára právě míjela před Ábelovou kanceláří.

„Kdo je to?“ zeptal se Rapp.

„Nemám tušení.“ Milt pokrčil rameny. „Přišlo to na tvou adresu s poznámkou, že se jedná o portrét muže, který najal ty Salvadorce.“

Rapp okamžitě pochopil, o co jde. „Máte něco na paralyzování protivníka?“ zeptal se naléhavě.

„Máme tasery.“

„Kde?“

„Tamhle v té černé bedně.“

Rapp zdvihl z podlahy černou kartónovou krabici, položil ji na postel a odklopil její chlopně. Hodil jeden vysokonapěťový paralyzér Colemanovi. „Jdem.“

„Vysílačky!“ téměř vykřikl Milt. Popadl dvě černé miniaturní zabezpečené digitální vysílačky značky Motorola, bezdrátové mikrofony se svorkami a malá bezdrátová sluchátka v barvě pleti. „Jsou nabité a naladěné.“

Rapp a Coleman nacpali vysílačky do kapes u saka, upevnili si mikrofony na vnitřní stranu límců a nasadili si sluchátka. Nato zamířili ke dveřím.

„Milte,“ zvolal Rapp přes rameno, „vyřiď Sáře, aby nikoho nezabíjela, dokud nedorazím na místo. A pošli fotografii toho muže do Langley, ať mi ověří, že je to skutečně ten, jehož hledám.“

„Co mají k sakru s tímhle co dělat Salvadorci?“ Milt hleděl za odcházejícími muži. Rapp se nenamáhal odpovědět mu. „Proč se nemohu zbavit pocitu, že budu muset dnes dávat do pořádku pěkný čurbes?“ Milt si stáhl mikrofon k ústům a začal urychleně přesouvat členy svého týmu.

74

Tajib si začal klást otázku, jestli ta žena vůbec něco věděla. Vytáhli ji z jejího bytu, strčili do kufru vozu a odvezli zpátky na ambasádu. Tajib začal s nehty na její levé ruce. Trhal jí je jeden po druhém. Její příběh se začal měnit po třetím vytrženém nehtu. Od tvrzení, že nemá tušení, kde se její šéf nachází, přešla k doměnce, že by mohl být v Itálii. Zajímalo ho, kde v Itálii. Vzlykajíc mu odvětila, že netuší, že jen zaslechla, jak se zmiňuje o Itálii. Nato se rozhodl, že nechá své dva mladší společníky, aby ji znásilnili. Doslova se na to třásli a on věděl, že mu budou vděční. Tajib by se sám takto nepošpinil, ale věděl, co na ženy platí, a tahle ponižující procedura je dokázala přivést k rozumu.

Opustil suterénní skladiště a odebral se do kuchyně. Dal jim hodinu času. Spořádal sendvič, vypil sklenici mléka a přemýšlel, na co se jí zeptá, až se vrátí. Abel byl vášnivým milovníkem moderní technologie. Tajib se s ním seznámil před pěti lety. Už tehdy u sebe nosil jeden z těch přístrojů, které v sobě kombinují funkce kapesního počítače a mobilního telefonu. Klíčem bude jeho kancelář. Narazí tam na něco, co mu napoví, kde se Abel zdržuje. Na nějakou informaci, uloženou v jeho počítači. Tajib nemohl Rašída zklamat. Musí Němce najít, nebo nadobro ztratí princovu důvěru.

Když sestupoval se schodů, muži s ní právě končili. Byla svlečená a ohnutá o stůl s rukama přivázanýma k protějším nohám stolu hnědými prodlužovacími šňůrami. Byla přichystaná pro něj. Pocítil nával pokušení a jen vteřiny ho dělily od toho, aby mu podlehl. Přinutil se odříkat si v duchu salát al-jumuah. Alláhu Akbar, Alláhu Akbar… Ašhadu an lá iláha ill alláh… Ašhadu anna Muhammadan rasúlu alláh… Alláh je převeliký. Alláh je převeliký. Vyznávám, že není boha kromě Alláha. Vyznávám, že Muhammad je posel boží…

Modlitba však jeho touhu neudusila a on věděl, že nemůže zůstávat déle v přítomnosti pokušitelky. Jeden z mužů mu se smíchem oznamoval, že je prosila, aby přestali. Že říkala něco o sejfu v kanceláři. Bylo už po čtvrté ráno. Tajib mužům podrážděně poručil, aby ji ještě jednou znásilnili. Kdyby šli do kanceláře hned, mohli by vzbudit příliš velké pozdvižení. Budou ji muset zatím někam uklidit a do kanceláře ji odvezou až ráno.

75

Rapp a Coleman seběhli se schodu. Coleman byl dole jako blesk. Kvůli strnulému kolenu a zhmožděnému stehnu za ním Rapp poněkud zaostával. Coleman na něj počkal na ulici, načež spolu vykročili bok po boku, rychle, ale ne zase příliš, aby nevzbudili nežádoucí pozornost. Cestou minuli jakéhosi policistu, ale nevěnovali mu pozornost. Rapp začal gestikulovat rukama a hovořit ke Colemanovi francouzsky. Oba měli na sobě džínsy. Rapp byl oblečen v bundě z polartecu a Coleman v tmavě hnědém kabátku do buše s obrovskými kapsami. Museli minout jeden dlouhý a jeden krátký blok. K hlavnímu vchodu do budovy dorazili za méně než tři minuty.

„Na toho velkého chlapa použij paralyzér,“ poznamenal Coleman, zatímco kráčeli vzhůru po schodech. „Ovšem. Chci ho živého.“

„A ti druzí dva?“

„Záleží na tom, jak se budou chovat. Ty se soustřeď na toho velkého chlapa. Já si vezmu na starosti ty druhé dva. Milte,“ zašeptal Rapp do miniaturního mikrofonu na svém límci, „vyřiď Sáře, že může vyrazit. Právě vstupujeme do budovy.“

Coleman přikývl a Rapp začal opět mluvit francouzsky. Prošli skrz velké těžké mosazné dveře a pokračovali dál napříč halou rovnou k výtahům. Podařilo se jim zabrat jeden z nich jen pro sebe a cestou vzhůru poslouchali, jak Sára opouští toalety a míjí Ábelovu kancelář. „Dveře jsou zavřené a podle všeho jsou uvnitř.“

„Čekej na nás u výtahů,“ řekl Rapp.

O pět vteřin později se dveře otevřely a Rapp s Colemanem vypochodovali ven. Potkali Sáru v půli chodby a vytvořili hlouček.

„Vrazíme dovnitř. Já první, Scotte, ty půjdeš jako druhý, a Sáro, ty počkáš u dveří. Máš tlumič, ne?“

„Ovšem.“

„Drž se při zemi. Nechci, aby někoho z nás zasáhla zbloudilá kulka, která náhodou proletí skrz zeď. Jestli někdo z nich bude ve vnější kanceláři a neudělá žádnou hloupost, budeme pokračovat dál. Na tobě bude zajistit je. Jestli neudělají přesně to, co jim řekneš, zastřel je.“ Rapp jí pohlédl do očí, aby se ujistil, že to nebude problém. „Jsi pro?“

Přikývla, ale vzápětí namítla: „Proč neskočíme pro kus světlovodného kabelu, neprotáhneme ho pod dveřmi a nepodíváme se dovnitř?“

Rapp zavrtěl hlavou.

„Má pravdu, Mitchi,“ řekl Coleman. „Nezdrží nás to ani o pět minut.“

„Nehodlám ztratit pět minut a nechci to zbytečně komplikovat. Vtrhneme tam a bude po všem za pět vteřin, a ne za pět minut. Zastřelte každého kromě té ženy a toho vysokého chlapa.“

„Dobře.“

Rapp vykročil do chodby a na jejím konci zatočil doprava. V hlavě si představoval, jak to uvnitř bude vypadat. Bude tam malá recepce a přímo před ním nebo na levé či pravé straně budou dveře vedoucí do Ábelovy kanceláře. Když byl pět kroků od dveří, levá ruka mu sklouzla pod sako. Nahmatala za pasem rukojeť devítimilimetrového glocku a vytáhla ho ven. S tlumičem našroubovaným k hlavni nebylo zbraň snadné vytáhnout. Rapp se postavil ke dveřím a pohlédl přes rameno za sebe, aby se ujistil, že Coleman a Sára jsou s ním. Napřáhl pravou ruku, naklonil se kupředu a položil ji na kliku.

Čas se na chvíli zastavil. Rapp zavřel oči, nepatrně se přikrčil, ještě jednou se zhluboka nadechl a vzal za kliku, zatímco se levým ramenem opřel do dveří. Udělal to jediným elegantním pohybem a s tasenou pistolí. Stanul ve vnější kanceláři, která měřila přibližně tři metry na šířku a čtyři a půl metru na délku. Napravo stál psací stůl, nalevo se nalézala pohovka a přímo naproti byly dveře. Rapp zaslechl z vedlejší místnosti tlumené, mužské hlasy. Pomalu se plížil napříč místností a pak zaslechl, jak někdo něco říká arabsky. Na vteřinu se zarazil, naklonil se na jednu a pak na druhou stranu ve snaze lokalizovat, z kterého místa hlasy přesně přicházejí. Řekl si, že musí pokračovat dál. Nebudou mít zbraně tasené, a i kdyby měli, budou jimi mířit k zemi.

Vpadnul do místnosti, zkontroloval spěšně levou stranu a pak se rozhlédl po své pravici. Trojice mužů stála za velkým psacím stolem. Část knihovny byla vyklizená a za ní se nalézal šedivý kovový sejf zabudovaný ve zdi. Ani jeden z nich se nenamáhal otočit a tak Rapp spustil: „Nazdar, chlapci.“

Všichni sebou překvapeně trhli, a to včetně té ženy. Ve zlomku vteřiny Rappovy oči zkontrolovaly ruce všech tří mužů. Viděl jednu zbraň v ruce muže napravo a právě tam Rapp namířil svou zbraň. Právě se mu chystal říct, aby ho to ani nenapadlo, když se muž pohnul. Zbraň mu ležela naplocho na stehně. Rapp mu hleděl do očí, ale přesto ten pohyb zaregistroval. Zbraň se začala zvedat. Nad jeho pas však nikdy nedorazila. Rapp stiskl spoušť a kulka se zavrtala muži přímo mezi oči. Zvrátil hlavu dozadu ke knihovně a skácel se k zemi.

Coleman byl už v místnosti s připraveným paralyzérem. Namířil jím na muže stojícího úplně vpravo a stiskl spoušť. Ze zbraně vyletěla dvojice elektrických výbojů a zasáhla muže do hrudi. Mužovým tělem projelo dvacet tisíc voltů, vteřinou sebou cloumal sem a tam a pak se zhroutil na kolena s tváří sevřenu bolestí. Coleman mu dal ještě jednu ránu a muž padl tváří na koberec neschopen pohybu.

Rapp i Coleman namířili na toho vyššího muže, zatímco Sára zavřela dveře vedoucí na chodbu.

„Nedělej žádné hlouposti.“ Rapp to ani nedořekl a už věděl, že mají problém. Ta žena stála u jejich muže příliš blízko. Rapp ho mohl snadno zastřelit, ale chtěl ho živého. Muž spěšně ustoupil stranou a přitáhl si ženu mezi ně. Popadl ji pravou rukou pod krkem a levou ji chytil za vlasy.

„Odhoďte zbraně.“

„Nebo co?“ zeptal se Rapp.

„Rozdrtím jí hrdlo.“

Rapp sledoval, jak muž stiskl a ženě začaly vylézat oči z důlků. Zvažoval své možnosti. Ten muž se téměř celý schoval za ženu. Rappovy oči bloudily podél okraje mužovy siluety a nakonec našly své místo. Sklonil hlaveň o pár centimetrů níž a stiskl spoušť.

Devítimilimetrová střela muže zasáhla do pravého lokte a rozdrtila mu kloub. Reakce byla okamžitá a uspokojivá. Pravá ruka mu bezvládně poklesla a levá ruka pustila ženiny vlasy. Muž byl šokován a levá ruka mu bezděčně vystřelila přes hruď, aby pomohla zmrzačenému předloktí. V tutéž chvíli se žena skácela na stůl a snažila se popadnout dech. To byl okamžik, kdy mužovu hruď zasáhly elektrické výboje a jeho tělem projel bolestivý elektrický šok.

76

Curych, Švýcarsko

Abel vystoupil z vlaku, zakryl si ústa kapesníkem a děkoval Bohu, v něhož nevěřil, za to, že dovolil zformování Evropské unie. Nenávratně pryč byly časy celních prohlídek a imigračních kontrol na každé hranici a na všech celnicích. Teď byli všichni jedna velká šťastná rodina a mohli přejíždět z jedné země do druhé bez sebemenších těžkostí. To vše velice dobře vyhovovalo Ábelovu novému životnímu stylu. Cestoval vlakem z Benátek do Milána, kde strávil noc v nenápadném hotelu poblíž železniční stanice. Večeřel sám v malé kavárničce. Pryč bylo drahé víno, jídlo a hotely. Jestli mu Rašíd do oběda nevyplatí ty peníze, veškerá jeho tvrdá práce, stejně jako dosavadní způsob jeho života, budou ty tam.

Vyrazil prvním ranním vlakem na sever. Naštěstí byl mnohem hezčí než zchátralý, špinavý vlak italských státních železnic, kterým cestoval z Benátek. Stavěli v Chiasu a pak přejeli hranici. Vlak pokračoval v cestě, celé dopoledne se loudal překrásnou krajinou, kličkoval stále dál na sever, nakonec se vynořil zpoza hor a zamířil přímo k Curychu. Abel prolistoval pětici různých novin ve snaze najít nějaké zprávy o Saedově smrti. Všechny noviny šetřily fakty. Bylo příliš brzy, než aby se dalo zjistit, co přesně se stalo, ale Abel věděl, že za tím byl Rapp.

Vlak vjel do Curychu několik minut před polednem. Abel kráčel rychle se svým středně velkým zavazadlem, které za sebou táhl na kolečkách. Když procházel pod bezpečnostní kamerou chráněnou kouřovým sklem, měl brýle v kapse a tvář si zakrýval kapesníkem. Nešel přímo ke stanovišti taxíků. Přešel ulici a vykročil na jih po Bahnhofstrasse směrem k jezeru. Abel se zde vyznal stejně dobře jako v jakémkoliv jiném městě na světě. Měl tu pronajatý byt, který používal rovněž jako kancelář. Tam ovšem nyní rozhodně jít nehodlal.

Po rychlé pětiminutové chůzi se ocitl přímo v srdci jedné z nejluxusnějších nákupních čtvrtí světa. Odbočil na východ a zamířil k jednomu z nízkých mostů klenoucích se přes Limmat. Posadil se na lavičku na východ ním břehu řeky a zapnul své PDA. Zatímco čekal, až se rozsvítí barevný displej, hleděl na oblohu. Byl to šedivý příkrov. Žádné mraky, jenom šedivá plocha zabraňující průniku teplých slunečních paprsků. Od řeky k němu dolehl závan mrazivého vzduchu a on zvedl límec svého pláště do deště.

Displej ožil a malý reproduktor mu několika tóny oznámil, že přístroj je připravený. Ábelovy prsty začaly překotně pracovat. Našel webové stránky příslušné banky, vložil číslo svého účtu a prošel třemi různými okruhy zabezpečení, až se nakonec na displeji objevil jeho bankovní zůstatek. Abel se zarazil, zamračil a zaklel. Na účtu byl jeden milion dolarů. Nikoliv jedenáct.

Postavil se, udělal několik koleček kolem lavičky, načež se opět posadil a naťukal několik instrukcí pro svého bankéře. Než si zavolá, potřeboval peníze z účtu přesunout jinam. Naťukal příslušné instrukce včetně veškerých nezbytných hesel a odhlásil se. Zavolal Rašídovu kancelář. Princ nebyl přítomen, nicméně tento telefonát očekával. Asistent nadiktoval Ábelovi číslo, na které má zavolat. Abel zavěsil, aniž muži poděkoval, a vypnul svůj telefon. Uvažoval, jestli to není past. Rozhodl se, že si zavolá z telefonního automatu.

Půl bloku odsud jeden objevil a nejprve navolil číslo své telefonní karty a hned nato telefonní číslo, které dostal. Po chvíli vrčení a cvakání se na druhém konci drátu ozval muž.

„Prince Muhammada, ihned.“

„Mohu se zeptat, kdo volá?“

„Jednoduše mi ho dejte k telefonu,“ odsekl Abel. Ohlédl se přes ramena nahoru i dolů podél nábřeží a počítal vteřiny. „Erichu?“ zeptal se princ. „Kde jste?“

„Jsem ve Vídni,“ lhal Abel. „Kde jste vy?“

„Na jihu Španělska.“

Abel kroutil hlavou. Rašíd rád hovořil o Španělsku a o tom, jak bude jednoho dne opět zase muslimské. „Právě jsem zkontroloval účet. Poslal jste mi o deset milionů méně.“

„Mám pro vás špatné zprávy. Američané už vědí, že jste pracoval pro Saeda.“

„Lžete.“

„Nelžu.“

„Kdo vám to řekl?“

„Ředitel jejich zpravodajských služeb Ross.“

„Nevěřím vám.“ Abel se pokoušel působit klidným dojmem, ačkoliv se mu mohutně rozbušilo srdce.

„Je to pravda. Obávám se však, že Vídeň pro vás za současné situace není to nejbezpečnější místo. Přileťte do Saúdské Arábie a já vás vezmu pod svou ochranu.“

Přiletím do Saúdské Arábie a ty mě zabiješ, pomyslel si Abel. „Jak se o mně Američané dozvěděli? Saed by jim nic neprozradil.“

„Vrahové, které jste najal, zpívali.“

„Dopadli je?“ zeptal se Abel nedůvěřivě.

„Ne. Alespoň pokud je mi známo. Bylo mi řečeno jen to, že CIA kontaktovala banky, které jste se Saedem používali. Ředitelka Kennedyová osobně letěla do Curychu a sešla se s příslušnými bankéři. Saed vám vaše peníze nesebral. Sebrala vám je CIA.“

„Je mi jedno, kdo mi sebral peníze. Naše dohoda stále trvá. Jedenáct milionů dolarů. Dlužíte mi deset.“

„Ano, dlužím,“ pronesl Rašíd rozvážným hlasem, „a také je dostanete. Každých šest měsíců vám pošlu jeden milion.“

„To bude trvat pět let.“

„Přesně tak. A během té doby budu spát klidně, protože budu vědět, že nemáte důvod mě zradit.“

„Ne! Včera jsme uzavřeli dohodu.“

„Dohody se mění. Přileťte do Granady. Pošlu pro vás letadlo. Můžeme o vašich podmínkách diskutovat.“

Abel sevřel tvrdé bakelitové sluchátko a několikrát se jím praštil do čela. Nebyl v postavení, aby mohl vyjednávat. „Na den přesně za šest měsíců chci vidět na svém účtu uložený milion dolarů nebo Američanům na vás všechno řeknu. Nejenom ty věci o Rappovi, ale všechno. A pro případ, že byste chtěl za mnou poslat toho troubu Tajiba, mějte prosím na paměti, že jsem si vás pojistil.“

„Jak pojistil?“

„Uložil jsem všechno na zakódovaný disk a předal jsem to jistému právníkovi.“ Abel lhal. „Jestli mu každý měsíc do jistého data nezavolám, má příkaz poslat disk FBI. Chci každý půlrok svůj milión dolarů, a jestli ve své blízkosti zahlédnu Tajibův stín nebo stín některého z jeho lidí, osobně zavolám Mitchi Rappovi.“

Abel praštil s telefonem a udělal čelem vzad. Popadl své zavazadlo a vykročil do ulice. Ještě se s právníkem nesešel, ale udělá to, jakmile k tomu bude mít příležitost. Proti Rašídově pozměněné dohodě se dalo stěží něco namítat. Kdyby byl na jeho místě, zachoval by se stejně. Abel mu stále ještě nedůvěřoval a z toho důvodu bude muset přistoupit k realizaci plánu B. Byl poněkud riskantní, ale bylo lepší udělat to hned, než čekat další den. Američané dřív nebo později jeho horskou rezidenci odhalí. Než odjel do Benátek, nechal svůj nový mercedes v soukromé garáži. Vyzvedne si ho, zamíří přes hranice ke své alpské rezidenci a vyprázdní její sejf, ve kterém se vedle několika zbraní, několika sad průkazů totožnosti a pár nesmírně důležitých dokumentů nacházelo ještě také půl milionu dolarů v hotovosti.

77

Vídeň, Rakousko

Dvojice Saúdů ležela na zádech, kotníky i ruce měli svázané bílými plastovými páskami a ústa a oči pečlivě přelepené lepicí páskou. Loket většího muže byl obvázán, a to nikoliv proto, že měli obavy o jeho zdraví, ale proto, že nehodlali uklízet další krev. Potřebovali celé balení steliva pro kočky, než se jim podařilo vysát kaluž krve, která vytekla z hlavy třetího muže. Miltův tým byl na takové věci zvyklý. Během několika minut se rozběhli po městě a nakupovali vysavač, čisticí prostředky, dvoukolák, stelivo pro kočky, lepicí pásku, role pevné plastické fólie a dokonce i padesátipalcový televizor. Televizor nechali v uličce nedaleko od místa, kde ho zakoupili.

Rapp přihlížel, jak bylo tělo muže s prostřelenou hlavou baleno do plastické fólie, zajištěno lepicí páskou a uloženo do velké krabice od televizoru. Nikdo z nich neměl u sebe průkaz totožnosti, ale Rapp by se vsadil o poslední peníze, že to byli Saúdové. Velký muž se zraněným loktem byl ponechán na podlaze, zatímco druhý muž dostal do stehna koňskou dávkou Xanaxu a skončil v bedně spolu se svým mrtvým společníkem. Miltovi muži bednu přelepili průhlednou lepicí páskou a naložili ji na dvoukolák. Mrtvý muž bude rozčtvrcen a skončí v sudech s průmyslovou kyselinou. Co si počnou s druhým mužem, zatím netušili, ale když si vyslechli, jak brutálně mučili a znásilňovali tu nebohou ženu, Rapp byl v pokušení uříznout muži obě varlata a nacpat mu je do krku, aby se jimi zadusil.

Coleman a Sára byli ve vedlejší místnosti a pokoušeli se něco dostat z té ženy. Dali jí o něco menší dávku Xanaxu, aby ji zklidnili. Dělala příliš velký hluk. Vyprávěla jim, jak u ní předchozí noc někdo doma zazvonil, ona otevřela a za dveřmi stál ten velký muž. Pak si už jen vzpomíná, jak se probudila kdesi v suterénu a začalo bití. Chtěli vědět, kde je její šéf. To chtěli vědět i Coleman a Sára, ale netlačili na ni. Po tom, čím si ta žena prošla, nebyla šance, že bude na hrubé nebo asertivní jednání reagovat vstřícně. Poslouchali a sem tam jí položili pár zdánlivě bezvýznamných otázek, aby ji orientovali správným směrem. Kdy jste naposled viděla svého šéfa? Viděla jste už některého z těch mužů předtím?

Uvedla, že jí její šéf zavolal ve čtvrtek minulý týden a sdělil jí, že pár dní nemusí chodit do práce. Rozhodla se vyrazit někam na cesty. Měla v úmyslu odjet druhého dne ráno, když se v jejím bytě objevili ti muži. V ten okamžik propukla v pláč a vyžadovalo to deset minut a ještě malou dávku Xanaxu, aby se trochu zklidnila. Jednoho z nich poznala. Toho velkého. Byla si téměř jistá, že to byl Saúd. Její šéf byl v čilém obchodním styku se Saúdy a s občany jiných arabských zemí. Na vysvětlenou uvedla, že Vídeň byla jedním ze tří sídelních měst Spojených národů a rovněž domovem OPECu. Coleman se jí vyptával na charakter jejich práce. Vesměs prý se jednalo o lobbování a příležitostně i o analýzy rizik. Colemana zajímalo, jestli věděla, že její šéf pracoval pro východoněmeckou tajnou policii. Odvětila, že o tom nevěděla, a on jí to věřil.

Mezitím se Rapp probíral obsahem sejfu. Jeho otevření netrvalo jednomu z Mikových mužů ani dvě minuty. Našli tam pár velice zajímavých věcí, jako například výtisk Alenky v říši divů. Nepochybně pozůstatek z jeho působení u Stasi. Nejspíš dar jeho nadřízeného z KGB. Rapp otevřel knihu na titulní straně a skutečně tam bylo věnování adresované Ábelovi. Věnování bylo v ruštině, a jelikož Rapp nerozuměl rusky ani slovo, předal knihu jednomu z Miltových lidí, aby ji dal stranou a odeslal do Langley k hlubší analýze. Používat knihy k dešifrování kódovaných zpráv byl jeden ze starých triků KGB. Našli rovněž devítimilimetrovou pistoli H&K P2000 s tlumičem. Rapp provedl její prohlídku; několikrát si zbraň obrátil v ruce a prozkoumal ji z různých stran. Byla bez jediné skvrnky, nikoliv však od čištění. Rapp odhadoval, že se z ní dohromady nevystřelilo ani stokrát. Našli také několik zakódovaných disků. Byly předány přímo Miltovi, aby se na ně v Langley podívali společně s Marcusem Dumondem. Mimo to tam našli ještě pár složek, deset tisíc eur a falešný pas s kreditní kartou vydanou na jméno uvedené v pasu. Jinak řečeno, nenarazili na nic, z čeho by mohli usuzovat, kde se nyní Abel nalézá.

Rapp zkoušel chvíli vyslýchat toho velkého muže, ale ten okamžitě začal hulákat na celé kolo, a tak byl nucen praštit ho pistolí do spánku, aby ho umlčel. Muž se právě probíral z mrákot a Rapp měl v úmyslu začít znovu. Potřeboval vědět, pro koho pracoval.

V tu chvíli k němu přistoupil Coleman a poklepal ho po rameni. „Možná si s ní budeš chtít promluvit.“

„Co se děje?“

„Zmínila se o jakémsi místě, které nefiguruje na žádném z nalezených dokladů. Jakýsi alpský dům. Nejspíš nějaká horská rezidence, kterou její šéf používá, když se chce na pár dní zdekovat.“

„Byla tam někdy?“

Coleman zavrtěl hlavou. „Podle mě s tím dělá velké tajnosti, ale během let se leccos dozvěděla.“

„Ví, kde to je?“

„Ne přesně, ale říká, že je to někde poblíž tyrolského města Bludenz.“

Než se Rapp stačil zeptat, kde přesně Bludenz leží, ozval se v zabezpečené digitální vysílačce chraplavý hlas Milta Johnsona. „Mitchi, jsi tam?“

Rapp si vyndal z kapsy sluchátko. Vysílačku měl připnutou k opasku. Popadl ji a stiskl tlačítko pro příjem. „Co potřebuješ, Milte?“

„Říkal jsem ti už, že ten chlap utratil před týdnem stopětadvacet tisíc dolarů za nový mercedes?“

„Ne.“

„Myslím, že jsem ho právě objevil.“

Rapp hleděl asi minutu na vysílačku a pak zavrtěl hlavou. „Mám nad tím žasnout?“

„Zatím ne. Stačí, když se mě zeptáš, jak se mi to podařilo.“

„Milte, jaks to dokázal?“

„Jsem rád, že ses zeptal. Všechna tahle luxusní auta jsou automaticky vybavena GPS modulem. Nabourali jsme se do databáze firmy Mercedes, vložili jsme do ní poznávací značku vozu, kterou jsme získali z centrálního registru, a získali jsem data GPS lokátoru umístěného ve vozu. Dnes ráno jsem kontaktoval Národní bezpečnostní agenturu a oni mi sdělili, kde se vůz právě nachází.“

„Nech mě hádat… je zaparkovaný na mezinárodním letišti ve Vídni.“

„Nikoliv. Byl zaparkován v Curychu, ale před šesti minutami se začal pohybovat.“

Rapp se zarazil a opět pohlédl na miniaturní černou vysílačku. „Kam míří?“

„Údajně někam na jih. Ven z města.“

Rapp nestiskl tlačítko pro příjem hned. Znal Curych dobře a snažil se vybavit si, co leží na jih od města. Jezero bylo úplně na jihu. Všechno ostatní bylo situováno na východ nebo na západ od něj. Stiskl tlačítko pro příjem. „Míří auto na jihovýchod nebo na jihozápad?“

Milt se na několik vteřin odmlčel. „Na jihovýchod.“

Rapp usilovně přemýšlel. Na jihovýchodě se nalézala rakouská nebo italská hranice. „Milte, jedu k tobě. Sežeň mi rychlou helikoptéru a zjisti mi, koho máme v terénu v Curychu.“

Rapp zavěsil a pohlédl na Colemana. Ukázal na svázaného Saúda na podlaze. „Půjde s námi. Řekni jim, ať přinesou tu krabici zpátky a ať mi ho co nejrychleji naloží do dodávky.“

78

Západ Rakouska

Abel neměl obavy z monitorovacího zařízení. Automobil byl nový a v době jeho nepřítomnosti byl zaparkovaný a ukrytý v místních garážích. Nikdo nemohl vědět, že tam měl automobil schovaný. Léta strávená špionáží ho nicméně naučila obezřetnosti. Cestou z Curychu sjel celkem dvakrát z dálnice a zase se na ni vrátil. Když si byl absolutně jistý, že ho nikdo nesleduje, vyrazil ke svému cíli jako raketa. Motor o obsahu 493 koňských sil hnal stříbrný mercedes po švýcarské dálnici rychlostí, která chvílemi dosahovala až dvou set čtyřiceti kilometrů v hodině. Samozřejmě pouze na rovinkách. Ačkoliv policie byla k rychlé jízdě tolerantní, hazardérství netolerovala. Když dorazil k horským průsmykům, serpentiny, stoupání a posléze i prudké klesání ho donutily výrazně snížit rychlost. Jízda z Curychu do Bludenze mu trvala dvě hodiny a čtyřicet sedm minut.

Abel vjel do ulic malebného městečka a okamžitě se ho zmocnila melancholie. Miloval to místo a byl smutný, že bude připraven o jeho jednoduché požitky vinou jednoho sadistického Saúda a šíleného Američana. Instinktivně zastavil před jedním obchůdkem s potravinami. Měl hlad a chtěl si koupit něco dobrého na zub. Vstoupil do dveří a zvonek nad jeho hlavou oznámil majiteli, že má zákazníka. Nasál do plic všechny ty vůně. Sladkosti, uzeniny, čerstvá káva, to místo byl ráj.

Řezník stál na svém místě za pultem s masem a kolem pasu měl ovázanou čerstvou bílou zástěra. Abel si ho chvíli zkoumavě prohlížel, hledal v jeho tváři náznaky toho, že do města zavítali nějací cizinci a vyptávali se na něj. Kdo ví, co by Američané mohli dokázat? S tou jejich novou válkou proti terorismu by mohli zalarmovat Interpol a státní policii ve Švýcarsku i v Rakousku.

Řezník se na něj přívětivě usmíval. Díval se Ábelovi přímo do očí, a třebaže ho neznal jménem, řekl mu, že je rád, že ho zase vidí. Ábelovi se citelně ulevilo. Byl o krok před lidmi, kteří po něm pátrali. Požádal o několik nožiček párků a pak si vzal nějakou zeleninu, několik kousků sýra, mléko, čerstvou kávu, nějaké cukrovinky a několik vajec. Zatímco platil, uvažoval, že tu možná ještě stráví jednu noc. Věděl, že by neměl, ale také věděl, že svůj milovaný alpský dům nejspíš dlouho neuvidí.

Abel stoupal ve svém stříbrném Mercedesu SL 55 AMG vzhůru po horských serpentinách s otevřenou střechou a se staženými okénky. Venku bylo chladno, ale jemu to nevadilo. V čistém horském vzduchu se mu nádherně dýchalo. Bude mu chybět majestátní vyhlídka a malebné prostředí vesničky. Kdyby jenom existoval způsob, jak tu zůstat, jednoduše skrýt se ve stínu Alp a doufat, že ho nikdo nenajde. Petrov to místo nicméně znal a Američané dřív nebo později zjistí, že Petrov byl jeho mentor po celá ta léta, kdy Evropu stále ještě dělila železná opona.

Abel se ohlížel zpět a přemýšlel, kde udělal chybu. Bylo to tehdy, když souhlasil, že tu Saedovu nabídku přijme? Nebo když tlačil na vrahy a vyhrožoval jim, že po nich půjde? V té době se to zdálo jako jediná možnost, ale při zpětném pohledu se mu to jevilo jako bláhové a emocionální gesto. Neměl tušení, s kým má tu čest, a oni o něm naopak mnohé věděli. Nyní mu bylo jasné, jak se zachovali. Vyhrožoval jim, a než by po něm šli sami, jak mu zprvu sliboval ten muž, rozhodli se poštvat na něj CIA a tu obludu Mitche Rappa. To byl z jejich strany brilantní krok a Abel ho měl předvídat. Jeho druhou chybou bylo nechat peníze na účtech. Měl je převést jinam. Když si vzpomněl, že si mezi prsty nechal proklouznout jedenáct milionů dolarů, obestíraly ho mrákoty.

Vjel do poslední serpentiny. Silnici nelemovalo žádné zábradlí, jen úzká kamenitá krajnice, za kterou se skláněl příkrý sráz. Jeho sídlo se rýsovalo napravo před ním. Pneumatiky sjely z asfaltky a začaly nadskakovat po příjezdové cestě k domu pokryté drceným kamenem. Zastavil před domem a rozhlédl se kolem sebe. Na první pohled vypadalo všechno, jak to tu zanechal. Popadl klíčky a vystoupil. Chvíli jen tak nehnuté stál a hleděl nahoru do kopce skrz husté větve borovic a zlatavé podzimní listí osik. Kromě tichého šumění suchého listí bylo naprosté ticho.

Abel nechal nákup na zadních sedadlech a vešel do domu. Zamkl za sebou dveře a vykročil po schodech dolů. Dům vyrůstal přímo z horské stěny, takže se ze sklepa linul vlhký, zatuchlý zápach. Za skleněnými dveřmi s třídílným oknem se otevíral výhled do údolí. Střecha domu vrhala před dveře stín. Byly teprve čtyři hodiny odpoledne. Němec vykročil ke dveřím na konci suterénu, otevřel je a rozsvítil.

Ve vzdáleném konci místnosti se rýsoval kotel ústředního topení a bojler na vodu. Betonová podlaha byla nabarvená červenou barvou a byly v ní praskliny. Z kolíků podél zdí visely hůlky a lyže. Turistické boty, rukavice, lyžařské brýle, klobouky a spousta dalšího venkovního vybavení byly úhledně poskládány ve dvojici polic. Dřevěná paleta naložená plechovkami od barev spočívala v rohu místnosti naproti kotli. Abel popadl paletu a odtáhl ji doprostřed místnosti. Sundal ze zdi krátké páčidlo a zasunul ho do úzké štěrbiny v podlaze. V podlaze se objevil malý poklop přibližně ve tvaru Austrálie. Abel strčil svou volnou rukou pod jeho nadzdvižený okraj a pevně jej uchopil. Odhodil páčidlo, odsunul poklop stranou a objevil se před ním velký sejf zasazený v podlaze. Nastavil kombinaci, otočil knoflíkem po směru hodinových ručiček asi o čtvrt obrátky a zatáhl. Vytáhl černou nylonovou tašku a hned za ní druhou, třetí a nakonec čtvrtou.

Vrátil všechno na své místo, popadl ony čtyři tašky a vyrazil po schodech nahoru. Než došel k chodbě vedoucí k domovním dveřím, těžce oddychoval a chvíli se obával, zda se ve sklepě nenadýchal nějaké plísně a nedostal astmatický záchvat. Postavil se zpříma, položil si ruce za hlavu a soustředil se na hluboké a pravidelné nádechy a výdechy. Asi po půl minutě se cítil lépe. Bylo to jen tím řídkým horským vzduchem. V tu chvíli si vzpomněl na potraviny ve voze. Vyhládlo mu.

Abel uvolnil západku zámku a zatáhl za těžké dřevěné dveře. Vykročil na dřevěnou verandu a pokračoval po štěrkové cestě. Pohlédl doleva a doprava a pak vzhůru do horské stěny. Tady to miloval. Možná by se mohl zdržet ještě jednu noc. Něco si uvařit, rozdělat v krbu oheň a dát si pár doušků koňaku. Měl tu láhev Ludvíka XIII. Byla by hanba nechat ji tu. Nesmí zapomenout vyklidit vinný sklep. V zavazadlovém prostoru nezbude ani kousek místa. Zůstane přes noc a rozloučí se důstojným způsobem.

Abel otevřel zadní dveře svého vozu a popadl tašku s nákupem. Vložil si ji pod levou paži, ustoupil o krok dozadu a pravou rukou zavřel dveře. Když se otočil, aby vykročil k domu, zjistil, že hledí přes dlouhý černý tlumič přímo do tváře muže, jehož ze všeho nejméně toužil spatřit. Abel odhodil tašku s nákupem a pronesl: „Všechno vysvětlím.“

„O tom nepochybuj.“ Rapp ustoupil asi o půl kroku dozadu, nakopl Ábela do rozkroku a ten se před ním skácel k zemi.

79

Když auto sjelo dvakrát z dálnice a zase se na ni vrátilo, věděli s jistotou, že za volantem sedí Abel. Milt se připojil k hlavnímu počítači firmy Mercedes a monitorovali pohyb vozu na barevné obrazovce, která ukazovala jeho přesnou trasu. Byly zde patrné čerpací stanice, kostely, restaurace, řeky, jezera, parky a další podrobnosti. Ve chvíli, kdy se auto vrátilo na dálnici podruhé, věděl Rapp, že to je jejich muž. Dva muži pracující pro agenturu a působící na velvyslanectví v Bernu tábořili po větší část dne před Ábelovým curyšským bytem. Byli dočasně odvoláni od své rutinní práce a pověřeni pronásledováním vozu, který jim nikdy nebylo souzeno dostihnout.

Sehnat helikoptéru se ukázalo být obtížnějším úkolem, než se zprvu zdálo, ale na tom také nezáleželo. Asi po hodině monitorování auto zamířilo rovnou na východ k rakouské hranici a podle mapy bylo jeho cílem město Bludenz. Milt projel počítač a zjistil, že se nedaleko nalézá regionální letiště. Let bude trvat méně než třicet minut. Rapp, Coleman, jeho muži a ten velký Saúd zamířili k letišti. Během letu Milt pronajal dvě auta: sedan značky Volvo a dodávku. Když přistáli, auta už na ně čekala. Jediný problém představoval transport toho Saúda. Rapp rozhodl, aby ho raději ponechali na letišti pod bdělým dohledem Strobla, než aby riskovali, že jeden z místních lidí bude svědkem toho, jak cpou do dodávky svázaného muže s roubíkem.

Dostat se z letiště do města jim trvalo osm minut. Milt je průběžně informoval o pohybu vozu. Vjel do Bludenze těsně před tím, než přistáli, a zastavil se přesně na sedmnáct minut. Zamířil pak na sever k rezidenční oblasti, jak se Milt domníval. Ukázalo se, že měl pravdu. Stoupali s volvem nahoru po serpentinách k místu, kde měl podle Milta zastavit Ábelův vůz. Rapp a Wicker vystoupili a potichu si klestili cestu po úbočí kopce. Našli velký, drahý mercedes zaparkovaný před domem, o němž usoudili, že patří Ábelovi. Rapp zavolal vysílačkou Colemanovi, aby sešel dolů a zablokoval příjezdovou cestu, zatímco on se mezi stromy přískoky přibližoval k domu. Wicker si našel dobré místo, ze kterého mohl Rappa krýt speciálně upravenou odstřelovací puškou s tlumičem. Rapp se dostal k místu nedaleko domu, kde byl les nejhustší, a pak zamířil k okraji verandy a proplížil se až těsně k hlavnímu vchodu. Než stačil zkontrolovat zámek, otevřely se před ním dveře a objevil se Abel.

Světla ubývalo. Obloha přešla od modré k oranžové a nakonec se zbarvila do Šeda. Rapp přiložil pár polínek do velkého kamenného krbu za pomoci černého kovového pohrabáče a jeho konec nechal ležet uprostřed rudě rozžhavených uhlíků. Vzal z jídelny dvě masivní židle a postavil je před krb. Coleman posadil Ábela do jedné židle a velkého Saúda do druhé. Jejich holeně a kotníky byly k židlím připevněny izolační páskou stejně jako jejich pas a hruď. Oba muži měli pásky přes oči a roubíky. Ani jeden z nich nevěděl o přítomnosti toho druhého. Rapp s Colemanem již stihli prohledat dům a nenašli nic zajímavého kromě oněch černých tašek, které byly nacpané v kufru Ábelova mercedesu.

Když byl Rapp připravený, požádal Colemana, aby jim zul boty a sundal ponožky, a pak požádal Wickera, Hacketta a Stroblea, aby počkali venku. Když Coleman skončil s botami a ponožkami, nabídl mu, že může také odejít. Odmítl.

Coleman se postavil před oba muže zády ke krbu. Předklonil se a uchopil stříbrnou pásku, která byla omotána kolem Ábelových očí a strhl mu ji z hlavy. Dvě třetiny jeho obočí zůstaly přilepeny k pásce. Abel se pokusil vykřiknout, ale jeho křik tlumila páska, která mu zakrývala ústa. Rapp mu strhl pásku z úst a Abel začal lapat po dechu. Rapp strhl pásku ze Saúdových očí a muž téměř nehnul brvou. Saúd téměř ještě nevydal hlásky s výjimkou onoho momentu, kdy tak ječel v Ábelově kanceláři, podle všeho ve snaze zburcovat osazenstvo vedlejších kanceláří a vyprovokovat je, aby zavolali policii. Od toho okamžiku mlčel. Rapp mu to poznal na očích. Tohle byl skutečný fanatik. Zlomit ho by trvalo celé měsíce, a dokonce i pak by Saúd možná raději volil smrt. Z toho důvodu mu Rapp nesundal pásku z úst.

Rapp držel v ruce telefon a hovořil: „Na druhém konci drátu je muž, který důkladně prostudoval tvoji složku z KGB. Dokáže se nabourat do všech možných databází. Víme všechno o tvém působení u Stasi. Víme, jak jsi začínal jako návnada pro homosexuální návštěvníky východního Německa ze Západu, a víme i o tebou řízených vyděračských operacích. Nyní dostaneš jen jednu jedinou šanci.“ Zdvihl ukazovák levé ruky a ještě jednou zopakoval: „Jednu jedinou šanci.“

Rapp se otočil a vytáhl z ohně horký pohrabáč. Jeho konec byl jasně červený. Strčil ho před Ábelův vystrašený obličej a řekl: „Mluvili jsme tady s tvým kámošem.“ Ukázal koncem pohrabáče na Saúda. „Myslím, že nám lhal. Svaluje všechnu vinu na tebe.“

Saúd hleděl zamračeně na pohrabáč.

Pohrabáč se rychle přesunul k Ábelovu obličeji. Stále ještě byl rozžhavený. Abel odvrátil hlavu. Rapp vrátil pohrabáč zpátky a velmi klidně pronesl: „Podívej se na mě. Jestli mi zalžeš, třeba jen jednou jedinkrát, tohle s tebou udělám.“

Uchopil pohrabáč, držel ho svisle v levé ruce a zabodl ho přímo do nártu Saúdovy pravé nohy. Saúdovo celé tělo na vteřinu vypadalo, jako když každou chvíli přetrhne izolační pásky, jimiž bylo spoutáno. Coleman ustoupil dozadu a zachytil muže, aby se i s židlí nepřevrátil. Rapp vytáhl muži pohrabáč z nohy a strčil ho Ábelovi před obličej. Z jeho konce visel cár spálené kůže a místnost byla okamžitě plná odporného zápachu spáleného masa.

„Jednu jedinou šanci,“ pronesl Rapp. „Víc ode mě nedostaneš.“

Víc nebylo třeba. Abel si zprvu myslel, že jeho největší chybou bylo vyhrožovat vrahovi. Pak usoudil, že největší chybou bylo nechat peníze na účtech. Nyní dospěl k závěru, že největší chybou jeho života bylo, že začal provozovat obchody s princem Muhammadem bin Rašídem. Abel zazpíval a pokračoval ve zpěvu dlouhých dvacet minut. Líčil, jak pro něj Rašíd poslal. Jak zorganizoval schůzku se Saedem. Jak se později dozvěděl, že celá ta záležitost byla Rašídův nápad. Abel si tím nebyl zcela jistý, ale měl jisté podezření. Rašíd je nebezpečný sociopat. Smyslem jeho života je manipulovat lidmi. Bylo totiž nezbytné předhodit Rappovi nějaké větší sousto. Nějaké čerstvé maso. Už zabil Saeda, a jestli tohle měl být konec jeho pomsty, Abel byl mrtvý muž. Kdyby mu mohl nabídnout někoho Rašídova formátu, někoho, kdo je skutečně vinen, mohl by přežít. Sdělil Rappovi, že Rašíd je nyní ve své vile ve španělské Granadě a chystá se v pátek opětovně vysvětit jakousi bývalou mešitu. Abel už v Rašídově vile kdysi byl. Líčil, jak saúdský princ sám sebe vidí jako nového chalífa opětovně získaných muslimských teritorií na jihu Španělska.

Plivl na Tajiba a vylíčil Rappovi všechno, co mu bylo o saúdském zpravodajském důstojníkovi známo. Neměl ho nikdy rád. V jednu chvíli se velký Saúd chtěl vyprostit ze svých pout a vrhnout se na Ábela. Rapp popadl rozžhavený pohrabáč a přidržel jej nedaleko Saúdova rozkroku. Tajib okamžitě znehybněl.

Rapp vložil pohrabáč zpět do ohně a zeptal se Ábela: „Řekni mi něco o vrazích, které jsi najal.“ Abel zaváhal. Rapp sáhl pro pohrabáč.

Abel spustil: „Muž a žena. Potkal jsem je v Paříži. Nikdy předtím jsem s nimi nepracoval.“

„Jak jsi se o nich dozvěděl?“

Abel zaváhal a pak odpověděl: „Rašíd o nich slyšel.“

Rapp okamžitě poznal lež. Bylo to patrné z toho, jak muž nejprve rychle pohlédl k zemi a doprava, a teprve pak odpověděl. Bylo to poprvé, kdy mu zalhal. Rapp uchopil pohrabáč, držel ho Ábelovi před obličejem a pak jím probodl nárt jeho pravé nohy.

Abel zaječel bolestí a začal sténat.

Rapp poslal Colemana do kuchyně pro trochu ledu, načež řekl Ábelovi: „Varoval jsem tě, abys mi nelhal. A teď mi pěkně pověz, jak jsi najal ty nájemné zabijáky.“

Po Ábelově ztrápeném obličeji tekly slzy. Coleman se vrátil s ledem zabaleném v kuchyňské utěrce. Rapp se letmo dotkl rozžhaveným koncem pohrabáče jeho druhé nohy a řekl: „Poslední šance.“

„Petrov… Dimitrij Petrov.“

Rapp tu složku rovněž četl. „Tvůj starý šéf z KGB?“ Abel přikývl.

Rapp mu položil utěrku s ledem na nohu. „A teď mi řekni všechno, co víš o těch vrazích.“

„Muže jsem nikdy neviděl. Jen jsem s ním mluvil. Mluvil dokonale francouzsky a anglicky. Jeho ruština také nebyla špatná, ale nebyla bezvadná.“

Rapp si vzpomněl na mužovu perfektní americkou angličtinu, když se s ním setkal nedaleko svého domu. „Co mi můžeš říct o té ženě?“

„Velice krásná. Černé vlasy, vysoké lícní kosti, velmi hezká pleť.“

„A oči?“

„Nikdy jsem je neviděl. Nikdy si nesundala brýle.“

„Národnost?“

„Francouzka. Jsem si téměř jistý.“

To se shodovalo s tím, co si myslel Rapp. „Myslíš si, že jsou pár? Že je tam něco víc než jenom pracovní vztahy?“

„Nepochybně.“

Rapp mu na chvíli přestal klást otázky.

Ábela se zmocnila nervozita. Věděl, že jakmile z něho Rapp dostane, co chce vědět, bude to nejspíš jeho konec. „Chci zdůraznit, že jsem byl jenom kurýr. Neměl jsem tušení, koho chtěli Saed a Rašíd zabít. Jenom jsem předal vrahům obálku.“

Rapp položil ruku na krbovou římsu a pohlédl na Colemana. „Co kdybys našeho druhého přítele vytáhl na vzduch a nechal nás chvíli o samotě?“

Coleman popadl Saúdovu židli, naklonil ji dozadu a táhl ji ven přes dřevěnou podlahu a ven z venkovních dveří.

Dveře se s bouchnutím zavřely a Abel řekl: „Je mi velice líto vaší manželky. Zašli příliš daleko.“

Rapp měl sto chutí prohnat pohrabáč Ábelovým srdcem za to, že si vzal do úst jméno jeho ženy. „Takže ty jsi byl jenom kurýr, co?“

„Přesně tak.“

„Kurýr, který dostane zaplaceno jedenáct milionů dolarů.“ Rapp upíral své oči do Ábelových. Opětovně pohlédl k zemi a do strany, načež pohlédl opět na Rappa s prosebnýma očima.

„Prosím, musíte mi věřit. Doručil jsem jenom obálku. Nic víc, nic míň.“

Rapp opustil své místo u krbu a zamířil do jídelny. Coleman našel láhev koňaku Ludvík XIII. Jako novodobý pirát si ji bývalý příslušník SEALs hodlal ponechat. Rapp mu řekl, že možná. Nyní s ní však měl lepší plán. Vrátil se ke krbu se zdobenou lahví v ruce. Sundal víčko a přemýšlel, že si dá jeden doušek. Přemýšlel o své ženě a o životě, který spolu vedli. Přemýšlel o dítěti, které už nikdy mít nebudou. A nakonec přemýšlel, jak byla celá jeho budoucnost zničena tou chamtivou nulou, která před ním seděla.

Abel začínal být opravdu nervózní. Když muži, jako Rapp ztichnou, nevěstí to nic dobrého. Musí s ním udržovat konverzaci. „Jsme oba profíci. Vy stejně jako já. Profíci nikdy navzájem neubližují svým rodinám.“

„Ty jsi jenom ubohá krysa od Stasi, která unášela lidi a požadovala za ně výkupné. Ty jsi nikdy nebyl žádný profík.“ Rapp zvedl láhev ke svým rtům a dal si pořádný doušek. Nápoj mu hladce protekl hrdlem a po chvíli ucítil v krku mírné pálení.

„Jak starý je tenhle dům?“ Rapp pohlédl vzhůru na dřevěné krovy.

„Byl postaven ve dvaapadesátém,“ odvětil Abel se zmateným výrazem ve tváři.

Rapp přikývl. „Vsadím se, že v téhle nadmořské výšce je dřevo pěkně suché.“ Rapp naklopil láhev na stranu a rozlil trochu koňaku na podlahu ze širokých dřevěných prken a pak také na koberec.

„Co chcete dělat?“ vykřikl Abel.

„Chystám tvou pohřební hranici.“ Rapp rozlil ještě trochu koňaku na koberec poblíž Ábela a pak ještě trochu nedaleko krbu. „Ne!“ zaječel Abel. „Vím mnohem víc!“

„Já vím. Víc lží.“ Koňak vycákl do ohně a začal hořet. Na kamenné vyzdívce vyšlehly plameny a šířily se dál na koberec. Rapp se předklonil a uchopil měděnou konev naplněnou třískami na podpal. Vysypal ji na podlahu a třísky vzplály téměř okamžitě.

Abel křičel. Prosil o život. „To nemůžete udělat!“

„Ale ano. Můžu,“ řekl Rapp, zatímco se ubíral ke dveřím. Otevřel těžké dřevěné dveře a neobtěžoval se otočit. Dokonce se ani neobtěžoval dveře zavřít. Napadlo ho, že průvan ohni prospěje.

Rapp si dal ještě jeden malý doušek koňaku a podal lahev Colemanovi. „Budu řídit.“

Ostatní muži nastoupili do pronajaté dodávky a Rapp se posadil za volant Ábelova mercedesu. Coleman se posadil do sedadla spolujezdce.

Bývalý příslušník SEALs se napil koňaku za dva tisíce dolarů a vzdychl. „Kam teď?“

Rapp zařadil zpátečku a pronesl: „Granada, Španělsko.“

80

Granada, Španělsko

Rapp se zahleděl na venkovskou usedlost na kopci a pomyslel si, že za jejími zdmi se skrývá ten parchant Rašíd. Byla středa odpoledne. Dorazili do třistatisícového města předchozího večera a najali si dva mini-vany. Jejich prvním úkolem bylo najít si nějaký hotel a trochu se prospat. V Langley jim potvrdili, co jim řekl Abel; že Rašíd byl ve španělském městě, aby se zúčastnil opětovného vysvěcení staré mešity, která byla v minulosti přestavěná na kostel. Slavnost se měla konat v pátek. Rapp rozhodl, že s obhlídkou terénu začnou ráno.

Venkovskou usedlost našli okamžitě. Bylo nemožné ji přehlédnout. Byla situována vysoko na kopci na sever od světoznámé Alhambry. Rapp navštívil Alhambru, když mu bylo něco málo přes dvacet. Stavba spojující v sobě prvky citadely a paláce byla zbudována dynastií Nasridů, posledními maurskými vládci jižního Španělska. Zde měli v roce 1492 své poslední útočiště krátce před tím, než byli poraženi španělskými katolickými panovníky Ferdinandem Aragónskym a Isabelou Kastílskou. Podle informací z Langley koupil Rašíd venkovskou usedlost v katastrofálním stavu a napumpoval do ní, jakož i do každého muslimského památníku, který objevil v historickém městě, miliony dolarů. Podle Ábela to bylo všechno součástí Rašídova velkolepého plánu na opětovné ovládnutí jižního Španělska a jeho znovuobrácení na islám.

Rapp seděl za volantem temně modrého minivanu. Hleděl dolů na laptop viklající se na středové konzoli a četl zprávu, kterou mu zaslali analytici z Langley. Dům, který Rašíd koupil, měl dokonce jméno. Místo mělo své počátky ve dvanáctém století a v arabštině se mu říkalo Jannat AI Aríf -Zahrada velebného ráje. Rapp uchopil dalekohled a pohlédl na místo vysoko na kopci.

„Blíž k ráji se asi sotva kdy dostaneš, Rašíde.“

Odložil dalekohled a pohlédl do ulice na malou venkovní kavárnu. Parkoval na Carrera del Daro. Coleman seděl u malého stolku a hovořil s mužem, který mohl klidně být jeho bratr. Byli stejně vysocí, stejně stavění, měli oba světlé vlasy a byli přibližně stejně staří. Rašíd si na svou ochranu povolal rezervy. Při první ranní obhlídce terénu si všimli mužů v modrých kombinézách s barety a s puškami značky Enfield. Na první pohled bylo zřejmé, že se nejednalo o najaté policisty. Charakteristická chůze, barety, ručnice Enfield namířené do jednoho místa - ti muži byli britští komandos. Pravděpodobně bývalí příslušníci SAS, jedni z nejlepších vojáků na světě.

Jejich přítomnost představovala po taktické stránce skutečný problém. Nebylo by snadné dostat se přes ně. Kromě toho Rapp ani Coleman neměli nejmenší chuť zabíjet muže, které vnímali jako své bratry ve zbrani. Pracovali s Brity už předtím a pokládali je za nejlepší spojence Ameriky. V této zdánlivě bezvýchodné situaci přišel Coleman s nápadem. Řídil vlastní bezpečnostní agenturu. Téměř všichni jeho muži byli bývalí příslušníci SEALs, speciálních jednotek Delta, zelených baretů, rangerů nebo průzkumných oddílů námořní pěchoty. Téměř vždy se jednalo o muže, kteří odešli do civilu, protože byli znechucení byrokratickými překážkami, na které naráželi v aktivní službě. Byla to tato okolnost a ještě navíc skutečnost, že si na volné noze mohli vydělat šestkrát tolik, co dostávali v armádě. Osobní ochranka nebo také nájemní pistolníci představovali poměrně specializovanou oblast podnikání. Jako všude bylo i zde několik falešných hráčů, ale většinou to byli skuteční profíci, kteří se navzájem dobře znali buďto z armády nebo z vysedávání v zapadlých barech třetího světa, kde chránili cizí diplomaty nebo čekali na pokyn k vraždě nějakého teroristy či padoucha.

Coleman měl v Británii kontakty, a tak si sedl k telefonu. Během hodiny více či méně jistě věděl, kdo se ujal Rašídovy ochrany. Byla to bezpečnostní agentura, která si říkala Shield Security Services, a jak správně předpokládali, vedla ji skupina bývalých příslušníků SAS. Coleman zavolal přímo do jejich kanceláře a na druhém konci drátu se ozval příjemný dívčí hlas. Vysvětlil, kdo je, a že je z oboru. Chtěl mluvit s vlastníkem společnosti, jistým lanem Higsbym. Sekretářka ho informovala, že je právě někde v akci. Coleman se nenechal odradit a pokračoval, že by mu chtěl nabídnout jistý kontrakt a že o jejich společnosti slyšel jen samou chválu. Vyhlídka na novou pracovní příležitost na ni očividně udělala dojem, a tak dala Colemanovi číslo Higsbyho mobilního telefonu.

Coleman mu okamžitě zavolal, představil se a informoval bývalého příslušníka komandos o své vojenské minulosti. Higsby o něm už slyšel.

Z tónu jeho hlasu Coleman vycítil jisté znepokojení. Neviděl důvod, proč by toho muže tahal za nos, a tak přešel k přímo k věci a zeptal se ho, jestli je ve Španělsku. Ticho na druhém konci drátu ho prozradilo.

„V Granadě?“ zeptal se Coleman.

Muž stále neodpovídal.

„Musíme se sejít,“ pokračoval Coleman. „Mezi čtyřma očima. Co možná nejdříve.“

„Proč?“

„Už jste někdy slyšel o muži jménem Mitch Rapp?“

„No ovšem. Právě jsem dostal jeho fotografii s tím, že ho mám na potkání zastřelit.“

„Jaký z toho máte pocit?“

„Nejsem tím právě moc nadšený. Dozvěděl jsem se to, až když jsem tu práci vzal.“

„Jak jsem říkal. Musíme se sejít. Myslím, že si můžeme být vzájemně nápomocní.“

Dohodli se, že se sejdou na jistém místě ve čtvrti Albaicin, a stanovili čas schůzky.

Rapp je pozoroval už téměř hodinu a začínal pociťovat frustraci. Vypadalo to, že se to vyvíjí dobře, ale měl už toho dost. Nakonec si ti dva potřásli rukou, Coleman vstal a vykročil do ulice. Rapp pozoroval Brita odcházet na druhou stranu. Coleman nastoupil do minivanu a zdvihl palec na znamení úspěchu.

„Je to v suchu.“

„To bylo tak snadné?“ zeptal se překvapeně Rapp. „Higsby četl o tvé manželce. Posílá ti své kondolence.“ Rapp nastartoval auto a neříkal nic.

„V pondělí mu někdo zavolal a nabídl mu padesát tisíc za pětidenní ochranu. Dal dohromady osmičlenný tým a Rašíd pro ně poslal letadlo. Mělo se jednat o ochranu jakéhosi saúdského miliardáře v jižním Španělsku. Vezme si deset tisíc pro sebe a svým mužům rozdá po pěti tisících za něco, co považovali za úplnou hračku. Pak ale přijeli sem a šéf Rašídovy ochranky jim ukázal tvou fotografii a řekl jim, aby tě zastřelili na potkání.“

„Jak se jim to líbilo?“ zeptal se Rapp, zatímco vjížděl do dopravního ruchu.

„Nelíbilo. Někteří z těch mužů sloužili dole v Zálivu a jejich kamarádi zemřeli při útocích sebevražedných atentátníků. Považují tě za spojence a Rašída za nepřítele. Higsby se mi svěřil, že má na krku prakticky vzpouru.“

„Takže s námi potáhne za jeden provaz?“

„Jasně. Zpočátku měl trochu strach, aby to nepoškodilo jeho pověst. Nikdo z nás nechce přicházet o klienty. To není právě nejlepší reklama.“

„Nabídl jsi mu peníze?“ Rapp měl na mysli peníze, které našli v Ábelově alpském domě.

„Sto tisíc eur. A navíc jsem mu nabídl, že mu zprostředkuji nějaké kontrakty od americké vlády. Tvým úkolem bude promluvil si o tom s Irenou.“

Rapp přikývl. „Bez problémů. Postarám se o to. Jaký je plán?“

„Dnes večeří se starostou. Nahoře ve svém domě. V sedm hodin. Higsby říkal, že šel včera večer do postele v devět, takže neočekává, že bude dnes večer ponocovat.“ Coleman rozložil kousek papíru. „Dal mi plánek rezidence a ukázal mi, kde má ložnici. Nabídl mi také jejich uniformu.“

„Dobře.“ Rapp hleděl přímo před sebe. „Půjdu dovnitř sám, jakmile starosta odjede.“

81

Seděli a čekali. Pozorovali příjezd starosty, nebo se přinejmenším domnívali, že to byl starosta. Kdo jiný by cestoval v doprovodu místní policie? Auta zastavila před hlavním vchodem jen několik minut před sedmou, právě když zapadalo slunce a nastával soumrak. Teplota začala prudce klesat. Věděli, že za chvíli to začne, a tak něco snědli a ještě jednou si probírali podrobnosti svého plánu. Přichystali si civilní oblečení a Hac-kett odjel na letiště, aby připravil jejich letadlo pro případ, že se budou muset ve spěchu sbalit.

Starosta odjel krátce před devátou a Tajib byl probuzen ze svého drogami navozeného spánku. Stačili ho již umýt, navlékli mu čerstvé prádlo a nový oblek. Pásku na očích mu ponechali a strčili ho do nákladového prostoru minivanu, kde na něj dohlížel Stroble. Rapp seděl na předním sedadle spolujezdce. Oholil si bradku a husté černé vlasy si dal ostříhat na ježka. Na sobě měl modrou kombinézu a baret. Stejně jako Higsby a jeho muži. Colemam a Stroble byli oblečeni nápodobně.

Rapp se otočil a pohlédl na Tajiba, zatímco se minivan ubíral po úzké silnici. Nevypadal až tak špatně na to, čím si prošel, ačkoliv většina jeho zranění byla ukryta pod jeho oděvem. Kromě rozdrceného lokte po průstřelu a otvoru v pravé noze mu Rapp ještě přeřízl šlachy na levém zápěstí, čímž mu příslušnou ruku znehybnil, a ponechal mu tak pouze jediný plně funkční úd, totiž levou nohu. Lidé reagují na drogy různým způsobem a tento muž byl poměrně velké postavy. Kdyby se náhodou probral příliš brzy, Rapp s ním nehodlal zápasit.

Coleman zastavil před odbočkou na silnici vedoucí k rezidenci na vrcholu kopce. Vyndal mobilní telefon a zavolal Higsbymu. Brit se ozval a Coleman mu naslouchal patnáct vteřin, načež mu řekl: „Hned tam jsme.“ Zavěsil a pohlédl na Rappa. „Právě se modlí.“

„Výborně. Pojďme.“

Promysleli si to, když si prohlíželi mapku. Na pozemku stála malá mešita, která byla situována k hlavnímu vchodu o něco blíže než obytná budova.

Rašíd měl ve své blízkosti neustále něco mezi třemi až šesti vlastními osobními strážci. Rapp doufal, že jsou všichni s ním. To jim usnadní práci. „Co jeho bodyguardi?“

„Tři z nich stojí před mešitou. Pokud jde o ostatní tři, nemá tušení, kde se nacházejí.“

Rapp se zachmuřil. Obrátil se a pohlédl na Stroblea. Pohledem mu dával najevo, aby si vzal na starost, že se oni tři osobní strážci neočekávaně neobjeví. Stroble přikývl. Úkoly si rozdali během operačního brífinku. Wicker už byl na místě. Zdolal jednu z vnějších zdí a vyšplhal se na střechu nejvyšší budovy. Ze svého stanoviště mohl přehlédnout celou délku vnitřního nádvoří, které se rozkládalo mezi hlavním vchodem a dvoupatrovou hlavní budovou.

Motor sténal, zatímco stoupali do strmého svahu. Náhle se ve světle reflektorů před hlavním vchodem do usedlosti objevili Higsby a jeden z jeho mužů. Coleman zajel ke krajnici a zhasnul motor minivanu. Všichni vystoupili, kromě Tajiba, kterého museli prakticky vynést, což bylo v pořádku. Stroble ho podpíral z jedné a Coleman z druhé strany. V čele kráčel Rapp, který beze slova minul Higsbyho a jeho muže.

Trojice spolu s Tajibem prošla hlavním vchodem a dala se doleva po pěší stezce. Před sebou po levé straně otevřeného nádvoří zahlédl Rapp tři muže v oblecích. Všichni pokuřovali.

Rapp zamířil přímo k nim, stanul deset kroků od nich a nejlepším britským přízvukem, na jaký se zmohl, prohlásil: „Tento muž před chvíli dorazil k hlavnímu vchodu a dožaduje se schůzky s princem Muhammadem. Tvrdí, že se jmenuje Nawaf Tajib.“

Muži na chvíli zkameněli, zatímco se jim cigarety v ústech pohupovaly.

„Neustále opakuje, že je tady Malik al-Mawt.“ Anděl smrti. „Onen Mitch Rapp, o kterém jste mluvili.“

Jednomu muži vypadla cigareta z úst a dvě další letěly stranou. Všichni tři muži sáhli po svých zbraních. Dva vyrazili kupředu, aby se ujali Tajiba, a třetí z nich odběhl pro Rašída do minimešity. Strhli Tajibovi z očí izolační pásku, a když ho jeden z mužů popadl za loket, vyjekl bolestí.

Coleman a Stroble začali pomalu ustupovat, hlavně samopalů MP-5 s tlumičem měli skloněné k zemi, ačkoliv své zbraně pevně svírali oběma rukama. Rapp měl u sebe pouze devítimilimetrový glock s tlumičem a nůž, přičemž obě zbraně měl stále ještě schované v pouzdře. Také on začal ustupovat. Celý jeho plán mohl každou chvíli prasknout, a kdyby k tomu došlo, následovala by přestřelka a Higsby a jeho muži by museli odpovídat na velice nepříjemné otázky.

Rapp se začal vzdalovat. Jeden z mužů svírajících Tajiba začal cosi křičet arabsky do vysílačky. Rapp opatrně udělal ještě jeden krok dozadu. Tajib se pokoušel něco říct. Rapp zaslechl, jak vyslovuje jeho jméno. O pět vteřin později vyběhli ze dveří na opačném konci nádvoří tři muži a uháněli po stezce lemované vznosnými cypřišovými stromy.

„Jako vosy na med,“ pomyslel si Rapp, zatímco pomalu ustupoval. Pohlédl ke dveřím směrem k mešitě a říkal si, co tam ten Rašíd tak dlouho dělá. Rapp už nemohl déle čekat. Vytáhl z kapsy detonátor. Tentokrát nepoužil vestu, ale jednoduše obalil Tajibův trup plastickou trhavinou C-4, přičemž každičký čtverečný centimetr vysoce výbušné hmoty pokryl kuličkami z ložisek. Rapp došel až k jakémusi sloupu a tam se zastavil. Krátce pohlédl přes rameno, aby se ujistil, co dělají Coleman a Stroble. Stáli bok po boku o jeden sloup dál. Rapp na ně kývl, aby se za sloup ukryli.

Pohlédl zpátky právě ve chvíli, kdy se jeden z bodyguardů vracel z mešity se slovy: „Princ Muhammad chce vědět, jestli u sebe nemá výbušniny.“

Všichni zkameněli. Rapp nikdy skutečně nevěřil, že by mu ten trik mohl projít dvakrát, ale bomba i tak poslouží svému účelu.

Muži podpírající Tajiba z, obou stran mu strhli sako a muž stojící před ním mu začal prohmatávat pas. Rapp se ukryl za velký kamenný sloup a stiskl tlačítko ovladače. Došlo k hlasité explozi, která byla téměř okamžitě následována hlukem tříštícího se skla, jak se stovky ložiskových kuliček rozletěly na všechny strany.

Rapp napočítal do tří a vykoukl zpoza sloupu. Všech šest bodyguarů leželo na zemi a Tajibovo tělo bylo na kusy - hlava s rameny mířila ke dveřím mešity a nohy s hýžděmi směřovaly k němu. Šestici mrtvých mužů a velkou část nádvoří pokrývaly zbytky Tajibova trupu a horních končetin.

Rapp překračoval těla a ubíral se přímo k mešitě. Postavil se ke dveřím a počítal. Věděl, že zvědavost nakonec vyláká Rašída ven, a než napočítal do sedmi, ukázalo se, že jeho předpoklad byl správný. Nejprve se vynořila jeho špičatá černá bradka, která byla následována dvojicí vyděšených hnědých očí.

Rappova levá ruka vyletěla nahoru a uchopila Rašída za plnovous. Vytáhl si jej ven a zároveň mu levým kolenem uštědřil pořádný kopanec do žaludku. Rašíd se skácel na téměř bezhlavé tělo jednoho ze svých bodyguardů. Rapp ho obrátil a položil jednu nohu na mužovu hruď.

Pohlédl mu do očí a zeptal se: „Proč?“

Rašídovi šlehaly z očí plameny. Arabsky mu odvětil: „Protože jsi nevěřící pes.“

Rapp s odporem zavrtěl hlavou. „A moje žena?“

Neviděl ani náznak úsměvu, strachu nebo prosby. Viděl v jeho očích jenom skálopevné přesvědčení o vlastní pravdě. „Také nevěřila. Všichni jste nevěřící psi.“

Rapp přikývl a řekl: „A ty půjdeš do pekla.“ Z kapsy na levém stehně popadl fosforový granát. Zápalný granát dosahoval teploty dvou tisíc stupňů za méně než dvě vteřiny. Sejmul botu z Rašídovy hrudi a ještě jednou si dupnul, tentokrát však mířil na jeho žaludek. Saúdova ústa se otevřela dokořán, jak se snažil popadnout dech. Rapp už byl připraven. Držel granát za jeho vrchní třetinu a mrštil jím s takovou silou, že vylámal Rašídovi přední zuby a zaklínil se pevně do jeho úst.

Rapp mu pohlédl zblízka do očí a řekl: „K čertu s tebou! A k čertu i s tou tvou zvrácenou, úchylnou odrůdou islámu.“ Vytáhl závlačku granátu a zamířil pryč. O tři sekundy později se ozvalo cvaknutí následované oslnivě bílou září a Rašídovi se prakticky roztavila hlava.

EPILOG

Rapp je pozoroval po tři dny z domu na kopci, shlížejícího dolů na pláž, což bylo asi tak o jeden den déle, než bylo třeba. Coleman neříkal nic. Neměl žádné poznámky. Neuděloval mu žádné rady. Od smrti Rappovy ženy uplynulo devět měsíců, jeden týden a tři dny. Byl s nimi Wicker stejně jako Hackett a Stroble. Wicker to se svou puškou mohl ukončit už alespoň desetkrát. Po ránu a navečer se vítr vždycky utišil. Z jedné terasy na druhou to nebylo ani sedm set padesát metrů a střela by letěla pod strmým úhlem. Pro většinu lidí by to bylo nemožné, ale pro Wickera by to nebylo nic neobvyklého. Odstřelovač čekal na rozkaz, ale ten nikdy nepřišel.

Pronásledování Rappa změnilo. Během posledních měsíců se s každým dalším dnem stával mlčenlivějším a stranil se každého vyjma Kennedyové, jejího syna, Colemana a O’Rourkeových. Liz O’Rourkeová byla Annina nejlepší přítelkyně z vysoké. Kromě Kennedyové to byli jediní lidé, ve které měl naprostou důvěru. Dokonce i s Colemanem se dokázal bavit jen o pronásledování Anniných vrahů. Několikrát hovořil se svým bratrem a Steven se zúčastnil vzpomínkového aktu ve Washingtonu - obřadu, na který se Mitch nakonec nedostavil. Kněz čekal třicet minut a pak mu Kennedyová a Liz O’Rourkeová řekla, aby začali bez něj. Ani jedna z žen příliš nesázela na to, že se objeví. Byl příliš zdrženlivý člověk, než aby dával najevo zármutek před tolika lidmi, které sotva znal.

Nový dům zůstal nedostavěný a ze starého domu na Chesapeake, domu, který Anna tolik milovala, zůstala jen hromada zuhelnatělých trosek. Coleman navštívil Kennedyovou. Chtěl na spáleniště poslat bagr a nechat trosky odklidit. Chvíli o tom přemýšlela a nakonec odmítla. Záleželo to jen na Mitchovi. Až bude připraven, udělá to sám. Všichni čekali. Čekali, až Rapp vyleze ze své ulity a začne znovu žít, ale nic se nedělo. Ubíhal den za dnem a nakonec uplynuly celé měsíce. Rapp si pronajal dům v Galesville na pobřeží, jen kousek po silnici od místa, kde zemřela Anna. Nechtěl opustit moře. Bál se s ním ztratit důvěrný kontakt.

Skoro každý den jezdil k zuhelnatělým troskám na pobřeží, které kdysi bývaly jejich domem. Někdy zůstával ve voze. Jindy vystoupil a procházel se po okolí. Každou chvíli se usedavě rozplakal kvůli vzpomínkám, které se nikdy nevrátí, a kvůli snům, které se nikdy neuskuteční. Nikdy neuvidí své dítě, nikdy ve své náruči nepochová svého potomka. Nikdy nezjistí, jestli se mu měl narodit chlapec nebo děvče. Nemohl ženě svých snů dokonce říct ani sbohem. Nedokázal ji ochránit, když to nejvíc potřebovala, a on se tím trápil. Nenaplněné sny a touha ještě jednou ji obejmout, pohlédnout do jejích půvabných, uhrančivých, zelených očí a přivonět si k jejím vlasům, byla bolestnější, než cokoliv, co dosud zažil, ale zdaleka nebyla tak drásavá jako vina, kterou pociťoval nad její smrtí.

Když šel do práce, bylo to jen proto, aby mu Kennedyová a Dumond poskytli nejnovější informace o pátrání po nájemných vrazích. Jinak se od Langley držel zpátky. Nikdo nevěděl, co celé dny dělal, a nikdo se ho neodvažoval zeptat. První průlom přišel od Rusa jménem Petrov. Kennedyová kdysi na počátku své kariéry sloužila v Moskvě a měla tam mnoho kontaktů. Za pomoci několika Petrovových starých kolegů se jí podařilo přemluvit jej k osobnímu rozhovoru. Donesla se mu zpráva o Ábelově smrti. Údajně se mělo jednat o nehodu, ale Petrov se tím nedal oklamat. Muži jako Abel nekončili své životy při náhodných požárech.

Řekla mu, že si Ábela najala skupina bohatých Saúdů a uzavřela s ním kontrakt na zabití Mitche Rappa za dvacet milionů dolarů. Petrov byl tou sumou očividně ohromen. Kennedyová mu sdělila, co už věděl - totiž, že si Abel najal dva profesionální zabijáky, které mu nedoporučil nikdo jiný než on. Nato mu prozradila, co ještě nevěděl. Rapp zabijákům unikl a ti nedopatřením zabili jeho ženu. Ta zpráva Petrova vyděsila. Rodiny byly nedotknutelné a muž jako Mitch Rapp se nezastaví před ničím, dokud ty lidi nedopadne a nepozabíjí.

Potíže tohoto druhu Petrov nepotřeboval. Buďto mohl Kennedyové prozradit to málo, co věděl, nebo riskovat noční návštěvu Mitche Rappa. Rozhodnutí bylo snadné. Řekl Kennedyové, co o nájemných zabijácích věděl, což nebylo mnoho, ale ukázalo se být rozhodujícím. Podle Petrovova mínění byla ta žena Francouzka a stejně tak onen muž. Rovněž se domníval, že muž byl bývalý voják a jednu dobu žil v Americe, pravděpodobně někdy v letech dospívání. Když ho Kennedyová přitlačila ke zdi, uvedl, že mužova angličtina byla příliš dobrá. Příliš hovorová. Měl v malíku veškerý slang a idiomatické vazby. Něco, co si může člověk osvojit, jen když v dané zemi žije. Petrov předal Kennedyové telefonní číslo a e-mailovou adresu, které po léta používal, když je chtěl kontaktovat.

Z Moskvy letěla Kennedyová do Paříže a posadila se ke stolu se svými protějšky z DGSE a DST, což jsou prominentní francouzské bezpečnostní a zpravodajské agentury. Zatímco mnozí francouzští politici mohli být obviňováni z přílišné shovívavosti vůči terorismu, totéž se nedalo tvrdit o DGSE a DTS. Patřili k nejlepším a nejefektivnějším protiteroristickým agenturám na světě. Oběma muži hluboce otřáslo to, co se stalo Rappovi a jeho ženě. Rapp svého času úzce spolupracoval s DGSE a ředitel agentury se nechal slyšet, že učiní všechno, co bude v jeho silách, aby zjistil totožnost pachatelů. Vrcholný představitel DST se zavázal k témuž. Kennedyová se vrátila do Států a čekala.

Zlom nastal o tři týdny později, téměř pět týdnů po Annině smrti. DGSE poslala Kennedyové dva fascikly. Ten vrah se jmenoval Louis Gould a jeho společnicí byla jistá Claudia Morrellová. Všechny informace uvedené v materiálech seděly. Gould byl bývalý francouzský výsadkář a syn francouzského diplomata, který dvakrát sloužil jako velvyslanec ve Washingtonu. Otec Morrellové byl generálem Francouzské cizinecké legie. Měla s otcem kvůli Gouldovi spor a ti dva zmizeli ze světa zhruba před pěti lety. Obě francouzské zpravodajské služby slíbily Kennedyové, že se budou podílet na pátrání po jejich stopách.

Velký průlom nastal za devět měsíců a jeden týden po Annině smrti. Kennedyová vymyslela plán. Věděli, že žena je těhotná. Požádala Kennedyovou, aby ji nechala žít alespoň tak dlouho, aby mohla porodit a obejmout své dítě. Kennedyová se postarala, aby FBI uvedla pár ve svém celosvětovém pátracím věstníku, a obrátila se o pomoc na spřátelené zpravodajské služby. Zaměřili se na nemocnice. Zejména na lékaře, kteří asistovali u porodů. Každý měsíc rozesílali novou várku e-mailů a faxů. Obsahovaly skutečné fotografie Goulda a Morrellové a pak podobizny vygenerované počítačem, jak mohli svůj vzhled případně pozměnit. Pár byl hledán kvůli svědectví v případě vraždy a na oběžnících bylo uvedeno telefonní číslo společně s odměnou sto tisíc dolarů za informace vedoucí k jeho dopadení. Měli stovky telefonátů, z nichž všechny byl jenom planný poplach. Mnoho počátečních podnětů bylo vyloučeno, protože datum porodu nesouhlasilo s předpokládaným termínem. Když se však blížili k sedmému měsíci, musela být každá stopa důkladně prověřena. Když zazvonil telefon z nemocnice na Tahiti, francouzském zámořském teritoriu, všichni zadrželi dech. Agent DST navštívil nemocnici v Papeete v přestrojení za lékaře. Během hodiny volal zpátky a oznamoval, že si je téměř jistý, že se skutečně jedná o Claudii Morrellovou.

Rapp pohlédl dolů na dům. Bylo časně ráno a byl to jejich třetí východ slunce na ostrově. Téměř deset minut stál jako socha a pozoroval dům. Pohlédl na hodinky. Bylo téměř sedm. Ani ne za minutu se Gould objevil na terase pod ním. Měl na sobě šortky a tenisky. Několik minut se protahoval a pak seběhl se schodů a vyběhl na pláž v opačném směru.

Rapp Goulda dlouho pozoroval a pak pronesl: „Jdu tam sám.“

„To není dobrý nápad.“

Rapp svého společníka ignoroval. „Jestli se mi něco stane, dodělej to za mne.“

Byl oblečen v šortkách po kolena khaki barvy a plandavém vybledlém modrém tričku. Zamířil k hlavnímu vchodu pronajatého domu. Coleman, Wicker a Stroble jej pozorovali. Rapp vklouzl do páru sandálů a popadl své sluneční brýle. Vykročil před dům a nastartoval skútr značky Vespa, který patřil k domu, a pustil se s ním dolů s kopce. Neměl už sílu s tou věcí dál otálet. Skútr byl tichý, zejména když s ním uháněl s kopce. Rapp kličkoval mezi stěnami bujné vegetace. Silnice byla velmi úzká. Po několika stovkách metrů se napojovala na širší silnici, která mohla pojmout obousměrný provoz. Dům na pláži stál nedaleko odsud napravo. Nejbližší obydlená oblast byla zhruba necelého půl kilometru vzdálená.

Rapp zhasnul motor skútru a ukryl ho do křoví nedaleko příjezdové cesty. Zkontroloval čas. Předchozí dvě rána se muž vracel mezi za pět minut půl sedmé a půl sedmou. Rapp vkročil do křoví a za chvíli stál před domem. Vstoupil na jeho boční dvůr, který byl porostlý jakýmsi travnatým porostem s širokými stébly. Pokračoval kolem domu na jeho plážovou stranu a vytáhl glock s tlumičem, který měl zastrčený vzadu za pasem. Zbraň se mu zdála lehká jako pírko.

Dům byl pokrytý štukem a měl červenou střechu ve španělském stylu. Terasa obrácená k pláži byla obehnána silnou, zhruba devadesáticentimetrovou zdí se schůdky. Rapp vytáhl z kapsy šortek digitální vysílačku a stiskl tlačítko pro přenos.

„Nevrací se?“

„Ještě ne.“

Rapp pohlédl za roh. Terasa byla prázdná. „O nic se s Wickerem nepokoušejte.“

„Bylo by to nesrovnatelně snadnější. Neřku-li bezpečnější.“

„Hlídej ho. Kdybych potřeboval pomoc, dám ti vědět.“

Rapp přepnul vysílačku do tichého modu, přikrčil se a vystoupal po schodech. Po jeho levé ruce bylo francouzské okno. Zastavil se a pohlédl dovnitř. Byl to obývací pokoj. Žena a dítě budou ještě spát. Rapp si o těch dvou přečetl všechno, co se mu dostalo do ruky. Měl pokušení promluvit si s jejich rodiči, ale nechtěl na sebe takto upozornit. Bylo lepší navodit v nich falešný pocit bezpečí. Přesunul se k dalším dveřím vedoucím do kuchyně a do jídelny. Ke dveřím, které podle všeho používal Gould, když se chodíval ráno proběhnout. Vzal za kliku. Pohla se a dveře se potichu otevřely.

Rapp potichu překročil práh a zavřel za sebou dveře. Už samotný fakt, že dveře byly otevřené, leccos napovídalo o stavu jejich mysli. Ne že by ho snad zamčené dveře zastavily, ale alespoň by trochu zpomalily jeho postup. Rapp byl zcela vyléčen. Alespoň po fyzické stránce. V kolenu necítil za celá léta takovou pohodu a sádra na jeho pravé paži byla dávno pryč. Kráčel po namorené dřevěné podlaze a dal se doprava směrem k chodbě, která vedla k ložnicím. Napravo, nalevo a na konci chodby byly dveře. Postranní dveře byly zavřené, zatímco dveře na konci chodby byly nepatrně pootevřené. Rapp usoudil, že je takto nechal Gould, aby je nebudil, až se bude vracet.

Rapp položil dlaň na dveře a připravil se ke střelbě. Pomalu dveře otevřel a vkročil do místnosti. Žena ležela v posteli na boku a její tmavé vlasy vynikaly na pozadí bílých prostěradel a polštářů. Nemluvně leželo v jejím náručí a její rty měkce spočívaly na jeho neuvěřitelně malé hlavičce. Rapp na okamžik zaváhal a téměř ztratil nervy. Byl ohromen krásou té ženy a absolutně mírumilovným dojmem, jímž ona i její dítě působily.

Zavrtěl hlavou a opět nabyl ztracenou rovnováhu. Potichu vkročil na tmavou dřevěnou podlahu a zvedl svou zbraň. Položil konec tlumiče ženě na spánek a pozoroval, jak se její oči s mrkáním otevírají. Pomalu otáčela hlavou, dokud tlumič nemířil na její čelo. Rappova ruka vklouzla pod její polštář a pátrala po zbrani. Žádná tam nebyla. Zkontroloval ještě zásuvku v nočním stolku, ale byla také prázdná.

Vzhlédla k Rappovi, téměř jako kdyby ho očekávala a řekla: „Děkuji, že jste mi dovolil dát život mé dceři.“

Rapp ustoupil o krok a pokynul jí, aby se posadila. Učinila tak a pak popadla spící dítě a sevřela ho v náručí. Rapp zkontroloval čas a uchopil vysílačku.

„Gould v dohledu?“

„Vrací se zpátky po pláži. Bude u tebe přibližně za dvě minuty.“ Rapp vykročil napříč místností, vrátil dveře tam, kde byly předtím, a zkontroloval noční stolek z druhé strany postele. Našel devítimilimetrovou berettu, vyprázdnil její zásobník a vrátil se zpět k ženině straně postele, kde bylo okno, které ústilo na terasu za domem. Bylo zataženo tlustými závěsy. Škvírami v závěsech pronikalo do místnosti ranní slunce a prosvětlovalo ji. Zatímco Rapp mířil na ženu, rozhrnul závěsy natolik, aby viděl ven úzkým průzorem. Stál v rohu přitisknutý zády ke zdi, nalevo měl dveře, před sebou ženu a čekal.

Několikrát se ho pokoušela oslovit, ale pokaždé zavrtěl hlavou.

„Jestli chcete, aby se vašemu dítěti nic nestalo, držte jazyk za zuby a nic už neříkejte.“

„Vy byste tohle ani žádné jiné dítě nikdy nezabil.“

Pronesla to s takovou klidnou sebejistotou, že to Rappa až zarazilo. „Ne, nezabil, ale mohl bych zabít vás, takže jestli chcete vidět své dítě vyrůstat, buďte zticha.“ Rapp pohlédl na hodinky a dodal: „Venku čeká odstřelovač. Velice dobrý odstřelovač. Nejlepší, jakého jsem kdy viděl. Jestli řeknete ještě slovo, dám mu pokyn a bude mrtvý ještě dřív, než se dostane k pláži.“

Pokrčila rameny. „Tak proč jste chodil sem? Proč jste ho jednoduše nezastrelil na pláži?“

„Protože nejsem zbabělec. Protože za sebe nenechávám pracovat jiné. Postavím se nepříteli tváří v tvář. Nevyhazuj u do vzduchu domy a nezabíjím nevinné kolemjdoucí.“

Claudia pohlédla stranou a ztěžka polkla.

Rapp ještě jednou zkontroloval čas a vypnul vysílačku. O půl minuty později zaslechl, jak se ve vedlejší místnosti otevřely dveře. Dveře do ložnice se mírně pootevřely působením průvanu, který se prohnal domem a vzápětí ustal. Rapp, který nepřestával mířit na matčinu hlavu, zašeptal: „Ani slovo, nebo oba zemřete.“

Zavřela oči a políbila hlavu svého dítěte.

Dveře do ložnice se pomalu otevřely a Gould strčil dovnitř hlavu. Viděl svou ženu sedět na posteli a usmál se. Vešel do místnosti a zeptal se: „Co děláš?“

Claudia pohlédla do rohu místnosti a on její pohled následoval. „Jestli se jenom pohneš, jsi mrtvý.“

Z Goulda od běhání crčel pot. Pohlédl na Rappa a velice pomalu zdvihl ruce nad hlavu. „Vaší ženy je mi líto.“

Rapp neodpověděl. Když teď před ním konečně stál, nedostávalo se mu jediného slova.

Gould pohlédl na Claudii a poklekl na jedno a hned nato na druhé koleno. Ruce měl založené za zátylkem.

Na Rappa to působilo téměř, jako kdyby si to předem nazkoušeli. Jako kdyby se domluvili na tom, co udělají, kdyby je našel.

„Je mi to líto,“ opakoval Gould zajíkajícím se hlasem. „Prosím, věřte mi. Claudia s tím neměla nic společného.“

„Věděl jsi, že byla těhotná?“

Gould pomalu přikývl, jako kdyby se hluboce styděl. „Věděl. Claudia se to dozvěděla až potom. Plakala celé dny.“

Rapp pohlédl na ženu. Plakala právě teď. Slza jí sklouzla po tváři a dopadla na tvář jejího dítěte. Holčička se ošívala v náručí své matky.

„Vím, že mi nepřísluší o cokoliv žádat, ale…“ Selhal mu hlas.

„Pokračuj.“

Gould namáhavě polkl a zhluboka se nadechl. „Ušetřte prosím Claudii, a pokud to nepůjde, odvezte prosím dítě jejím rodičům do Francie.“

Rapp nepřestával mířit na mužovu hlavu. Neměl v úmyslu tu ženu zabít. Myšlenka na něco takového ho opustila v okamžiku, kdy v jejím náručí viděl její dítě.

„Ještě něco?“ zeptal se Rapp.

„Je mi velmi líto toho, co jsem vám způsobil. Nikdy jsem tu práci neměl brát. Claudia měla pravdu.“

Rapp předstíral, že ho to nudí. „To je všechno?“

„Mohu prosím naposled políbit své dítě a svou ženu?“ Rapp přivřel oči a pomalu přikývl.

Gould s rukama stále za hlavou pomalu vstal. Přistoupil k posteli a posadil se vedle své manželky. Objal ji a oba plakali. Gould ji pohladil po vlasech a řekl jí, že ji miluje. Pak se sklonil a políbil své dítě na hlavu.

„Moje nejsladší Anno,“ řekl. „Jsem šťastný, že jsem mohl být při tom, když ses narodila, a že jsem si tě mohl vzít do náručí… byť to trvalo jen pár dní.“ Gouldova ramena se začala otřásat, načež se nad svým dítětem rozplakal. Claudia ho objala a políbila na temeno hlavy, podobně jako předtím políbila dítě.

Rapp stál v rohu místnosti a stále ještě mířil na otce, matku a dítě. Co se to ze mě stalo? ptal se sám sebe. Před sebou viděl obraz vlastního života, nebo přinejmenším obraz toho, jaký by byl, kdyby žila Anna. Bolest posledních devíti měsíců se mu vrátila zpátky a ochromila ho vzpomínkou na jeho ženu a na jejich nenarozené dítě. Když tu tak stál, nevěda co si počít, položil si jednoduchou otázku: Co by asi dělala Anna? Mstil se za její zmařený život, nikoliv za svůj vlastní. Slyšel, jak k němu promlouvá, jako kdyby stále byla naživu a stála po jeho boku.

Dítě se probudilo a začalo plakat. „Anno, neplač,“ ozval se otec. „Všechno bude v pořádku. Tvá matka se o tebe postará a já tě nikdy nepřestanu milovat.“

Claudia pohlédla na Rappa, oči měla rudé a zalité slzami.

„Dali jste jí jméno Anna?“ zeptal se Rapp.

„Podle vaší paní.“

Rapp přikývl a pomalu spustil zbraň. Zhluboka se nadechl a bez jediného slova vyšel z místnosti. Vykročil na verandu a zamířil dolů po schodech na bílou písčitou pláž. Ani jednou se neobrátil. Ani vteřinu se neobával o svůj život. Dá Anně, oběma Annám, to, po čem nejvíce toužily. Kdyby byl Gould stále ten vypočítavý vrah jako dřív, nebyl by za ním daleko. V domě by byly další zbraně. Jednu by si vzal a vyšel by ven a to by byl jeho konec. Wicker by ho střelil rovnou do hlavy, ještě dřív než by se na něco zmohl. Jestli však doopravdy miluje Claudii a tu překrásnou holčičku, zůstane tam, kde je, a bude je svírat v náručí, dokud slunce nezapadne.

Rapp stál v příboji se zbraní v ruce a počítal. Počítal do sta, přemýšlel nad svou ženou a nad tím dítětem a usmíval se. Bylo to poprvé za celých těch devět měsíců, kdy se skutečně od srdce smál. Pohlédl dolů na svou zbraň, vyhodil ji do vzduchu a zase ji chytil za její tlustý černý tlumič. Na chvíli zaváhal a pak ji vší silou mrštil daleko do oceánu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai