Akt zrady

Vince Flynn

(2008)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Když se kolona prezidentského kandidáta Joshe Alexandera stane terčem teroristického útoku, celou zemi zachvátí panika. Dva týdny po útoku se Alexander stává vítězem voleb, nicméně útočníci nejsou dopadeni. Na první pohled se jedná o čin Al Kajdy, a to i přes nesmírné úsilí, které Spojené státy a jejich spojenci vynaložili na zničení teroristických buněk operujících na jejich území.

Vince Flynn

Akt zrady

PROLOG

WASHINGTON, D. C. ŘÍJEN

Kolona se řítila po ulici z dlažebních kostek. Vedly ji tři motocykly, následované policejní patrolou, dvěma sedany od Tajné služby a dvěma na vlas stejnými limuzínami. Po limuzínách následovaly Chevrolety Suburban a další sedany. Působila impozantním dojmem, zejména když vezmeme v úvahu, že dvojice mužů, které se dostávalo takové ochrany, měla rozhodující bitvu o Bílý dům teprve před sebou. Začátkem týdne nicméně jedna méně známá teroristická skupina oznámila svůj záměr narušit průběh nadcházejících prezidentských voleb a Tajná služba neměla jinou volbu, než vzít její vyhrožování vážně.

Mark Ross seděl na zadním sedadle druhé limuzíny a masíroval si čelo. Úporná bolest mu vystřelovala ze spodní části mozku a pomalu postupovala k spánku. Pokoušel se ignorovat nepřetržité tlachání muže sedícího vedle něj a kladl si otázku, jak jen se mohl dostat do takové šlamastyky. Měl raději zůstat v Senátu, kde měl alespoň reálnou moc. Právě touha po moci ho sem ale dostala. Nebo přinejmenším její příslib.

Ten vztah skřípal. O tom nebylo pochyb. Od počátku se jednalo o více či méně sňatek z rozumu. Oba měli své silné i slabé stránky, vesměs se ale nepřekrývaly. Političtí kuplíři a portýři se shodovali, že se k sobě báječně hodí. Na papíře všechno vypadalo perfektně. Manželství jako obrázek.

Kdyby si ale dali tu práci a přečetli si alespoň jednu klasickou řeckou tragédii, věděli by, že bohové dokážou být velice krutí. Zejména, když chtěli ztrestat lidskou zpupnost.

Ross samozřejmě sledoval Joshe Alexandera od samého počátku. Alexander, vycházející hvězda Demokratické strany, byl guvernérem Georgie. Starým bílým mužům ve vedení strany konečně začínalo docházet, že liberál ze Severovýchodu neměl sebemenší šanci na zvolení. Jejich jedinou šancí na vítězství bylo angažovat jižanského guvernéra, který věřil v Ježíše Krista. Jedině tak mohli vrazit klín do „biblického pásu“ a zvítězit v tolika demokratických státech, aby nakonec triumfovali. Alexander byl samozřejmou volbou. Byl atraktivní, inteligentní a uhlazený a rodina jeho manželky měla víc peněz než většina zemí třetího světa. Jeho jedinou slabinou bylo jeho relativní mládí. Ve svých pětačtyřiceti byl stále ještě pokládán za zelenáče a za nezkušeného v záležitostech zahraniční politiky. Počáteční průzkumy veřejného mínění naznačovaly, že si lidé nebyli jisti, zda by byl dostatečně silným vůdcem ve válce proti terorismu. A zde se dostáváme k roli Marka Rosse. Tento třikrát po sobě zvolený senátor z Connecticutu byl novopečeným ředitelem Národních zpravodajských služeb a mezi demokraty ve Washingtonu měl pověst jestřába.

Za normálních okolností by se tito dva muži nikdy nemohli stát partnery v úsilí o zvolení do nejprestižnějšího úřadu v zemi. V průběhu letošních voleb ale došlo k překvapivému zvratu, když nynější prezident ohlásil, že trpí Parkinsonovou nemocí a nebude usilovat o znovuzvolení. Do celonárodních voleb nezbýval ani rok a strana se ocitla v úzkých. Primárky byly na spadnutí a jejich jediným kandidátem byl zatím viceprezident Sherman Baxter III. Každý, prezidenta nevyjímaje, byl toho názoru, že Baxter by byl pohromou. Byl to patrně nejvíce přehlížený viceprezident v historii země, a to o lecčems vypovídalo. Při průzkumu veřejného mínění v jeho domovském státě Kalifornie se pro něj nevyslovilo ani třicet procent respondentů. Spousta věcí se dala přehlížet, rozhodně však ne toto číslo. Zasloužilí členové strany si ho vzali stranou a oznámili mu, že je na čase hodit ručník do ringu. Ten se při vědomí svých omezení a slabin, které v uplynulých třech letech vyšly najevo, nezmohl na odpor.

Ross mezitím pilně pracoval v zákulisí. Udržoval čilé styky s Wall Street, těšil se značné úctě svého bývalého působiště, Senátu USA, a byl natolik prozíravý, aby se hned při prvních obtížích nedal na ústup. Čekal až do primárek v New Hampshire, z nichž jako jednoznačný vítěz vzešel právě Alexander. Hned nato začal intrikovat a nenápadně rozšiřovat názor, že mladý guvernér potřebuje partnera, který se orientuje v problematice národní bezpečnosti. Vyslal své nohsledy, aby za něj lobbovali. On sám popíjel a stoloval s prominentními sponzory strany a posléze se začal dvořit atraktivnímu, mladému guvernérovi z Georgie.

Všechno se vyvíjelo přesně tak, jak si to Ross naplánoval. Když se ujal slova na celonárodní konvenci, sklidil bouřlivý potlesk. Následoval rychlý vzestup a osmiprocentní vedení v průzkumech veřejného mínění. Tak tomu bylo před třemi měsíci. Tehdy byli na vrcholu. Těšili se všeobecné podpoře. Od té doby ztráceli dech. Za dva týdny měly být volby a oni za svými soupeři zaostávali o tři body. Na Rosse začala doléhat frustrace. Analytici volebních preferencí poukazovali na stále jeden a tentýž problém: voliči vnímali inkriminovanou dvojici ve srovnání s jejich soupeři jako slabší v otázkách národní bezpečnosti. A právě v tu chvíli se měl do věci vložit Ross, aby se pokusil zaplnit vzniklou mezeru. Kdo ale mohl tušit, že je prezident nechá na holičkách?

Ten muž je opustil v okamžiku největší nouze. Ano, vyjádřil jim svou podporu, ale co dál hodlal udělat? Podpoří také republikánské kandidáty? Všeobecně se čekalo, že povede kampaň v jejich zájmu. Byla to součást jejich celkové strategie. Pomůže jim k milionům dolarů z kapes sponzorů, které potřebují na televizní reklamní kampaň. Využije svého vlivu a vyjádří svou důvěru v mladého kandidáta a jeho ostříleného partnera. Dostalo se jim ale jen mlčení a naprostého přehlížení.

Tisku bylo oznámeno, že prezidentova choroba si již vybírá svou daň a že se mu na účast v kampani již nedostávají síly. Měl povinnosti vůči svému úřadu a vůči americkému lidu. Ross té výmluvě pár dní věřil, ale nakonec vyšla pravda najevo. Ze dvou spolehlivých zdrojů se mu doneslo, že prezident měl vážný problém s výběrem kandidátů. Dotklo se ho, že se nikdo nenamáhal zeptat se jej, koho by si měl Alexander vybrat jako spolukandidáta. Prezident dal navíc jasně najevo, že Rosse nepokládá za šťastnou volbu.

Prezidentův postoj Rosse těžce zasáhl, ale koneckonců se mohlo jednat jen o plané úvahy starého muže na konci jeho životní cesty. Ross, věrný své zásadě předem nikdy nic nevzdávat, znásobil své úsilí a zachovával si pozitivní pohled na věc. Dnes ráno se jej ale zmocnila úzkost. Zbývaly jim už jen dva týdny a v tak krátké době se postoj veřejnosti k jejich kandidatuře mohl změnit jen relativně nepatrně. Pokud měli vyhrát, potřebovali nějakého sólokapra, a podaří-li se jim nakonec uspět, Ross byl připraven to v den inaugurace prezidentovi vrátit.

Když kolona zpomalila, vedoucí automobily se od ní začaly odpoutávat. Ross pohlédl skrz tmavé neprůstřelné okno na zástupce médií shromážděné před usedlostí. Těžká černá ocelová vrata se otevřela a dvě limuzíny vjely na úzkou kruhovou příjezdovou cestu. Dumbarton Oaks byla dvaadvacetiakrová usedlost v Georgetownu, která se proslavila tím, že v roce 1944 hostila konferenci, z níž posléze vzešla Organizace spojených národů. Ross přišel s tím, aby se zde konala národní bezpečnostní konference, na které by se sešly nejlepší mozky v zemi, aby zde diskutovaly o aktuálních bezpečnostních otázkách. Účast přislíbili bývalý náčelník spojeného štábu, dva bývalí ministři zahraničí, jeden bývalý ministr obrany, několik ředitelů CIA na penzi, pár méně známých generálů, jakož i pestrá směsice expertů na problematiku Středního východu a muslimských duchovních z nejrůznějších zemí světa.

Po tříhodinovém jednání se měli odebrat do sídla viceprezidenta v Americké námořní observatoři. Viceprezident měl pro účastníky konference pořádat diplomatickou recepci. Měli se tam sjet všichni významní velvyslanci a Ross s Alexanderem jim měli představit svou vizi bezpečnosti, míru a prosperity pro jednadvacáté století. Původně se recepce měla konat v Bílém domě, ale jejich žádost byla zamítnuta. Výsledek těchto voleb a potažmo i celá jeho politická kariéra závisela na průběhu tohoto jediného odpoledne. Kdyby věřil v Boha, modlil by se, ale protože v něj nevěřil, proklínal prezidenta.

Limuzína zastavila a Ross poprvé po pěti minutách pohlédl upovídanému manažerovi své volební kampaně do očí. „Stu,“ Ross si narovnal uzel kravaty, „zmlkni. Začíná mě z tebe bolet hlava.“

Hned nato se Ross vynořil ze zadních dveří limuzíny. Jednou rukou si zapínal knoflíky u saka a druhou mával reportérům a fotografům. Právě hodlal prohodit, jaký nádherný je dnes den, když se baterie objektivů a mikrofonů od něj odvrátila. Ross se ohlédl a spatřil, jak se z druhé limuzíny vysouvají štíhlé, opálené nohy Jillian Rautbort Alexanderové.

Tisk ji zbožňoval. Přezdívali jí americká Diana. V průzkumech popularity se pro ni vyslovovalo až sedmdesát procent respondentů, což bylo daleko víc, než se vyslovilo pro kteréhokoliv z obou kandidátů. V každém myslitelném ohledu to byla atraktivní žena. Měřila sto pětasedmdesát, dlouhé blond vlasy jí splývaly až na ramena a tělo měla jako bohyně. Vyrůstala v prostředí společenské smetánky. Vzdělání získala ve Švýcarsku a na Brownu, kam chodil i její otec. Rodinné jmění bylo uloženo v nemovitostech a nebylo ho nikterak málo. Velké peníze vydělali v New Yorku a na Floridě. Vlastnili domy v Paříži, na Manhattanu a v Palm Springs. Ve svých šestatřiceti patřila Jillian do oné vzácné kategorie žen, které s přibývajícími lety vypadají lépe. Vábila do své blízkosti muže, aniž by musela mrknout okem nebo vyloudit úsměv. Oplývala zároveň půvabem, elegancí i duchem. Ross minimálně jednou přemýšlel o tom, že by se o něco pokusil. Nebyla to žádná jeptiška, to určitě ne, ale nikdy se mu k tomu nenaskytla vhodná příležitost.

Josh Alexander se objevil po boku své manželky a blesky fotoaparátů se opětovně rozzářily. Měřil kolem sto pětaosmdesáti a měl černé vlasy a opálenou pleť náruživého hráče golfu. Oplýval uhlazeností typickou pro jižanské televizní kazatele. Jeho obleky byly vždycky o něco zářivější než obleky ostatních, vlasy měl vždycky o něco delší a bezvadně učesané a chrup měl vždycky o něco bělejší. Tento image byl samozřejmě součástí plánu vrazit klín mezi křesťanské voličstvo jižanských států, a průzkumy veřejného mínění naznačovaly, že jim to vcelku vycházelo. Po pravdě řečeno jim to zatím vycházelo nadmíru dobře. Jejich skutečný problém se nyní nacházel v oblasti voličské základny. Cítila se být zrazena a hrozilo, že v den voleb zůstane doma.

Ross sledoval kandidáta na úřad prezidenta a jeho manželku, jak pózují pro fotografy. Stáli tam a vrhali na všechny strany nucené úsměvy, které Ross začínal nenávidět. Navzdory tomu mu na rtech rovněž spočíval nucený úsměv a tvářil se, jako by se obdivoval kráse elitního páru. Rossova manželka seděla v Connecticutu u postele své dcery, která měla každou chvíli porodit jejich první vnouče. A bylo to dobře. Začínala mít kampaně plné zuby. Nebylo o co stát, když měla být na každém kroku porovnávána se ženou o dvacet let mladší.

Alexander se konečně odpoutal od své manželky a přistoupil k Rossovi. Nabídl mu svou pravici a zároveň ho levou rukou poplácal po zádech.

„Jak se dnes cítíte, pane viceprezidente?“

„Dobře, pane prezidente.“ Ross se ze všech sil snažil, aby na jeho tváři dál spočíval úsměv.

Titulovat se prezidente a viceprezidente byl Alexanderův nápad. Týden po stranickém sjezdu, když měli osmiprocentní náskok, jim to připadalo zábavné. Nyní to působilo křečovitě a dětinsky. Ross se stále ještě domníval, že mají šanci. Jen nevěřil, že k vítězství jim dopomůže toliko síla pozitivního myšlení. Ve hře bylo získání pěti klíčových států. Negativní reklamní spoty byly nachystané, a jestli se jim nepodaří snížit rozdíl v průzkumech veřejného mínění do pondělního rána, začne se jejich loď potápět. Ross věděl, že proti svým protivníkům nasadí negativní spoty. Otázkou bylo jen to, zda tak mají učinit už tento nebo až příští týden. Bude to nelítostný zápas až do hořkého konce.

+++++

O ČTYŘI BLOKY DÁL zaplatil Gavrilo Gazič své preso v hotovosti a ze všech sil se snažil, aby mu kšilt červené čepice baseballového týmu Washington Nationals natolik stínil obličej, aby ho bezpečnostní kamera nad pokladníkovou hlavou nemohla zabrat zřetelně. Měl také sluneční brýle, které mu rovněž měly napomoci zamaskovat jeho identitu. Bylo slunečné, podzimní georgetownské ráno a zabijákovi se podařilo dokonale splynout se svým okolím.

Gazič upřednostňoval práci v Africe. Právě tam si udělal jméno po letech cvičení ve své válkou sužované bosenské domovině. Zkorumpovaní politici a generálové na subkontinentu z ní učinili lokalitu extrémně bohatou na cíle pro profesionální zabijáky. Miliardy vynaložené na humanitární pomoc, které do zuboženého regionu proudily od zahraničních vlád a mezinárodních humanitárních organizací, byly dalším důvodem, aby si šli vzájemně po krku. Korupce byla všudypřítomná a setkali jste se s ní na vládní úrovni i v nejodlehlejších vesničkách. Odhaduje se, že z každého dolaru vynaloženého na rozvojovou pomoc se jen deset centů dostalo těm, kdo ji skutečně potřebovali.

Muži na vrcholu společenské hierarchie, znepřátelení vůdcové politických stran, kmenoví náčelníci, gangsteři, vojenští velitelé a rozliční dobrodruzi, ti všichni bojovali o podíl na kořisti a životy civilních obyvatel měly pramalou hodnotu. Půl milionu mrtvých jeden rok, další milion o rok později. Prolévání krve dosahovalo neskutečných rozměrů. Úcta k lidskému životu byla zanedbatelná. Nezákonnost dosahovala ohromujících rozměrů. Ve srovnání s tím se válka v bývalé Jugoslávii zdála jako malá šarvátka. Rvačka mezi gangy teenagerů.

Během obléhání Sarajeva se Gazič stal svědkem některých příšerných věcí, nic z toho se nicméně nedalo srovnat s utrpením, které sužuje některé válkou zmítané regiony Afriky. Využil to však ke svému prospěchu. Směsice chaosu, korupce, brutality a nezákonnosti pro něj vytvářela vynikající pracovní podmínky. Geriloví vůdci v Africe se neustále snažili rozšířit svou moc a zvýšit objem svého lupu. Usilovali o získání co možná největšího tržního podílu. Pokud vaše moc nenarůstala, byli jste na nejlepší cestě zkrachovat. Nejvíc práce Gazičovi dalo vyznat se v lokálních hráčích a v jejich aliancích.

Pro tyto případy měl jednoduché pravidlo. Pracuj jen pro ty nejbezohlednější a nikdy si s nimi nedávej osobní schůzku na jejich vlastním dvorku. Pokud si ho chtěli najmout, museli poslat někoho do Athén nebo do Istanbulu. Čas od času se vydal do Káhiry, ale od útoku na newyorská Dvojčata se v egyptském hlavním městě už necítil bezpečně. Tamní prezident byl vládě Spojených států až příliš nakloněn a jeho bezpečnostní služba byla až příliš efektivní a brutální, než aby si s ní zahrával.

Jeho domovem byl už víc než jedno desetiletí Kypr. Právě tam se vydával hledat samotu, kterou potřeboval, když měl volno. Aby se dostal do válkou zmítaných zemí a zase zpět, musel předstírat, že je reportér, inženýr naftařské společnosti a občas dokonce i žoldák. V drtivé většině případů ale předstíral, že přijíždí v zastoupení některé mezinárodní humanitární organizace. V Limassolu na Kypru měl malý podnik nazvaný Aid Logistics Inc., který se specializoval na odbourávání byrokratických překážek ve válkou zmítaných regionech Afriky. Za jeho služby se mu dokonce dostalo uznání od Mezinárodní komise Červeného kříže. Toto podnikání mu přinášelo malý vedlejší zisk, daleko důležitější však byla legitimita, kterou mu propůjčovalo. Pomohlo mu to vybudovat si síť kontaktů a zorientovat se v proměnlivé hře aktérů chronické agonie afrického subkontinentu.

Tady v Americe byl teď jednoduše turistou. A ještě k tomu řeckým turistou. Kdesi v jeho rodinné historii bylo několik kapek řecké nebo alespoň makedonské krve. Procestoval velkou část Řecka a znal docela dobře i tamní jazyk, který byl shodou okolností i úředním jazykem Kypru. Celní úředník na letišti Johna Fitzgeralda Kennedyho jej odbavil s úsměvem, což mohlo potvrzovat Gazičovu domněnku, že s výjimkou Turků byli Řekové milováni téměř všemi.

Jako skoro pokaždé měl i nyní Gazič své výhrady, tentokrát jich ale bylo více než obvykle, mimo jiné i proto, že měl pracovat v Americe, v zemi, která se z důvodu teroristických útoků nacházela ve stavu vysoké pohotovosti. Tamní hraniční kontroly a integrované počítačové sítě nesmírně ztěžovaly cestování pod falešnou identitou. V Africe se jen zřídkakdy musel obávat, aby ho nezabrala bezpečnostní kamera. Tady ve Washingtonu však byly všude.

Byl to uspěchaný byznys, což nebylo vůbec dobré na nervy. Měl hodinu na to, aby tu práci přijal nebo odmítl, bez toho, aby byl informován, o co jde. Řekli mu jedině, že bude muset cestovat do Ameriky, útok se uskuteční následující sobotu a odměna bude dělat dva miliony dolarů. To byl zhruba dvojnásobek nejlukrativnějšího kontraktu, který doposud přijal. Zpočátku se domníval, že to je past, ale když nad tím chvíli uvažoval, tak tu možnost zavrhl. Nedopustil se ničeho, čím by se Američanům znelíbil. Neměli důvod, aby šli po muži, který si vydělával na živobytí na „vražedných polích“ kdesi v Africe.

Gazič obvykle likvidoval své cíle jedním ze dvou způsobů. Buď je z bezpečné vzdálenosti střelil do hlavy, nebo je usmrtil za pomoci vysoce účinných výbušnin. Jeho nejvyšší aspirací byla za všech okolností jednoduchost. Gazičovi, který spolu se svými staršími bratry vyrůstal na statku poblíž Sarajeva, bylo od mládí vštěpováno lovecké umění. Než jim bylo deset, byli z nich vynikající střelci. Když mu bylo šestnáct, poslal ho a jeho tři bratry otec bojovat v armádě bosenských Srbů, která obléhala Sarajevo. Tehdy Gazič poprvé zamířil místo na divokou zvěř na lidské bytosti. V jistém ohledu se mu lov lidí zdál jako menší výzva. V jiném ohledu v něm ale nacházel daleko větší vzrušení.

Dnes mělo dojít k jedné z nejambicióznějších nájemných vražd jeho dosavadní kariéry. Litoval jen toho, že neměl víc času na přípravu. Zabít muže jediným výstřelem ze vzdálenosti téměř jedné míle byl nejnáročnější úkol, jaký si dokázal představit. Zabít cíl bombou odpálenou na dálku se s ním nedalo rovnat, ale i tak to byly nervy. A právě k tomu mělo dojít dnes. Bohužel k naplánování přesného zásahu do hlavy nebylo dost času.

V pondělí obdržel informace o cíli a trase kolony. Tentýž den odevzdal seznam toho, co bude potřebovat. S kontraktorem nebyl v přímém kontaktu. Po pravdě řečeno, neměl ponětí, o koho se jednalo, ačkoliv jisté podezření měl. V každém případě v tom figurovali muslimové. Teroristé, jejichž záměrem bylo narušit průběh amerických prezidentských voleb. Gazičovi byli muslimové lhostejní, ale peníze a představa, že vyběhne s Američany, ho naplňovaly vzrušením. Vměšovali se do záležitostí jeho země. Byla to otázka spravedlivé odplaty.

Tihle teroristé byli stále rafinovanější. Propašovat jejich zbožné stoupence do Ameriky se stalo extrémně obtížným úkolem. Najmout si zabijáka na volné noze bylo daleko snadnější a dokonce i s dvoumilionovým honorářem to patrně bylo levnější než vycvičit, vyzbrojit a propašovat přes hranice tým k uskutečnění dané mise. Nejobtížnější pro ně muselo být získat výbušniny a rozbušky, o které požádal. Všechno to na něj čekalo v jedné garáži v Rockvillu. Propašovat přes dvě stě kilogramů výbušnin do Ameriky nebylo asi jednoduché. A nebyl to žádný podřadný materiál. Prvotřídní ruská vojenská plastická trhavina. Nikoliv ty druhořadné výbušniny, které byl čas od času nucen používat, když pracoval v Africe. Roznětka, zápalná šňůra a dálkově ovládaná rozbuška bylo rovněž to nejlepší ruské zboží.

Gazič příliš nepřemýšlel o reakci, která bude následovat po explozi dodávky. V Africe se jen zřídkakdy musel zabývat takovými otázkami. Všichni se toužili navzájem pozabíjet. Jedno mrtvé tělo navíc nic neznamenalo. Tady tomu bylo jinak. Washington je metropole světové špionáže a diplomacie, a nikoliv nějaká zapadlá díra někde ve třetím světě, zamořená moskyty. Tohle byl lov na slona a Gazič měl spadeno na kapitální kousek. Zabít obra puškou z bezpečné vzdálenosti nebylo nic těžkého. Skutečné vzrušení spočívalo v přibližování se ke kořisti, v plazení se po břiše stovky metrů a ve splynutí se stádem. Vyžadovalo to šikovnost, odvahu a určitě i pořádný kus šílenství. Samotný čin byl ale relativně snadný. Skutečné nebezpečí spočívalo v tom, že by mohl být rozdupán jedním z oněch obrovských šedivých zvířat poté, co bylo stádo vyplašeno.

Gazič vyšel z rychlého občerstvení Starbucks s šálkem espresa v ruce a s novinami v podpaží. Nejtěžším úkolem zatím bylo najít místo k parkování. Dva miliony dolarů za parkovací stání. Gazič se zasmál pod vousy a vykročil do ulice. Pokus vyběhnout s americkým politickým systémem určitě vyvolá protireakci. Řekl si, že s tím si bude dělat starosti později. Teď byl čas splynout se stádem a doufat, že nebude rozdupán.

+++++

ZVLÁŠTNÍ AGENTKA RIVEROVÁ stála poblíž dveří a hleděla do velkého konferenčního sálu. V pětatřiceti si udržovala postavu tím, že týden co týden porážela své kolegy na hlavu. Při karate se spálila spousta kalorií a Riverová pracovala na svých hmatech, jako by se jednalo o nějaký náboženský rituál. Kampaň zasahovala do jejích lekcí a ostatním agentům v ochrance začínalo pomalu docházet, že mají co do činění s nositelkou černého pásu druhého stupně. Už je nebavilo pouštět se s ní do křížku a jí se začala zmocňovat nuda. Ačkoliv se nevážila, cítila pár kil navíc. Ještě dva týdny, opakovala si. Pak se vrátí do Arizony a vypustí trochu páry. Bude spát, jíst a trénovat. Shodí pár kil. Navštíví svého starého instruktora karate a ukáže mu, kdo je tu teď pánem. Možná narazí na nějakého opravdového muže. Na někoho bez závazků, který nehledá nic vážného. Páni, to by bylo prima, říkala si v duchu. Záměrně se vyhýbala odpovědi na otázku, jak dlouho už s nikým nic neměla.

Její muži byli usazeni v čele stolu ve tvaru písmene U. Zástupcům médií byl povolen vstup na prvních patnáct minut jednání a pak byli požádáni, aby opustili sál. Manažer Alexanderovy kampaně usoudil, že to jejich rokování dodá na serióznosti. Pokud chcete, aby vaše jednání o záležitostech národní bezpečnosti působilo věrohodně, musíte dříve či později vykázat tisk za dveře, abyste budili alespoň zdání, že jednáte o důležitých otázkách bezpečnosti státu.

Riverová byla přinejmenším tak drsná jako oni, ale i ona už byla unavená. Byla to vyčerpávající kampaň. Každý den znamenal nové město a každé nové město přinášelo další naprosto anonymní hotelový pokoj, bezvýraznou hotelovou stravu a přecpané hotelové fitness centrum. Každé ráno ji budil telefonem jeden z jejích kolegů, který jí oznámil, kolik je hodin, a připomněl jí, kde byla a kam má namířeno. Někdy navštívili až čtyři státy za den. Událost stíhala událost od rozbřesku až do soumraku a ona i její lidé museli být ve střehu doslova na každém kroku.

Tyto prezidentské volby byly logistickou pohromou. A jakkoliv vysoké nároky kladly na politiky i jejich štáby, ještě nesrovnatelně víc prověřovaly odolnost týmů, jimž byla svěřena jejich ochrana. Riverová vedla speciální tým agentů Tajné služby, který měl na starosti osobní ochranu prezidentského kandidáta Joshe Alexandera. Pracovala pro Tajnou službu už třináct let. Působila v lokálních expoziturách Tajné služby v Los Angeles, Miami a New Yorku. Sloužila rovněž ve dvou týmech prezidentské ochranky a její kariérní postup byl rychlejší než postup kteréhokoliv jiného agenta její třídy. Mezitím se stačila provdat a nedlouho nato absolvovala naštěstí relativně rychlý rozvod. Od té doby uplynulo už téměř deset let. Nebylo to těžké rozhodování. Její manžel byl federální prokurátor působící na Manhattanu. Seznámili se, když byli společně přiděleni k operační skupině pro vyšetřování organizovaného zločinu, a jeho osobnost jí učarovala. Když se teď ohlíží zpět, říká si, že měla tušit, že sňatek s advokátem nebude fungovat. Po čtyřech měsících manželství se jednoho dne zastavila v úřadu svého manžela, aby ho překvapila, a namísto toho ho vyplašila. Uprostřed odpoledne si užíval na divanu ve své kanceláři s jistou vyšetřovatelkou newyorské policie. Riverová mu jednu vrazila, až ztratil vědomí, a ještě téhož odpoledne si podala žádost o rozvod.

Maria Riverová pocházela z druhé generace latinskoamerických přistěhovalců, ale zásluhou své babičky, která se stále ještě dennodenně modlila za vzkříšení jejího manželství, mluvila plynně španělsky. Babičce Riverové zlomilo srdce, když se její vnučka rozešla s prestižním advokátem z Harvardu. Byl to dobrý katolík a docela fešák. Riverová neměla to srdce babičce vysvětlovat, že ten advokát z prestižní univerzity je mizera.

Když se Riverová zbavila manželských pout, dychtivě se vrhala do každého náročného úkolu, kterým ji agentura pověřila. Celá léta pracovala na velkých případech padělání peněz a podvodů s kreditními kartami a tu a tam zaskakovala v prezidentských ochrankách. Zhruba před rokem byla povýšena na zástupce velitele zvláštního týmu pověřeného osobní ochranou prezidenta Hayese. Když se po primárkách v New Hampshire ujal vedení Alexander, pozvali si ji její šéfové na kobereček a oznámili jí, aby začala balit. Postavili ji do čela Alexanderovy ochranky a poradili jí, aby to nezpackala. Byla zařazená do užšího výběru kandidátů na funkci příštího velitele ochranky prezidenta Spojených států.

Stát v čele prezidentovy ochranky bylo snem každého agenta. A mimo jiné to byla i jedna z pozic v rámci Tajné služby, kterou dosud nezastávala žena. Pokud to Riverová zvládne, měla reálnou šanci stát se prvním ženským velitelem prezidentovy ochranky. Posledních devět měsíců nemyslela téměř na nic jiného. Po většinu té doby bylo tempo kampaně snesitelné. Zpočátku se Alexander nemusel příliš namáhat. V průzkumech veřejného mínění jasně vedl. Byl neokoukanou tváří a v dané chvíli miláčkem veřejného mínění. Nesl se na té vlně až do srpnového sjezdu Demokratické strany, kde se setkal s bouřlivými ovacemi delegátů a z něhož odešel s novým spolukandidátem.

Pak šlo všechno do háje. Riverová očekávala, že předvolební klání nabere na intenzitě, až se přiblíží termín listopadových voleb, ale náročnost kampaně překvapila dokonce i ji samotnou. Alexanderovi protivníci spustili agresivní mediální kampaň, která těžila ze záliby mladého guvernéra v přikrášlování věcí a někdy dokonce i v jejich vymýšlení. Bylo mu vytýkáno přílišné mládí, relativní nezkušenost i nedostatek osobní cti. Ještě před americkým Svátkem práce bylo pětiprocentní vedení v průzkumech veřejného mínění minulostí.

Alexanderův volební tým zareagoval vyhozením šéfa kampaně a zdvojnásobením svého úsilí. První dva zářijové týdny strávili ve vlacích a druhé dva v autobusech. Cestovali křížem krážem a pokoušeli se získat každý stát, ve kterém mohli zvítězit. Mítinky byly sjednávány, rušeny a přesouvány. Předsunuté týmy často zůstávaly viset v různých městech, zatímco plány kampaně se měnily téměř hodinu od hodiny. Byla to naprostá logistická pohroma, ale Riverové se i navzdory schizofrennímu řízení kampaně podařilo držet otěže vedení pevně v rukou. Když už teď zbývaly do konce jen dva týdny, začínala konečně vidět světlo na konci tunelu.

„Riverová,“ dolehlo k ní naléhavé zašeptání.

Marie Riverová uvolnila otevřené dveře a stanula tváří v tvář Stuartu Garretovi. Jako většina lidí pracujících v bezpečnostních složkách se i Riverová dobře vyznala v lidech. Když jí bylo uloženo někoho chránit, nedopustila, aby její osobní pocity nebo názory ovlivňovaly její práci: Josh Alexander byl kupříkladu docela příjemný chlapík. Dobře vychovaný, někdy povýšený, ale vesměs ohleduplný a plný respektu k práci, kterou ona i její lidé dělali. Mark Ross byl naproti tomu arogantní a přezíravý. Riverová ho neměla ráda, ale nechávala si to pro sebe. Garret však doháněl její sebeovládání až na samotnou hranici jejích možností. Byl to asi ten nejprotivnější člověk, jakého v životě potkala.

Stála nyní tváří v tvář neotesanému Kaliforňanovi, který měl celý ten cirkus na starosti.

„Ano, Stu.“

„Máme patnáct minut zpoždění.“

Riverová přikývla. Kampaň měla zpoždění, ne však Tajná služba. Riverová a její lidé nebyli průvodčí ve vlaku. Neměli v popisu práce hlídat, aby se nikdo nezpozdil. Měli se starat o to, aby kandidáti a jejich rodiny zůstali naživu.

„Jakmile tam skončí,“ pokračoval Garret, „dohlédni, aby se všichni hned odebrali k autům. Potřebuju si promluvit s Joshem a Markem mezi čtyřma očima, tak posaďte Jillian do druhé limuzíny. Pojede k viceprezidentovi jen na oficiální uvítání hostů a hned nato se hodlá vrátit do hotelu kvůli nějaké zpropadené lázeňské kúře nebo co.“

„Dobře,“ odvětila Riverová ignorujíc Garretovu neomalenost.

Riverová trávila posledních devět měsíců svého života po boku prezidentského kandidáta a jeho manželky a s Jillian dosud neabsolvovala ani dvouminutovou konverzaci. Byla nesmírně rezervovaná, nesmírně atraktivní a nesmírně povýšená. Vzít ji dnes s sebou byl Garretův nápad. Vyjadřoval se o ní jako o „lahůdce pro oči“. Koeficient její atraktivity vysoce převyšoval součet koeficientů atraktivity jejího manžela i jeho spolukandidáta. Jillian se právě nacházela v salonku ve druhém poschodí, kde debatovala se skupinou muslimských žen o jejich případné roli při potírání islámského extremismu.

„Chce, aby ten tvůj velký agent jel s ní,“ zavrčel Garret.

„Zvláštní agent Cash?“

„Nemám ponětí, jak se jmenuje. Je to ten velký chlap.“

Spousta jejích agentů byla mohutné postavy. Usoudila však, že asi ví, kterého myslí, a tak odpověděla: „Postarám se o to.“

„Dobře. Za pět minut vyrážíme.“ Garret se obrátil a zmizel v dlouhé chodbě.

Riverová sledovala, jak odchází. Vícekrát už ji napadlo, jak ráda by mu uštědřila pořádný kop do hlavy. Mezi členy jeho týmu se proslýchalo, že ať už zvítězí, nebo prohrají, Garret neměl v úmyslu zůstat. Za předchozí administrativy byl krátce šéfem týmu prezidentových poradců a nechal se slyšet, že to bylo nejhorších šest měsíců v jeho životě. Byl to obyčejný žoldák, který přijal sedmiciferný honorář, aby vytáhl kampaň z potíží. Riverová ho opakovaně slyšela prohlašovat, že když někdo pracuje za vládní mzdu, je to ňouma. Tím si samozřejmě ještě více znepřátelil agenty, kteří měli na starosti ochranu jeho kandidátů.

Riverová zamířila k venkovním dveřím. Na sobě měla tmavě modrý kalhotový kostým a světle modrou halenku. Nikdy nenosila sukně ani šaty, alespoň ne ve službě. Nebyly praktické. Každý agent v ochrance měl u sebe jednu novou pistoli FN 5.7 a dva náhradní zásobníky s municí. Pistole FN 5.7 byla ta nejlepší zbraň, z jaké kdy střílela. V zásobníku měla dvacítku nábojů schopných prorazit pancíř a navíc jednu patronu v komoře. Mimo to měla o polovinu menší zpětný ráz než starší zbraň Sig Sauer. Kromě pistole měla u sebe ještě zakódovanou vysílačku Motorola, mobilní telefon a osobní komunikátor BlackBerry. Všechno to bylo potřeba někam schovat a šaty se k tomu účelu moc dobře nehodily.

Riverová otevřela těžké venkovní dveře a vykročila na kamennou terasu Dumbarton Mansion. Byla živoucím paradoxem – nenápadná, ale krásná, půvabná, avšak atleticky stavěná. Lesklé černé vlasy měla téměř vždy svázané do jednoduchého culíku. Díky své genetické výbavě byla obdařena pletí bez vrásek. Když byla ve službě, byla jen nepatrně nalíčená a co nejvíc se snažila potlačovat svou ženskost. Tajná služba byla stále ještě převážně pánský klub. Pánský klub pověřený nesmírně těžkou prací. Jednou částí té práce bylo nechat se vidět. Dát lidem najevo, že jsou neustále na svých místech, aby monitorovali situaci. V žádném okamžiku však nesměli zastínit ty, které ochraňovali.

Nasadila si sluneční brýle a obhlížela okolí z vyvýšené terasy. Přitom hlídala čas. Bylo téměř čtvrt na jednu. Nemohla se dočkat, až Alexandera s Rossem bezpečně odlifruje do budovy Americké námořní observatoře. Pak se jich ujme viceprezidentova ochranka a ona i její tým si budou konečně moct pár hodin vydechnout, než budou muset pokračovat do St. Louis.

Riverová zahlédla na vzdáleném konci verandy muže, s nímž si potřebovala promluvit. Vykročila směrem k němu. Agentům bylo vštěpováno, aby o sebe dbali. Oblečení měli mít čistě vyprané a vyžehlené. Žádné skvrny od kečupu na kravatě nebo špinavé límce u košile. Jejich obuv musela snést takové namáhání, že to mohlo vypadat, jako by trénovali na olympiádu. Agenti museli stát na stráži dlouhé hodiny. Potřebovali se cítit pohodlně. Funkce měla tedy přednost před formou. Riverová si vzpomínala na jednoho instruktora z výcvikového střediska v marylandském Beltsvillu, který svým ženským svěřenkyním říkával, že pokud ve svých botách nedokážou uběhnout dva bloky, tak by je neměly nosit. Tentýž instruktor káral agentky, které nosívaly sukně. Vždycky jim říkával: „Chcete, aby se na vás vzpomínalo jako na agentku, která zachránila život prezidentovi, když srazila útočníka k zemi, nebo raději jako na agentku, která ukázala světu kalhotky, když se vrhala na atentátníka?“

Riverová si jeho lekce vzala k srdci. Proto nosila černé šněrovací vycházkové polobotky s dvoupalcovými podpatky a gumovými podrážkami. Byly ušité z lakované kůže, protože nesnášela leštění bot. Zásluhou gumové podrážky byly pohodlné a tiché. Riverová si vzpomněla na tuto jejich druhou vlastnost, když se blížila k agentovi na druhém konci verandy. Vůbec si nevšiml, že se k němu zezadu někdo přibližuje. To bylo špatné znamení, ať už byly příčinou gumové podrážky, či nikoliv. Jejím lidem docházela pára.

Jen pár kroků od něj se rozhodla, že se trochu pobaví na jeho účet. Nataženým prstem dloubla muže do zad. Matt Cash, ostřílený veterán, který měl u Tajné služby odslouženo devět let, vyskočil, jako by se probudil z dřímoty.

„Jeden jediný neopatrný pohyb, a je po tobě,“ zasmála se Riverová.

Cash se otočil jako na kolovrátku a z výrazu jeho tváře bylo jasné, že mu to vůbec nepřipadalo směšné. „Co tě to sakra popadlo?“

Riverová se zasmála a ukázala mu řadu dokonale bílých zubů.

„Tisk čeká tamhle za plotem,“ zašeptal Cash.

Pohlédla na televizní přenosové vozy zaparkované v ulici a na fotografy postávající na žebřících, aby mohli pořizovat snímky přes cihlovou zeď. Předstoupila před agenta a pohlédla dolů k jeho poklopci. „Nevyčural ses, že ne?“

„Ne,“ opáčil rozzlobeně. „Skoč mi pro jednu z těch obřích vložek s křidélky, co pořád taháš s sebou. Možná to stačím ještě vysušit, než mi to promáčí trenýrky.“

„Copak… nejsme dnes dobře naloženi?“

„Nezkoušej to na mne.“ Cash uchopil klopy svého saka a bezděčně za ně zatahal. „Už se mi tady z toho dělá šoufl.“

Takové otevřené přiznání Riverovou zaskočilo. Jako velitelka zvláštního týmu agentů pověřeného ochranou prezidentského kandidáta nebyla jenom jejich šéf. Byla také jejich adoptivní matkou.

„Jdi někam… mluvíš o mně, o své práci, nebo o obou?“

„O tobě ne,“ zavrčel. „O téhle práci. Jsem už tři měsíce v kuse na trase. Moje děti po mně touží, moje manželka mě nenávidí, a když konečně na jeden den zavítám do Washingtonu, nemám chvilku, abych zašel domů a pozdravil se s nimi.“

Riverová se usmála. „V tom případě mám pro tebe dobrou zprávu. Zatímco se o naše hochy bude starat viceprezidentova ochranka, dává nám centrála na pár hodin pohov.“

Cash překvapením otevřel ústa. „Neděláš si srandu?“

„Nedělám. Vem si na pár hodin volno… překvap rodinu. Hlavně nezmeškej letadlo, nebo ti strčím jednu z těch svých obřích vložek s křidélky do zadku a nechám tě deportovat do Farga.“

„Takže jakmile dorazíme do observatoře, můžu se vypařit?“ zeptal se s úsměvem.

„Ne hned. Musíš tam tak půl hodinky počkat a pak doprovodíš princeznu do hotelu. Potom máš až do pěti volno.“ Princeznou myslela Riverová Alexanderovu manželku.

„Proč já?“ otázal se vyčítavě Cash.

„Protože jsi její oblíbenec a ona si tě osobně vyžádala.“

„Pošli někoho jiného.“

„Myslíš si snad, že tohle je nějaká zatracená demokracie?“ opáčila mu a čekala, jestli bude tak hloupý, aby jí odporoval. „Já si to nemyslím. Vezmi ji pěkně do hotelu, ulož ji do postele, a teprve pak se zajeď podívat na rodinu.“

„Co má tohle sakra znamenat?“

„Co má co znamenat?“ zeptala se Riverová s nepředstíraným údivem.

„Ulož ji do postele,“ pronesl falzetem. „Hodláš tím snad něco naznačit?“

Riverová se zakabonila a odvětila: „To je jen řečnický obrat, ty Einsteine.“

„Nelíbí se mi ta konotace.“

„Chtěls říct implikace. Ujišťuju tě, že v tom žádná nebyla.“ Riverová se napřímila a její hlas získal zřetelnější velitelský odstín. „Jedeš s ní ve druhé limuzíně. Já budu s šéfy v první. Dojedeme do observatoře a ona stráví třicet minut potřásáním rukou. Pak ji odvezeš do hotelu, ujistíš se, že její pokoj je čistý, a předáš agendu tomu, kdo tě vystřídá. Máte nějaké dotazy, zvláštní agente Cashi?“

„Nikoliv.“

„Výborně.“

+++++

GAZIČ PŘEŠEL ULICI a dal se po Wisconsin Avenue na východ. Znal jejich itinerář. Dal se vyhledat na internetu. Měli vyrazit kolem poledne, ale nejspíš budou mít nějaké zpoždění. Tyhle záležitosti jen málokdy probíhají přesně na čas. Další část jeho plánu obnášela jisté riziko. Gazič mohl použít kameru a provést to z bezpečné vzdálenosti, ale vyhlídky na úspěch byly příliš malé, než aby to riskoval. Musel být přesný. Plastická trhavina v nákladovém prostoru byla víc než dostatečně silná, aby prorazila pancíř obrněné limuzíny, pokud ovšem exploduje ve správný moment. Gazič odhadoval, že má toleranci tak plus minus šest metrů. Tedy jen o málo víc, než je délka limuzíny. Pokud se bude kolona ubírat svižným tempem, nebude načasování snadné. Z toho důvodu zaparkoval dodávku co nejblíže k rohu Wisconsin Avenue a S Street. Než kolona dorazí k Wisconsin Avenue, urazí jen jeden blok. Automobily pak budou nuceny zpomalit před pravoúhlou odbočkou na Wisconsin Avenue, kde byla dodávka nastražená tak, aby z boku zasáhla limuzínu.

Kdyby se jednalo o prezidentovu kolonu, věci by nešly tak snadno. Kromě obrněných limuzín a Chevroletů Suburban, ambulance a bezpočtu dalších vozidel byl součástí prezidentova doprovodu rovněž vůz schopný zachytávat veškeré signály s výjimkou těch, které používala Tajná služba.

To prakticky znemožňovalo odpálení nálože na dálku. Gazič si ověřil, že ochranka doprovázející kandidáty žádným takovým zařízením vybavena není. I tak se ale bude muset přiblížit natolik, aby se mohl ujistit, že nálož exploduje ve chvíli, kdy bude limuzína míjet dodávku.

Gazič minul mladý pár sedící na lavičce a pojídající bagety. Dva bloky před sebou zahlédl oranžový žebřík, který připevnil ke střeše minivanu. Napadlo ho to na poslední chvíli, když si uvědomil, že bílých dodávek je daleko víc, než čekal. Barva žebříku mu navíc usnadňovala lépe načasovat explozi. Nechtěl k dodávce chodit příliš blízko, a tak se zastavil a předstíral, že si prohlíží inzeráty ve výkladu realitní kanceláře.

Ucítil v kapse vibrace svého telefonu značky Treo a sáhl pro něj.

„Ano?“

„Hodilo by se mi to ve dvě. Vyhovuje vám to?“

„Ve dvě by to šlo.“ Gazič stiskl tlačítko pro ukončení hovoru, zhluboka si vydechl a schoval telefon zpátky do kapsy.

Pomalu bloumal po chodníku a cestou se zastavoval před výklady obchodů. O několik minut později zaslechl zvuk policejní sirény, která se rozezvučela, jen aby vzápětí zase utichla. Pohlédl do ulice a zahlédl motocykl Metropolitní policie, který vyrazil zpoza rohu a zablokoval na sever orientovaný pruh Wisconsin Avenue. Gazič si několikrát procvičil prsty na rukou a v duchu si položil otázku, jak daleko si může ještě dovolit jít. Kolona by tu měla být každou chvíli. Ani ne jeden blok odsud se nacházel poměrně velký strom. Jeho kmen měl něco přes metr v průměru. Třebaže hlavní nápor exploze půjde mimo něj, zasáhnou ho létající trosky a tlaková vlna, které ho zabijí, nevyhledá-li si nějaký vhodný úkryt.

Gazič se schoval za strom a znovu vyndal z kapsy telefon. Vysunul z něj malý stylus a pomocí něho otevřel na displeji telefonu webový prohlížeč. O několik vteřin později otevřel i příslušnou stránku. Vyťukal přihlašovací heslo a vzhlédl k policistovi s motorkou, který stál uprostřed ulice. Stačilo už jen stisknout tlačítko pro odeslání signálu a hned nato bude následovat exploze. Policista určitě zahyne a spolu s ním nejspíš i lidé v prvních několika autech, která zastavil. V protějších domech se nacházelo pár obchodů a bytů. Bylo možné, že limuzína částečně absorbuje účinky exploze, ale bylo to nepravděpodobné. Dvěstětřicetikilogramová nálož semtexu mohla stejně tak dobře odhodit limuzínu na opačnou stranu ulice a mrštit s ní do zdi zde stojícího domu.

Gazič se pokoušel vybavit si frázi, kterou používali američtí generálové, když jedna z jejich pum o tisíci kilogramech minula svůj cíl a srovnala se zemí dům některého z jeho krajanů. První policejní vůz s rozsvícenými výstražnými světly a zapnutou sirénou se vynořil zpoza rohu ulice a vyrazil směrem ke Gazičovi. Chodci se zastavovali a sledovali působivý pohled na kolonu vyjíždějící z postranní ulice na Wisconsin Avenue.

Fráze se mu vybavila právě ve chvíli, kdy první limuzína míjela roh ulice. Usmál se a vypravil ze sebe: „Kolaterální ztráty.“

+++++

VE SKUTEČNOSTI by to její lidé zvládli i ve spánku. Tak dobře byli vycvičení. Kandidáti vyšli na verandu domu a čekali, až se k nim připojí bývalí členové kabinetu, zpravodajští gumové a generálové k poslednímu společnému pózování před fotografy. Riverová zůstávala poblíž, ale mimo dosah objektivů. Celý její tým byl v pohybu. Tvořili ochrannou bublinu, která obklopovala kandidáty, zatímco se přesouvali. Z nejvyššího poschodí je sledoval tým ostřelovačů. Byli tam od východu slunce, aby střežili okna domů na protější straně ulice, obeznamovali se s celkovým reliéfem okolního terénu, prověřovali vzdálenosti jistých cílů a identifikovali ta nejpravděpodobnější místa pro případného střelce.

Riverová, jejíž tmavé oči se ukrývaly za tmavými skly slunečních brýlí, se zkoumavě rozhlížela ze strany na stranu. Byla jako radar prohledávající oblohu ve snaze narazit na známky nepřítele, třebaže její práce byla mnohem obtížnější. Zástupci tisku byli drženi v bezpečnostní zóně a zuřivě mačkali spouště fotoaparátů, natahovali ruce s diktafony a vykřikovali otázky. Riverová téměř nevnímala, na co se ptají. Podvědomě naslouchala tónu jejich hlasů, zatímco její oči registrovaly veškeré dění v jejím okolí. Její pohled se ani na jednu či dvě vteřiny nezastavil na jedné osobě. Většina agentů měla tuto schopnost od přírody. Pár z nich se tomu muselo naučit. Ti, kteří si to neosvojili, museli odejít. Práce agenta je v první řadě záležitostí instinktu.

Starost jim dělali maniaci, vážné obavy ale měli z profesionálů. Maniaky dokázali odhalit. Vyznačovali se divokým pohledem, měli špinavé nehty a rozcuchané vlasy. Občas to byly ženy, většinou se ale jednalo o muže. Neustále se ošívající, nervózní muže, kteří pobíhali sem a tam. Byli většinou duševně nemocní, což je činilo sympatickými, ale o nic méně nebezpečnými. Profesionál byl něco úplně jiného. Osamělý muž, který byl natolik chladnokrevný, že se dokázal chovat naprosto normálně až do chvíle, kdy vytáhl zbraň a vystřelil jejímu kandidátovi mozek z hlavy. Proto se celou dobu držela poblíž.

Dnes by se nemělo stát nic zvláštního. Znala všechny tváře mezi shromážděnými novináři. Byli to jediní lidé, kteří byli dost blízko, aby se na něco zmohli, a ona je dala sledovat dvojicí agentů připravených zasáhnout při prvních známkách potíží. Další možností byl ostřelovač číhající v jednom z domů na protější straně ulice, ale šance, že by se mu podařilo přesně zamířit, než by mu udělal díru do hlavy jeden z jejich ostřelovačů na střeše, byla zanedbatelná. Stačilo jen dostat je dolů ze schodů a do limuzín a mohla si oddechnout. Americká národní observatoř byla jen několik bloků odsud. Úplná hračka ve srovnání se zbytkem kampaně. Žádné špalíry se stovkami neprověřených lidí dotýkajících se kandidátů. Žádné bankety, na které je musela doprovázet přes kuchyni s noži všude kolem a s temperamentními kuchaři lamentujícími nad nepovedenými pokrmy. Dnes měla všechno pod kontrolou.

Riverová pozorovala, jak Garret mává na tiskovou tajemnici kampaně. Dotyčná předstoupila před kamery a poděkovala zástupcům médií za účast. Alexander a Ross už to dělali tolikrát, že nepotřebovali, aby jim někdo říkal, co mají dělat. Oba muži zamířili po schodech k čekající limuzíně. Zadní boční dveře prostoru pro pasažéry již byly otevřené a vedle nich stál připravený agent. Riverová vykročila za oběma muži a cestou ze schodů se držela těsně za jejich zády. Jako první šel Alexander, za ním následoval Ross a poslední byl Garret. Riverová zavřela dveře auta a pohlédla nalevo, aby zkontrolovala, co dělá Alexanderova manželka. Usadila se na zadní sedadlo druhé limuzíny. Zvláštní agent Cash se obrátil čelem k Riverové. Nedalo se poznat, co za skly slunečních brýlí dělaly jeho oči, ale z jeho sevřených rtů se dalo vytušit, že byl stále ještě navztekaný. Zavrtěl hlavou a zmizel za zadními dveřmi druhé limuzíny. Riverová necítila žádné výčitky svědomí. Jejich ega, pocity a kamarádšofty musely ještě dva týdny počkat a pak se mohli všichni opít a všechno si to vyříkat.

Riverová se usadila na přední sedadlo, zavřela masivní dveře a pohlédla na řidiče. „Jedem, Time.“

Řidič přesunul páku automatické převodovky do cestovní polohy a sundal nohu z brzdy. Těžká limuzína se rozjela po úzké příjezdové cestě z dlažebních kostek. Oba automobily dorazily k otevřené bráně a jejich posádky spustily majáky. Ostatní vozy čekaly na ulici. Limuzíny zaujaly svá místa v koloně a Riverová vydala rozkaz k odjezdu. Když se dali do pohybu, její oči nepřestávaly monitorovat okolí. V těžkém opancéřovaném automobilu jim nehrozilo žádné nebezpečí, ale zvyk byl železná košile. Stará silnice z dlažebních kostek byla hrbolatá, a zatímco nabírali rychlost, házelo to s nimi ze strany na stranu. Dorazili k Wisconsin Avenue, kde byla doprava zastavena v obou směrech až do vzdálenosti pěti bloků. Limuzína zpomalila před pravotočivou zatáčkou a hned nato zase zrychlila. Když nabírali rychlost, dvanáct pístů motoru Detroit o síle pěti set koní divoce zaburácelo.

Riverová si prohlížela tváře chodců, kteří se zastavili a sledovali kolonu. Všechno vypadalo naprosto normálně. Běžná sorta přihlížejících. Zhruba půl bloku před ní jí padla do oka postava muže. Byl zčásti zakrytý kmenem stromu a cosi svíral v ruce. Přestože měl na sobě červenou baseballovou čepici a sluneční brýle, zaujala ji úpornost, s jakou sledoval kolonu. Znenadání, skoro jako by se pokoušel před někým schovat, zmizel za stromem. Ještě než se nad tím Riverová stihla zamyslet, ozvala se ohlušující rána, limuzína se začala odlepovat od země a hned nato se všechno ponořilo do tmy.

1

WASHINGTON, D. C. LEDEN

Irene Kennedyová se rozhlížela z okna své kanceláře v šestém poschodí po zasněžené krajině. Přes noc napadlo skoro osm centimetrů čerstvého sněhu. Když sněžilo, působilo hlavní město majestátním dojmem tajemné zimní země zázraků. Obvykle to býval mokrý, těžký sníh, pokrývající každou větvičku, sochu a lavičku v parku. Město vypadalo, jako by zamrzlo v čase, a v jistém ohledu tomu tak skutečně bylo. Dosluhující prezident stále ještě pobýval na Pennsylvania Avenue 1600 a nově zvoleného prezidenta dělil jen týden od uvedení do úřadu. Jedinou prezidentovou činností týden před inaugurací bylo tradičně udělování milostí. Právníci, lobbisté a finanční magnáti se řadili u prezidentových dveří, aby ho žádali o prominutí zločinů, které spáchali nebo z jejichž spáchání byli obviňováni. V politice to v poslední době tak zhoustlo, že někdy stačilo být pouze přítelem prezidenta, abyste si vysloužili nechtěnou pozornost zvláštního vyšetřovatele. Na tuto pozornost se mimo jiné vázal i bezpočet legislativních podnětů. Brzy se stalo tradicí, že odstupující prezident mávl kouzelnou hůlkou a všechny tyto problémy zázračně zmizely. Milosti se mohly vztahovat i ke zcela prozaickým věcem. Bylo kupříkladu potřeba vybudovat novou prezidentovu knihovnu a to nebylo nikterak levné. Stávající prezident se ale převážně zabýval dáváním věcí do pořádku.

Podobné starosti měla mít i Kennedyová, ale nebylo tomu tak. Jakožto ředitelka Ústřední zpravodajské služby měla lobbovat za udělení preventivní milosti i sama pro sebe, ale její mysl se zabývala naléhavějšími problémy. Období výměny stráží mezi dvěma prezidentskými administrativami bylo pokaždé náročné a tentokrát to platilo dvojnásob. Až do chvíle, než se úřadu ujme nová administrativa, chybělo národu rozhodné a cílevědomé vedení a to jej činilo zranitelným. A jako by toho nebylo dost, ještě se šuškalo, že nová administrativa se chystá provést generální úklid. To Kennedyovou nikterak nepřekvapovalo. V okamžiku, kdy byly oznámeny výsledky voleb, věděla, že je bez práce. Vlastě jí to bylo jasné už několik týdnů předtím, když jí volalo Středisko globálních operací CIA, aby ji informovalo o útoku, k němuž došlo v neděli na konci října minulého roku. Kolona prezidentského kandidáta Joshe Alexandera byla zasažena bombou nastraženou ve stojícím automobilu. Alexander a jeho spolukandidát těsně unikli. Jejich limuzína byla tlakovou vlnou z exploze odhozena stranou, ale struktura vnějšího pláště automobilu odolala. Zatímco Alexander vyvázl bez zranění, jeho spolukandidát, Mark Ross, skončil s vykloubeným ramenem a řeznou ranou nad levým okem. Druhá limuzína tak dobře nedopadla. Přední třetina automobilu se silou exploze zbortila a vystavila Alexanderovu manželku spolu se třemi agenty Tajné služby působení extrémně horkých plynů z exploze. Všechny čtyři osoby shořely prakticky na popel. O život přišlo ještě dalších patnáct osob a třicet čtyři byly zraněny, z toho sedm vážně.

Jedna z odnoží Al-Káidy vydala týden před útokem prohlášení, že hodlá narušit průběh amerických voleb. Hned po útoku bylo Kennedyové víceméně jasné, jak asi americká veřejnost zareaguje na takovou zahraniční intervenci do demokratického procesu. O dva týdny později se její tušení potvrdilo. V den voleb se k urnám dostavil rekordní počet voličů a Josh Alexander s Markem Rossem byli zvoleni s velkým náskokem. Krátce po svém zvolení do úřadu začal Ross v médiích opakovaně prohlašovat, že hodlá provést kompletní restrukturalizaci CIA. Tak se v oficiální hantýrce říkalo generálnímu úklidu.

Navzdory třiadvaceti letům aktivní služby to Kennedyová nebrala ani trochu osobně. Jednoduše to nestálo za to. Národ projevil svou vůli a do týdne dojde k poklidnému předání moci mezi stávající a budoucí administrativou. Jejím přednostním zájmem v tomto posledním týdnu v úřadu bylo zamést veškeré riskantní informace, které by mohl později někdo někde vyhrabat a způsobit jí nebo někomu z jejích lidí potíže. Z vlastní nepříjemné zkušenosti věděla, že Ross je pomstychtivý náfuka. Dosáhnout po dvou odsloužených letech jejího odchodu z pozice první ženy ve funkci ředitelky CIA by mu nemuselo stačit. Kennedyová se nemohla zbavit pocitu, že ji chce usmažit ve vlastní šťávě a že na ni v příštích deseti letech hodlá poštvat nejrůznější vyšetřovací komise. Napadlo ji, že by měla prezidenta Hayese požádat, aby jí také poskytl nějaký druh preventivní milosti. Po tom všem, co pro svou zemi udělala, by to bylo zcela na místě.

Kennedyová odvrátila pohled od zasněžené krajiny a podívala se na hodinky. Měli zpoždění. Za to nejspíš může ten sníh, říkala si v duchu. Bylo sobotní ráno a Kennedyová v sobotu ráno zpravidla pracovala. Přinejmenším ještě týden. Předpokládala, že až se za týden od pondělí objeví v úřadu, bude muset odevzdat svou propustku a klíče od kanceláře. To byl přesně Rossův styl. Bude se snažit, aby ji to co nejvíce zranilo a ponížilo.

To všechno ale mělo i svou světlou stránku. Tak si to alespoň stále dokola říkala. Bylo jí pětačtyřicet a nejlepších třiadvacet let svého života věnovala CIA. Měla báječného desetiletého kluka, na kterého zatím moc času neměla. Zanedlouho přijde do věku, kdy s ním nebude řeč. Předčasný odchod z agentury jí dovolí trávit s ním víc času. Ve Washingtonu nebylo tajemstvím, že její kariéra v agentuře je u konce. Dostala už dvě nabídky od lokálních univerzit, tři od mozkových trastů a jednu od soukromé bezpečnostní agentury. Bez toho, aby hnula prstem. Snažila se na to dívat z té lepší stránky. Přesvědčovala samu sebe, že jsou to vynikající nabídky. Přesto ale věděla, že se nic nemůže vyrovnat její nynější práci a lidem, se kterými pracovala. To ji trápilo ze všeho nejvíc.

Ozvalo se zaklepání na dveře, které se hned nato otevřely. Kennedyová se usmála, když spatřila Skipa McMahona.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ pronesl zavalitý, téměř sto pětadevadesát centimetrů vysoký zvláštní agent FBI. „Jak začne sněžit, začnou lidé v tomhle městě bláznit.“

„Aspoň že je sobota.“

McMahon držel v ruce velkou aktovku. Vykročil směrem ke Kennedyové a políbil ji na tvář.

„Tak jak to vypadá? Kdy konečně hodláš oznámit svůj záměr provdat se za mne a udělat ze mne slušného člověka?“

Kennedyová se zasmála a naznačila mu, aby se posadil. „Kávu, nebo čaj?“

„Odkdy piju čaj?“

Nalila mu šálek kávy a McMahon se usadil na pohovku. Aktovku nepouštěl z ruky. Kennedyová mu podala šálek a usadila se do jednoho z nedaleko stojících ušáků.

Agent FBI udělal výmluvné gesto a poznamenal: „Víceméně jsem čekal, že už budeš mít věci v krabicích a budeš se chystat k odchodu.“

Kennedyová se napila čaje. „Víš snad něco, co já nevím?“

„Zvláštní.“ McMahon se rozhlížel po dřevem vykládané kanceláři a ignoroval její předstíranou naivitu. Na zdech visely fotografie nejrůznějších lidí a míst. Některé nepotřebovaly žádný výklad: bývalí ředitelé CIA, Dvojčata, Berlínská zeď. Jiné byly záhadnější: ruka kojence objímající tátův prst, zničená budova se vzlykajícím mužem v popředí nebo skupina arabských žen zahalených od hlavy k patě a kráčejících po prašné cestě. McMahon byl v její kanceláři mnohokrát. Coby přirozeně zvídavý člověk se na některé z těch fotografií Kennedyové už dříve vyptával. Její odpověď byla pokaždé stejná. Tajuplně se usmála a změnila téma. Napadlo ho, že má možná poslední příležitost vyzvědět pozadí těch záhadnějších záběrů.

„Fotografie těch arabských žen v černém. To bylo v Saúdské Arábii?“

„Ne. V Jemenu.“

„Proč sis ji dala zarámovat?“

„Je to připomínka nerovnoprávného postavení žen v arabské kultuře.“

McMahon přikývl. „Přesně to jsem si myslel.“

Kennedyová se začala smát.

„Čemu se směješ?“ zeptal se McMahon.

„To není připomínka nerovnoprávného postavení arabských žen. To je komando agentů z Delta Force na cestě pozdravit jednoho chlápka, který nehrál podle pravidel.“

„Děláš si ze mě legraci?“ McMahon se postavil, aby si mohl fotografii prohlédnout z větší blízkosti. „Po kom šli?“

„To je tajemství.“

„Dostali ho?“

Kennedyová přikývla.

„Fajn.“ McMahon se znovu usadil na své místo na pohovce. „Tak co máš na srdci?“

„Znáš Capa Bakera?“

„Toho republikánského stratéga?“

„Ano.“

„To má být ta tajemná osoba, kvůli které jsi mne sem dnes ráno vytáhla?“

„Ujistil mne, že je to v tvém nejlepším zájmu.“

McMahonovu brunátnou tvář zaplavil nával zlosti. „Proč bych měl mít zájem na tom, strávit třeba jen dvě minuty ve společnosti té prodejné děvky, a ještě k tomu republikánské?“

Kennedyová pohlédla na hodinky a ignorovala jeho otázku.

„Proč za mnou nezašel do Hoover Building?“

Než se Kennedyová zmohla na odpověď, ozvalo se zaklepání na dveře. O vteřinu později se dveře otevřely a do místnosti vešel Cap Baker. Nebýt jeho charakteristického chomáče šedivých vlasů, ani by ho nepoznali. Byli zvyklí vídat ho v televizi v obleku, v drahých košilích a s extravagantními kravatami. Údajně si za své rady a lobbistické služby účtoval až osm set dolarů za hodinu. Dnes ráno měl na sobě kotníčkové boty, khaki kalhoty a kostkovanou flanelovou košili. Přes pravou paži měl přehozenou prošívanou zimní bundu. Hned za ním kráčel ještě jeden muž v obleku.

„Omlouváme se za zpoždění,“ pronesl Baker svým hlubokým barytonem. „Silnice jsou příšerné.“

Kennedyová se postavila, aby se s hosty přivítala. „Nic se neděje.“ Nabídla jim svou pravici. „Dobrý den, Cape.“

Baker její gesto opětoval. „Děkuji, že jste si na mne našla čas. Uvědomuju si, že se vám to může zdát trochu divné.“

McMahon se postavil, ale nic neříkal. Baker se obrátil k agentovi FBI. „Zvláštní agente McMahone, můžu vám slíbit, že nehodlám plýtvat vaším časem.“ Skoro jako by vnímal jeho pohrdání, Baker McMahonovi svou pravici nenabídl. Místo toho ukázal na muže, který ho doprovázel. „To je můj právní zástupce Charles Wright. Nezdrží se dlouho. Posaďte se.“ Opakoval svou výzvu posuňkem rukou. „Posaďte se.“

McMahon a Kennedyová se vrátili na svá místa a Baker a jeho právník se uvelebili do dvou menších křesel naproti McMahonovi. Kennedyová pokynula směrem ke kávovému a čajovému servisu na stole, ale než stačila něco říct, Baker její nabídku odmítl.

„Ne, děkuji. Čeká na mne letadlo, které mě vezme do Vailu. Chci vypadnout z tohohle města, než se sem začnou sjíždět všichni ti maniaci, aby se zúčastnili prezidentské inaugurace.“

„Do Vailu?“ otázal se McMahon s předstíraným údivem. „Myslel jsem, že jezdíte do Aspenu.“

Baker se dal do smíchu. „Do Aspenu jezdí lyžovat demokraté, agente McMahone. My republikáni dáváme přednost Vailu.“

„Nemáte to snadné,“ poznamenal McMahon.

Baker chvíli upřeně hleděl na agenta FBI. Na jeho tváři se zračil pobavený úsměv. „Líbíte se mi. Jste jako otevřená kniha. Neznáte mě sice, ale nemáte mě rád, což je naprosto v pořádku, protože zhruba tak za pět minut vyjdu těmito dveřmi a už se nikdy v životě neuvidíme.“

„Jste si tím jistý?“ zeptal se pobaveně McMahon. „Ovšem… a vy na tuhle schůzku do smrti nezapomenete.“

„Z čeho tak usuzujete?“

„Protože to, co se vám chystám předat, změní váš život.“

„Opravdu?“ McMahonův hlas nezněl dvakrát přesvědčivě. „Ovšem. Ale než začneme, musíme ještě vyřešit jednu záležitost.“ Baker pohlédl na svého advokáta a přikývl. Advokát otevřel velkou aktovku a vylovil z ní jakousi složku. Podal složku Bakerovi, který ji otevřel a vytáhl z ní tři smlouvy. Jednu si nechal a další dvě podal Kennedyové a McMahonovi.

„Co je tohle?“ zeptal se McMahon.

„Dohoda o zachovávání mlčenlivosti,“ odpověděl Baker. „Správně bych vás měl vyzvat, abyste si ji přečetli, ale nemám bohužel tolik času. Jen ji obraťte a umístěte na ni svůj podpis a dnešní datum. Charles vaše podpisy notářsky ověří a máme to za sebou.“

„Nesmysl.“ McMahon odhodil smlouvu na stůl. „Já nic nepodepíšu.“ Baker se obrátil ke Kennedyové, která dokument zběžně pročítala. „Ireno?“ Aniž by k němu vzhlédla, zeptala se: „Cape, vysvětlete mi, proč by mělo být v mém zájmu tohle podepsat?“

„Není to ve vašem, ale v mém zájmu. Jestli ale chcete vědět, co mám v té aktovce, budete tu dohodu muset podepsat.“

„Proč by nás to ale mělo vůbec zajímat?“ ozval se McMahon. „Dobrá otázka.“ Baker si složil ruce na kolena a na chvíli se zamyslel. „Ve vašem případě jsou ty důvody tři, zvláštní agente McMahone. Za prvé, patříte k těm federálním agentům, kteří jsou známi svou diskrétností. Za druhé, to, co se vám chystám ukázat, bude mít bezprostřední dopad na průběh vašeho nynějšího vyšetřování.“

„A za třetí?“

„Jste pěkný parchant, nenávidíte politiky a nedáte se koupit.“

„To bylo dohromady pět důvodů,“ namítl McMahon lakonicky. „Ovšem,“ ušklíbl se Baker, „ale ty tři poslední víceméně patří k sobě, tak je počítám jako jeden.“

„Ten se jen tak nedá,“ zasmála se Kennedyová. Nato se obrátila k Bakerovi a zeptala se: „Proč já?“

„To je snadné. Stejně jako vy jsem choval úctu k Thomasi Stansfíeldovi. Byl to skvělý kamarád… učitel. Tohle město nemělo člověka, který by za kulisami dokázal odvádět tak skvělou práci. Než umřel, žádal mě, abych na vás dával pozor. A také mi řekl, že vám můžu věřit.“

Kennedyová si sundala z nosu brýle na čtení a pohlédla na Bakera. Thomas Stansfield byl obyvatelem této kanceláře, dokud před dvěma lety nepodlehl rakovině. Byl to také učitel Kennedyové. Byl to ten největší člověk, jakého poznala, a podobně příznivě se vyjádřil i o Bakerovi. Kennedyová bez dalších průtahů nalistovala poslední stránku smlouvy a podepsala se nad své předtištěné jméno.

„Co to děláš?“ divil se McMahon.

Kennedyová posunula dokument před Bakera, aby se mohl podepsat. „Skipe, podepiš se, ať se mužem pohnout z místa. Nemyslím si, že by na nás Cap naléhal, kdyby se skutečně nejednalo o něco vážného.“

„Já se ale musím řídit instrukcemi ministerstva spravedlnosti. Nemůžu podepisovat nějaké obskurní dohody o mlčenlivosti, když jsem na výplatní pásce vlády.“

Kennedyová na něj pohlédla úkosem. „Od kdy tě zajímá, co si myslí lidé z ministerstva spravedlnosti? Vykašli se na předpisy a podepiš to.“

Kennedyová mu podala své pero. McMahon ještě chvíli váhal, ale nakonec si dokument vzal a podepsal jej.

„Jestli s tím budu mít nějaké potíže, tak si to někdo pěkně odskáče.“

Baker přebíral od McMahona podepsaný dokument a přitom se smál. „Nemějte strach, zhruba tak za dvě minuty bude tahle dohoda vaší nejmenší starostí.“

Právník skončil s ověřováním dokumentů, načež je vrátil zpátky do aktovky. Baker natáhl ruku a Wright mu podal hnědou úřední obálku.

„Děkuji, Charlesi. Můžeš na mne počkat dole ve voze?“

Advokát bez jediného slova opustil místnost, a když se za ním zavřely dveře, McMahon prohlásil: „Doufám, že to alespoň bude stát za to.“

„To záleží, jak se na to díváte.“ Baker upřeně hleděl na záhadnou obálku ve svých rukou. „Můžu se vás na něco zeptat, agente McMahone? Jak pokračuje vaše vyšetřování?“

„To je důvěrné.“

„Doneslo se mi, že je dost jednostranné.“

„Co tím chcete říct?“

Baker pokrčil rameny. „Prý sledujete jen jednu jedinou stopu?“

„Když veškeré důkazy ukazují jen na jednu jedinou stopu, tak to tak většinou chodí.“

„Veškeré důkazy? Podle toho, co jsem slyšel, je těch důkazů poskrovnu.“

„Víte co? Netáhl jsem se sem proto, abych s vámi diskutoval o průběhu svého vyšetřování. Tahle schůzka byl váš nápad a podle mne je nejvyšší čas, abyste vyložil karty na stůl.“

„Dobrá,“ připustil Baker. Otevřel zapečetěnou obálku a vysypal z ní několik černobílých fotografií formátu dvacet krát dvacet pět centimetrů. Obrátil první z nich a položil ji na konferenční stolek tak, aby si ji McMahon i Kennedyová mohli prohlédnout. Zachycovala detail ženy. Fotografie byla mírně zrnitá, jak tomu obvykle bývá u špionážních fotografií pořízených z velké vzdálenosti a posléze zvětšených.

„Tohle je, pokud jste ji již nepoznali, Jillian Rautbortová, zesnulá manželka zvoleného prezidenta Alexandera.“

Baker sáhl po další fotografii a položil ji vedle té předchozí. Tahle nebyla zvětšená. Byla na ní Jillian Rautbortová a nějaký muž. Byl večer a oni spolu stáli na terase. Jillian měla na sobě šaty s odhalenými rameny a muž byl v obleku. Baker položil na stůl další snímek. Tento zachycoval pouze Jillian od pasu nahoru. Ve tváři měla šibalský výraz a oběma rukama si sahala za krk.

Baker pohlédl na Kennedyovou. „No a tady to začíná být zajímavé. Předem se omlouvám, ale je naprosto nezbytné, abyste to viděli.“

Položil na stůl další fotografii. Jillian Rautbortové nyní vrchní díl šatů splýval kolem pasu. Dokonale formovaná, opálená ňadra měla odhalená. Baker vylovil další snímek. Na něm se Jillian s tím mužem líbala. Následující fotografie zachycovala Jillian na kolenou, s tváří vnořenou v rozkroku neznámého. Baker začal pokládat snímky na stůl jako karty při pokeru. Znázorňovaly Jillian Rautbortovou a jejího milence během stupňujících se sexuálních hrátek, které vrcholily jím uvelebeným na zádech v lenošce a jí zcela nahou a usazenou rozkročmo na něm.

Baker položil prázdnou obálku vedle snímků a prohlásil: „To by tak asi bylo všechno.“

„Jste si jistý,“ zeptala se Kennedyová, „že ta žena na těch snímcích je skutečně Jillian Rautbortová?“

„Ano.“

„Kdy byly pořízené a jak se k vám dostaly?“ zeptal se McMahon.

„Myslím, že byly pořízené někdy kolem Svátku práce v usedlosti Rautbortových v Palm Beach, a ačkoliv si asi myslíte, že jsem si na tu práci někoho najal, nebylo to tak.“

„Jak se k vám ale pak dostaly?“

„Kontaktoval mě muž, který je pořídil,“ odvětil Baker.

McMahon se ušklíbl. „Takže jste si ho sice nenajal, nicméně jste za ně stejně zaplatil.“

„V tom je rozdíl, agente McMahone. Nehodlám tvrdit, že jsem svatý. Politika je špinavá záležitost. Protože jste se mnou uzavřeli dohodu o mlčenlivosti, řeknu vám to na rovinu. Zaplatil jsem za ty snímky. Zaplatil jsem za ně spoustu peněz a bylo to naprosto legální. Lituji jen toho, že jsem je hned, jak se mi dostaly do ruky, nezničil.“

„Z jakého důvodu?“ divila se Kennedyová.

„Protože jsem dovolil svému egu, aby nade mnou získalo kontrolu, a to nakonec mého kandidáta připravilo o vítězství.“

„Jak mohly ty snímky vašeho kandidáta připravit o vítězství?“ otázal se nedůvěřivě McMahon.

„Na světě je jen pár lidí, jimiž doopravdy pohrdám. Patří mezi ně mimo jiné i Mark Ross a Stu Garret.“

Kennedyová a McMahon na sebe pohlédli, načež McMahon prohlásil: „V tom jsme s vámi zajedno.“

„Do voleb zbýval jeden měsíc a můj tým vedl v průzkumech veřejného mínění o osm bodů, což, pokud víte něco o tom, jak se tyhle průzkumy dělají, totiž že někteří lidé na vaše dotazy odpoví, zatímco jiní vám praští s telefonem, že někteří respondenti tvrdí, že půjdou volit, a nakonec k volbám nejdou, a také že veškeré celonárodní průzkumy systematicky straní demokratům, znamenalo jen čtyři týdny do voleb značný náskok, zejména v případě republikánských kandidátů. Neměl jsem v úmyslu ty fotografie koupit a v žádném případě jsem je nehodlal použít. Alespoň ne tak, že bych je předal tisku.“

„Tak proč jste je kupoval?“ zeptal se McMahon.

„Abyste je dostal z oběhu,“ konstatovala Kennedyová.

„Přesně tak. Ve volbách jde o to, mít pod kontrolou co možná nejvíce relevantních faktorů, a já jsem nemohl připustit, aby něco takového poletovalo kolem a nakonec způsobilo nějakou pohromu. Podle selského rozumu by to mělo uškodit Alexanderovu týmu, ale člověk nikdy neví.

Předně by se nic nemělo ponechávat náhodě. Měli jsme dost peněz, tak jsem tomu muži zaplatil.“

„To byl skutečně jediný důvod, proč jste je koupil?“ zeptala se Kennedyová s náznakem skepse v hlase.

Baker se ušklíbl. „Ještě tu byl jeden důvod.“ Poposedl si v křesle a přehodil si pravou nohu přes levou. „Chtěl jsem, aby se Garret s Rossem smažili ve vlastní šťávě.“

„Poslal jste jim je?“ zeptal se McMahon s ústy dokořán.

„Jen pár. Nechal jsem je doručit kurýrem do Garretova hotelového pokoje během zastávky jeho volebního týmu v Dallasu.“

„Věděl, že jste je poslal vy?“

„Nikoliv.“

„Jste si tím jistý?“

„Možná něco tušil, ale já jsem se postaral o to, aby nemohl odhalit identitu odesílatele. Poslal jsem mu však zprávu.“

„Jakou zprávu?“

„Poslal jsem mu jen tři fotografie. Na každou z nich jsem černým fixem napsal jedno slovo.“

„Jaké slovo?“

„Celkem tři slova. Nikdy nemůžeš vyhrát.“

„Jste s Garretem staří rivalové?“ zeptala se Kennedyová.

„Dalo by se to tak říct. Stáli jsme proti sobě během celé řady velkých bitev.“

„A nechte mě hádat,“ ozval se McMahon, „jedno z vašich oblíbených rčení z té doby znělo: ‚Nikdy nemůžeš vyhrát.‘“

„Vlastně se jednalo o jeho oblíbené rčení.“

„A tak vás napadlo, že mu v tom vymácháte čumák.“

Baker přikývl. „A kdybych si to odpustil, chystal bych se teď na inauguraci já a oni,“ Baker ukázal na fotografie rozložené po stole, „by byli stále naživu.“

„Co myslíte tím oni?“ zeptal se McMahon.

„Jillian a ten muž, se kterým měla poměr.“

McMahon uchopil jednu z fotografií a ukázal na muže ležícího pod Jillian Rautbortovou. „Ten muž je mrtvý?“

„Ten muž je zvláštní agent Matt Cash od Tajné služby Spojených států.“

2

McMahon už nevydržel déle sedět. Už si tím prošel dřív, nikdy předtím se ale nejednalo o tak prominentní případ. Instinktivně cítil, že to bude pohroma. Primárním posláním orgánů činných v trestním řízení bylo udržovat ve společnosti pořádek. Existovala pravidla a ta se musela dodržovat. Lidé, kteří dohlíželi na jejich dodržování, byli vesměs velice systematičtí jedinci, kteří přistupovali ke své práci více či méně metodicky. A dvojnásob to platilo, když byla předmětem vyšetřování vražda. A když se jednalo o takto senzační případ, museli jste jedním okem dohlížet na průběh vyšetřování a druhým okem hlídat proces stíhání pachatelů. Státní žalobci byli obvykle přizváni až později, ale tentokrát hned od počátku monitorovali každý jeho krok.

Ta hromada odpadků, kterou mu právě ten republikánský žralok vysypal do klína, ho nyní nutila probírat se v mysli všemi závěry a důkazy, které on a stovky dalších agentů po celé měsíce sbírali a shromažďovali. Měl sto chutí smést to ze stolu jako bezvýznamné haraburdí. Říct mu, aby si sebral svou obálku a dohodu o mlčenlivosti a vrhl se s nimi z útesu. Ale jakkoliv si to odmítal přiznat, jeho instinkt mu říkal, že na tom něco bude.

McMahon si přál, aby Kennedyová prolomila ledy a promluvila, ale ta se k tomu neměla. Nebyl to její styl. Byla na to příliš inteligentní. Podle všeho to celé bylo naaranžované. Třeba o tom věděla už celé týdny. Přestal rázovat sem a tam a pohlédl dolů na Kennedyovou.

„Jak dlouho o tom víš?“

Podívala se na hodinky. „Přibližně šest minut.“

McMahon zkoumal její klidnou tvář a pokoušel se potlačit vlastní hněv. Měl ji rád a věřil jí, ale přece jen to byla špionka. Její profesí bylo klamat a lhát. A třebaže se jí pokoušel věřit, nikdy si nemohl být jejími slovy jistý. Obrátil svou pozornost opět k Bakerovi.

„Proč bych vám měl věřit a proč jste propána čekal dva měsíce, než jste se o tom někomu zmínil?“

„Agente McMahone, nejsem žádný světec. Nedělá mi problém tu a tam obejít ten či onen zákon. Zejména pokud jde o tu hloupou legislativu regulující financování volebních kampaní, ale tohle…“ Baker ukázal na fotografie. „Jestli někdo na druhé straně barikády vědomě provedl něco takového a nastražil to tak, aby to posloužilo jejich věci, tak to pěkně přepískl.“

„To je ovšem stále jenom kdyby. A neodpověděl jste na moji druhou otázku. Proč jste čekal tak dlouho? Proč jste s tím nevyrukoval hned po tom atentátu?“

„Žertujete? Manželka protikandidáta opoziční strany je zpopelněna při bombovém atentátu a já mám zveřejnit sérii pornografických fotek, které ji zachycují při souloži s jejím bodyguardem, který mimochodem při útoku rovněž přišel o život? Označili by mě za největšího padoucha v dějinách politiky!“

„Nemluvil jsem o zveřejnění. Proč jste ty fotky nepřinesl mně?“

Baker se postavil a frustrovaně mávl rukou směrem k McMahonovi. „Jste teď přesně tam, kde jsem byl já v týdnech následujících po útoku. Na rozdíl od vás jsem ale musel dál řídit prezidentskou kampaň. Kampaň, kterou jsme skoro vyhráli, což je neuvěřitelné, když uvážíte všechny okolnosti.“ Sundal své sako z opěradla židle. „Nechtěl jsem tomu jednoduše věřit. V posledních dvou týdnech kampaně se stalo tolik věcí. Nejdřív ty pohřby, po kterých Alexander prohlásil, že hodlá pokračovat v televizních debatách, načež přišlo rozhodnutí, že s nimi končí. Najednou jsme se ocitli uprostřed bitvy s rukama svázanýma za zády. Nemohli jsme se bránit. Nezbývalo nám než nečinně sedět a přijímat rány.“

„Takže znovu,“ nepřestával naléhat McMahon, „proč až nyní? Proč jste to nechal dva měsíce u ledu?“

„Protože jsem tomu nemohl uvěřit. Možná vám to bude znít otřepaně, ale já věřím v tuhle zemi. Věřím v systém dvou stran. Věřím v poklidné předání moci, a pokud vím, Josh Alexander je slušný člověk. Nemám v úmyslu zdiskreditovat politické instituce a podlomit víru lidí v jejich vládu, ale…“ Baker utichl.

„Ale co?“ pobízel jej McMahon.

„Mark Ross a Stu Garret jsou mizerové! Za to bych dal ruku do ohně!“

Příkrost toho prohlášení zaskočila dokonce i McMahona.

„Patologičtí lháři. Jeden jako druhý,“ pokračoval Baker. „Čím déle jsem nad tím přemýšlel, tím jasněji jsem si uvědomoval, že by byli klidně schopni takový komplot zorganizovat.“

„No to je skvělé,“ sarkasticky pronesl McMahon, „vaše obavy jsou chvályhodné, ale máte nějaké hmatatelné důkazy, že budoucí viceprezident Spojených států zorganizoval útok na svou vlastní kolonu?“

„Důkazy sice nemám,“ Baker kroutil hlavou, „ale motiv bych měl. A agente McMahone, ruku na srdce, pozorně sleduji vaše vyšetřování. Dokonce už jsem četl i koncept zprávy, kterou hodláte předložit prezidentovi v pondělí. Je tam mnoho hypotéz a relativně málo důkazů. Máte tam sice vaši standardní laboratorní analýzu té bomby. V tom jsou vaši muži kovaní. Ale kromě té analýzy je to všechno na vodě. Nemáte nejmenší tušení, odkud se tam vzala ta dodávka nebo jak se do země dostaly ty výbušniny. A především nemáte žádného sebevražedného atentátníka a všichni přece dobře víme, jak rádi si radikální islámští fundamentalisté hrají na mučedníky.“

„Není to žádné pravidlo.“

„Fajn. Tak kde je ten chlápek v červené baseballové čepici Washington Nationals?“

McMahon vyvalil oči. „O čem to mluvíte?“

„Ne o čem, ale o kom. A nehrajte překvapeného. Říkal jsem vám, že jsem sledoval vaše vyšetřování.“

McMahon vrhl podrážděný pohled nejprve na Kennedyovou a pak zase na Bakera. „S kým jste mluvil?“

„Tohle mě na tomhle městě dovádí k šílenství. Každého zajímá, kdo komu co řekl, a přitom ignoruje, že pravda bije do očí. Máme tu agentku Tajné služby, která má odslouženo třináct let a těší se bezvadné pověsti, a ta vypověděla, že těsně před výbuchem zahlédla muže v červené baseballové čepici Washington Nationals a s tmavými slunečními brýlemi, jenž se schovával za stromem a choval se podezřele. O tom muži není ve zprávě, kterou hodláte v pondělí předložit prezidentovi, ani slovo. V prvním náčrtu zprávy uvádíte, že agentka Riverová zahlédla muže, jenž držel v ruce jakési zařízení a těsně před výbuchem se ukryl za strom.“

„Agentka Riverová byla v inkriminované době ve velkém stresu.“

„Nechovejte se jako ti právníci na ministerstvu spravedlnosti. Vidím vám na očích, že těm nesmyslům nevěříte o nic víc než já.“

„A vy mluvíte jako jeden z těch hlasatelů konspiračních teorií.“

Baker se hlasitě rozesmál. „Lepší než vládní nohsled, který zavírá oči před důkazy, než by čelil nepříjemným faktům.“

McMahon na svou postavu až překvapivě čile vyskočil z pohovky. „Být vámi, nezlehčoval bych motivy jiných lidí, pane Vyděrači.“

„Nic takového jsem neudělal a vy to víte, ale rád vidím, že se zlobíte. Bude se vám to hodit, jestli tomu všemu máte přijít na kloub.“

„Přišel jste o rozum.“

„A vy svému nenasloucháte. Podezříváte každého, kdo se ten den mihl na místě činu, jen ne toho muže v červené čepici.“

„Žádný muž v červené čepici neexistuje.“

Baker o krok ustoupil a usmál se. „Opravdu ne? Tak proč ho bezpečnostní kamera u Starbucků na Wisconsinské natočila, jak si zhruba třicet minut před explozí kupuje šálek kávy?“

„O čem to ksakru mluvíte?“

„O černobílém záznamu z bezpečnostní kamery. Červená nevypadá jako červená. Vaši lidé to měli přímo před očima a ničeho si nevšimli. Prověřte si to. Uvidíte.“

McMahon vůbec nevěděl, co na to říct. Ten žralok věděl o jeho případu víc než on.

„Hlídejte si záda, agente McMahone. Ti chlapi nehrají podle pravidel a stejně tak byste se měl zachovat i vy, jestli chcete odhalit pravdu.“ Baker se obrátil ke Kennedyové. „Ještě poslední věc. Je vám nejspíš známo, že Ross se vás hned po inauguraci bude pokoušet zbavit.“

„Ovšem.“

„A každého, v kom bude spatřovat hrozbu.“

„Máte na mysli někoho konkrétního?“

„Mitche.“

„Mitche Rappa?“ divil se McMahon. „Co má proboha Ross proti Mitchi Rappovi?“

„To je dlouhá historie,“ odbyla ho Kennedyová, aby nemusela odpovědět na jeho otázku. „Cape, vím, že musíte chytit letadlo, tak přestaňte chodit kolem horké kaše.“

„Mám za to, že by nebylo od věci přizvat k vyšetřování čerstvý pár očí.“

„A nechcete jen vypustit slona do obchodu s porcelánem a čekat, co se rozbije?“

„Zní to sice lákavě, ale takto jsem opravdu neuvažoval. Představoval jsem si spíš něco na způsob vrahova vraha. Někoho, kdo ví, co a jak.“

„To nezní jako špatný nápad.“

Baker ani McMahon netušili a Kennedyová jim nehodlala prozradit, že Mitch Rapp už na tom případu pracuje. Věděla o tajemném muži v červené čepici už téměř měsíc a Rapp se svým týmem se v tichosti pokoušel zjistit, o koho se jednalo a především kdo ho najal.

3

LIMASSOL, KYPR

Byl zhruba o patnáct centimetrů vyšší než ona a o deset let starší. „Asi bys mě měl políbit,“ hlesla. Mitch Rapp, který hlídal dveře kavárny na protější straně ulice, ji ignoroval.

„Kdybychom byli doopravdy milenci, nesundal bys ze mě ani na chvilku ruce,“ Přisunula si židli blíž k jeho a položila mu ruku na stehno. Druhou rukou mu prohrábla jeho dlouhou černou kštici. Na skráních se mu začínaly objevovat pramínky šedivých vlasů. Uplynulé tři týdny ho pečlivě studovala. Znala každý záhyb a každou vrásku jeho obličeje a dlužno říct, že těch druhých pár měl. Některé byly vidět. Jiné byly zasuté v jeho mysli. Nevěděla jistě, kolik duševních šrámů se tam skrývalo, ale určitě tam nějaké byly. Nikdo, kdo toho měl za sebou tolik jako on, nezůstal bez následků.

Nadzdvihla si sluneční brýle, ale jen tolik, aby odhalila své oříškově hnědé oči. Byly spíše zelené než hnědé, což byl možná problém. Jeho bývalá manželka nebo lépe řečeno jeho mrtvá manželka měla překrásné smaragdové oči. Cindy Brooksová udělala tu chybu, že ji jednou večer označila za exmanželku, a za trest musela spát na podlaze. Cindy pracovala pro agenturu pouze pět let a pokládala za velkou čest, že může pracovat bok po boku s živoucí legendou, jakou byl Mitch Rapp. Alespoň do chvíle, než ta mise začala.

„Poslouchej, ty suchare.“ Mluvila příkře, ale tlumeně. Ve výrazu její tváře se zračil hraný obdiv. „Sám sis mě na ten úkol vybral. Mám hrát tvoji manželku. Jsme na svatební cestě. Když jsou lidé na svatební cestě, líbají se, mluví spolu, drží se za ruce… chovají se jako milenci.“

„To tvrdíš ty.“ Rapp se k ní otočil, ale jeho pohled dál spočíval na kavárně. Měl na nose tmavé brýle značky Persol, které mu dovolovaly vidět ven, ale nikomu dovnitř.

„Nikdo nebude naší hře věřit, protože se chováš, jako bych vůbec neexistovala.“

„Novomanželé se o líbánkách často hádají.“

„My jsme se hádali včera.“

„Včera jsme byli v Istanbulu. Nikdo kolem nás nepostřehl, že se hádáme.“

„Už nemám sílu zápolit s tvojí mizernou náladou.“ Sundala ruku z jeho kolene a opřela se do židle. Po malé chvíli se úsměv na její tváři vytratil. „Tak tedy hádka?“

Brooksová se postavila tak rychle, že to překvapilo i samotného Rappa. Její židle se převrátila a ona si založila ruce v bok. „Matka mi radila,“ ječela na něj, „abych si tě nebrala!“ Natáhla se přes stůl a popadla svou sklenici s vínem.

Rapp na ni hleděl zpoza svých brýlí. S nervózně napjatými koutky úst zašeptal: „Posaď se! Děláš mi tu scénu.“

„Vím, že ti dělám scénu!“ zaječela. „Chci ti dělat scénu! Jsi ňouma.“ Nato s velkou okázalostí popadla sklenici vína, vychrstla ji Rappovi na modrou polokošili a khaki kalhoty a rozběhla se dolů po ulici.

Rapp se ani nepohnul. Lidé u okolních stolů ho pobaveně pozorovali. Byl to špatný rok. Nejhorší rok jeho života. Každý večer, když uléhal, obviňoval se za její smrt a každé ráno se probouzel s nadějí, že to všechno byla jen noční můra. Ale nebyla. Nenarozené dítě, které nosila pod srdcem, další děti, které by nepochybně měli – sny a vzpomínky celého jeho dosavadního života, které zmizely v jedné jediné chvíli, aby se už nikdy nevrátily. A to byl další problém. To, co ho užíralo zevnitř a pronikalo na povrch. Jeho morálka byla podlomená. Dovolil jí, aby ho změnila, aby v něm probudila naději, že může být něčím jiným. Něčím jiným než jen zabijákem.

Byla tu jistá naděje, že ho mohla změnit, ale nebyla velká. Měl zaměstnání, z něhož se jen tak neodcházelo. Zejména, když bylo tolik co ztratit. Nechtěl se jen tak snadno rozloučit se svou minulostí. Vždycky tu byla nějaká další práce, nějaký další zajímavý úkol. Řekla mu, aby teď pro změnu chodil s kůží na trh někdo jiný. Viděl ale své nástupce. Dokonce některé z nich pomáhal cvičit a měli se ještě co učit, než budou alespoň z poloviny tak dobří jako on. V devětatřiceti byl na vrcholu svých sil. Kolena a záda už mu sice nesloužily tak jako dřív, ale pořád ještě dokázal udržet krok se zelenáči, kteří byli v některých případech téměř o polovinu mladší. Podstatná byla léta zkušeností.

Kdyby měl znovu na vybranou, bylo by to snadné rozhodování. Vzdal by se toho všeho za jediný den strávený po jejím boku. Pátrání po jejích vrazích bylo to jediné, co mu umožnilo přežít prvních devět měsíců. Potom nějakou dobu zkoušel pilulky. Zpočátku účinkovaly. Alespoň díky nim mohl spát. Po měsíci z nich ale začal bláznit, tak je raději zahodil. Tehdy od všeho utekl. Letěl do Paříže, zastavil se ve Švýcarsku a pak se na dva měsíce vytratil. Pil jako duha a v Bangkoku se zúčastnil opiového dýchánku, který trval týden. Dokonce se vyspal s několika náhodnými známostmi, ale tím jenom zhoršil pocit své viny. Nakonec, někdy ke konci října, se časně ráno probudil ve svém hotelovém pokoji v Kalkatě a zapnul si Sky News. Tak se doslechl o útoku na kolonu prezidentských kandidátů. Prohlížel si v zrcadle svou napuchlou rudou tvář a své zarudlé oči a věděl, že dosáhl kritického bodu. Buď se vrátí do Států a začne zase pracovat, nebo se upije k smrti. Rapp byl vším možným, ničím ale víc než tím, kdo se podruhé narodil.

Kennedyová ho zase ráda viděla, ale měla otázky, a Rapp nevynikal v zodpovídání otázek. CIA byla poněkud nedůtklivá, když její operativci znenadání zmizeli. FBI si toho také povšimla. Kennedyová ho kryla, jak jen to šlo, a vyšetřovatelům sdělila, že si vzal dovolenou. Většina se s tím spokojila. Smrti jeho manželky se dostala široká publicita. Rapp však měl nepřátele ve vládě a ti se dožadovali odpovědí. Rapp je svým typickým způsobem poslal někam, což jeho situaci nikterak neulehčilo. Nakonec v jeho prospěch intervenoval sám prezident. Vrchní velitel si tvrdě došlápl na ty, kteří zpochybňovali Rappovu loajalitu. Tohle nebyla studená válka. Agenti nebyli již verbování do řad nepřátel. Nynější válka se vedla proti terorismu, a představa, že by Rapp přeběhl k nepříteli, byla jednoduše absurdní.

To se seběhlo týden před volbami a největší potíže dělali Rossovi lidé z Úřadu národních zpravodajských služeb. Když Alexander a Ross překvapivě zvítězili, Rapp i Kennedyová věděli, že jejich dny jsou sečteny. Bezmála před dvěma lety varoval Kennedyovou, že podle jeho mínění se al-Káida nebo některá z jejích odnoží může pokusit k realizaci některých svých operací naverbovat spojence v zahraničí. Měli na to dost peněz a měli i dobrý motiv. Spojeným státům a jejich spojencům se do značné míry podařilo vymýtit teroristické buňky, což po operační stránce oslabilo schopnost al-Káidy zaútočit na srdce Ameriky. Útok na kolonu prezidentského kandidáta tohle všechno změnil. Nějak se jim podařilo zorganizovat spektakulární útok na americkém území a zanechali po sobě překvapivě málo stop. Rapp ze zkušenosti věděl, že nedostatek důkazů ukazuje na profesionála.

V žádné z raných zpráv se Rapp nedočetl o tajemném muži v červené čepici. Dozvěděl se o něm, až když hovořil se zvláštní agentkou Riverovou. Zpočátku byl Rapp šokován, že se o něm v žádné z vyšetřovacích zpráv nic neuvádí, ale později to začalo dávat smysl. Riverová byla jediná, kdo si ho všiml. Nefiguroval na žádném záznamu bezpečnostní kamery z obchodů v okolí. Nebyl po explozi ošetřován zdravotníky. Jednoduše zmizel, nebo jak se Riverovou pokoušelo přesvědčit několik lékařů, existoval výlučně v její mysli. Utrpěla vážný otřes. Nebylo pochyb o tom, že mohla mít problémy vybavit si, kde nebo kdy se to či ono stalo. Svou roli určitě hrálo i to, že právníci na ministerstvu spravedlnosti si zrovna nelibovali v nejednoznačných závěrech. Zejména v takových, které budou živit plamínky konspiračních teorií po celá dlouhá desetiletí.

Rapp se vrátil na místo činu s mapou, která zachycovala, kde se nacházel každý chodec a automobil toho říjnového odpoledne, kdy se změnila historie. Ze dvou obytných budov na protější straně ulice zbyly jen díry v zemi. Přilehlé budovy z každé strany se rekonstruovaly. Jinak vypadalo všechno normálně. Obrovský kráter na ulici byl vyplněn zemí a znovu vydlážděn a kolem byly vysázeny nové stromy. Rapp vyhledal strom, za nímž se podle Riverové nacházel ten muž, než se všechno kolem ní ponořilo do tmy. Obří dub tam stále ještě stál, ale byl poraněný. Část kůry ze strany, kde došlo k explozi, byla stržená a v jeho kmeni byly šrámy způsobené odletujícími troskami.

Pro Rappa se veškeré indicie omezovaly na ten strom a ještě na jednu věc. Kdyby za tím útokem skutečně byli džihádisté, našlo by se tělo, nebo přesněji jeho zbytky. Přesvědčený věřící by byl ochotný se za svou věc obětovat. Nepřítomnost tělesných ostatků signalizovala odpálení na dálku. A kdyby měl Rapp toho dne prst na spoušti, postavil by se přesně na místo, kde podle Riverové stál muž v červené čepici. FBI a zbytek vlády mohli prošmejdit planetu při hledání teroristů, kteří se přihlásili k zodpovědnosti za útok, ale Rapp měl v úmyslu pátrat jinde. V přízračném světě nájemných zabijáků.

Byl to svět, který důvěrně znal. Tajné operace vyžadovaly stýkat se s lidmi, kteří co do schopnosti zachovat tajemství snesli srovnání se švýcarskými bankéři. V zásadě se jednalo o volné sdružení bývalých zpravodajských důstojníků, policejních vyšetřovatelů a příslušníků armády. Mnozí pracovali pro skutečné bezpečnostní agentury. Tyto firmy odbavovaly legitimní zakázky vlastními silami a na ilegální zakázky si najímaly externí spolupracovníky. Rapp tyto společnosti vyloučil ze svého pátrání hned na samém počátku. Zaútočit na prezidentského kandidáta a nastražit bombu v automobilu ve Washingtonu, D. C, by si na triko nevzali. Jakákoliv velká bezpečnostní agentura nebo cizí zpravodajská služba by od takového kontraktu dala ruce pryč. Riziko bylo jednoduše příliš veliké. Takovou práci musel přijmout někdo mimo hlavní proud. Někdo malý. Nanejvýš tak jeden až tři muži. Musel to být také někdo, komu nedělalo problémy přijímat peníze od teroristů, a to značně zužovalo okruh podezřelých.

To vše se Rappovi honilo v hlavě, když došlo k prvnímu velkému průlomu ve vyšetřování, kterým byl pásek z bezpečnostní kamery z bistra Starbucks. Bylo nezbytné prohlédnout stovky pásků z lokálních georgetownských obchodů. Toho opomenutí si povšiml počítačový génius z Langley jménem Marcus Dumond. Vytvořil počítačový program, který pracoval se scanovacím softwarem, který již používali. Tisíce a tisíce hodin záznamů z bezpečnostních kamer bylo novým programem prohledáno při pátrání po baseballových čepicích. Našli jich asi stovku, ale pouze záznam z bistra Starbucks vyhovoval časovému rámci a popisu uváděnému Riverovou. Nepodařilo se jim sice získat zřetelnou fotografii podezřelého, ale byli teprve na začátku. Kšilt čepice stínil většinu jeho obličeje, ale věděli, jak vypadaly jeho ústa a brada, a rovněž se jim na chvíli podařilo spatřit jeho nos a částečně i oči. Znali rovněž jeho výšku a přibližnou váhu.

Pro Rappa však bylo nejdůležitější to, že nyní věděl, jak se ten muž pohybuje. Jaké má držení těla. Měli s ním sedmadvacetivteřinový záznam, zatímco čekal ve frontě, aby si objednal nápoj. Díky časovému údaji na záznamu bezpečnostní kamery mohli také přesně zjistit, co si vrah objednal. Totiž dvojité espreso. V každém případě to ukazovalo spíše na Evropu nebo Střední východ než na Ameriku, a právě tam je zavedlo jejich pátrání – do zemí lemujících pobřeží Středozemního moře.

Rapp začal u databáze CIA a pak kontaktoval své kolegy v Británii, Francii a Itálii. Bezmála čtyři týdny cestovali Rapp a jeho malý tým po Středomoří a sbírali stopy. Navštívili Tunisko, Itálii, Řecko, Turecko a úplně naposled Kypr. Zúžili své pátrání na tři jména. Nebyli si ale jisti, zda se za těmito třemi jmény skrývá jedna nebo tři osoby. Podnikání tak bylo zábavnější. Bylo velice snadné používat rozličné identity a různé pseudonymy v závislosti na cíli, provedení útoku nebo regionu. S každým dalším dnem ale Rapp začínal věřit, že to byl jeden muž. Bylo zde příliš mnoho podobností. Příliš mnoho styčných bodů.

Rappův kontakt v Istanbulu byl spolehlivý: zástupce ředitele Turecké národní zpravodajské služby, který byl už téměř tři desetiletí na výplatní pásce CIA. Ten Rappovi sdělil, že muž, jehož hledají, podle všeho žije na Kypru. Čas od času pracuje v Istanbulu, ale jeho domovem je Limassol na Kypru. Turecký špion dal Rappovi adresu, e-mailový účet a špionážní fotografii mizerné kvality. Dumond zpracoval veškeré shromážděné informace za méně než jeden den a stále ještě skládal další střípky. Měli záznamy z registru nemovitostí, daňová přiznání, již nepoužívané i aktuální e-mailové účty a bankovní záznamy. Muž, po kterém pátral, řídil krycí společnost z kavárny, naproti které už dvě hodiny seděl. Vlastníkem kavárny byl jeho domácí. Jeho nájemník vystupoval pod jménem Alexander Deckas. Rappovi připadlo jako zvláštní ironie, že křestní jméno údajného vraha se shodovalo s příjmením muže, jehož se pokoušel zabít.

Rapp se postavil a začal si osušovat víno na kalhotách. Solidární číšník mu podal druhý ubrousek. Vysušil si skvrny po víně, jak nejlépe uměl, a uvažoval, do jakého zapadákova v zámoří nechá Brooksovou přeložit. Číšník mu přinesl ještě jeden ubrousek a Rapp mu vrátil dva ušpiněné. Rozhlížel se kolem sebe ve snaze zjistit, kolik pozornosti k sobě připoutal. Kavárna se nacházela v jednosměrné ulici před hotelem, a všechna zaparkovaná auta byla tedy orientovaná na východ. Asi půl bloku nalevo ho cosi zaujalo. Nenuceně hodil na stůl nějaké peníze a poděkoval číšníkovi v italštině. Neuměl řecky a měl za to, že to je hned druhá nejlepší možnost. Rapp zamířil dolů ulicí. Nepřestával si ždímat vlhkou košili a předstíral, že ho dál zaměstnává jeho potřísněné oblečení. Pohlédl nenápadně napravo a ujistil se, že ho zrak neklamal. V zaparkovaném automobilu seděli dva muži. Jeden z nich držel fotoaparát s teleskopickým objektivem a mířil jím na tutéž kavárnu, kterou předtím pozoroval i Rapp.

Rapp bleskově odvrátil pohled a nahmatal svůj telefon. Po několika zazvoněních se ozval mužský hlas.

„Co se děje?“

„Kde teď jsi?“ zeptal se Rapp.

„V Athénách.“

„Okamžitě zvedni zadek a přileť na Kypr.“

„Něco se stalo?“

„Nejspíš nebudeme jediní, kteří po tom chlapovi pátrají.“

„Jsem teď na letišti. Podívám se, co mají volného, a přiletím za tebou.“

Rapp stiskl tlačítko pro ukončení hovoru a pokračoval v chůzi. Pokoušel se promyslet si svůj další krok, když se mu nabídl v podobě figuríny pózující ve výloze obchodu na konci bloku. Nové oblečení a ještě jeden pohled na muže v zaparkovaném automobilu byly přesně to, co teď potřeboval.

4

ZERMATT, ŠVÝCARSKO

Hosté na večírku v hotelu Alex se dobře bavili a po pravdě řečeno na tom nebylo nic divného, protože ani jeden z nich za to víkendové povyražení nezaplatil ani cent. Tato konference o životním prostředí byla jednou z nejžhavějších událostí toho roku. Jeden den workshopů a panelů a dva dny lyžování a hodování v jednom z nejpopulárnějších evropských lyžařských areálů. Skupina specializující se na repertoár Grateful Dead stála na malém pódiu a hrála „Cumberland Blues“, zatímco zástup prošedivělých milovníků Matky Země, vonících pačulovým olejem a se sandály Birkenstock na nohou, se vlnil v trhavém rytmu, který by v každém milovníkovi soulu vyvolal pláč nebo záchvat smíchu.

Mark Ross stál v zadní části místnosti s permanentním úsměvem na tváři. Zúčastnil se této akce v minulosti již pětkrát ve funkci amerického senátora, a třebaže účastníci k němu byli pokaždé nesmírně uctiví, tentokrát ho hýčkali jako člena panovnického rodu. Byl dost inteligentní, aby se k ekologickému hnutí přihlásil již před lety. Když se chtěl člověk v Demokratické straně dostat až na vrchol, musel zastávat ty správné postoje. Nic nepředstavovalo větší politický kapitál než pověst přesvědčeného ochránce přírody. Tohle byli pěšáci. Lidé, kteří chodívají k volbám. Kteří získávají pro svou věc podporu pomocí hromadných e-mailů a internetových blogů. Vážil si všeho, co pro něj udělali a ještě v budoucnu nejspíš udělají. Už nyní přemýšlel o své kandidatuře na prezidenta. Osm let nebylo tak dlouho. Byly zde však jisté meze. Nyní jeho politická kariéra kulminovala. Byl už jen kousek od vrcholu. Strávil už dost času s nečistými. Nyní byl čas zamířit na vrchol Olympu a užívat si obdivu skutečně mocných.

Největší radost mu udělalo pozvání na večírek Josepha Speyera do jeho horské vily. Normální smrtelníci zde nebyli vítáni. Večírky u Speyerů byly jen pro hlavouny. Účastnili se jich příslušníci evropských panovnických rodů, ikony světa módy z Paříže, Londýna, New Yorku nebo Milána, příslušníci mezinárodní finanční oligarchie, mediální magnáti, příležitostně tam zavítala i nějaká hvězda filmu nebo pop-music, sem tam i nějaká vycházející hvězda politického nebe, především ale hostily bohaté dědice rozličných svěřeneckých fondů. Jinými slovy krásné lidi, kteří létali z místa na místo v soukromých letadlech, aby se zúčastnili nějakého divokého večírku, udělali nehorázně vysoké útraty, a pak odletěli na další velký večírek nebo do některé ze svých četných usedlostí. Ekologie pro tyto lidi znamenala, že poručili svému personálu, aby recykloval plechovky od jejich dietních popcornů a elegantní plastové lahve od balené vody. Někteří z nich dokonce zašli tak daleko, že si koupili malý hybridní vůz, avšak jezdili s ním nanejvýš tak jednou za týden na víkendové návštěvy přátel. Stále si totiž drželi své limuzíny, SUV, luxusní sedany a sportovní vozy.

Pro Rosse byl večírek u Speyerů nutností. Dovolil mu ždímat lidi se skandálními příjmy. Lidi, kteří mohli vypsat bianko šeky na milion dolarů, protože přesně tolik jim vynesly jejich investice do obligací jen za poslední týden. Ross mezi těmito lidmi rychle zdomácněl. Byl vysoký, relativně pohledný a fyzicky zdatný. Neméně důležitá byla okolnost, že si na Wall Street vydělal nevelké jmění, což mu získávalo sympatie multimilionářů. Extrémně bohatí mnohem raději vypisovali šeky lidem, kteří již byli v klubu. Nejspíš se také domnívali, že je daleko méně pravděpodobné, že milionář práskne do bot i se sponzorskými příspěvky.

Ross potřásl rukou ještě několika dalším lidem a vykročil ke dveřím. Ve vzduchu byl cítit štiplavý zápach marihuany. Michael Brown, agent Tajné služby, který velel jeho ochrance, stál několik kroků opodál se zamračenou tváří. Dohnal Rosse, takže opouštěli místnost bok po boku.

„Co se děje, Michaeli?“ zeptal se Ross pobaveně. „Vy jste nikdy nebyl zhulený?“

„Já drogy neberu, pane. Nikdy jsem je ani nezkusil.“

„Mně se můžete klidně svěřit,“ pronesl Ross nenuceně. „Já to nikomu neprozradím.“

Připojila se k nim další pětice agentů. Ten nejmenší měřil sto pětaosmdesát a ten nejvyšší sto osmadevadesát. Vypadali spíš jako basketbalový tým než jako ochranka.

„Mluvím pravdu, pane.“ Brownův pohled byl upřený do davu. „Jen pro vaši informaci, budu to muset uvést ve své zprávě.“

„Co máte na mysli?“

„Přítomnost marihuany.“

Ross na něj pohlédl úkosem. „To nemyslíte vážně?“

„Bylo tam příšerně nahuleno, pane. A my jsme testováni na přítomnost drog v krvi. Musím to hlásit.“

Ross se zakabonil. Představoval si, jaké by to bylo sousto pro tisk.

„Nemějte obavy, pane. Bude to čistě interní zpráva. Od nás se to nikam nedostane.“

Agenti Tajné služby a budoucí viceprezident prošli venkovními dveřmi a stanuli venku na chodníku. Tam na ně čekali dva další stejně urostlí agenti. Cestovali nalehko, což byl další důvod špatné nálady agenta Browna. Ve městě Zermatt byla motorová vozidla zakázána. Brown si chtěl od Švýcarů vyžádat výjimku, ale Ross mu to nedovolil. Šlo přeci o konferenci o životním prostředí. Ross pojede městskými elektrobusy jako všichni ostatní.

Pro Tajnou službu to byla logistická a bezpečnostní pohroma. Neexistovaly žádné elektrické vozy odolné vůči bombovému útoku nebo kulce ze střelné zbraně. Neměly jednoduše dostatek výkonu, aby zvládly dodatečnou zátěž, zejména vezmeme-li v úvahu některá příkrá stoupání, která musely překonávat. To mimo jiné znamenalo, že Ross bude po celý víkend vystaven permanentnímu ohrožení. Ve světle útoku na kolonu před volbami se ten nápad nikomu v Tajné službě nezamlouval, ale Ross trval na svém.

Dalším problémem bylo, že Ross se na ně s tím výletem vytasil na poslední chvíli. Přípravný tým tak na místo dorazil ani ne s jednodenním předstihem před zbytkem ochranky. Pronajali si na víkend městský autobus a dva agenti se učili, jak řídit velké, málo výkonné vozidlo. Brown dorazil následujícího dne, jen aby zjistil, že jeho muži pronajatý autobus nabourali. Pro amatéry bylo příliš těžké manévrovat v úzkých vesnických uličkách. Najali si tedy civilního řidiče, avšak neměli další autobus jako návnadu nebo jako rezervu, pokud by pronajatý autobus selhal. Celá akce se zvrhla ve výčet toho, co ho učili, aby nedělal. Poté co mu Ross zakázal přistavit pro všechny případy jednu z jejich limuzín nebo suburbanů do Milána, byli nuceni se smířit s méně než ideální situací.

Kolem žlutozeleného autobusu vytvořili bezpečnostní perimetr. Veliká okna v zadní polovině vozu byla přelepena černým papírem. Brown doprovodil Rosse ke dveřím autobusu a odvedl ho do zadní části, přičemž ho usadil mezi dva černě oděné, po zuby ozbrojené příslušníky protiteroristického týmu. Pak nastoupili další agenti a autobus se dal do pohybu. Zatímco se ubíral úzkými uličkami, na město se snášel lehký, kyprý sníh. Naštěstí nejeli daleko. To byla jedna ze světlých stránek Zermattu. Obec byla malá. Speyerův dům byl vzdálený sotva půl druhého kilometru jízdy vesměs do kopce. Do domu byli vysláni dva agenti jako předsunutá hlídka. Brown chtěl poslat do domu skupinu šesti mužů, aby se tam porozhlédli a zkontrolovali ostatní hosty pozvané na večírek, ale když se to doneslo Rossovi, udělal mu příšernou scénu. Zatímco ho Ross stíral, Brown před ním musel mlčky stát a nechat si to líbit. Průběžně informoval centrálu o každém svém kroku a prostřednictvím e-mailů vysvětloval, jak Ross vetuje téměř každé jeho klíčové rozhodnutí. Pokud by k něčemu došlo, Browna nebude nikdo volat k zodpovědnosti. Dobře si pamatoval, jaký proces udělali s Riverovou po útoku na kolonu prezidentského kandidáta. Postavili ji mimo službu až do doby, než bude uzavřeno vyšetřování. Nyní už byla dva a půl měsíce u ledu. I kdyby na jejím počínání nakonec neshledali žádné nedostatky, nebyla šance, že by se kdy opět dostala do prezidentovy ochranky.

Jen asi sto metrů od domu projel autobus úzkou serpentinou a zastavil. Řidič se obrátil k Brownovi a bezvadnou angličtinou pronesl: „Dál to nepůjde. Jsme moc těžcí.“

„Skvěle.“ Brown se zakabonil a povzdechl si: „Co je tohle za debilní operaci?“ Pohlédl na agenty kolem sebe a poručil: „Všichni ven vyjma Kendala a Fitze.“ Brown měl na mysli ony dva muže, kteří mezi sebou měli Rosse.

Osm agentů jeden po druhém vystoupilo z autobusu a ten se pomalým, ale rovnoměrným pohybem vyšplhal do poslední strmé vyvýšeniny. Agenti, kteří z autobusu vystoupili, se začali okamžitě škrábat do svahu, aniž by jim to někdo musel přikázat. Autobus nemohl jet příliš rychle, a tak s ním udržovali tempo. Když se ale konečně dostali na vrchol, všichni těžce oddechovali kvůli řídkému horskému vzduchu. Jeden ze dvou členů předsunuté hlídky je očekával s úsměvem na tváři. Ten z ní však zmizel, jakmile z autobusu vystoupil Brown.

„Co tě ksakru tak rozesmálo?“

„Nic, šéfe,“ odpověděl muž ustrašeně.

„Jak to vypadá uvnitř?“ Brown pokynul hlavou směrem k domu.

„Třiaosmdesát hostů plus šestnáct lidí z obsluhy. Nic podezřelého.“

„Východy?“

„Napíchli jsme se na jejich bezpečnostní systém. Všechno monitorujeme a kontrolujeme.“

Brown nakoukl do autobusu a zvolal: „Pane, jsme připraveni.“

Ross se postavil a zapnul si své tvídové sportovní sako. Pod ním měl kombinovaný šedomodrý svetr se skandinávským vzorem a texasky. Vystoupil z autobusu a zamířil k venkovním dveřím, kde mu otevřel jeden z hostitelových zaměstnanců. Těžké dřevěné dveře se rozletěly a Ross byl přijat Speyerem, který ho již očekával.

Bankéř měl na sobě červený sametový smoking, černé kalhoty a černé semišové domácí trepky. Byl to každým coulem elegantní hostitel, a to i tady v horách.

„Dobrý večer, pane viceprezidente.“ Speyer svého hosta přivítal krouživým gestem své pravice a mírným úklonem v pase. „Je mi ctí uvítat vás ve svém skromném příbytku.“

Ross se pousmál. „Stále mne ještě můžete oslovovat Marku, Josephe. Budu oficiálně uveden do úřadu až za týden.“

„Ach ne… neberte mi prosím tu radost oslovovat vás tímto exaltovaným titulem.“ Bankéř pohlédl na Rosse a usmál se.

„Přestaň se uklánět, ty starý padouchu, nebo ti zmaluju hřbet.“

Speyer mrkl a začal se dušovat: „Milost, milost.“

„Vypadáš dobře.“

„Ty rovněž. Co si dáš k pití?“

„Dal bych si martini.“

„Hned ti jedno přineseme. A pak bych ti rád ukázal můj nový vinný sklep. Myslím, že na tebe udělá dojem.“

Ross vykročil za svým hostitelem a po několika krocích se nemohl ubránit pocitu, že ho někdo sleduje. Ohlédl se přes rameno na agenta Browna a pohledem mu naznačil, aby se stáhl. „Čekejte u venkovních dveří. Když vás budu potřebovat, uslyšíte můj křik.“

Bar se nacházel mezi kamenným krbem a masivním velkým oknem, ze kterého se nabízel výhled na vesnici a na patrně nejznámější vrchol světa, Matterhorn. Kvůli mírnému sněžení nebyla jeho stěna téměř vidět, ale Ross věděl, že tam je. Stál před tímto oknem ani ne před třemi měsíci a vychutnával si pohled na ni.

Hosté se k němu sbíhali ze všech stran a vyjadřovali mu své vřelé gratulace. Mnozí z nich se podíleli na financování jejich kampaně. Byl koněm, na něhož si vsadili. Ross měl své martini zpola vypité a Speyer vyprávěl už druhou bujarou historku, když si Ross na opačné straně sálu všiml důvěrně známé tváře, jejíž oči jej upřeně pozorovaly. Okamžitě propadl panice. Začaly se mu potit dlaně a sevřelo se mu hrdlo. Zdráhal se na muže přímo pohlédnout. Očekával sice, že tu bude, nečekal ale, že se s ním setká na veřejnosti. Ross potřeboval zklidnit rozjitřené nervy. Otočil se na obsluhu baru a naznačil, že si dá ještě jedno martini. K tomu, aby přežil dnešní večer, potřeboval trochu toho tekutého povzbuzení.

5

LIMASSOL, KYPR

Gazič si nekoupil přímý let na Mezinárodní letiště v Limassolu, ale zvolil pro návrat domů mnohem komplikovanější trasu. Nejprve letěl z Bukurešti do Athén, načež se plavil trajektem na Rhodos, kde se zdržel několik dní, a poté dalším trajektem odplul na Kypr. Imigrační a pasová kontrola v přístavech téměř neexistovala. Než jeho noha vstoupila na ostrov, který nazýval svým domovem, uplynulo víc než deset týdnů. Většinu té doby strávil ježděním ze země do země, přičemž se snažil budit co nejmenší pozornost. Ještě před tím atentátem se rozhodl příliš na sebe neupozorňovat a tak jeden dva týdny se skrývat někde v Americe. To byl jeho styl. Zatímco jiní se po akci snažili co nejrychleji vytratit ze země, on zůstával v klidu a čekal, až se situace trochu uklidní.

V každé etapě si zachovával klid a rozvahu. Dej se na útěk z místa činu a přivoláš na sebe pozornost. Zůstaň stát a okouněj, bloumej chvíli po okolí a nikdo si tě nevšimne. Stačí se vmísit mezi ostatní čumily, kteří se sbíhají ze všech stran, aby se podívali na způsobené krveprolití. A krveprolití to bylo toho sobotního odpoledne na konci října vskutku nebývalé. Gazič nebyl zprvu schopen se zorientovat. Prach a trosky byly všudypřítomné. Naštěstí si těsně před explozí vložil do uší ucpávky. Bylo to silnější, než očekával, a nepochybně by mu to prorazilo oba bubínky.

Asi deset vteřin zůstal stát přišpendlený ke stromu se zavřenýma očima a s tričkem nataženým přes nos a přes hlavu a zadržoval dech. Když pootevřel oči, den se změnil v noc. Nejistým krokem opustil ochranu stromu a vykročil na chodník. Ačkoliv téměř nic neviděl, chtěl se dostat k perimetru výbuchu, než se usadí prach. Chtěl se vmísit do první skupiny přihlížejících. Prach se pomalu usazoval a nebe se začalo projasňovat. Trosky byly všude; skleněné střepy, kusy kovu, zdiva a dřeva byly rozmetány po chodnících. Poté co si vyndal z uší ucpávky, začalo k němu doléhat volání o pomoc. Minul výkřiky naříkajících a zamířil k úpatí vyvýšeniny naproti bistru Starbucks, kde byl před útokem.

Zastavil ho jakýsi muž a zeptal se ho, jestli je v pořádku. Gazič měl stále ještě přes ústa a přes nos natažené tričko. Přikývl, zakašlal a pokračoval v chůzi. O půl bloku dál dospěl k parkovišti supermarketu Safeway, kde se zastavil. To byla jeho první příležitost otočit se a posoudit celý rozsah destrukce. Velikost kráteru překvapila dokonce i jeho. Táhl se přes oba jízdní pruhy a zdálo se, že je alespoň dva metry hluboký. Vypadalo to, jako by se k zemi snesl v tupém úhlu meteor a dopadl do středu Georgetownu. Kvůli kouři a ohni se to dalo jen těžko určit, ale vypadalo to, že obytné domy přes ulici jsou pryč. Především však Gazič viděl jen jednu limuzínu. Ležela bezmocně na zádech jako želva. Usoudil, že druhá limuzína shořela téměř na popel.

Zatímco se rozrůstal zástup přihlížejících, Gazič se ocital stále víc v pozadí. S každým dalším pohybem ze svých šatů odstraňoval další a další prach. Během několika minut začaly na místo přijíždět sanitky a ještě zhoršovaly všeobecný chaos. Když zmatek dosáhl vrcholu, přešel Wisconsin Avenue a pěšky vyrazil ke svému vozu zaparkovanému o čtyři bloky dál v T Street. O dvacet minut později už uháněl na sever po mezistátní silnici číslo 95.

Neodvažoval se zastavit na odstavném parkovišti, a tak se převlékl během jízdy. Všude kolem bylo příliš mnoho policejních hlídek. Se staženými okénky a s tempomatem nastaveným na povolenou rychlost si vyčesal prach z vlasů a navlékl si nové tričko a džínsy. Když přejel státní hranici do Delaware, konečně se trochu uvolnil. Zprávy v rádiu omílaly stále tytéž informace, a tak rádio vypnul a pokračoval dál bez něj. V Newarku o několik hodin později odstavil vůz a pokračoval vlakem na Manhattan. Měl již zarezervovaný pokoj v hotelu Sheraton and Towers poblíž Time Square, který mu se svými 1750 pokoji a spoustou turistů skýtal téměř dokonalou anonymitu. Objednal si dva lístky na divadelní představení, a než se vydal do svého pokoje, vyzvedl si je v hotelové recepci. Neměl chuť jít do divadla. Raději by šel do jednoho z tamních luxusních striptýzových klubů a rozházel tam balík dolarů, dospěl však k názoru, že pokud má být považován za turistu, musí se také tak chovat.

Když vyjel do svého pokoje, zapnul si televizor a jakákoliv chuť jít do divadla nebo do Strip klubu či kamkoliv jinam byla ta tam. Nemohl téměř uvěřit, jak rychle se všechno zvrhlo v katastrofu. Minul svůj cíl. Zatímco kandidáti byli naživu, manželka a spousta dalších lidí byli po smrti. Gazič věděl, že to nebyla jeho chyba. Muž v telefonu mu sdělil, že budou v druhé limuzíně. V limuzíně, která shořela na prach. Bude mu ten, kdo si ho najal, věřit, až mu bude vykládat, že zasáhl vůz, který měl zasáhnout? Nebudou po něm chtít, aby to zkusil znovu? Gazičovi bylo jasné, co by jim odpověděl. Na takový cíl se útočí jen jednou. Jakýkoliv další pokus by se rovnal smrti.

Gazič té noci špatně spal, ačkoliv s obsahem minibaru pořádně zacvičil. Jakmile byly otevřené obchody, vyhledal prodejnu T-Mobilu a zakoupil si PDA s webovým prohlížečem. Zaplatili mu milion dolarů předem a další milion měl dostat po splnění úkolu. Gazič byl stále přesvědčený, že si ten druhý milion zaslouží. Jeho zaměstnavatel ho ujistil, že má spolehlivý zdroj. Odvedl bezvadnou práci. Pokazilo se to jen kvůli špatnému zdroji informací a on za to nehodlal převzít zodpovědnost.

Gazič se za pomoci hesla přihlásil ke svému e-mailovému účtu a otevřel hlavní nabídku. Čekala tam na něj zpráva. Bylo tam přesně to, co očekával. Obviňovali ho, že to zpackal. Tak rychle, jak jen mu to jeho prsty dovolovaly, naťukal vrah svou břitkou odpověď, přičemž neopomněl uvést, kdo nese vinu za neúspěch. Na závěr požádal o zbytek svého honoráře a opět se odhlásil. Dalších osmačtyřicet hodin si dopisovali a situace se zhoršovala, než se zase mírně zlepšila. Obě strany si vzájemně vyhrožovaly a obě byly podle všeho ochotny vyjednávat, ačkoliv se nikdy nesetkaly tváří v tvář. Jedna strana měla peníze a nejspíš i zdroje, aby mohla zosnovat pomstu, zatímco druhá strana měla talent a potřebné odhodlání. Nakonec to byla remíza. Jinak hrozil konflikt, o který nikdo nestál.

Od požadavku, aby se ještě jednou pokusil spáchat atentát na kandidáty, bylo upuštěno a oni nakonec připustili, že jim jejich zdroj předal špatné informace. Jelikož úkol nebyl splněn, požádali ho, jestli by nepřistoupil na snížení honoráře. Sdělil jim, že chce honorář vyplatit v plné výši a že příslušný zdroj zabije bez nároku na odměnu. Ještě několikrát si vyměnili e-maily a nakonec se dohodli na sedmi stech padesáti tisících dolarech. Když se peníze objevily na jeho švýcarském účtu, Gazič si vydechl, ale jen na chvíli. Následujícího dne zavolal svého bankéře a dal mu instrukce, kam chce obnos převést. Nato opustil New York a zamířil vlakem na západ s úmyslem zahájit své desetitýdenní putování domů. Cestou se Gazič nedokázal zbavit pocitu, že se celá ta záležitost vrátí a způsobí mu horké chvilky.

Když konečně v Limassolu vystoupil z lodi, v duchu se musel usmívat. Objel tři čtvrtiny zeměkoule, aniž by vzbudil podezření třeba jen jedné jediné policejní nebo zpravodajské agentury. Jeho obavy možná byly přehnané. Nebylo by to poprvé. Přehodil si tašku přes rameno a klestil si cestu terminálem ke stanovišti taxíků. Měl z ničeho nic chuť vidět pár známých tváří. Optat se, co se mezitím dělo na ostrově a především jestli ho náhodou někdo nehledal.

Nabil si mobilní telefon a vytočil jedno lokální číslo. Po několika zazvoněních se ozval ženský hlas a Gazič ženě sdělil, že chce mluvit s Andreasem. Čekal, až mu žena zavolá jeho domácího, a mezitím se postavil do fronty lidí stojících u stanoviště taxíků. Volal svému domácímu před dvěma dny, aby se informoval, jestli ho někdo nehledal. Nebyla to neobvyklá otázka. Gazič často odjížděl narychlo a často byl pryč i celý měsíc. Tahle cesta však byla delší než obvykle a Andreas vyjádřil jisté obavy, když se mu asi před měsícem poprvé ohlásil. Gazič mu namluvil, že byl zadržován v Darfuru nějakými přehnaně horlivými vládními vojáky. Andreasovy obavy se týkaly zejména toho, aby mu Gazič včas platil nájem a držel se dál od jeho dcer. Jeho pět dcer pracovalo u něj v kavárně a všechny oplývaly uhrančivou krásou. Gazičova kancelář se nacházela ve třetím poschodí nad kavárnou. Když byl na ostrově, stravoval se v kavárně téměř každý den.

„Haló,“ ozval se řecky hovořící hlas.

„Jak se máš, příteli?“

„To jsi ty, Gavrilo? Tak už jsi konečně doma?“

„Ovšem.“

„Máme tě dnes čekat na večeři?“

„Ano.“

„V kolik asi?“

„Tak kolem deváté. Ještě si potřebuju zařídit pár věcí.“

„Zarezervuju ti stůl a dám ti stranou tvoji oblíbenou značku retsiny.“ Než se Gazič zmohl na odpověď, stařec zavěsil. Chvíli hleděl nepřítomně na telefon, načež nastoupil do čekajícího taxíku.

6

ZERMATT, ŠVÝCARSKO

Ross stál v rohu klenutého obývacího pokoje zády k obřímu oknu a bavil hlouček hostů. Vypadal, jako by stál na piedestalu některé z oněch církví New Age, které se soustřeďují spíše na zábavu než teologii. Superštíhlá, asi sto pětasedmdesát centimetrů vysoká modelka hltala každé jeho slovo, zatímco řečnil o ekologii jako o prostředku sblížení Středního východu a zbytku světa. Jako o společné půdě, na které se mohou všichni sejít. Ti ostatní vážně přikyvovali, přičemž tu a tam také něco dodali, ale prim hrál jednoznačně Ross. Byl novým mužem okamžiku.

„Jak se daří vašemu prezidentovi?“ otázala se modelka. Měla holandský přízvuk.

„Starému, nebo novému?“

„Novému.“

Ross s předstíranými rozpaky odvětil: „Stále se s tím nemůže vyrovnat. Má ale pěkně tuhý kořínek.“

„Nedovedu si představit, jak asi musí trpět,“ poznamenala starší hubená žena. Pokoušela se nasadit truchlivou grimasu, ale její poslední plastická operace zakonzervovala rysy jejího obličeje do výrazu trvalé bdělosti.

„Vypadalo to, že se velice milují,“ dodala modelka.

„Máte pravdu. Nesmírně se milovali.“

„Dost melancholie,“ pronesl Speyer, který si klestil cestu do středu půlkruhu. Frivolně mávl rukou a dodal: „Tohle je večírek. A ještě k tomu můj večírek. Přikazuji vám, abyste se všichni bavili.“

Nálada v hloučku se poněkud uvolnila a na několika rtech se objevily úsměvy. Pár mužů se rozesmálo a začalo se omlouvat.

„Uvidím, co se dá dělat, ale rozhodně na svých večírcích nestrpím nudnou nebo depresivní konverzaci. Začněte se bavit nebo vás příští rok nepozvu.“ Pronesl to nesmírně teatrálně a až na Rosse a modelku se skupina rozprchla.

„Rád bych vám něco ukázal, pane viceprezidente.“

„A co to má být, Josephe?“

„Můj nový vinný sklípek.“

„Mohu se toho také zúčastnit?“ zeptala se dychtivě modelka.

„Bohužel ne, drahá. Mužská záležitost.“ Speyer popadl Rosse za předloktí a vedl ho obývacím pokojem. Několik hostů se je pokoušelo zastavit, ale Speyer se jen usmál a pokračoval v chůzi. Dospěli k vstupní hale, kde u venkovních dveří hlídkoval zvláštní agent Brown a dva další agenti. Agenti sledovali svého chráněnce a jeho hostitele, jak se ubírají po kamenné podlaze. Speyer otevřel dřevěné dveře, které vypadaly, jako když vedou do šatníku, ale ve skutečnosti se za nimi ukrýval výtah.

Agent Brown se obrátil k muži po své levici. „Neříkal jsi, že je tady výtah.“

„Nevěděl jsem, že je tu výtah,“ odvětil agent rozpačitě. „Bylo mi řečeno, že je to šatník.“

Brown vykročil a šesti velkými kroky přešel na opačný konec vstupní haly. „Pane Speyere, kam vede ten výtah?“

„Do mého vinného sklípku.“

„Jsem v pořádku, Michaeli.“

Brown budoucího viceprezidenta ignoroval. „Má vinný sklípek ještě nějaký další východ?“

„Dá se do něj dostat ještě po zadním schodišti z garáže.“

Dveře výtahu obložené dřevěnými panely se otevřely. Než dvojice mužů stačila vkročit dovnitř, agent Brown natáhl ruku a zatarasil jim cestu. „Musím se tam dole nejdřív porozhlédnout.“ Brown se obrátil na své dva kolegy, ale než stačil vydat příslušné rozkazy, Ross ho zarazil.

„Nic takového,“ pronesl Ross pevným hlasem. „Znám Josepha celá léta. Tohle místo má lepší bezpečnostní systém než Bílý dům. Čekejte u dveří. Kdybych vás potřeboval, zavolám.“

„Ale pane, víte dobře, že vás nemůžu bez ochrany pustit do místnosti, aniž bych ji předtím prověřil.“

„Ovšem že můžete. Hlídejte u dveří.“

Brown chvíli váhal, ale nakonec ustoupil. Poodešel stranou a sledoval, jak osoba, kterou měl chránit, nastoupila do ocelové klece spolu s mužem, jehož Brown sotva znal. Dveře se zavřely a kdesi za tlustými zdmi Brown zaslechl naskočit elektrický motor výtahu. Celá tato mise se rychle měnila v ukázkový příklad toho, jak by si ochranka nikdy neměla počínat. Brown přistoupil k ostatním dvěma agentům a začal láteřit.

„Chci, abyste vy dva, ještě než dnes večer ulehnete k spánku, podali o tomhle incidentu hlášení. Jasně tam napište, že nám bránil dělat naši práci.“ Brown se ohlédl směrem k výtahu a dodal: „Teď jděte najít to schodiště a zajistěte ho.“

+++++

DEVĚT METRŮ pod úrovní země se výtah zastavil. Dveře se otevřely a za nimi se objevila prostorná podzemní jeskyně. Vstoupili na kamenný kvádr, který byl vyhlazený jako zrcadlo. Před nimi byl klenutý sklep s řadami regálů s vínem podél zdí. Rozlehlost toho prostoru a absence jakýchkoliv opěrných pilířů šokovala Rosse ještě víc než bohatá kolekce vín.

„Josephe,“ vypravil ze sebe ohromeně.

„Já vím. Trvalo to tři roky a muselo se to provést v naprosté tajnosti.“

„Proč to?“

„Toto je Zermatt, srdce ekologického hnutí. Ten vinný sklep je vytesaný přímo do skály. Město by mi k takovému projektu nikdy nedalo svolení. Už se stavbou domu bylo dost potíží. Musel jsem podmáznout každého úředníka a inspektora dole v údolí.“

Ross vykročil kupředu a pohlédl do prostorné místnosti. Z valené klenby tvořící strop visely zhruba každé čtyři metry drahé křišťálové lustry. Regály s vínem lemovaly zdi z obou stran jako řady lavic v katedrále. Hned po levici byly dveře, napravo se nacházel stůl určený pro ochutnávku vína a čtyři kožená křesla.

„Kolik to měří?“

„Třicet metrů na délku a devět na šířku.“

„Úchvatné. Jak se ti to povedlo?“

„Najal jsem si na to rodinu albánských horníků. Otce a jeho čtyři syny.“

„Kolik tu máš lahví?“

Z přítmí se ozval hlas: „Třicet tisíc, plus minus.“

Uprostřed jeskyně se mezi regály objevil nějaký muž. Měl na sobě modré sako se zlatými knoflíky a bílou košili s rozhalenkou. Vlasy měl hnědé a sčesané dozadu, což jim dávalo poněkud temnější odstín. Byl průměrně vysoký, opálený a měl ten druh nadváhy, který je spíše důsledkem přílišného požitkářství než nedostatku pohybu. Jeho nos byl zdaleka nejnápadnějším rysem jinak nenápadné tváře.

„Co to máš v ruce?“ zeptal se Speyer s netypickým znepokojením v hlase.

„Myslíš tohle?“ Muž vyhodil lahev vysoko do vzduchu. Ta se v letu dvakrát otočila a on ji opět chytil.

Speyer otevřel ústa a celé jeho tělo ztuhlo. „Snad to není jedna z mých lahví Rothschild Château Moutons, ročník dvaačtyřicet?“

„Nikoliv. To je jedno z tvých Château Moutons, ročník jednačtyřicet.“ Muž měl slabý newyorský akcent. „Není to ten rok, kdy kamarádi tvého otce vpadli do Francie?“

„Nebyli to kamarádi mého otce a stalo se to v roce čtyřicet.“ Speyer vykročil kupředu a sebral neznámému extrémně drahou lahev vína.

„Pokud si dobře vzpomínám, nacisté během války uloupili Rothschildovu sbírku vzácných vín. Nepřipadá ti zvláštní, že syn švýcarského bankéře má ve svém držení tolik vzácných lahví vína?“

„Mohu tě ujistit,“ pronesl o něco klidněji Speyer, „že jsem za každou lahev vína v tomhle sklepě zaplatil. Vesměs penězi, které jsem si vydělal ukrýváním tvého obrovského majetku před americkou vládou.“

Muž s newyorským akcentem se široce usmál a vycenil řadu sněhobílých zubů s čerstvými korunkami. „Zasloužíš si každou penci, kterou jsem do tebe investoval, Josephe. Co kdybychom teď otevřeli jednu z těch vzácných lahví na oslavu našeho vítězství?“

Bankéř na moment zaváhal, načež odvětil: „Myslím, že je to vynikající nápad. Naprosto fantastický nápad.“ Speyer nadšeně přikyvoval. „Dekantuji lahev a mezitím najdu něco mnohem lacinějšího a nekonečně vhodnějšího pro tvé buranské americké patro.“ Speyer se odšoural pryč a nechal oba Američany o samotě.

„Cyi, vypadáš báječně.“

Cy Green se narodil v New Yorku v roce 1950 do rodiny židovských emigrantů, kteří utekli z Maďarska, když po skončení války tamní komunisté zkonsolidovali svou moc. Svůj první milion vydělal, ještě než mu bylo pětadvacet, a první miliardu, než oslavil své pětatřicáté narozeniny.

„Děkuji,“ odvětil Green. „Mám už delší dobu dovolenou.“

Ross se zazubil, ale neodvážil se zasmát.

„Gratuluju k volebnímu vítězství,“ pronesl Green se zdviženým obočím.

„Díky.“

„Jak to vypadá s mou milostí?“

„Pracuje se na tom,“ odvětil Ross.

„Pracuje se na tom? To nezní zrovna přesvědčivě.“

„Cyi, nejsem s to ti garantovat, že to klapne.“

„Když ti před třemi měsíci teklo do bot, tak ses mi dušoval, že to nebude problém.“

„Tohle je choulostivá situace. Jestli budeme tlačit moc na pilu, tak to můžeme schytat.“

„Pokud se do toho pořádně nevložíš, tak to teprve schytáš,“ pronesl Green zvýšeným hlasem. „Na to můžeš vzít jed.“

„Nevyhrožuj mi, prosím tě.“

„Americká vláda mi zmrazila aktiva za víc než miliardu dolarů, moje společnosti ve Státech platí padesát tisíc dolarů denně za nerespektování soudních výnosů a já sám jsem už čtyři roky nevstoupil na půdu země, kterou miluju. Moji usedlost v Palm Beach, můj střešní byt v New Yorku a moji vilu v Beverly Hills zkonfiskovali federálové. A moje vlastní děti mají do mých domů dokonce zakázaný vstup.“

Pod vlivem vodky a svého nedávného úspěchu se Ross choval poněkud směleji než za normálních okolností. „Na to jsi měl myslet, než jsi začal uzavírat obchody s nepřítelem. Nemluvě o tom, že jsi se dopustil podvodu a daňového úniku.“

„Přestaň mi kázat o úskalích mezinárodního obchodu,“ vyštěkl Green. „Stal jsem se obětí příliš horlivého vyšetřovatele.“

„Jestli to tak doopravdy je, tak se mu postav u soudu a s pomocí svých štědře placených právníků mu dokaž, že je to lump.“

Green nebyl zvyklý, aby se s ním někdo bavil tímto tónem. Zejména pak ne někdo, kdo byl jeho dlužníkem. Chybělo málo a asi by vybuchl, v poslední chvíli se ale objevil Speyer se dvěma sklenicemi vína.

„Jeden z vašich krajanů mi poslal bednu tohohle. Caymuský vinohrad, ročník devatenáct set devadesát čtyři, Cabernet Special Selection. Vynikající stolní víno, které by mohlo být podáváno na jednom z těch vašich zahradních grilovacích večírků. Rozhodně ale ne na mém večírku.“

Green si vzal sklenici a pronesl: „Josephe, asi nás budeš muset nechat ještě pár minut o samotě.“

„V pořádku. Půjdu pustit nějakou hudbu.“

Když se hostitel dostatečně vzdálil, na Greenově obličeji se objevil tázavý výraz, načež jeho nositel prohlásil: „Jsi buď opilý, nebo ti sláva stoupla do hlavy.“

„Nejspíš z obojího něco,“ usmál se Ross. „Jsem koneckonců budoucí prezident Spojených států amerických.“ Přitom pozvedl sklenici, aby si připil na své zdraví.

Green jeho sklenici ignoroval. „A ty už jsi zapomněl, jak jsi se jím stal? Myslíš si snad, že by si tě Josh vybral za spolukandidáta, kdyby mu jeho tchán nedoporučil tebe? Jeho tchán a můj obchodní partner.“

„Cyi, nedělej z toho zas takovou vědu. Jsme…“

Green ho přerušil. „Řekl jsem mu, že když tě jeho zeť vezme do party, naše problémy budou vyřešeny. A víš, jak to dopadlo? Jeho zeť tě vzal do party a musel jsem ti zachraňovat zadek podruhé. Teď je řada na tobě.“

Znenadání si Ross přál, aby dnes večer nepil. Potřeboval mít jasnou hlavu. „Jsem si jistý, že by tvůj partner nebyl nadšený, kdyby zjistil, že jsi dal zabít jeho dceru.“

Green sevřel ústa a ustoupil o půl kroku zpátky. „Nejspíš se ti podařilo přesvědčit sebe sama, že s tou záležitostí nemáš nic společného.“

„Jak také jinak. Téměř jsem totiž také přišel o život.“

„Ty jsi neuvěřitelný. Jsi snad ještě samolibější než já.“

Ross se napil vína. „Každopádně jsme v průzkumech už začínali druhou stranu dotahovat. Podle mě bychom…“

„Podle mě jsi idiot!“ vyštěkl Green. „Nedotahovali jste druhou stranu v průzkumech, a i kdyby tomu tak doopravdy bylo, vytasili by se s fotkami té malé čubky Jillian, jak ho kouří tomu zatracenému agentovi Tajné služby. Americká veřejnost už možná není tak prudérní jako dřív, ale v žádném případě by jako první dámu neakceptovali kurvu.“

„Zveřejnění těch fotek by stejně tak dobře mohlo uškodit jim.“

„Opájíš se falešnými iluzemi,“ pronesl s úsměvem Green. „Nevzpomínáš si už na ten svůj hysterický telefonát zhruba tak měsíc před volbami? Jak ten neurvalý manažer vašeho volebního týmu dostal tu fotku Jillian s rapírem jednoho z tvých bodyguardů zastrčeným v její svatyni?“

„Byl to agent Tajné služby.“

„Přesně tak… a na zadní stranu té fotky někdo napsal: ‚Nemůžeš nikdy vyhrát.‘ Nevzpomínáš si, jak jsi mi tehdy volal? Jaks mi skoro brečel do telefonu? Nevzpomínáš si už, jak jsi říkal, že tu děvku musíme zabít?“

Green byl asi o patnáct centimetrů menší a sahal Rossovi sotva k ramenům. „Sám sebe klidně dál přesvědčuj, že s tím nemáš nic společného. Když jednáš s jinými lidmi, tak ti to možná projde, ale se mnou si na nic hrát nemusíš. Jsi stejný hajzl jako já. Na rozdíl od tebe se ale nepotřebuju přesvědčovat o opaku.“

„Zasvětil jsem posledních dvanáct let svého života veřejné službě a jsem v každém ohledu…“

„Ty jsi zasvětil celý svůj život jen sám sobě. Nekandidoval jsi do Senátu, abys udělal něco pro lidi. Kandidoval jsi tam, abys uspokojil své ego. Tak přestaň dělat ramena a nech si ty své bludy pro sebe. Vím přesně, co jsi zač, i když tobě to možná jasné není.“

„Nezlob se, Cyi, ale neuškodilo by ti, kdybys mi byl aspoň trochu vděčný.“

„Za co já bych ti měl být vděčný? Za to, že mě pustíš do blízkosti své velevážené osoby? Děláš si ze mě šoufky? Jediný, kdo by měl cítit za něco vděčnost, jsi ty. Já jsem se postaral, aby tě zvolili. Tys pro to neudělal vůbec nic. Projevím ti svou vděčnost, až mi příští týden podepíšeš milost.“

Ross přikývl. „Pracuju na tom, ale chce to ještě nějaký čas.“

„Ty ale už žádný čas nemáš. Ujišťovals mě, že dokážeš přimět prezidenta Hayese, aby mi udělil milost. Tak ať ji tedy podepíše příští neděli spolu s ostatními milostmi.“

„Postarám se o to,“ prohlásil Ross, protože věděl, že jen s takovou odpovědí se Green spokojí. Ve snaze odvést rozhovor na jiné téma se zeptal: „Ten muž, jehož jsi najal… už jsi se o něj postaral?“

„Pracuju na tom. Proč?“

„FBI ví o jeho existenci.“

„Ví i to, že odpálil nálož?“

„To zatím ne, ale člověk nikdy neví. Je třeba se o něj postarat.“

„S tím si nedělej starosti.“ Green ukázal na Rosse prstem. „Postarej se hlavně, abych dostal tu milost.“

Ross si dal pořádný doušek vína a usmál se. Neměl nejmenší jistotu, že se mu milost pro Greena skutečně podaří získat. Kdyby měl ale hádat, řekl by, že jim prezident Hayes dá košem, což by ovšem znamenalo, že Josh Alexander bude muset zahajovat svůj úřad mimořádně kontroverzní milostí. Každopádně to nebude snadné. Ross však měl v záloze ještě jedno řešení. Pohlédl Greenovi do očí a pozvedl sklenici. „Na tvou milost.“

„Na mou milost.“ Green si s Rossem přiťukl. „Na to si rád připiju.“ Ross se usmál a pomyslel si: A ještě na to, abys do příští neděle přišel o život při nějaké tragické nehodě.

7

LIMASSOL, KYPR

Rapp si dával pozor, aby stál dál od okna. Díval se do hledáčku teleobjektivu a snažil se manuálně zaostřit obraz. Náhle se v záběru objevil další muž. Ukazovák Rappovy pravé ruky stiskl spoušť do poloviční polohy a digitální fotoaparát automaticky zaostřil obraz. Hned nato stiskl tlačítko až dolů a pořídil dvě momentky. Hluboce si vydechl a nechal fotoaparát klesnout k zemi. Přitom však nespouštěl oči z ulice. Náhle zachmuřil obočí a pronesl: „Co jsou ti dva ksakru zač?“ Opakoval si tu otázku už celé odpoledne a ani o píď se nepřiblížil k odpovědi. Fotografie byly zaslány Marcusovi Dumondovi do Langley, aby je prověřil softwarem pro rozlišování identity podle obličejů, ale zatím to k ničemu nevedlo. Účinnost softwaru se zvyšovala, pokud se zúžil okruh podezřelých, ale Rapp zatím vůbec netušil, odkud ti muži byli nebo pro koho pracovali. Sdělil Dumondovi, že by se mohlo jednat o místní policisty, a ať se tedy zkusí nabourat do databáze policejní stanice v Limassolu. Dumond prověřil osobní složky místního policejního sboru, ale nic neobjevil. Poté prověřil členy národní policie a nakonec nahlédl do osobních složek příslušníků Řecké národní zpravodajské služby. A znovu bez výsledku.

Rapp nebyl na Kypru poprvé. Většinou ale pobýval v Nikósii, hlavním městě řecké části ostrova. Jeho severní část byla ovládána Turky. Z historické perspektivy zaujímal Kypr navýsost strategickou polohu. Dal se z něj kontrolovat východní cíp Středomoří. Ostrov byl po celá tisíciletí jablkem sváru o kontrolu mořských tras mezi Evropou, Středním východem a severní Afrikou. Féničané, Asyřané, Řekové, Peršané, Egypťané, Římané, Arabové, dynastie lusignanských Franků, Benátčané, osmanští Turci a příslušníci dalších méně známých národů, ti všichni v tom či onom momentu jeho zaznamenané historie ostrov kontrolovali. Vzhledem k jeho významu pro obchodní trasy býval ostrov po dlouhou dobu rovněž oblíbeným útočištěm psanců. Pirátů, obchodníků s otroky, jakož i jejich moderních protějšků: obchodníků s narkotiky, mafiánů a teroristů. Po 11. září 2001 vyšlo najevo, že služeb kyperských bank rád využíval Usáma bin Ládin. Ostrov proslul svým tajuplným podsvětím, což jenom zvyšovalo nejistotu ohledně identity oněch mužů.

Rapp si byl jist jen tím, že zahlédl celkem tři muže. Na zorganizování efektivní sledovací operace byli potřební lidé a technické zázemí. Rappovi se momentálně nedostávalo ani jedno, ani druhé. Poslal Brooksovou na letiště, aby tam vyzvedla Colemana a jeho muže. Mohl požádat Kennedyovou, aby mu poslala pár lidí z velvyslanectví v Nikósii, ale tento postup měl jednu vážnou slabinu. Velvyslanec by se pravděpodobně domákl, že na jeho zadním dvorku operuje CIA, a mohl by se dopálit a stěžovat si na ministerstvu zahraničí a celé by se jim to mohlo vymknout z rukou. Zásadou číslo jedna při těchto operacích bylo postupovat obezřetně a držet se co možná nejvíc stranou mimo rádius kohokoliv, kdo by je mohl ohrozit.

Co se týče nedostatku technického vybavení, Rapp si přál, aby měl u sebe alespoň parabolický mikrofon, a mohl tak poslouchat, co si ti muži povídají. Protože letěli normální linkou, Rapp se rozhodl, že ani on, ani Brooksová s sebou nepovezou výbavu pro sledování. Dost na tom, že museli přes celní kontroly propašovat zbraň, tlumič a dva rezervní zásobníky střeliva. Elektronické odposlouchávací zařízení, teleskopický objektiv, fotoaparáty, snímací zařízení a parabolické mikrofony zabraly spoustu místa a budily nežádoucí pozornost. Takové věci s sebou novomanželé na svatební cestu obvykle nevozí. Coleman a jeho muži měli potřebné zařízení přivézt a měli se při tom vydávat za filmový štáb, který hledá exteriéry pro natáčení filmu. Měli firemní navštívenky se jménem filmové produkce, adresu v Beverly Hills a číslo telefonu s předvolbou 310, který zvedala jedna žena v Langley ve Virginii.

Nad východním Středozemím zapadalo slunce. Do setmění zbývalo možná už jen deset minut. V této části starého města byly ulice úzké a klikaté a velká část ulice a venkovních kaváren ležela ve stínu. Hotel měl tři poschodí a Rapp se nacházel v tom nejvyšším. Jejich informátor v Istanbulu jim sdělil, že jejich muž vlastní společnost Aid Logistics Inc., jejíž kancelář je situována ve druhém poschodí kamenné budovy na protější straně ulice. V přízemí byla kavárna a v prvním poschodí se nacházela realitní kancelář. Za budovou nebyla žádná ulička, a tak jediný přístup do budovy byl venkovními dveřmi kavárny a po schodech napravo. Rapp to věděl, protože odpoledne navštívil realitní kancelář, a než sešel dolů, vystoupal až na odpočívadlo mezi prvním a druhým poschodím.

Rapp pozoroval staršího muže vycházejícího z kavárny pod Aid Logistics Inc. a pod realitní kanceláří. Podle všeho se jednalo o vlastníka. Měl na sobě bílou zástěru a vykřikoval spoustu rozkazů na personál. Vykročil po chodníku k místu, kde byl zaparkován sedan, a pustil se do řeči s jeho dvěma pasažéry. To bylo poprvé, kdy viděl Rapp starce s muži rozmlouvat.

Každé sledování má svůj specifický charakter. Svůj vlastní rytmus. Většina je téměř tak nudná, jako pozorovat schnoucí nátěr. Někdy dotyčný ví, že je sledován, a pokouší se vás ukolébat k spánku, aby vás mohl doběhnout. Takto se chovali skuteční profíci. Mohli jste je sledovat celý den a neměli jste sebemenší tušení, že mezitím dvakrát obeslali a jednou vybrali mrtvou schránku. Jako by měli jeden pár očí i vzadu. Což byla částečně pravda. Talentovaní hokejisté měli podobně jako Wayne Gretzsky v duchu přesný obraz toho, kde se který z hráčů v dané chvíli nacházel. Velcí špioni měli totéž nadání, ale v rámci daleko složitější a nebezpečnější hry. Pamatovali si tváře, boty a kalhoty. Věci, které nešly jen tak snadno změnit. Ignorovali klobouky, brýle, saka a vousy. Věci, které šly změnit snadno. Dokázali si vrýt do paměti obličej každého kolemjdoucího a nebyli ve střehu jen před těmi, kdo byli před nimi, ale i před lidmi za jejich zády. Dokonce i před těmi, které neviděli.

Jen málokteří zločinci byli ve skutečnosti takhle dobří. Většina vůbec netušila, že je sledována, a především si byli více či méně vědomi toho, že se dopouštějí něčeho ilegálního. A v řadě zemí, v nichž působili, se navíc dopouštěli něčeho, co je mohlo připravit o hlavu. S tímto vědomím bylo téměř nemožné chovat se uvolněně a nenápadně, zatímco jste se připravovali na něco, co vás mohlo stát život. Nehrálo přitom roli, zdali jste se pokoušeli uložit něco do mrtvé schránky či setkat se s vaším kontaktem nebo jste se chystali někoho sejmout. Řeč vašeho těla vás prozradila. Váš krok se zrychlil a vaše pohyby se staly křečovitějšími a sporadičtějšími.

Rapp si všiml, že dění dole na ulici v uplynulé hodině nabralo nějak na tempu. Pozoroval řeč těla majitele kavárny a druhého muže stojícího vedle vozu. Pokoušel se jim odezírat ze rtů, ale nedokázal rozeznat, co si říkali. Vypadalo to ale, jako by se bavili anglicky, což mu připadalo přinejmenším zvláštní.

Rappův mobilní telefon začal vyzvánět. Ležel na posteli, ale on zůstával dál stát u okna. Měl v pravém uchu zastrčené miniaturní bezdrátové sluchátko značky Motorola. Kvůli přerostlým vlasům bylo téměř nemožné přístroj zahlédnout. Ten snímal jeho hlas prostřednictvím vibrací v ušním kanálku. Rapp poklepal na sluchátko a zeptal se, co se děje.

„Právě jsme přistáli.“

Byl to Scott Coleman. Rapp byl v pokušení zeptat se ho, proč jim to trvalo tak dlouho, ale nechal to tak. „Brooksová najala modrou dodávku. Ceká na chodníku.“

„Uvízli jsme na rozjezdové dráze.“

„Co tím myslíš?“

„U našeho terminálu čeká ještě jedno letadlo. Nemůžeme se hnout z místa, dokud nezmizí, a pak budeme ještě muset čekat, než nám vyloží zavazadla.“

Rapp sledoval, jak velký muž stojící vedle vozu klade svou paži kolem ramene muže v zástěře. Zatímco vazoun cosi strkal do starcovy náprsní kapsy, Rapp stiskl spoušť fotoaparátu a chvíli ji držel. Fotoaparát v rychlém sledu pořídil šest fotografií. Velký muž pak majitele kavárny poplácal párkrát po tváři a nechal ho jít.

Rapp se zachmuřenou tváří pozoroval, jak se starší muž vrací do své kavárny. Dál hleděl do hledáčku na zadní straně fotoaparátu a prohlížel si pár posledních záběrů. Přibližoval si jeden z nich, až dokázal rozeznat, co ten muž strká do kapsy majitele kavárny. Byly to peníze. Policisté obvykle lidem do kapes peníze nestrkali. Zejména ne v téhle části světa, kde člověka mohli strčit na týden za katr jen tak pro nic za nic.

„Slyšel jsi mě?“ zeptal se Coleman.

„Ovšem.“ Rapp se zahleděl na horizont. Nastával soumrak, a až padne noc, něco se stane. „Ať jeden z tvých mužů počká na zavazadla. Potřebuju tě tu co možná nejdřív.“

8

Retsina je řecké víno, které je konzervováno borovicovou pryskyřicí. Někteří pomýlení řečtí nacionalisté se domnívají, že je to víno bohů. Každému, kdo někdy ochutnal dobré francouzské Bordeaux, chutná retsina asi jako terpentýn. Gazič retsinu nesnášel stejně jako Andreas. Starcův slib, že mu dá stranou lahev jeho oblíbené značky retsiny, mohl být pokládán za pokus o vtip. Vzájemné pošťuchování dvou přátel. Andreas ale nezůstal na drátě, aby si vyslechl odpověď svého nájemníka. Dokonce se ani nesmál. Zavěsil hned, jak si do něj dloubnul. To nebyl Andreasův styl. Rád popichoval a škádlil.

Něco se dělo. Gazič to cítil v kostech. Jeho dům stál v kopcích na předměstí Limassolu. Byl v pokušení jet nejprve tam, ale raději to nutkání potlačil. Pomalu se projel kolem své kanceláře v taxíku, přitom si ale dával pozor, aby nevzbudil nežádoucí pozornost. Zahlédl muže sedícího za volantem zaparkovaného auta a dalšího muže na chodníku. Nato Gazič požádal řidiče, aby ho odvezl do hotelu Amathus Beach, kde si najal pokoj, osprchoval se a promýšlel si svůj další krok.

Gazič nepatřil k lidem, kteří se snadno rozčílí. Spíše o věcech dumal a nechával si je projít hlavou. To se právě dělo, zatímco pojídal večeři na soukromém balkonu svého hotelového pokoje. Pokládal za téměř hotovou věc, že ti grázlové, co si ho najali, mu teď jdou po krku. Existovala také možnost, že po něm jde policie, ale nebylo to příliš pravděpodobné. Gazič sledoval v tisku vyšetřování FBI, a pokud mu bylo známo, v tisku nebyla žádná zmínka, že by pátrali po osamělém muži s odpalovacím zařízením. Všechny zprávy z Washingtonu naznačovaly, že jdou po několika teroristických skupinách. Gazič neměl o možnostech FBI celistvou představu, ale nepochyboval, že by nemohli vést vyšetřování, aniž by o něm něco neproniklo do tisku.

Nejrozumnější by asi bylo utéci. Měl víc než tři miliony rozeseté po různých bankách v Evropě a po Středomoří. Kdyby je dobře investoval, mohl by žít v relativním luxusu v kterékoliv zemi třetího světa až do konce svých dní. Kypr mu ale přirostl k srdci. Jeho dům, kancelář, liberální finanční zákonodárství. Bylo to ideální působiště. Nezávislý ostrovní národ. Čím víc o tom přemýšlel, tím byl naštvanější, a to nikoliv jen na svého podrazáckého zaměstnavatele, ale i sám na sebe. Proč byl tak netrpělivý, aby shrábl jejich peníze? Odpověď byla nasnadě. Byly za tím peníze. Měl se řídit starou dobrou poučkou – pokud se ti něco zdá až příliš vynikající, než aby to byla pravda, nejspíš to tak bude.

A pak tu také byla otázka Andrease a jeho rodiny. Gazič se mohl jen dohadovat, jaký nátlak na něj asi vyvinuli. Byli to slušní lidé, kteří se pokoušeli počestně uživit, a nyní byli vystaveni takové těžké zkoušce. Nejjednodušší by bylo ostrov opustit. Nasednout na první ranní trajekt a zapomenout na Kypr, tamní aktiva i přátelské vztahy, které zde budoval. Byl ale unaven utíkáním. Už víc než deset týdnů si balil a vybaloval každých pár dní. Útěk by byl sice to nejrozumnější, ale také to nejzbabělejší.

Gazič nebyl zbabělec. Nikdy v minulosti jím nebyl. A nebude jím ani nikdy v budoucnu. Věděl, že prahne po vzrušení. Jako někdo, kdo potřebuje akci. Někdo, kdo si často vybírá cestu největšího odporu. Činil tak, aby prověřil své schopnosti. Činil tak, aby dokázal, že je lepší než všichni ostatní. Potřeboval si dokazovat, že králem džungle je on. Ve Washingtonu praktikoval lov na slony. Na Kypru udělá z lovců lovnou zvěř.

Hlavním cílem bylo přežít. Vedlejším cílem bylo eliminovat ony muže, aniž by se dal chytit nebo vzbudil podezření místních úřadů. Další mrtvé tělo odklizené do Středozemního moře neznamenalo nic. Ačkoliv pár chlápků zabitých na chodníku před Andreasovou kavárnou mohlo nakonec jeho podnikání prospět. Ať tak či onak, cílem bylo vypátrat toho, kdo si ho najal, a eliminovat ho. Jen tak se to dalo vyřešit jednou pro vždy. Problém bude udržet jednoho z těch mužů naživu tak dlouho, aby se od něj dozvěděl něco užitečného.

Gazič pohlédl na hodinky. Byl sobotní večer, což znamenalo, že limassolské kluby a bary budou za chvíli praskat ve švech. Bude se muset ještě někde zastavit, až ale dorazí do kavárny, všechno půjde jako po drátku. Ti muži nikdy nezjistí, co je dostalo.

9

Zatímco na starou část města padal soumrak, v jeho ulicích se vše probouzelo k životu. Z kaváren se linula hudba. Lidé spěchající všemi směry chaoticky přecházeli ulice, kde se vyhýbali skútrům, taxíkům a automobilům. Ze všech stran se ozýval smích a vzrušený hovor párů a skupinek, které postávaly před nejrůznějšími podniky a čekaly, až se pro ně uvolní stůl. Rapp si ve svém pokoji nerozsvítil. Okno ve skutečnosti tvořily úzké francouzské dveře, které se otevíraly dovnitř. Od výšky jeho pasu až k podlaze sahalo černé ozdobné zábradlí, které vytvářelo iluzi balkonu.

Ve snaze zaplašit nudu a zachovat si bdělost Rapp každou čtvrthodinu klesl k zemi a prováděl kliky nebo dřepy. Alternativou by bylo lít do sebe velké množství kávy, to by ale také obnášelo časté návštěvy toalety. Stále ještě mu zbývalo shodit tak dvě tři kila, která nabral během svého šestiměsíčního nevázaného života, a tak dal přednost cvičení. Nepřetržitě monitoroval veškeré dění na ulici od jednoho bloku k druhému. Žádný automobil ani chodec nezůstal bez povšimnutí. Zvláštní pozornost věnoval osobám ubírajícím se do kavárny a samozřejmě také muži sedícímu v automobilu poblíž kavárny. Během dne zahlédl jeho dva společníky vycházet z výtahu v hotelové hale. Dokud nedorazí posily, zbývalo Rappovi jen sedět a čekat. Od chvíle, kdy Coleman a jeho muži přistáli, s nimi už dvakrát mluvil. Konečně už byl v dodávce s Brooksovou a na cestě k němu.

Rapp pohlédl na hodinky. Rafičky ukazovaly osm minut po deváté. Měli by dorazit každou chvíli. Na vzdáleném konci ulice se ozvala automobilová houkačka. Rapp se přesunul z jedné strany otevřeného okna na druhou, aby se podíval, co se stalo. Uprostřed jednosměrné ulice stáli muž a žena. Muž na řidiče automobilu gestikuloval zdviženým prostředníkem a cosi křičel řecky. V dálce na chodníku Rapp zahlédl jakéhosi muže. Cosi v jeho vzhledu či chování ho přimělo, aby se na něj ještě jednou podíval. Byl oblečen v klubovém hiphopovém stylu mladší generace: vyšisované a potrhané značkové džínsy, retro tenisky, modrá větrovka a baseballová čepice s nápisem John Deere. Baseballovou čepici měl staženou do obličeje, límec bundy zdvižený a ruce měl zastrčené v kapsách. Jeho hlava se pomalu, téměř nepozorovatelně otáčela zprava doleva. Rappovi se v mysli vybavilo oněch sedmadvacet vteřin ze záznamu bezpečnostní kamery v bistru Starbucks v Georgetownu. Průměrný člověk by z toho pásku příliš informací nenačerpal, ale pro Rappa to byla hotová pokladnice vědění: praktické doznání viny ze strany muže zachyceného bezpečnostní kamerou, jak si kupuje espreso.

Na první pohled se muž ze záznamu choval zcela nenuceně. Rapp se na to ale díval jinak. Jako kouzelník sledující jiného kouzelníka věděl, na co se zaměřit, protože už něco podobného také zažil. V cizí zemi, během nějaké operace, kdy se pokoušel zabít čas, dokud nenastane jeho chvíle. Choval se skoro stejně. Baseballová čepice stažená do obličeje na ochranu před bezpečnostními kamerami. Chování uvolněné, přitom se ale stále měl na pozoru. Oči bez přestání monitorující okolí si zachovávaly bdělost.

„Jsi to ty, Alexandře?“ Rapp hvízdl a ustoupil o krok dozadu.

Aniž by od svého cíle odpoutal pohled, pozvedl k oku fotoaparát a pořídil několik fotografií nenuceně se pohybujícího muže. Okamžik pravdy se kvapem přibližoval. Vejde do kavárny a půjde do své kanceláře, nebo nejprve obejde blok, aby se ujistil, že mu nic nehrozí? Rapp věděl, jak by se zachoval on sám, a byl mírně zklamaný, když se muž zastavil před kavárnou. Pustil se do hovoru se starším mužem, který stál v recepci. Rappa náhle přepadla panika. Potřeboval ho živého. Když byl teď k němu muž obrácen zády, rozeznával na jeho bundě bílé logo firmy Adidas. Rappův pohled sklouzl k muži, který seděl zhruba o deset metrů dál v zaparkovaném autě. Ani se nehnul.

Muž v bundě s nápisem Adidas si zapálil cigaretu a dál hovořil se starším mužem. Když skončil, políbil ho na obě tváře a odešel. Vše až na cigaretu přesně odpovídalo záznamu z bezpečnostní kamery. Ale na druhé straně by muž asi sotva mohl kouřit, zatímco čekal ve frontě provozovny kavárenského řetězce Starbucks ve Spojených státech. Muž v čepici s nápisem John Deere se prodíral hloučkem chodců čekajících na stůl v kavárně. Rappovo napětí mírně polevilo, ale jeho pohled se stále upíral na muže. Spustil fotoaparát k zemi a přemýšlel, jestli je to skutečně jeho muž, nebo jestli se náhodou už nestal obětí profesionální deformace. Protřel si oči a opět zkontroloval čas.

Když opět pohlédl dolů na ulici, uviděl něco zcela nečekaného. Muž v bundě s nápisem Adidas se náhle obrátil k zaparkovanému autu s mužem sedícím na jeho předním sedadle. Rapp spěšně zdvihl fotoaparát a stiskl tlačítko automatického zaostřování. V objektivu se objevil obraz chodce a automobilu. Světlo pouličních lamp vydávalo tolik světla, aby bylo vidět, co se tam bude dít, ale Rapp se obával, že ho nemusí být dost k pořízení dostatečně zřetelných snímků. Znenadání začal chodec mávat na muže usazeného v zaparkovaném voze. Když došel k automobilu, nenuceně se předklonil, aby viděl dovnitř staženým okénkem řidičových dveří. Byla to jednosměrka a auto bylo zaparkované přímo naproti kavárně na téže straně ulice. Muž v automobilu seděl na předním sedadle pro spolujezdce nejspíš proto, aby měl víc prostoru pro nohy.

Rapp si uvědomil, co se bude dít, ani ne jednu nebo dvě vteřiny před tím, než se to skutečně stalo. Posunul ohnisko objektivu co možná nejdále a stiskl spoušť. Superrychlostní digitální fotoaparát začal cvakat rychlostí několika snímků za vteřinu. V mdlém světle zahlédl muže v čepici sahajícího do auta a hned nato následoval krátký záblesk. Nikoliv bílý záblesk fotoaparátu, ale žlutý záblesk výstřelu. Rapp uvolnil spoušť fotoaparátu a chvíli se ani nepohnul. Nechtěl přijít o to, co bude následovat. Uplynulo něco mezi třemi až pěti vteřinami. Rapp počítal do deseti a muž v čepici měl stále ještě strčenou hlavu v okénku vozu a rozhazoval rukama, jako by vyprávěl nějakou zábavnou historku.

Rapp spustil kameru a procedil mezi zuby: „Mluvíš s mrtvým mužem, co?“ Pokýval hlavou a řekl: „Teď tam budeš stát a chovat se, jako by se nic nestalo, a pak nenápadně strčíš zbraň zpátky do kapsy a uděláš čelem vzad.“

Rapp to všechno pozoroval s nezaujatým profesionálním obdivem. Ten muž měl pro strach uděláno. To, čeho byl právě svědkem, potvrdilo jeho podezření. Teroristé, kteří zaplatili za vraždu Alexandera a Rosse, nebyli spokojeni se službami, které jim Alexander Deckas poskytl, a nyní ho chtěli vidět mrtvého. V jeho branži to nebylo nic neobvyklého. V jistém ohledu se to podobalo muži, který se rozhodl opustit svou manželku kvůli ženě, s níž měl pletky. Skutečnost, že inkriminovaný muž se posléze rozhodne podvádět tutéž ženu, s níž dříve podváděl, by neměla nikoho překvapovat, a ze všeho nejméně pak tu ženu samotnou.

Rapp sledoval, jak se vrah narovnává a odstupuje od auta. Zamával ještě na mrtvého muže sedícího ve voze a vykročil zpátky do ulice. Rapp spěšně pohlédl směrem ke kavárně, aby se podíval, jestli ho někdo nesleduje. Velkého muže, jehož spatřil prve, nebylo nikde vidět. Jen stařec si podle všeho všiml, co se právě stalo. Rappův pohled opět sklouzl k muži v baseballové čepici. Očekával, že zahne za roh a zmizí mu z dohledu. Možná ze sebe shodí bundu a čepici a sejme ty dva, pokud by se objevili. Pokušení jít za ním bylo silné, ale s tolika neznámými by to nebylo moudré. Tohle bylo Deckasovo sousedství. Bude tu znát každou skulinu a štěrbinu a kdo ví, kdo všechno pro něj mohl pracovat.

Zabiják překvapil Rappa, když vešel do posledního domu v ulici. Vypadalo to, že se jedná o obytnou budovu.

„Co to má znamenat?“ zamumlal si Rapp pod vousy.

Zběžně si prohlédl obytný dům, přičemž si všímal především oken s rozsvícenými světly. Během třiceti vteřin se žádné nerozsvítilo ani nezhaslo. Rappa napadlo, že by nebylo od věci poodstoupit dál od okna. Udělal dva kroky dozadu. Jestli měl ten muž u sebe dalekohled s nočním viděním, mohl sedět v jednom z těch tmavých bytů a dívat se, jestli ho z hotelu naproti někdo nepozoruje. Kdyby byl Rapp na jeho místě, udělal by právě to. Rapp ustoupil o krok stranou a pohlédl na monitor na zadní straně fotoaparátu. Pravým palcem otáčel kolečkem a prohlížel si uložené snímky. Když našel tu správnou sekvenci, zmenšil velikost záběru. Kvalita nebyla nikterak vysoká, ale jasně rozeznával ruku v okénku automobilu, natahující se k přednímu sedadlu spolujezdce. Vrátil se ještě o jeden snímek zpátky a monitor se rozjasnil zábleskem z hlavně pistole. Náhle bylo všechno mnohem jasnější. Rapp zřetelně rozeznával pistoli s tlumičem upevněným k její hlavni.

To musel být Alexander Deckas, a pokud věděl o muži ve voze, pravděpodobně věděl i o těch dalších dvou, kteří ho sledovali. A zde nejspíš ležela i jeho priorita. Buď se jim pokusí uniknout, nebo se je pokusí zabít. Vzhledem k tomu, čeho byl právě svědkem, se Rapp domníval, že pravděpodobnější je to druhé. Proč ale ten obytný dům? Rappovy myšlenky se stočily zpět k velkému muži, který během dne strkal peníze do náprsní kapsy starce, jenž vedl kavárnu. Stařec nevypadal nijak zvlášť nadšený, když s tím hrdlořezem hovořil. Bylo pravděpodobné, že na něj tlačili. Nejspíš mu i nějak vyhrožovali. Stařec měl v danou chvíli několik možností: jít jim na ruku, obrátit se na policii nebo varovat svého nájemníka. A jestliže tím nájemníkem byl skutečně Alexander Deckas, či jak se doopravdy jmenoval, a stařec věděl, čím se živí, proč by nešel za ním? Rapp ho právě viděl, jak zlikvidoval nájemného zabijáka uprostřed rušné ulice, aniž by vzbudil nejmenší rozruch.

Tok Rappových úvah přerušilo zazvonění telefonu. Domníval se, že to je Coleman nebo Brooksová, a tak stiskl tlačítko sluchátka a vyhrkl: „Kde vězíte, chlapi?“

„Tady je Marcus, Mitchi.“

Marcus Dumont byl počítačový expert, který pracoval u protiteroristické jednotky v Langley.

„Co se děje?“ zeptal se Rapp.

„Právě jsem mluvil s jedním kámošem z DGSE.“ Dumond měl na mysli Direction Generale de la Securité Exterieure, národní francouzskou zpravodajskou službu. „Mají nějaké informace o tom Alexandru Deckasovi. Říkají, že jeho skutečné jméno zní Gavrilo Gazič. Pochází z Bosny a vyškolil se během té malé špinavé záležitosti, co tam svého času měli.“

Rapp poodešel od zdi a pohlédl z okna. „Výborně. Co ti ještě pověděli?“

„V Haagu na něj uvalili zatykač.“

„Za válečné zločiny?“ zeptal se Rapp poněkud překvapeně. „Jak je starý?“

„Pětatřicet.“

„Když se v polovině devadesátých let vzájemně vraždili, musel to být ještě malý kluk.“ Rapp zkontroloval okna obytné budovy naproti. „Proč by se zabývali někým tak bezvýznamným?“

„Byl to ostřelovač. Při obléhání Sarajeva zastřelil přinejmenším padesát civilistů.“

Rappovo celé tělo na moment ztuhlo, načež instinktivně poodstoupil od okna. Trvalo mu několik vteřin, než se znovu nadechl, a pak hlasitě zaklel.

„Něco se stalo?“ zeptal se Dumond.

„Příště bys měl raději začít s touhle částí.“

„S jakou částí?“

„Na tom nezáleží,“ zamručel Rapp. „Co ještě o něm víš?“

„Údajně operoval v Africe, většinou na východě… Súdán, Etiopie, Uganda, ale nemají na něj nic konkrétního.“

„Máte jeho fotografii?“

„Ano, ale bohužel není moc dobrá.“

„Je dost dobrá, abyste ji mohli porovnat s tím záznamem z bezpečnostní kamery?“

„Není to stoprocentní, ale nelze ho ani vyloučit.“

„Tak dobře. Předej ty materiály africké sekci a uvidíme, jestli na něj budou něco mít.“

„Spolehni se.“

„A zkus zjistit, co za důkazy proti němu mají v Haagu. Zajímalo by mě, jakou má mušku.“

„Mrknu se na to.“

„Dobrá práce, Marcusi.“

Rapp stiskl tlačítko na sluchátku a ukončil tak hovor. Jen málo věcí mu dokázalo nahnat strach a ostřelovači byli jednou z nich. Byli to malí, zákeřní parchanti. Ti skutečně dobří by vás dokázali zabít ze vzdálenosti jedné míle. To byl sotva regulérní boj. Rapp seděl bez hnutí v setmělém hotelovém pokoji a pokoušel se srovnat si v hlavě to, co se právě dozvěděl. Tušil ten muž, že po něm Rapp jde? Odpověď patrně zněla nikoliv. Rapp byl velmi opatrný a kromě Colemanova týmu a několika mála lidí ve Washingtonu nikdo netušil, že na tom případu pracuje.

Rapp přemýšlel, zda ti ostatní muži už s Gazičem někdy dřív nepracovali. Možná ano, ale Rapp o tom z nějakého důvodu pochyboval. Tihle zabijáci byli z dobrých důvodů obvykle samotáři. Nemohli si dovolit nikomu věřit. Rapp už s nimi přišel do kontaktu dřív: bývalí vojáci a příslušníci polovojenských jednotek, kterým se zpravidla dařilo lépe, když operovali samostatně než v rámci několikačlenné jednotky. Rapp to věděl, protože byl jedním z nich. A pak tu byli ti, které CIA eufemisticky označovala jako rváče, smažky a psance. Tedy muži pocházející z kruhů organizovaného zločinu a drogových kartelů. Ti ovšem zpravidla neoperovali samostatně. Lovili ve smečkách jako hyeny.

Byl to ten starý muž. On byl klíčem. Ti hrdlořezové, ať už se jednalo o kohokoliv, na něj tlačili a on jako správný Řek hrál naoko jejich hru a přitom proti nim kul pikle. Varoval svého nájemníka, který byl shodou okolností nájemný vrah, že se po něm shánějí nějací muži, a v daném okamžiku se problém velice efektivně řešil. Co bude Gazičův další krok? Pokud byl skutečně cvičeným ostřelovačem, měl řadu možností. Z představy muže usazeného na střeše obytné budovy s vysoce přesnou puškou a s nočním zaměřovačem Rappovi naskakovala husí kůže.

Rappa napadlo, že ti druzí dva muži nejspíš nebyli tak disciplinovaní jako on. Bylo dost pravděpodobné, že vysedávali ve svém pokoji s rozsvícenými lampičkami a čekali, až jim chlápek venku na ulici dá echo, že se jejich cíl objevil. Rapp se posunul blíž k oknu a pohlédl dolů na automobil. Sotva rozeznával siluetu mrtvého muže usazeného na předním sedadle. Nic se nezměnilo. Nikde ani stopa policisty. Vyhlížel ven levým okem zpoza nadzdviženého cípu záclony. Zkoumal siluetu střechy obytné budovy, do níž Gazič vešel před několika minutami. Všechno vypadalo normálně. Alespoň na první pohled. Dobrý ostřelovač by ale neměl problém se ukrýt. Rappa napadalo, že ti druzí dva muži jsou už možná po smrti. Pokud měl dobrý výhled a oni měli otevřené okno podobně jako Rapp, představovali by snadný cíl.

Rapp se ještě zahleděl na střechu, když mu padl do oka záblesk světla. Někdo byl na střeše hned vedle obytného domu. Rappův pokoj byl ve třetím poschodí hotelu. Všechny budovy na protější straně ulice byly vysoké jen dvě poschodí a jejich ploché střechy byly od sebe vzdálené jen pár desítek centimetrů. Rapp opět zahlédl nějaký pohyb. Někdo se ubíral zprava doleva a měl očividně namířeno ke kavárně. Rapp se předklonil, aby lépe viděl, a zahlédl siluetu postavy, která přeskočila na střechu budovy, v níž sídlila Gazičova kancelář.

Rapp se pousmál, když si uvědomil, že ho jeho instinkty nezklamaly. Když tu budovu během dne obhlížel, divil se, proč si jejich muž zařídil kancelář ve druhém poschodí budovy, která neměla žádný postranní ani zadní východ. Jediný východ byl v jejím průčelí. Ve Spojených státech nebylo takové uspořádání příliš obvyklé, ale tady, kde byly ulice vybudované před tisíci lety, to nebylo nic neobvyklého. Bylo téměř nemyslitelné, že by se chlápek jako Gazič nechal zatlačit do kouta a nenechal by si žádný únikový východ. Byla jím střecha. Odsud se mu nabízelo bezpočet možností.

Rapp pátral ve tmě po dalších známkách pohybu, ale žádné neobjevil. Střecha byla posázena klimatizačními jednotkami, ventilačními trubkami a ještě dalšími objekty. Domníval se, že se Gazič schovává za některým z těchto úkrytů nebo že se odplížil někam k okraji střechy. Náhle se v krajním levém okně ve druhém poschodí rozsvítilo světlo. O několik vteřin později se za krémově zbarvenými žaluziemi objevila silueta muže. Rapp si uvědomil, že za jednou z klimatizačních jednotek se nejspíš nachází střešní vikýř.

„Proč ksakru rozsvěcuješ to světlo?“ otázal se Rapp sám sebe.

Silueta se pohybovala sem a tam. Mizela a zase se objevovala. Vypadalo to, jako když něco hledá. Ti muži ho ale museli vidět. To nedávalo žádný smysl. Mohl snadno proklouznout dovnitř, s pomocí miniaturní baterky si vzít, co potřeboval, a vyklouznout zase ven vikýřem ve střeše, aniž by někdo zaregistroval, že byl uvnitř.

Rapp byl ohromen nesmyslností jeho chování, když si najednou uvědomil, co se tam dělo. Musel rychle jednat. Popadl z postele telefon, hodil na sebe bundu a vyrazil ke dveřím.

10

„Rusové,“ zamumlal si pod vousy Gazič. „Propánaboha, Rusové.“ Stál v předklonu s předloktím spočívajícím na otevřeném okénku automobilu a jeho pravá ruka nepozorovaně svírala zbraň. Gazič nenáviděl Rusy téměř tolik jako muslimy. Příslušníci těchto dvou společenství zničili jeho původní vlast: muslimové s tím jejich zaostalým, extrémistickým náboženstvím a Rusové s těmi jejich arogantními, neohrabanými, tyranskými a pohanskými způsoby. Bosna mohla být někde úplně jinde, kdyby ji nechali na pokoji. To by ale nebyli oni. Muslimové zaútočili z jihovýchodu a Rusové přitáhli ze severovýchodu. Zatímco muslimové přicházeli pomalu po celá staletí, Rusové dorazili po druhé světové válce a zabrali si všechno násilím. Zatímco západní Evropa vzkvétala, komunistická Jugoslávie strádala. Rusové už byli pryč a muslimové byli mrtví nebo se z nich stali uprchlíci.

Gazič hleděl na mrtvého muže a měl co dělat, aby si před ním neodplivl. Nechat na místě činu stopy DNA by nebylo moudré. Střelil muže jednou do srdce a pak do něj ze vzteku vypálil ještě jednu ránu. Měl chuť střelit ho do hlavy, ale tady na veřejnosti by to nebylo příliš rozumné. Ten muž dokonce i jako Rus smrděl. Páchnul lacinou kolínskou a cigaretami bez filtru. „Copak jsi asi zač… KBG nebo ruská mafie? Ne že by v tom byl velký rozdíl. Zastřelil bych tě tak jako tak,“ mumlal dál Gazič.

Doopravdy nevěděl, co ho vyvádělo z míry víc; jestli to byla mužova národnost nebo skutečnost, že lidé, kteří si ho najali na tu práci ve Státech, měli o něm tak nízké mínění, že si na jeho vraždu objednali Rusa. Gazič si bezděčně potáhl ze své cigarety a zastrčil si pistoli i s tlumičem za opasek svých kalhot. Pravou rukou si přes zbraň přetáhl bundu. Na sedadle zahlédl malou dvoukanálovou vysílačku a napadlo ho, že by se mu mohla hodit. Když si ji nacpal do kapsy, postavil se a ustoupil o krok zpátky. Zatímco muži mával na rozloučenou, cpal si zbraň hlouběji do kalhot a díval se nahoru do oken hotelu, který se nacházel nalevo přes ulici. Asi v polovině jeho pokojů se svítilo.

Gazič se v průběhu dne nepozorovaně zastavil v domě majitele kavárny. Dovnitř se dostal přes zahradu, třebaže pochyboval, že Rusové měli dost mužů, aby mohli monitorovat jak jeho kancelář, tak starcův dům. Gazič vyjádřil Andreasovi politování, že má kvůli němu nepříjemnosti. Andreas jeho omluvu přijal a ochotně souhlasil, že udělá cokoliv, aby se těch Rusů zbavil. Sdělil Gazičovi všechno, co o nich věděl, včetně toho, že mají pronajaté dva pokoje ve druhém poschodí hotelu hned naproti přes ulici.

Rychlý pohled do oken Gazičovi prozradil, že byli přesně tak nedbalí, jak si myslel. Nikdo z nich nehlídal dění na ulici. Ten, kdo něco věděl o Rusech, mohl tušit, že byli už možná opilí. Bosňan si strčil ruce do kapes a s čerstvým návalem zlosti vykročil do ulice. Jedna část jeho já chtěla vtrhnout do hotelu, rozrazit dveře jejich pokoje a udělat jim díry do hlavy, ale jakkoliv silné bylo jeho nutkání, musel si s nimi nejprve promluvit. Potřeboval zjistit, kdo je poslal.

O dvoje dveře dál vešel Gazič do obytného domu a vystoupal do nejvyššího poschodí. Na konci chodby v kumbálu pro údržbáře se nacházel kovový žebřík přišroubovaný ke zdi. Gazič po něm vyšplhal a otevřel vikýř, který vedl na střechu. Protáhl se jím, opět vikýř zavřel a zamířil směrem ke starcovu domu. Zůstal v podřepu, ne proto, že se obával, aby ho nikdo neviděl, ale protože se bál, aby někomu nestrhl šňůru s prádlem. O minutu později klečel vedle vikýře, jenž vedl do starcova domu. Gazič jej zvedl, a než sestoupil do tmy, zase jej za sebou zavřel. Nacházel se nyní na hlavní chodbě v zadní části budovy. Přesunul se do její přední části a vyndal z kapsy mobilní telefon. Navolil číslo kavárny a po několika zazvoněních se ozvala jedna ze starcových dcer. O minutu později stál u telefonu sám stařec.

„Haló?“ ozval se stařec.

Andreas mu sdělil, že telefony jsou napíchnuté, ale v daný moment to Gazičovi bylo jedno. „Andreasi, to jsem já, Alexander. Jak je?“ Gazič vložil klíč do dveří své kanceláře a otočil jím.

„Dobře, příteli. Přijdeš mě navštívit?“

„Ano. Teď jsem nahoře ve své kanceláři.“ Gazič rozsvítil lustr. „Musím dodělat nějakou práci a pak se stavím dole na skleničku.“

„V pořádku. Uvidíme se, až budeš hotov.“

Gazič schoval telefon a rozhlížel se po své kanceláři. Nic nebylo tam, kde to nechal. Pokoušeli se vrátit věci na svá místa, ale byli to příliš velcí lajdáci, než aby to udělali pořádně. Kromě nepořádku za sebou nechali i zápach po svých cigaretách. Byli tak domýšliví, že zatímco se hrabali v jeho věcech, kouřili. Gazič pokračoval v obhlídce místnosti. Stál tam velký dřevěný psací stůl a na něm leželo několik běžných předmětů: lampa, stará otočná kartotéka, počítačový monitor, klávesnice, myš a telefon. Podél zdí byly regály s knihami. Gazič se obrátil a pohlédl zpět ke dveřím. V tu chvíli něco upoutalo jeho pozornost. Bylo to čidlo pohybu umístěné těsně nad dřevěnou deskou lemující podlahu.

„No nic,“ řekl nahlas. „Aspoň to budeme mít brzo za sebou.“

Gazič vyndal z kapsy dvoupásmovou vysílačku a připevnil si ji k opasku. Nato zamířil k věšáku na kabáty stojícímu hned vedle jeho psacího stolu a omotal svou bundu kolem jeho horních háčků. Nakonec na vrchol věšáku posadil svou baseballovou čepici a rozsvítil stolní lampu. Vysílačka zavěšená na jeho boku se probrala k životu a ozval se z ní hlas rusky hovořícího muže. Gazič rusky neuměl, ale ani to nepotřeboval. Věděl, na co se ptají. Dvě podobné vysílačky byly posazené v nabíječce na knihovně stojící proti psacímu stolu. Gazič uchopil jednu z nich, zapnul ji a naladil na stejný kanál, na který byla naladěná ta, kterou sebral tomu mrtvému Rusovi. Pak obě vysílačky přiblížil na několik centimetrů od sebe a stiskl tlačítko pro příjem. Z obou přístrojů se ozvala vysokofrekvenční zpětná vazba, která se projevovala jako velice nepříjemné pískání.

Gazič uvolnil tlačítko pro přenos a vyšel ven na chodbu. Zavřel poloprůhledné skleněné dveře kanceláře a prohlížel si svůj výtvor. Silueta z bundy a čepice na věšáku nebyla dokonalá, ale k tomu, aby je zmátl, to bohatě stačilo. Vysílačka znovu zachroptěla a jakýsi rozčilený hlas ze sebe rusky chrlil něco, co podle Gaziče byly nadávky. Bosňan opět přiblížil přístroje k sobě a znovu spustil mohutnou zpětnou vazbu. Cestou k oknu stiskl ještě jednou tlačítko pro přenos signálu, načež obrátil svou pozornost k hotelu na protější straně ulice. O pět vteřin později z jeho vchodu vyrazili dva velcí muži a téměř srazili náhodného kolemjdoucího. Jeden z nich stále ještě zápolil se svým sakem, přičemž na jeho bílé košili se několikrát mihlo pouzdro pistole.

Gazič s ryze profesionálním opovržením zavrtěl hlavou a přichystal se k útoku.

11

Rapp přepnul vyzvánění do vibračního modu, vytočil Colemanovo číslo a strčil si telefon do náprsní kapsy bundy. Zatímco se pravou rukou natahoval po klice dveří, levou rukou si sáhl na záda a nahmatal rukojeť pistole Glock 19. Rapp zbraň vytáhl a pohlédl skrz klíčovou dírku, aby se ujistil, že na něj nikdo nečíhá za dveřmi. S odjištěnou zbraní vytáhl závoru a otevřel dveře. Krátký a tlustý tlumič přidal ke zbrani něco málo přes sedm centimetrů. Provedl zběžnou obhlídku chodby, vložil zbraň do kapsy na pravé vnitřní straně bundy, speciálně navržené pro tento účel, a vykročil. Cestou minul výtah a zamířil přímo ke schodišti. Když otevíral požární východ, uslyšel v bezdrátovém sluchátku Colemanův hlas.

„Podle Brooksové k tobě dorazíme tak za pět až deset minut. Je dost velký provoz.“

„Než se sem dostanete, tak už může být po všem.“

Rapp dorazil k prvnímu schodu, když zdola zaslechl nějaký hluk.

„Jak to myslíš, že může být po všem?“ zeptal se Coleman.

Rapp mu nemohl odpovědět hned. O poschodí níž vyběhli dva muži na schody. Jeden z nich mluvil hlasitě rusky. Ve druhém poznal muže, který předtím strkal peníze do kapsy starého muže. Přesně toho se Rapp obával. Gazič již zabil jednoho z nich a teď lákal ty ostatní dva do pasti.

„Co se děje?“ zeptal se Coleman.

Rapp čekal, až ti dva dorazí na druhé odpočívadlo, a teprve pak zašeptal svou odpověď. „Mám pocit, že tu máme jednoho nespokojeného zákazníka.“

„O čem to mluvíš?“

„Vysvětlím ti to, až sem dorazíš.“ Rapp se dal dolů po schodech. „Pokud ovšem budu naživu.“

„Zpomal, Mitchi. Nerozumím ti ani slovo.“

„Vzkaž Brooksové, aby zavolala Marcuse a zeptala se ho, co je to zač, ten Deckas. A ať mu řekne, že ti chlapi na těch fotkách jsou Rusové.“ Rapp dorazil k dalšímu odpočívadlu.

„Kde jsi?“

Rapp pohlédl přes zábradlí právě v okamžiku, kdy ti dva dorazili na odpočívadlo v přízemí. „Jsem v hotelu a stíhám dva ruské idioty, kteří se mermomocí chtějí nechat zabít.“

„Počkej, dokud nepřijedeme.“

„Bojíš se snad, že se o sebe nedokážu postarat?“ Když byl teď Rapp na schodišti sám, bral dva schody najednou.

„Nic takového jsem neřekl. Jdeš do toho, aniž by ti někdo kryl záda. To není zrovna uvážlivé taktické rozhodnutí.“

Rapp se zasmál. „Vy hoši od SEAL jste pěkné slečinky.“

„Ty chlapácké kecy si nech na jindy. Vydrž jenom ještě pár minut.“

Když Rapp dorazil na odpočívadlo v přízemí, zaslechl, jak Coleman ječí na Brooksovou, aby na to šlápla. Strčil do požárních dveří a vyšel na chodbu.

„Jen dvě minuty, souhlasíš?“ naléhal Coleman.

„Promiň, kámo. Vlak opouští stanici. Musím dohlédnout na to, aby se ti idioti navzájem nepozabíjeli.“ Rapp kráčel nenuceně po chodbě, aby nevzbudil nežádoucí pozornost. Nebylo to nikterak těžké, protože všichni sledovali, jak se ti dva nekňubové derou skrz otočné dveře. „Zůstaň na příjmu,“ dodal Rapp, „a já tě budu průběžně informovat o situaci.“

Když dorazil ke dveřím, přívětivě se usmál na portýra. Venku před hotelem se jeden z Rusů zastavil uprostřed ulice a pokoušel se upoutat pozornost svého společníka v zaparkovaném autě. Druhý z mužů byl už na druhé straně ulice a volal na svého druha, aby ho následoval. Rapp dál Colemanovi uděloval taktické pokyny, zatímco čekal na chodníku, než projede auto. Pozoroval, jak se Rusové prodírají davem lidí, čekajících na volné stoly v kavárně. Zamířil doleva a kličkoval v řadě zaparkovaných skútrů. Obešel asi tucet lidí postávajících před recepcí. Zatímco byli hosté upoutáni rozruchem, který způsobili ti dva hromotluci prodírající se davem,

Rapp překročil svěšený, vybledlý sametový provaz, který lemoval terasu. Diskrétně si razil cestu mezi na sebe natěsnanými stoly a nakláněl hlavu, aby se vyhnul okrajům slunečníků.

Rozhlížel se po terase, jestli starý muž není někde poblíž, ale nikde ho neviděl. Tohle mohlo skončit dvěma diametrálně rozdílnými způsoby. Buď dobře, nebo špatně. Rapp ještě netušil, jak bude přesně postupovat, ale měl jistou rámcovou představu, o co se pokusí. Rusové se právě prodírali vchodem do restaurace. Skrz obrovské skleněné okno viděl, jak se dávají po schodech napravo. Opatrně proklouzl dovnitř a zápolil s pokušením pronásledovat je. Vyrazit po schodech nahoru takhle naslepo by byl nejlepší způsob, jak se nechat zastřelit, a právě to podle Rappa nejspíš čekalo ty dva.

Přímo před ním stařec konverzoval u jednoho stolu s hosty, ale bylo zřejmé, že je duchem někde jinde. Upíral pohled nahoru na schody. Rapp zamířil doleva. Mezi barem a oknem v průčelí se nacházely dva stoly. Bar měřil na délku dobrých devět metrů, a zabíral tak celou jednu třetinu přední části restaurace. V její zadní části a napravo od něj stály další stoly. Hosté byli namačkáni kolem baru ve třech řadách a téměř každý držel v jedné ruce skleničku a ve druhé cigaretu. Vládl tam velký hluk. Zdi pokryté omítkou, plechový strop a dlážděná podlaha. Dřevěné stoly a dřevěné obložení zdí. Spousta tvrdých povrchů.

Zatímco se Rapp usmíval, omlouval a razil si cestu davem, nespouštěl oči ze zrcadla za barem. Dvě police s alkoholem lemovaly horní a dolní část zrcadla a v jeho odrazu mohl pozorovat starce i schodiště. Rapp ten zvuk neslyšel, ale povšiml si, že zrcadlo a lahve se nepatrně zachvěly. Ani ne o vteřinu později tekutina v lahvích opět poskočila. Rapp vzdychl a zavrtěl hlavou, aby si protáhl krk. Zatímco přemýšlel, co se nahoře právě stalo, procvičoval si prsty. Střídavě je natahoval a svíral v pěst. Určitě další mrtvý, možná dva.

Levá ruka mu sklouzla k pravému zápěstí, a aniž se díval, aktivoval na svých digitálních hodinkách stopky. Další na řadě byl jeho dech. Automaticky se stabilizoval do rovnoměrného, téměř hypnotického rytmu. Byl si na devadesát devět procent jistý, že chvění bylo způsobeno tím, jak Rusové dopadli na zem, když je Gazič jednoho po druhém zastřelil. Šplhal již Gazič opět na střechu? Rapp o tom pochyboval. Způsob, jak stál vedle auta poté, co zastřelil toho prvního muže, naznačoval, že byl příliš chladnokrevný, než aby udělal čelem vzad a uprchl. Kromě toho si musel poradit s policií. Kdyby nechal těla ležet tam, kde padla, dříve či později by se objevila policie. A ta by měla spoustu nepříjemných otázek. Rapp soudil, že se zdrží a uklidí po sobě.

Nahoře byl stále někdo naživu. Teoreticky to mohl být kterýkoliv z těch tří, Rapp si ale přál, aby to byl Gazič. Byl to ten muž, který toho osudového dne stál na ulici v Georgetownu. Někdo si ho na tu práci najal a teď se ho chtěl zbavit. Rapp se potřeboval dozvědět, jak to bylo, a když se bude držet stranou, nic se nedozví. Mezi lidmi se vžilo rčení o tichu, které následuje po bouři. Po bitvě zpravidla následuje hluboký psychický útlum. Někteří to označují jako adrenalinovou kocovinu. Elitní vojáci systematicky trénují ve snaze vycvičit své fyziologické ustrojení tak, aby si dokázalo s tímto stavem poradit. Je jim vštěpováno, aby si opětovně naplnili prázdné zásobníky, vyčistili zbraně a ujistili se, že jsou připraveni na boj, ještě než se rozvalí někde v příkopu u cesty. Gazič nebyl elitní voják. Byl to ostřelovač a nájemný vrah. Bude teď zaměstnán jinými záležitostmi.

Rapp se chystal vyrazit nahoru. Alespoň v tom ohledu už měl jasno. Pozorování a čekání už bylo dost. Otázka zněla, jak dlouho by měl čekat. Nejméně minutu. To by mohlo stačit, aby se u něj dostavila postadrenalinová kocovina.

Stařec vykročil. Rapp ho pozoroval v zrcadle. Poodešel blíž k přední části restaurace. Jedna ze servírek se ho chtěla na něco zeptat, ale on ji ignoroval a zamířil přímo ke schodišti. Rapp pohlédl na hodinky a nenápadně se vzdálil od baru. Zvedl pravou ruku, zašilhal očima a přikryl si ústa a nos, jako by se chystal kýchnout.

Namísto kýchnutí ale řekl: „Jdu nahoru do jeho kanceláře.“

Schody byly sešlapané, černobílé kostkované linoleum bylo položené tak, aby vytvářelo kosočtvercový vzor. Hranu každého schodu lemovala gumová ochranná lišta. Napravo a nalevo bylo linoleum a guma v dobrém stavu, ale uprostřed byly tak sešlapané, že pod linoleem prosvítal jeho hnědý podklad. Rapp se usmál na dvě ženy, které stály na úpatí schodů. Položil ruku na rameno jedné z nich a proklouzl za jejími zády. Držel se při pravé straně schodiště. Znamenalo to méně hluku a téměř žádné riziko, že by mohl být vyjma míst, kdy bude odbočovat na odpočívadlech, spatřen. Spěšně vystoupal k prvnímu odpočívadlu.

Spekulace. Právě ty teď nejvíc platily. Poučený odhad založený na zkušenosti z první ruky vám dával v takových situacích náskok. Rapp kladl nohy opatrně na schody a představoval si, co se dělo nahoře. Stařec měřil něco přes sto sedmdesát a vážil asi devadesát kilo. Krom toho při chůzi trochu napadal na pravou nohu. Kyčle a kolena měl patrně opotřebovaná od toho, jak stál celý den na nohou a vláčel s sebou zhruba tak dvacet kilo nadváhy. První schodiště asi zvládl bez větších problémů, ale druhé nejspíš dalo jeho srdci a plícím pořádně zabrat. Přidejte si k tomu stres způsobený stávajícími okolnostmi, a bylo nanejvýš pravděpodobné, že než se dostane do druhého patra, bude na pokraji srdeční mrtvice.

První odpočívadlo nepředstavovalo žádný problém. Rapp se přilepil na vnější zeď a pomalu stoupal, načež odbočil a zamířil po dalším schodišti do prvního poschodí. Poslední, co si přál, bylo, aby si ho všimla nějaká servírka nebo barmanka a začala na něj ječet, aby mazal dolů. Stál naprosto tiše, zády přitisknutý ke zdi a poslouchal. Zdola se ozývala tichá hudba a hlasitá konverzace. Nad ním byla tma a ticho. Rapp vytáhl z kapsy pistoli. Tři malé zelené tečky tritiového zaměřovače jasně zářily. Dvě vzadu a jedna vepředu. Rapp pozvedl pistoli a přiložil si ji těsně k obličeji, přičemž tlustým a krátkým tlumičem mířil na strop. Zápach kovu a oleje se mísily do výjimečně uklidňující vůně.

Musel učinit ještě jedno rozhodnutí. V Rappově pistoli se právě nacházel zásobník s devítimilimetrovými poloplášťovými střelami Federal Hydra-Shok. Střelivo bylo podzvukové a téměř neslyšně. Bylo ideální pro diskrétní vyřizování zakázek, ale mělo jednu významnou slabinu. Podzvuková střela měla o osmdesát procent menší rychlost než její nadzvukový protějšek. Zapomeňte na neprůstřelnou vestu; kulka může být zastavena tlustou koženou bundou asi z deseti metrů. Nebyl to ten druh střeliva, které člověk používá v souboji. Nadzvukové střelivo naproti tomu mělo ten problém, že ho bylo slyšet. Když překračovalo bariéru zvuku, způsobovalo poměrně velký rachot. Rapp hleděl dolů ze schodů a pokoušel se vybavit si, jaký byl dole hluk. Váhy v jeho mysli poměřovaly rychlost a průraznost proti neslyšnosti. Zvítězila rychlost.

Rapp si přehodil pistoli z levé ruky do pravé a stiskl tlačítko pro vysunutí zásobníku. Černý zásobník mu vyskočil do levé dlaně a on si ho zastrčil do pravé přední kapsy. Nato zbraň otočil na plocho a opřel si konec rukojeti o prsa. Levou ruku položil nad výhozné okénko a pravý palec podsunul pod záchyt závěru. Konečky prstů a masitou partií dlaně sevřel závěr a tlačil ho zpátky, dokud neucítil chladnou mosaz náboje spočívajícího v komoře ve své dlani. Ve stejném okamžiku jeho pravý palec zatlačil na záchyt závěru a uvolnil jej. Vložil právě vyjmutý náboj do téže kapsy, ve které už měl jeden zásobník, a z levé kapsy vytáhl jiný. Vyjmul ze zásobníku jeden nadzvukový náboj a vložil si ho mezi přední zuby. Nato zásobník potichu zasunul do rukojeti a stiskem dlaně se ujistil, že je na svém místě. Opět si zbraň přendal do levé ruky. Pak opatrně sáhl mezi zuby pro odložený náboj, a zatímco mířil hlavní k zemi, vložil ho do komory. Bylo to tak trochu jako vkládat torpédo do komory torpédometu. Pravou rukou uchopil vrchní část závěru, zatáhl za něj jen tolik, aby západka závěru zacvakla, a pak nechal pomalu závěr sklouznout dopředu, až se výhozné okénko zavřelo.

Tohle nebyl Hollywood. Ve skutečnosti měli střelci své zbraně stále připravené k palbě. To předpokládalo náboj v komoře. Žádné zběsilé natahování závěru na poslední chvíli. To by vás jen zpomalilo a nadělalo spoustu hluku. Jedinou alternativou tohoto komplikovaného procesu by bylo takzvané měkké natažení závěru, což znamenalo jednoduše vložit do rukojeti pistole čerstvý zásobník a nechat závěr pomalým, kontrolovaným pohybem sjet do pohotovostní polohy. Měkké natažení závěru mělo tu potíž, že jste jím riskovali zaseknutí nábojnice v komoře, což bylo to poslední, co jste si mohli přát. Zejména, když jste se chystali střílet jako první.

Rapp sevřel zbraň oběma rukama a paže natáhl před sebe. Jeho ruce tvořily trojúhelník. Posunul se doprava, váhu měl dokonale rozdělenou na obě nohy a našlapoval stejně lehce jako boxer pérové váhy. Kráčel pomalu do schodů, přičemž bral dva schody najednou. Když došel k odpočívadlu mezi prvním a druhým poschodím, dolehly k němu hlasy. Pás tlumeného světla dopadal na zeď nad jeho hlavou. Rapp se domníval, že vychází z Gazičovy kanceláře. Několik vteřin hleděl na zeď a pokoušel se v pásu světla rozeznat nějaké stíny. Žádné ale neviděl. Ve dveřích kanceláře tedy podle všeho nikdo nestál. Rapp poslouchal. Hlasy byly slabé. Sotva jim bylo rozumět. Podle všeho řečtina.

Znenadání byl relativní klid, který vládl ve druhém poschodí, přerušen srdcervoucím výkřikem. Rapp instinktivně udělal krok zpátky. Celé jeho tělo se schoulilo, přičemž se všechny jeho svaly napjaly, zatímco se chystal vyrazit kupředu. Výkřik byl následován drsným, ale kontrolovaným hlasem. Ten, komu patřil, nepochybně hovořil řecky. Řečtina byla vystřídána těžkým oddechováním a ruštinou. Rappovi okamžitě došlo, co bude následovat. Přikrčil se a učinil dva kroky kupředu, aby si prohlédl odpočívadlo nad sebou. Ze všeho nejdřív zaznamenal, že dveře do kanceláře jsou zavřené. Hned nato si všiml, že na podlaze leží mrtvý muž.

12

Rapp vykročil k odpočívadlu nad sebou a zastavil se, až když stál tváři v tvář muži ležícímu napříč přes něj. V nedostatečném světle si nebyl stoprocentně jistý, ale podle všeho to byl jeden z Rusů. Z polohy, ve které se mrtvý muž nacházel, Rapp usuzoval, že byl zasažen do pravého spánku, udělal devadesátistupňovou piruetu a zhroutil se na podlahu. Byl mrtev, ještě dřív než se masa jeho těla rozplácla na sešlapaném, špinavém linoleu. Oči měl otevřené dokořán, levici měl přišpendlenou pod tělem, jednu nohu měl ohnutou a druhou nataženou. Rapp pochyboval, že ten muž měl vůbec čas zaregistrovat bolest způsobenou kouskem olova pronikajícího do jeho spánku. Když se to vezme kolem a kolem, tak to nebyla špatná smrt.

Rapp se naklonil, aby si prohlédl tělo z větší blízkosti. Byl to určitě ten druhý Rus, který se zastavil na ulici a volal na svého společníka. Gazič se musel ukrývat vpravo na chodbě. Nejspíš nechal prvního muže projít. Nechal ho otevřít dveře a pak je bez problémů zneškodnil. Podzvukovými náboji ze tří nebo maximálně z šesti metrů. První rána zasáhla druhého muže do hlavy a druhou patrně trefil prvního do hýždě nebo do kolene, pakliže se jednalo o výjimečně dobrého střelce. Velký Rus šel podle všeho k zemi jako kámen. Gazič po prvním výstřelu musel změnit pozici. K uskutečnění svého plánu musel střílet z větší blízkosti. Potřeboval alespoň jednoho z mužů živého, což znamenalo, že pokud zasažený Rus neodhodil zbraň, musel mu ji vystřelit z ruky.

Rapp nyní téměř ležel na schodech. Pravou ruku měl před sebou, naplocho položenou na schodech. Jeho levá ruka svírala zbraň. Teď už to byla záležitost správného úhlu a příhodné vzdálenosti. Snažil se co nejlépe využít svého krytí. Měl výhled zhruba na tři čtvrtiny poloprůhledných prosklených dveří. Stíny se míhaly sem a tam a bylo zřetelně slyšet přinejmenším dva hlasy, z nichž jeden byl hlasitější a druhý tišší. Rapp usoudil, že jeden z nich patří Gazičovi. Bude to ten hlas, který kladl otázky. Stát na schodech by nebylo příliš rozumné. Ta pozice skýtala minimální krytí a činila ho zranitelným, kdyby se náhodou někdo vydal nahoru z kavárny. Po taktické stránce měl jen dvě volby. Buď do kanceláře vtrhnout, nebo využít relativního krytí chodby.

Rapp se pokoušel představit si, jak to asi vypadá v kanceláři. Všechny vyhlížely skoro stejně. Psací stůl, pár židlí, možná pohovka a nějaké police nebo komoda. Někdo jako Gazič nebude určitě sedět zády ke dveřím. Tím si byl jistý. Bylo rovněž pravděpodobné, že jeho hlavní pracovní prostor se bude nacházet na místě, kam na něj nebude přímý výhled z žádného z oken. Ostřelovači už byli takoví. Vždycky uvažovali v intencích úhlů a trajektorií. Nikoliv těch svých, ale jejich nejobávanějších nepřátel – jiných ostřelovačů. Dvojice oken obrácených do ulice skýtala pro umístění pracovního stolu prakticky jen jednu jedinou možnost. Kromě toho musel brát ohled na toho starce. Nemohl tušit, kde by mohl být, až se otevřou dveře. Kdyby stál mezi Rappem a Gazičem, musel by ho obětovat. Představa, že by musel zabít potenciálně nevinného, nutila Rappa střídavě zvažovat nejrůznější taktiky.

Zůstávat dál v zemi nikoho bylo neudržitelné, a tak Rapp přistoupil k činu. Vystoupil na nejvyšší schod a překročil mrtvého Rusa. Přitom se dál snažil zůstávat co možná nejblíže u země. Plížil se podél zdi chodbou, až dospěl k vnější zdi Gazičovy kanceláře. Chodba připomínala tunel kanálu. Čím hlouběji do ní vstupoval, tím byla tmavší. Rapp hledal její konec. Sotva rozeznával na pozadí zažloutlé omítky tmavé dřevěné veřeje dveří. Kdyby druhé poschodí bylo uspořádané stejně jako první, nacházela by se tu toaleta a možná i vikýř vedoucí na střechu. Přímo proti němu se nacházely ještě jedny dveře. Byl to vchod do další kanceláře. Rapp nevěděl, komu patří. Zajímalo ho jen to, že je prázdná.

Vzpomněl si na Colemana a právě se ho chystal zeptat, kdy přibližně dorazí, když se dveře Gazičovy kanceláře otevřely a tmavou chodbu ozářil proud světla. Rapp ve zlomku vteřiny zvedl pistoli a zamířil. Zatímco oběma rukama svíral zbraň, učinil tři kroky zpátky a ustoupil hlouběji do tmy. Pod nohama měl pevnou nepohyblivou plochu. Tři zelené neonové tečky se dokonale překrývaly a jeho prostředník spočíval lehce na spoušti.

Objevil se stařec. Vykročil na chodbu a zavřel za sebou dveře. Stál tam asi tak dlouho, než by člověk napočítal do pěti, jeho levá ruka přitom stále svírala knoflík dveří a brada mu pomalu klesala, až mu spočinula na prsou. Byl to výraz úporného přemýšlení. Postoj muže, který si potřeboval v hlavě srovnat myšlenky, než se rozhodne, co udělá. Asi ještě vteřinu stál na místě, načež zavrtěl hlavou, předklonil se a chytil mrtvého Rusa za nohy. Napoprvé s ním ani nehnul. Při druhém pokusu se tělo pohnulo sotva o pár centimetrů. Potřetí se mu podařilo s mrtvolou pořádně škubnout. Hned nato se do toho stařec doopravdy opřel a tělo začalo klouzat po sešlapaném linoleu.

Rapp ho sledoval krok za krokem bez obav, že by mohl být odhalen. Starcova mysl i tělo byly příliš zaměstnané a nejspíš byl i nahluchlý od toho, jak stál celý život u automatu na espreso. Dostali se téměř až na konec chodby, kde se stařec zastavil a pustil Rusovy bezvládné nohy na zem. Dopadly na podlahu a z jedné nohy se částečně zula bota. Stařec zaklel a předklonil se. Přitom si položil ruce na kolena. Ani se nepokusil mrtvému botu opět obout. Byl příliš vyčerpaný. Zůstal stát na místě, těžce oddechoval a klel pod vousy.

Rapp neslyšně zastrčil pistoli do vnitřní kapsy své bundy a sáhl si k opasku pro kapesní nůž. Jednou rukou nůž otevřel a vykročil kupředu. Asi na vteřinu Znehybněl a čekal na starcův další předvídatelný pohyb. Když se konečně postavil, Rapp vyrazil vpřed, zakryl muži pravou rukou ústa a přitáhl si ho k sobě. Téměř ho zdvihl ze země. Nato přišla na řadu ruka s nožem, jehož čepel se naplocho přitiskla starci na krk.

„Ani nehlesni,“ zašeptal Rapp s ústy jen několik centimetrů od mužova levého ucha, „nebo ti podříznu hrdlo.“

13

Rapp netušil, do jaké míry byl stařec do toho všeho zasvěcen. Měl dostatek času o tom uplynulý den přemýšlet. V každém případě Gaziče informoval o Rusech a nyní mu pomáhal, to ale ještě nebyl důkaz, že byl nějak zapletený do toho, co se v říjnu stalo v Americe. Ani náhodou. Pomáhat mu zbavit se těl bylo v jeho vlastním zájmu, a to bez ohledu na míru, do jaké byl zasvěcen do Gazičových aktivit. Musel vést podnik a v turistickém městě jako Limassol vám mohlo pár mrtvých Rusů objevených ve vaší provozovně způsobit pěkné potíže.

Na druhé straně to ale také mohl být Gazičův obchodní partner. Zasvěcený do každého jeho podniku. Možná že pro něj sjednával kontrakty. Téměř cokoliv bylo možné, a dokud Rapp nebude mít důkaz, ať už takový, či onaký, stařec bude žít. Mysl Mitche Rappa nebyla v žádném případě kvintesencí duševního zdraví, ale navzdory zabíjení, mučení, násilí a krutostem, kterým byl neustále vystaven, se mu dařilo udržet se relativně duševně zdravý. Důvodem bylo to, že se diametrálně lišil od mužů, a příležitostně i žen, které pronásledoval.

Mnozí zabíjeli pro ideály. Tím ideálem byla často pokřivená podoba islámu. To byli samí muži. Ženám nebylo dovoleno připojit se k jejich tažení ve jménu intolerance. Palestinci čas od času nasazovali sebevražedné atentátnice, a podobně i Čečenci, ale bylo jich poměrně málo. Jiní zabíjeli kvůli penězům, jako Gazič. Vůči těm, kteří dělali svou práci čistě a vyvarovali se civilních obětí, nechoval Rapp nenávist. Gazič k nim nepatřil. To, čeho se dopustil, daleko překračovalo veškeré meze. Byl to terorista, ne vrah. Dokázal to, když nastražil časovanou bombu v Georgetownu a zabil devatenáct lidí, přičemž dalších Čtyřiatřicet vážně zranil a zničil životy kdoví kolika dalších lidí. A kdo byl cílem jeho útoku? Byl jím zkorumpovaný obchodník se zbraněmi, příslušník narkomafie, sponzor terorismu? Nikoliv. Cílem byla dvojice kandidátů. A jaký byl jejich zločin? Kázali smrt islámu a arabskému světu? Vyhrožovali vyvražděním veškerých Palestinců? Nikoliv. Nic takového.

To kázali mulláhové a duchovní v Íránu, Saúdské Arábii a dalších podobných místech. Smrt Americe, velkému satanovi. Smrt Izraeli. Svrhnout atomovku na celý Sionistický stát a zatlačit bezvěrce do oceánu. Tito dva liberální politici naopak hlásali toleranci a vstřícnost, kdykoliv k tomu měli příležitost. Zastávali se uznání autentické státnosti pro Palestince a vyjadřovali upřímný respekt pro náboženskou pluralitu. A co si za to vysloužili? Parta šílených islamistických fašistů jako Usáma a jemu podobní vypsala na jejich hlavy odměnu.

Rapp měl stále ještě v živé paměti zlost, kterou pociťoval, když seděl před několika měsíci ve svém hotelovém pokoji v Kalkatě. Na Sky News vysílali záběry kráteru způsobeného bombou nastraženou v automobilu. Rapp šel po té ulici alespoň tisíckrát. Z velikosti kráteru poznal, že to byla mohutná bomba. Počet obětí bude vysoký. Další záběry vysílané na Sky News pocházely z muslimských měst na Středním východě a z několika dalších zemí. Všechny byly nepatrnou variací na stejné téma. Mladí muži vyšli do ulic. Opět žádné ženy. Americké vlajky vzplály, Molotovovy koktejly lítaly na americká velvyslanectví, auta hořela a muži skandovali, oslavovali a tančili. To vše na oslavu toho, že velký satan utržil mohutný úder.

Skutečnost, že taková masa mohla tak bezostyšně oslavovat tak barbarský čin, vrátila Rappa zpět do reality. Tento do očí bijící kulturní rozdíl zatlačil do pozadí jeho zlost a zármutek. Televizní záběry zhlédnuté toho večera v Kalkatě mu pomohly uvědomit si, co je v sázce. Jedinkrát, kdy mohl člověk v Americe být svědkem něčeho takového, bylo, když Detroit zvítězil ve finále NBA. To se ovšem jednalo pouze o oslavu vítězství domácího týmu. Nikoliv o nevybíravé ničení lidských životů.

Stařec bude žít. Tím se Rapp lišil od Gaziče. Nezabíjel nevinné jen proto, že stáli v cestě uskutečnění jeho plánů. Ano, Rapp byl schopen zdrženlivosti, když po tom situace volala, byl nicméně rovněž schopen dopouštět se ryzího, brutálního násilí. Gazič zemře. Než se ale naposledy nadechne, bude mluvit.

„Klekni na kolena,“ zašeptal Rapp.

Zatímco si muž klekal na jedno a pak na druhé koleno, měl Rapp dál pravou ruku přitisknutou na jeho ústech a nůž na jeho hrdle.

„Teď ti sundám ruku z úst,“ zašeptal Rapp, „nůž ale dál zůstane na tvém hrdle.“ Pro výstrahu zapíchl hrot nože do starcovy převislé kůže hned pod hrtanem. Ocelový hrot pronikl skrz první dvě vrstvy kůže a zanechal za sebou kapičku krve.

„Mám nůž na tvém ohryzku. Měj ústa zavřená, dokud ti neporučím je otevřít. Jestli uvidím, jak se tvoje rty pohybují, proříznu ti hrdlo a můžeš si být jistý, že ať už jsi mi chtěl říct cokoliv, zůstane to navždy uvězněné v tvém mrtvém hrdle. Kývni, jestli mi rozumíš.“

Stařec přikývl a Rapp uvolnil tlak vyvíjený na čepel nože.

Rapp cítil, jak muž těžce dýchá nosem. „Poslouchej, nezabiju tě, dokud mi k tomu nedáš důvod. Uvolni se a párkrát se zhluboka nadechni.“

Zatímco Rapp držel nůž u jeho hrdla, natáhl se pravou rukou pro ručník, který byl nacpán do jedné z předních kapes starcovy zástěry. Rapp na něj chvíli hleděl a pak jeden jeho konec zmuchlal do klubíčka.

„Otevři pusu dokořán,“ zašeptal.

Stařec poslechl a Rapp mu nacpal asi třetinu ručníku do úst. Nato muže přinutil, aby si lehl na břicho a dal ruce za záda. Pak odřízl z mužovy zástěry dlouhá poutka a svázal mu kotníky a zápěstí do kozelce. Když ho takto znehybnil, zastrčil si nůž do kapsy a vytáhl pistoli.

Nato ukázal starci zbraň a zašeptal: „Jediné hlesnutí a zastřelím tě. Nepokoušej se kopat do zdi nebo se převracet. Jinak jsi mrtvý muž. Rozuměl jsi?“

Stařec přikývl.

„Kolik lidí je v kanceláři? Odpověz zamrkáním.“

Starcova víčka se dvakrát otevřela a zavřela.

„Deckas a ten velký Rus?“

Stařec kývl nahoru a zase dolů.

„Vyslýchá Deckas toho Rusa?“

Další kývnutí.

„V pořádku, ani se nehni.“ Rapp poplácal starce po hlavě. „Bude to za minutku vyřízené.“

Nato vyskočil na nohy a vyrazil chodbou kupředu, přičemž se držel při její pravé straně. Gazič bude mít zbraň s tlumičem. Nejspíš podzvukové náboje, asi devět milimetrů. Zdi byly staré. Nejspíš dřevotříska pokrytá omítkou. V každém případě by devítimilimetrovou střelu zastavily, a to stejně tak podzvukovou jako nadzvukovou. Možná i pětačtyřicítku. Rapp si opětovně pokoušel představit uspořádání kanceláře. Psací stůl nalevo uprostřed a pár židlí nebo pohovka napravo. Gazič bude stát a to znamenalo, že bude mít minimální ochranu. S tím Rusem nebudou problémy. Byl buď paralyzovaný od zranění střelnou zbraní, nebo byl svázaný. Jestli ho Gazič vyslýchal, nejspíš vyměnil střelnou zbraň za nůž. Nůž nabízel více možností a větší rozmanitost technik.

Rapp se zastavil jeden krok od dveří. V duchu již měl celou akci naplánovanou. Bude to jako blesk. Raz, dva, tři, čtyři. Poslouchal, až nastane vhodná chvíle. Gazič se podle všeho na něco ptal. Rus žadonil lámanou angličtinou. Jeho hlas byl mnohem hlasitější a mnohem úzkostnější než hlas jeho vyšetřovatele. Rapp to celé pokládal za dobré znamení.

Položil pravou ruku na knoflík dveří a čekal. Jakmile zaslechl Gazičův hlas, otočil starým mosazným knoflíkem a prudce otevřel dveře dovnitř místnosti, když se do nich předtím pořádně opřel. Byl si na devadesát procent jistý, že se Gazič nachází napravo, ale musel se nejdříve ujistit, že se nezdržuje nalevo. Rapp se přitiskl k veřejím, zatímco jeho levá ruka svírající pistoli vykryla prostor otevřených dveří. Dveře se rozevřely až na devadesát stupňů a při svém pohybu odhalily okraj stolu, přesně tam, kde ho Rapp očekával. Zbraň vylétla vzhůru a zastavila se ve vodorovné v pozici. Dveře zavěšené na pantech pokračovaly ve svém otáčivém pohybu dovnitř místnosti a nyní již odhalily celý psací stůl. Byl prázdný. Rapp si opět přehodil zbraň z levé do pravé ruky. Zároveň přesunul váhu na levou nohu, opět se přimkl k veřejím dveří a vyklonil se jen tak, aby jeho levé oko mělo výhled na téměř celou pravou stranu místnosti a jen malá část jeho těla byla při tom odhalená.

Nejprve zahlédl Gaziče. Stál bokem, Rus seděl na židli přímo proti němu, ale z toho Rapp obavy neměl. Rappův pohled byl upřený na Gaziče. Jako by se díval do tunelu. Ještě ho neměl na mušce. Devadesát devět procent jeho pozornosti bylo soustředěno na nebezpečí, které mu hrozilo. Zatímco se jeho oko upíralo na Gazičovy ruce, zaslechl, jak dveře do něčeho narazily. Bosňan se k němu obracel s rukama stále ještě podél těla. Očekával starce. Nějaký závit v Rappově mozku zaregistroval, že se dveře neotevřely o celých sto osmdesát stupňů a že se tedy musely zastavit o knihovnu nebo o jiný kus nábytku. Rappovi padl do oka černý lak pistole a její dlouhý tlumič na pozadí vybledlého denimu Gazičových kalhot. Rappova levá paže okamžitě poklesla. Jeho zbraň hledala zbraň protivníka. O zlomek vteřiny později Rapp stiskl spoušť a poprvé vystřelil.

Gazič byl od něho vzdálený něco málo přes čtyři metry. Kulka ho zasáhla do nártu pravé ruky a zavrtala se do masité tkáně, hlavních šlach a do kosti. Jeho raka se na zlomek vteřiny křečovitě sevřela a hned nato se rozevřela jako svěrák, jemuž praskla pružina. Mozek v tom ale nehrál žádnou roli. Byla to instinktivní reakce. Zbraň se volným pádem snesla k podlaze, a ještě než dopadla, následující vypálená střela zasáhla Gaziče do pravého kolene a hned další do levého.

Na dvě vteřiny se čas zastavil. Všechno strnulo. Rapp čekal, stále ještě ukrytý za veřejemi, a díval se stejným způsobem, jakým lidé přihlížejí pádu nějaké budovy. Podivný úžas, který se rozhostí bezprostředně po explozi. Když výbušniny podlomily všechny opěrné sloupy, ale budova stále ještě jednu až dvě vteřiny stojí a vzdoruje zemské tíži.

Gazičovy nohy se zapotácely. Roztáhl paže ve snaze získat opětovně rovnováhu, ale problém nebyl v rovnováze. Problém představovaly dvě rozdrcené čéšky. Spočíval ve struktuře. Nadzdvihl pravou nohu, aby získal oporu, a když ji postavil zpátky, noha se mu podlomila jako laciná židle z půjčovny na zahradní svatební hostině. Nato klesl tvrdě k zemi, přičemž se mu nějak podařilo před sebe vysunout levou ruku, aby zabránil pádu na obličej. Skončil na boku s levou rukou nataženou, přičemž jeho dlaň spočívala jen asi deset centimetrů od pistole, kterou upustil.

Rapp zůstal stát tam, kde byl. Byl si vědom nevelké vzdálenosti, která ležela mezi Gazičovou rukou a zbraní. Sledoval, jak se Gazičovy oči od pistole přesouvají k cizinci ve dveřích. Rapp tušil, co se mu honí hlavou, a tak částečně vystoupil ze svého úkrytu a namířil zbraň k zemi. Jeho pohled se upíral na Gaziče. Rappova pistole se již téměř dostala do bodu, kdy vůči podlaze zaujímala pravý úhel. V téže chvíli ale Rapp zahlédl, jak se Gazičova dlaň rozevírá a sahá po zbrani. Rappova pistole se zvedla a z tlumiče vyšel čtvrtý výstřel. Zavrtal se doprostřed atentátníkovy dlaně, ještě než stihla sáhnout po zbrani. Raz, dva, tři, čtyři. Šlo to přesně, jak Rapp čekal.

Rapp vstoupil do místnosti, přičemž ani na chvíli nepřestával mířit Gazičovi na hlavu. Popošel o pár kroků dopředu, položil pravou nohu na jeho zbraň a odkopl ji ke dveřím. Gazič se začal vrtět.

„Drž ruce od těla, nebo ti vpálím kulku do hlavy.“

Rus si to všechno vykládal jako své vysvobození a zvolal: „Chvála bohu, že jste tady.“

Rapp na něj pohlédl se zachmuřeným obočím. Muž měl napůl uříznuté levé ucho a špička jeho nosu vypadala jako rozporcovaný humří ocas. Z obličeje se mu valila krev a ulpívala mu na bílé košili.

„Odvaž mě, příteli.“

Rapp se ani nehnul.

„Ihned mě odvaž,“ žadonil Rus.

Rapp namířil pistoli Rusovi do klína. Všechny tři zelené tečky byly v jedné řadě. „Zavři hubu, nebo ti ustřelím koule.“

14

Poraněné genitálie mohou představovat pěkné nadělení. Spousta krve a velká bolest. Protože Rus nebyl tak jako tak schopen držet ústa zavřená, Rapp usoudil, že by ten šmejd řval jako potrefený divočák, kdyby provrtal jedno z jeho varlat olověnou kulkou. Rapp nepatřil k těm, kteří vyhrožují naplano, a Rusova neschopnost držet jazyk za zuby a zachovávat elementární pořádek ho doháněla na hranici jeho sil. Patřil k těm problematickým typům, kteří rádi uvažují nahlas. K těm, kteří se nedokážou vyvarovat neustálého tlachání o samozřejmostech. Kolísal mezi mumláním pro sebe a opakovanými pokusy Rappa podplatit, přičemž každou chvíli zvyšoval hlas.

Rapp telefonoval s Colemanem a podával mu rychlé situační hlášení. Nacházeli se méně než minutu cesty od něj. Rapp chtěl, aby ho Brooksová vysadila před domem. Kdyby se ho někdo pokoušel zastavit, měl říct, že jde navštívit Alexandra Deckase z Aid Logistics Inc. Během telefonátu nepřestával Rus brebentit.

Rapp již Gaziče prošacoval a nyní, zatímco uděloval Colemanovi poslední instrukce, prohledával atentátníkův psací stůl. Až na toho Rusa šlo všechno poměrně hladce. Ten chlap nepřestával mlít pantem. Coleman se nakonec zeptal, kdo to tam tak huláká. V tu chvíli pohár Rappovy trpělivosti přetekl. Zvedl pistoli a stiskl spoušť. Z tlustého tlumiče vyletěla kulka a zavrtala se do dřevěné židle sotva pět centimetrů od Rusova rozkroku.

Rus otevřel oči dokořán a spodní čelist mu vyděšeně poklesla.

Rapp vypnul mikrofon telefonu, přistoupil k muži, vrazil mu kouřící hlaveň pistole mezi nohy a zařval: „Zavři už konečně hubu!“

Rus zavřel oči, zasténal a pak konečně ztichl.

Rapp opět aktivoval mikrofon a pokračoval: „Pospěš si. Potřebuju, abys mi tady píchnul.“ Stiskl červený knoflík pro ukončení hovoru a uvažoval o svém dalším kroku. Přistoupil ke dveřím a vyklonil se do chodby, aby zkontroloval starce. Zahlédl jen jakousi nejasnou skvrnu v dálce na podlaze. Rapp se na chvíli zamyslel, zatímco si v duchu převáděl časová pásma. Deset hodin dopoledne na Kypru znamenalo, že ve Washingtonu budou čtyři odpoledne. Kennedyová mohla být kdekoliv. Rapp se rozhodl, že ji zavolá na její zabezpečený mobilní telefon. Navolil regionální předvolbu, směrové číslo a pak vlastní číslo. Telefon začal zvonit takřka vzápětí.

Lidé z vědeckého a technologického oddělení v Langley vybavili elitní zaměstnance agentury nejlépe zajištěnými telefony na světě a nainstalovali do nich speciální kódovací software. Obměňovali je kompletně přibližně jednou ročně, ne-li jednou za půl roku. Rapp své telefony nikdy ani nevybalil z krabičky. Nedůvěřoval jim a nebylo to proto, že by se obával Rusů nebo Číňanů. Nejvíce se obával vlastních lidí a Národní bezpečnostní agentury. Celý potenciál Národní bezpečnostní agentury, jakož i to, co dokázali s pomocí satelitů, odposlechů a osmi Crayových supercomputerů, které schovávali v obrovské podzemní klimatizované hale, byl znám jen několika málo vyvoleným. Rapp věděl, že monitorovali nesmírné množství telefonických hovorů směřujících každodenně do Spojených států. Zvláštní pozornost byla věnována hovorům ze Středního východu. Národní bezpečnostní agentura fungovala jako velký rybářský remorkér. Rozhodili sítě, zase je svinuli a posléze se rozhodovali, jaké ryby si ponechají. Jenomže v jejich případě se jednalo o telefonické hovory, e-maily a další elektronické přenosy. Těm byla přidělována rozličná priorita. Podobně jako rybáři odhazující bezcenné ryby zpátky do moře, i Národní bezpečnostní agentura konala svou práci stále efektivněji.

Jejich hlavním úkolem bylo luštění kódů. Vždycky to tak bylo a vždycky bude. Ty miliardy zaznamenaných hovorů by byly k ničemu, kdyby je nemohli dekódovat. Rapp věděl, že Národní bezpečnostní agentura zaměstnává elitní tým specialistů, jejichž jediným úkolem bylo dešifrovat kódovací software. Třebaže hoši ve vědeckém a technologickém oddělení centrály CIA v Langley byli dobří, odborných kvalit specialistů z Národní bezpečnostní agentury nedosahovali. Z perspektivy přesvědčeného vlastence na tom pramálo záleželo. Koneckonců všichni patřili k jednomu týmu. CIA, Národní bezpečnostní agentura, Pentagon, ministerstvo spravedlnosti nebo FBI, to všechno byly americké instituce bojující proti globálnímu terorismu.

Realita však byla daleko složitější. Jenom to, že jedna z těchto agentur prosazovala jistou politiku, ještě neznamenalo, že tak bude činit i druhá nebo že se nějaký oportunistický politik na Kapitolu nechopí příležitosti upoutat na sebe pozornost tím, že zahájí vyšetřování jedné z tuctu operací, na nichž se Rapp podílel během posledního roku. To, co mohl veterán z Ředitelství pro plánování a utajené služby považovat za přijatelné, se mohlo velmi lišit od toho, co si myslel právník z ministerstva spravedlnosti. A mezi jednotlivými agenturami navíc zuřily spory o rozpočty a kompetence. V mnoha ohledech hrozilo z domácí půdy víc nebezpečí než při akcích v zahraničí. Když byl Rapp v terénu, alespoň věděl, kdo jsou jeho nepřátelé. Na domácí půdě situaci komplikovaly politické a osobní spory, a představa, že všichni táhnou za jeden provaz, neodpovídala pokaždé skutečnosti.

Zašlo to tak daleko, že Rapp nemohl věřit ani svým vlastním lidem v Langley. Z Úřadu generálního inspektora CIA prosakovaly utajené informace do médií. Vysocí úředníci se podíleli na politických kampaních, jejich manželky seděly v poradních sborech kandidátů a administrativní pracovníci pravidelně večeřeli a besedovali s novináři, lobbisty a politickými stratégy. Přidejte si k tomu Amnesty International a tucet dalších organizací dohlížejících na lidská práva a máte prostředí, které bylo člověku v Rappově postavení nanejvýš nepřátelsky naladěné. Nemohl se dokonce ani spolehnout, že mu jeho zaměstnavatel poskytne bezpečný telefon, protože Úřad generálního inspektora měl v konečném důsledku právo nahrávat všechno, co říkal. Podle Rappa neexistovalo nic takového jako bezpečná linka, a tak mu nezbývalo než vědomě kalkulovat s jistým rizikem. Prakticky měsíc co měsíc si kupoval nový telefon od jednoho z velkých operátorů a měl tak neustále jiné číslo. A kdykoliv se účastnil nové mise, jako třeba v tomto případě, pořídil si nový telefon, jenž zřídkakdy danou misi přežil. Dokonce i přes všechna tato opatření si velice dával pozor na to, co říká. Sděloval jen mlhavé informace a hovořil v obecných frázích.

Když se Kennedyová konečně ozvala, Rapp se nezdržoval s pozdravy. Řekl jen, že potřebuje letadlo.

Následovala krátká pauza. „Jaké letadlo?“

„Prostě letadlo.“

Jako kdyby na něco reagoval, Rus znovu spustil svou tirádu. Rapp na něj pohlédl se zbraní v jedné a s telefonem ve druhé ruce. Dlaně měl zdvižené a ruce mírně předpažené. V jeho tváři se zračilo něco jako: To snad nemyslíš vážně.

„Pracuju pro KGB,“ prohlásil Rus.

Ze sluchátka Rapp zaslechl, jak se ho Kennedyová ptá, koho to tam má.

Rapp ji požádal, aby chvíli počkala. Vypnul mikrofon telefonu a přistoupil ze strany k Rusovi. „Říkal jsem ti, abys držel klapačku, skopová hlavo.“

„Pracuju pro ruskou tajnou službu. Jsem bývalý agent KGB. Jsme na stejné straně. Amerika a Rusko.“

Gazič ležel bezvládně na zemi a bezpochyby trpěl velkými bolestmi. Když teď adrenalin přestával působit, musela ho sužovat prudká bolest ze čtyř průstřelů na velice citlivých partiích těla. Navzdory své neveselé situaci se začal smát a poznamenal: „Pracuješ tak akorát pro ruskou mafii.“

„Nepracuju!“ zařval Rus.

Gazič se smál ještě víc. „Děláš děvku oligarchům a to je všechno.“

Rapp stál uprostřed mezi Rusem a Gazičem. Kdyby nepotřeboval ty dva mizery vyzpovídat, s největší radostí by jim provrtal hlavy kulkou, jen aby měl od nich pokoj. Rus natahoval krk k Rappovi a blábolil cosi o své skvělé kariéře u KGB. Rapp učinil krok dopředu a stanul vedle Rusa asi ve vzdálenosti jednoho metru. Ukázal na druhý konec místnosti a zeptal se ho: „Vidíš tamhle ten počítač?“

Rusův pohled se odvrátil od Rappa a zaměřil se na velký šedobílý monitor umístěný na psacím stole.

Rapp se pootočil a přesunul veškerou svou váhu na levou nohu. Jeho pravá noha vylétla vzhůru a jeho tělo se naklonilo na opačnou stranu, než seděl Rus. Rappova noha zůstala asi vteřinu viset ve vzduchu; jeho ruce pevně svíraly telefon a zbraň, předloktí a pěsti chránily horní část jeho těla. Dělal to instinktivně, nikoliv ze strachu nebo z obav, že utrží ránu. Byla v tom léta tréninku. Prostý boční kop. Když se to udělalo pořádně, bylo v tom víc energie než v jakémkoliv jiném úderu. A dokonce i když se to provedlo mizerně, byl to stále pořádný úder. Rapp nezasadil slabý boční kop už víc než patnáct let. Špička Rappovy boty s těžkou podrážkou směřovala k jeho holeni. Jeho pohled se upíral na Rusovu bradu jako tři zelené tečky na mířidlech jeho glocku.

Ve zlomku vteřiny se Rappova noha narovnala. Jeho dva a půl centimetru vysoká, vrstvená kožená podrážka zasáhla Rusovu velkou bradu. Přesně zacílený úder mu rozbil čelist. Rychlost toho kopnutí pootočila Rusovou hlavou tak rychle, že okamžitě ztratil veškerou rovnováhu. Výsledek byl fyziologickým ekvivalentem stisknutí vypínače lustru. Rus vzápětí upadl do bezvědomí a jeho tělo viselo bezvládně na židli, přičemž svázané ruce byly to jediné, co mu bránilo, aby se sesunul k podlaze.

Rapp, spokojený s výsledkem, aktivoval mikrofon telefonu a pronesl: „Omlouvám se.“

„Co se to tam děje?“ zeptala se poněkud nervózně Kennedyová.

„Nic, co by tě mělo zneklidňovat.“ Rapp pohlédl na Gaziče a dodal: „Sežeň mi to letadlo.“

Následovala dlouhá odmlka, po níž se Kennedyová zeptala: „Našels ho?“

„Ano.“

„Jsi si jistý?“

„Stoprocentně. Spoj se s Marcusem. Vyřiď mu, že s tím Bosňanem měl pravdu. Všechno ostatní ti vysvětlí on sám.“

„Kde teď jsi?“

„V Limassolu na Kypru.“

„Myslím, že naše letadlo je teď ve východní Evropě. Podívám se, jak to s ním vypadá, a zavolám ti zpátky tvůj itinerář.“

„Pospěš si. Musím odsud stůj co stůj vypadnout.“

„Co jsi provedl?“ zeptala se vyděšeně Kennedyová.

„Neprovedl jsem nic, ale zapletla se do toho třetí strana a někteří z jejich hochů to schytali.“

„Jak schytali?“

„Jsou zralí do pytlů na mrtvoly.“

„Chápu.“ Následovala další odmlka, po níž se Kennedyová skepticky zeptala: „A ty s tím nemáš nic společného?“

Rapp nesnášel, když ho pérovali lidé, kteří trávili život vysedáváním v pohodlných kožených křeslech za velkými psacími stoly, zatímco on nasazoval kůži. „Starej se o své věci,“ zavrčel. „Tohle nemám zapotřebí.“

„Jsem tu se zatraceným zelenáčem a Blondie se svými hochy uvízl na celý den na letišti. Potřebuju, abys mi teď podala pomocnou ruku. Potřebuju letadlo a potřebuju ho co nejdřív. A taky potřebuju, abys mi sem poslala podpůrný tým, který se postará o úklid.“

Kennedyová měla vědět, že nemá cenu ho zpovídat, pokud je ještě v terénu. Už to párkrát zkoušela a nikdy to nedopadlo dobře. Řekla tedy poněkud smířlivěji: „Zjistím, co a jak, a tak za deset minut ti zavolám zpátky.“

„Ještě něco… Naši přátelé z druhé strany velké louže mají tady poblíž základnu. To by možná bylo to nejlepší. Žádné celní kontroly. Doručení zavazadel k zadnímu vchodu. Převoz uvnitř hangáru. Soukromí. Žádní dobrodinci světa s videokamerami.“

„Souhlasím. Postarám se o to. Ještě něco?“

„To by prozatím stačilo.“

„V pořádku. Dobrá práce! Dej mi pár minut. Dám věci do pohybu a za chvíli se ti ozvu.“

„Díky.“ Rapp ukončil hovor a pohlédl dolů na Gaziče. Začínal ztrácet barvu a trochu se třásl. Rapp věděl, že nezasáhl žádnou z hlavních tepen. Nemířil na ně a na dřevěné podlaze nebylo moc krve. Gaziče se nicméně rychle zmocňoval šok. Jeho tělo se bude pokoušet jisté věci potlačit, aby uniklo trýznivé bolesti. Rapp se nebál, že by ho mohl ztratit. Gazič byl mladý a zdravý. Zvládne to. Krom toho si to zasloužil a nepochybně i ještě mnohem horší věci.

Rapp si dřepl a pohlédl Gazičovi do očí. „Ty mi asi dobrovolně nevyklopíš, kdo si tě najal?“

15

Letadlo bylo veliké. Větší, než potřebovali, ale Rapp si nestěžoval. Byl to Lockheed Martin TriStar. Bylo schopné převážet až 400 pasažérů nebo zhruba 40 tun nákladu. Tento letoun se svým širokým trupem a třemi velkými motory byl uzpůsoben pro transport nákladu. Byl to sesterský model proslulé DC-10. Co se jeho pilotáže týkalo, už byl poněkud zastaralý. Zvnějšku vypadal jako každý jiný mezinárodní nákladní letoun. Neměl žádná okénka kromě těch v kokpitu. Letadlo mělo standardní bílý nátěr a nápis Worldwide Freight vyvedený velkými modrými písmeny byl umístěn na zadní polovině trupu. CIA měla víc letadel než některé malé aerolinie, ale kvůli jedné politicky předpojaté pracovnici z Úřadu generálního inspektora CIA se k nim Rapp nemohl přiblížit. Alespoň ne, když se jednalo o takto delikátní operaci.

Ani ne před rokem ta samá úřednice sdělila jednomu reportérovi, že CIA transportovala teroristy přes východoevropské země v letounech Gulfstream 5 a Boeing 737. Mnozí z těchto teroristů byli vysoce postavení příslušníci al-Káidy. Byli převáženi do tajných lokalit, kde byli vystaveni nepříjemnému nátlaku, dokud se neuvolili mluvit, což nakonec všichni učinili. Informace, které takto získali, byly neocenitelné pro rozbití operační a finanční infrastruktury al-Káidy. Tento jediný únik informací ochromil jednu z nejdůležitějších operačních aktivit ve válce proti terorismu, řízené z centrály CIA v Langley. Rapp byl tedy opět přinucen držet se alespoň o jeden krok v předstihu před svou vládou.

Strategie s letadly se příliš nelišila od té, kterou Rapp používal s mobilními telefony. Globální trh s leteckou přepravou byl komplikovanou sítí prodejců, prostředníků, pronajímatelů a nájemců. Přepravní společnosti neustále vylepšovaly své flotily, přičemž nahrazovaly staré modely novými, úspornějšími stroji. Na trhu byl tedy neustále dostatek starších, nicméně provozuschopných letounů. Tato letadla často měnila majitele, byla prodávána a pronajímána, až se rozbila nebo se zřítila nad některou chudou africkou zemí. Obří Lockheed TriStar byl stále ještě v dobrém stavu. Pronajali si ho na jeden měsíc prostřednictvím jedné společnosti ze Seattlu. Společnost se specializovala na krátkodobý subleasing letadel. Jejich obchodní strategie byla prostá. Podobně jako energetické společnosti prodávaly přebytečnou energii jiným společnostem, byla pronajímána ta letadla, která nebyla během slabších měsíců roku v provozu. Neměli tušení, že jejich klientem je CIA. Veškeré obchody se uzavíraly prostřednictvím jedné právní kanceláře ve Frankfurtu. Pilotáž byla svěřena skupině bývalých plukovníků amerických vzdušných sil, kteří měli rádi hotové peníze a uměli držet jazyk za zuby.

Rapp stál na ranveji vedle zchátralého zeleného hangáru Britského královského letectva. Jejich letadlo bylo uvnitř. Na východě byly patrné první známky rozbřesku. Vlhký, nasládlý středozemský vzduch se válel po rozlehlé ploše základny. Kolem dokola byly jen kilometry asfaltu, betonu, špíny a nejrůznějšího harampádí. Asi patnáct metrů od něj hovořil Scott Coleman s britským důstojníkem, který je přivítal před čtvrt hodinou u zadního vchodu. Coleman důstojníkovi cosi podal a ten to od něj převzal. Když si potřásli rukama, důstojník RAF nastoupil do Land Roveru a odjel pryč. Coleman se pomalu ubíral k Rappovi a kroutil při tom hlavou. Na tváři měl úsměv.

Důstojník speciálních jednotek SEAL amerického námořnictva ve výslužbě pronesl: „Bože, já ty Brity miluju.“

Rapp přikývl: „Umí držet jazyk za zuby.“

„Za několik hodin odlétá. Dodávku prý nechá stát v letištní garáži a klíče strčí pod rohožku. Stačí jen zavolat společnost, která zajišťuje pronájem.“

„Dobře. A letadlo?“

„Natankované a připravené ke startu.“

„Dobře. Pojďme odsud pryč, než vyjde slunce.“

Dvojice mužů se obrátila a vešla do stinného hangáru. Zatímco Rapp byl tmavovlasý a snědý, Coleman měl světlé vlasy a světlou pleť. Rapp by vypadal jako doma téměř všude na Blízkém východě. Modrooký a světlovlasý Coleman by se hodil spíš někam do Švédska nebo Norska. Nejspíš i na Island. Měl vysoké lícní kosti a stoické vystupování severských kmenů. Jeho stoická povaha Rappovi vyhovovala. Málo bylo téměř vždy více, zejména co se týče konverzace. Coleman si podobně jako Rapp neliboval v planém tlachání.

Když Coleman dorazil do Gazičovy kanceláře, dohodli se s Rappem na plánu dalšího postupu. Ani jednomu z nich se nezamlouvala představa, že by se tu měli příliš dlouho zdržet. Kdyby se objevila policie, museli by vysvětlovat smrt těch dvou Rusů, zranění dalšího Rusa, který vypadal, jako kdyby se na něm vyřádil nějaký africký domorodý kmen, jakož i Bosňanovy čtyři průstřely. Vyklízet kavárnu uprostřed rušné sobotní noci by také nebyl šťastný nápad. Nejlepší bude počkat, až se kavárna zavře. K tomu ale potřebovali starcovu spolupráci. Dříve či později ho někdo přijde hledat.

Rozvázali starce a posadili ho na židli, aby ho mohli vyslechnout. Velký Rus byl stále v bezvědomí a Gazič zůstával mlčky ležet na podlaze, a to navzdory velké bolesti, která ho nejspíš sužovala. Muž se jmenoval Andreas Papadakos a byl majitelem celé budovy. S Alexandrem Deckasem se seznámil před pěti lety. Platil mu nájem předem jednou za půl roku. Byl často na cestách a nikdy s ním nebyly žádné problémy. Alespoň ne do té doby, než se před pár dny objevili Rusové a ptali se po něm. Sdělili Papadakosovi, že Deckas je nájemný vrah. Atentátník. Řekli mu, že pracují pro ruskou státní policii a že mají Deckase zatknout a odvést do Ruska kvůli soudnímu stíhání.

Stařec Rusy požádal o průkazy totožnosti. Řekli mu, aby se nestrachoval. Opáčil jim, že se obrátí na místní policii. V ten okamžik nastaly potíže. Papadakos měl pět dcer, které pracovaly v jeho podniku. Po celý den ho navštěvovala jeho vnoučata. Měl jich šestnáct. Rusové se údajně už porozhlédli po jeho domě, a jestli prý se obrátí na policii nebo se pokusí varovat Deckase, rozsekají jeho vnoučata jedno po druhém na kousky.

Až do této chvíle měl Rapp na toho Rusa jen jeden názor. Totiž že je to otrava. Dokonce mu ho bylo i trochu líto, když měl teď obličej jako jednu z těch latexových masek, které se prodávají kolem Halloweenu v obchodech s kostýmy. Když teď ale slyšel, že vyhrožoval podřezáváním malých děti, veškerá jeho účast byla ta tam.

Během let Rapp absolvoval řadu výslechů. Některé se obešly bez násilí, jako když se třeba vyptával podomního obchodníka v Damašku na něco, čeho byl svědkem, zatímco jindy musel dotyčnému vyhrožovat, že mu vystřelí mozek z hlavy. Po všech těch letech dokázal celkem spolehlivě hned od začátku rozeznat, jestli je k němu dotyčný upřímný, nebo zda se ho naopak snaží oklamat. Papadakos popíral, že by o Deckasových aktivitách něco věděl nebo se na nich dokonce nějak podílel. A navíc tu bylo jeho pět dcer a šestnáct vnoučat. Proč by ohrožoval jejich životy tím, že by se spřáhl s mužem jako Gazič?

Jejich příští kroky si nakonec vynutila sama situace. Ať už byl do toho Papadakos zapletený nebo ne, každopádně si nepřál, aby kolem jeho domu čmuchala policie. Pokud se Rapp později dozví, že stařec a Gazič byli komplicové, vrátí se a zabije ho. Papadakos strávil celý svůj život v Limassolu. Nepráskne jen tak do bot a neopustí svoje obchody a vnoučata. Uzavřeli tedy dohodu. Jakmile bude kavárna zavřená, Rapp se zbaví těl a stařec se svou rodinou mohou žít dál jako předtím.

Rapp následoval Papadakose do přízemí a nespouštěl z něj oči. Ostatní Colemanovi muži dorazili pár minut po jedenácté. Všichni tři bývali příslušníky jednotek SEAL a sloužili pod Colemanovým velením. Wicker a Hacket se nenápadně odebrali k sedanu s mrtvým Rusem na předním sedadle. Wicker se posadil za volant a Hacket si sedl dozadu. Wicker nastartoval, posunul páku automatické převodovky do polohy pro jízdu a vyrazil kupředu. O čtvrt hodiny později a asi o půl druhého kilometru dále narazili na příhodnou tmavou uličku. Hacket vystoupil a prošel si uličku z jednoho konce na druhý, aby se ujistil, že je opuštěná. Wicker otočil vůz, zacouval do půlky uličky a vypnul motor. Světlo v kabině auta zhaslo a ozvalo se cvaknutí zámku zavazadlového prostoru.

Hacket čekal u zadního nárazníku a natahoval si na ruce latexové rukavice na jedno použití. Když se otevřelo víko zavazadlového prostoru, sáhl dovnitř a vytáhl z lehkého pouzdra průhlednou plastovou plachtu. Rozložil plachtu po celé ploše zavazadlového prostoru a vytáhl ze zdířky miniaturní žárovku. Když opětovně nastala tma, Hacket přistoupil ke dveřím předního spolujezdce a pootevřel je na několik desítek centimetrů. Mrtvola se začala sunout ven z auta. Hacket položil levou ruku na hlavu mrtvého muže, otevřel dveře až na doraz a uchopil bezvládné tělo pod paždí. Vytáhl ho z kabiny a strčil do zavazadlového prostoru. Wicker stál na opačné straně auta a jeho hlava se pomalu otáčela z jedné strany uličky na druhou.

Rus měl alespoň devadesát kilo, avšak Hacket vážil dobrý metrák. Hodil tělo do zavazadlového prostoru obličejem dolů, načež zvedl Rusovy nohy a naskládal je podél těla. Potichu zavřel víko zavazadlového prostoru a hned nato odjeli.

Než se dostali zpátky ke kavárně, byla skoro prázdná. S parkováním nebyly problémy. Brooksová se nacházela v hotelu naproti, kde se věnovala balení a zametání stop. Coleman a Stroble poskytovali první pomoc, zajišťovali vězně a prohledávali Gazičovy věci. Velký Rus i Gazič dostali morfium. Rapp seděl za barem, popíjel víno a dohlížel na Papadakose. Když večerní shon poněkud polevil a kavárna se začala vyprazdňovat, stařec se připojil k Rappovi u baru a objednal si lahev červeného. Vypil tři sklenice ani ne za půl hodiny, načež si poručil další lahev. Očividně se nemohl dočkat, až to celé bude mít za sebou.

V jednu ráno vyprovodili ke dveřím poslední dva hosty – vypotáceli se ven a klikatou chůzí se vydali hledat noční kluby sídlící o pár bloků dál. Do dvou hodin panoval na ulici relativní klid. Brooksová hlídkovala na jednom konci bloku a Wicker na druhém. Velký Rus sešel schodiště po svých. Mrtvý Rus a Gazič museli být vyneseni. Nejprve je chtěli zabalit do prostěradel, ale pak je napadlo, že bude lepší, když budou předstírat, že jsou opilí. Hacket a Stroble nejprve vynesli Gaziče, a to tak, že dva bývalí příslušníci SEAL drželi dotyčného mezi sebou, takže vypadali jako tři opilí námořníci na vycházce. Strčili ho do nákladového prostoru dodávky a vrátili se pro mrtvého Rusa. Dostali ho dolů stejným způsobem a posadili ho na zadní sedadlo vozu, s kterým jel předtím Wicker.

Wicker se vrátil ze svého stanoviště na konci bloku a posadil se za volant vozu s jedním mrtvým Rusem na zadním sedadle a s druhým v zavazadlovém prostoru. Nastartoval a odjel pryč, přičemž byl sledován Hacketem jedoucím v automobilu, který si pronajali, zatímco čekali na letišti na zavazadla. Měli namířeno do stejné uličky, kde byli předtím. Měli v plánu, že mrtvý Rus na zadním sedadle se připojí k mrtvému Rusovi v zavazadlovém prostora, načež Wicker zanechá auto na nějakém zapadlém místě, kde si s trochou štěstí pár dní nikdo nevšimne zápachu linoucího se ze zaparkovaného vozu. Hned poté se vydají do Gazičova domu v horách a prohledají ho od sklepa až po půdu.

Rapp se rozloučil s Papadakosem a poděkoval mu za spolupráci. Stařec se zeptal, co bude s Dackasem. Rapp mu lhal a řekl mu, že ještě neví, ačkoliv přesně věděl, co s ním udělá. Dostane z něj všechno, co ví, a pak ho usmrtí způsobem, jaký si zaslouží muž, který nastražil nálož do auta uprostřed obydlené městské čtvrti. Musí být exemplárně potrestán. Rapp poznal, že stařec má strach, a tak mu řekl, že jeho nadřízení si v tom všem nejprve musí udělat jasno. Kdyby Rapp tušil, jak pravdivé to tvrzení je, nejspíš by Gaziče zlikvidoval hned na Kypru.

16

WASHINGTON, D. C.

Minutu po šesté ráno zazvonil telefon. Ještě než ho Kennedyová stačila zvednout, všimla si, kolik je hodin. Ležela na levém boku, a když otevřela oči, měla zelené číslice budíku zářící do tmy přímo před obličejem. Pravou rukou se natáhla po sluchátku. Pokoušet se bez brýlí přečíst na malém displeji, kdo jí volá, by byla marná snaha. Šňůra se o něco zasekla, a tak za ni zatáhla. Časopis a ovladač dálkového ovládání se sesunuly k zemi. Z bezpečnostních důvodů neměla bezdrátový telefon. Položila hlavu na polštář a k pravému uchu si přiložila masivní béžové sluchátko.

„Haló.“

„Ředitelka Kennedyová?“

„U telefonu.“

„Major Hansen… službu konající důstojník situační místnosti Bílého domu.“

„Ano, majore.“

„POTUS svolal schůzku na sedm nula nula.“ POTUS bylo vojenské kódové označení pro prezidenta Spojených států.

„Do situační místnosti?“

„Nikoliv, madam. Do Oválné pracovny.“

„Budu tam.“

Kennedyová vrátila sluchátko do vidlice telefonu a pomyslela si: Konec s vyspáváním o nedělích. Stáhla si přikrývku a usmála se sama pro sebe. Záhy bude bez práce. Nebo alespoň bez této práce, a ať už pak bude mít jakékoliv zaměstnání, rozhodně nebude tak náročné. Bude si moct dovolit přispat každou neděli.

Dlaždičky na podlaze v koupelně ji chladily do bosých nohou. Leden ve Washingtonu, D. C. Kennedyová rozsvítila světlo v koupelně a studovala svou tvář v zrcadle. Na pětačtyřicet vypadala celkem dobře, ale v šest ráno bez make-upu a s proleženinami od lůžkovin na obličeji vypadala příšerně. Být ženou v tomhle městě nebylo snadné. Pustila sprchu, aby se voda ohřála, a začala si čistit zuby. S kartáčkem v ústech zamířila do kuchyně a postavila si vodu na čaj. Cestou zpátky nahlédla do pokoje svého syna. Byl zachumlaný v teple a bezpečí své postele.

Kennedyová nesnášela zimu. Stáhla si vlasy do culíků a vstoupila pod sprchu. Pět minut stála pod vodou a neustále zvyšovala její teplotu, až měla kůži úplně rudou. Pět minut jí trvalo, než se osušila a oblékla. Dalších pět minut se líčila. Do 6:33 uvědomila o schůzce svou ochranku a polkla v kuchyni svůj první doušek čaje. Přitom se prostřednictvím zabezpečené linky spojila se Střediskem globálních operací centrály CIA v Langley. Službu konající důstojník reagoval na první zazvonění. Kennedyová se ho zeptala, co je nového. Odpověděl, že se v noci celkem nic mimořádného nestalo. Ta odpověď ji udivila, takže se zeptala, jestli si je jistý. Řekl jí, že je. Ředitelka mu poděkovala a zavěsila.

Kennedyová uchopila oběma rukama horký hrnek, opřela se o kuchyňskou linku a přemýšlela, proč prezident svolává schůzku v neděli ráno. Pokud Středisko globálních operací nevědělo nic, bylo pravděpodobné, že krize propukla v Pentagonu nebo na ministerstvu spravedlnosti. Pouhý jeden týden před tím, než definitivně spadne klec, ovládaly Kennedyovou podivně dvojznačné pocity. Napila se ještě jednou čaje a přemýšlela, jestli to bylo dobře nebo špatně. Byla profesionál každým coulem. Strávila v Langley víc než dvacet let svého života a do své práce dávala všechno. Kvůli práci obětovala i své manželství. Když o tom teď ale přemýšlela, uvědomila si, že připisovat vinu za rozpad jejího manželství její práci v Langley by nebylo fér. Ztroskotalo by, i kdyby byla domácí puťka. Její bývalý byl příliš sobecký. Potvrdilo se to, když se rozpadlo i jeho druhé manželství, a to ani ne po devíti měsících. Byl to slušný muž, ale maminčin mazánek, jenž vyžadoval nesmírnou pozornost, a Kennedyová neměla čas ani chuť věnovat jeho egu péči, po které prahlo. A jednostranné vztahy navíc nikdy nefungovaly.

Kennedyová se posadila na zadní sedadlo svého sedanu a otevřela si nedělní vydání Postu. Dobrovolný odchod byl možná podvědomou snahou, jak se vyhnout nevyhnutelnému zklamání z toho, že dostane padáka. Možné je cokoliv, pomyslela si. Nechtěla z Langley odejít, obzvlášť ne po tak krátkém působení ve funkci ředitelky agentury. Pracovala tam přes dvacet let. Prakticky celý svůj život od skončení školy. Budou jí chybět lidé a vzrušení spojené s řízením nejvíce nespravedlivě očerňované světové špionážní agentury. Nebudou jí chybět přesčasové hodiny a určitě nebude postrádat politikaření. Bude ale postrádat to místo. O tom nebylo pochyb.

Když se zastavili u prvního kontrolního stanoviště, bylo již sedm ráno. Než prošla bezpečnostní prověrkou, uběhlo dalších pět minut. Když vstoupila do Oválné pracovny, uviděla čtyři muže stojící v nepříliš sevřeném kruhu kolem prezidentova stolu. Byl tam sám odstupující prezident, generální prokurátor Stokes, ředitel FBI Roach a nastupující prezident Alexander. Roach měl na sobě šedivý oblek a proužkovanou kravatu. Ostatní tři měli sportovní saka, ležérní kalhoty a rozepnuté košile bez kravaty. Na první pohled byla překvapená nepřítomností několika klíčových hráčů, ministrů obrany a zahraničí, prezidentova poradce pro otázky národní bezpečnosti a personálního šéfa Bílého domu. Pak si vzpomněla, že je neděle ráno a že do poklidného, demokratického předání moci zbývá jen šest dní. Tento týden se udělalo jen málo práce. Zatímco kariérní byrokraté a profesionálové byli zaneprázdněni řízením státu, čerstvě jmenovaní členové státního aparátu zaujímali nové pozice nebo nějaké usilovně sháněli.

Když prezident Hayes uviděl Kennedyovou, přestal hovořit a řekl: „Tak tady ji máme. Naše chlouba.“

Čtveřice očí se upřela na Kennedyovou. Nepatrně se začervenala a zeptala se: „A proč tak míníte, pane prezidente?“

„Jako vždycky vzor skromnosti,“ pronesl Hayes k nastupujícímu prezidentovi Alexanderovi. „Záhy na to přijdete. Vy dva ostatní, nic ve zlém.“ Hayes mávl směrem k Stokesovi a Roachovi. „Udělali jste spoustu skvělé práce, ale tahle žena… odvedla perfektní práci a nedostalo se jí za to téměř žádné uznání. Veškeré její triumfy a úspěchy jsou uzamčené v podzemním sklepení v Langley. Za sto let se o ní bude psát v historických análech.“

Kennedyová se začervenala. Stála bez hnutí na půl cesty mezi dveřmi a jejich stanovištěm. Nebyla zvyklá na takovou pozornost a vypadala nejistě.

Hayes se zasmál, ukázal směrem k několika kusům nábytku umístěným před jeho psacím stolem a pronesl: „Posaďme se.“

Dvě dlouhé pohovky, dost rozměrné, aby se na každou z nich pohodlně usadily čtyři dospělé osoby, byly umístěné naproti sobě a mezi nimi stál kávový stolek pokrytý sklem. Před krbem stála dvě hedvábná křesla se zlatými a modrými pruhy. Prezident Hayes vyzval gestem ruky Alexandera, aby se posadil vedle něj před krb. Čestné místo.

„Dá si někdo kávu nebo čaj?“ Hayes stál mezi dvojicí pohovek. Sklonil se, aby do šálku vhodil sáček zeleného čaje a přidal horkou vodu. Jeho ruka se nepatrně třásla. „Ireno.“ Položil šálek na talířek a podal jej Kennedyové.

Kennedyové prezidentova třesoucí se ruka neunikla. Dokonce i s medikamenty proti Parkinsonově chorobě se během posledních několika měsíců jeho záchvaty třasu staly častějšími a intenzivnějšími. Po stránce duševních schopností na tom byl stále dobře, ale Kennedyová chápala, proč se rozhodl opětovně nekandidovat. V tomto novém mediálním věku by byl pod neustálým dohledem. Druhá strana by ho obviňovala ze sobectví za to, že neodstoupil. Některé kruhy uvnitř jeho strany by patrně učinily totéž a s méně než čtyřicetiprocentní podporou veřejnosti by jeho šance na vítězství byly tak jako tak slabé. Svým rozhodnutím podruhé nekandidovat si zajistil místo v učebnicích historie. Budou na něj hledět jako na moudrého, nesobeckého muže. Kennedyová s tímto hodnocením souhlasila. Robert Hayes nikdy neztrácel ze zřetele skutečnost, že jeho úřad je větší než on sám.

Ostatní tři muži si poručili kávu a Hayes se posadil vedle Alexandera před krb. Pohlédl na svého nástupce a zeptal se: „Kde bydlíte tento týden?“

„Ve Willardu.“

„Aha,“ přikývl prezident. „Jeden z těch starých dobrých hotelů.“

„Ano.“

„Doufám, že vám dali nějaký pěkný pokoj,“ řekl Hayes s úsměvem.

„Nejvyšší poschodí.“

„Moje nabídka stále platí.“

„Blair House,“ konstatoval Alexander vlažně.

„Je uzavřený a dokonale zabezpečený.“

„Děkuji vám, pane prezidente, ale tenhle týden se u mne dveře netrhnou. Strana si mě zarezervovala od úsvitu až do soumraku.“

„Musíte vyjádřit vděčnost sponzorům,“ souhlasně přikyvoval Hayes. Přesně tentýž rituál absolvoval sám před čtyřmi roky.

Hayes seděl ve svém křesle pootočený směrem ke svému nástupci. Sotva guvernéra z Georgie znal, bylo ale zřejmé, že se od útoku na jeho kolonu změnil. Zdál se být rezervovanější. V jeho očích se již nezračilo tolik příslibů jako v úvodních měsících jeho kampaně. Hayes přemýšlel, jestli se to zlepší, až převezme otěže moci. Jestli ho nová zodpovědnost učiní přemýšlivějším a hloubavějším. Nebo jestli mu neštěstí natrvalo nepodlomilo ducha. Prezidentovi ho bylo líto. Měl to být týden naděje a příslibů. Jistý druh znovuzrození. Možná že zprávy, které pro něj měl, mu pomohou nalézt ztracenou rovnováhu.

Hayes se usmál. „Pokud změníte názor a rozhodnete se na pár dní si od toho shonu odpočinout, dejte mi vědět.“

„Spolehněte se, pane prezidente. Děkuji vám.“ Nastupující prezident se napil kávy a zeptal se: „Existuje něco, co bych pro vás mohl udělat, pane prezidente?“

„Pro mne?“ Hayes se usmál a zavrtěl hlavou. „Těším se už na penzi. Ačkoliv moje sny, že se stanu špičkovým leteckým modelářem, se asi už nenaplní,“ Hayes zvedl třesoucí se ruku, „existuje spousta jiných věcí, které můžu dělat. Můj lékař, který se mnou bydlel během studií, mi tvrdí, že by Parkinson neměl ovlivnit moji schopnost hrát golf, což mne opravdu překvapilo. Jeho vysvětlení bylo nesmírně zajímavé. Řekl mi, že jsem nikdy nebyl schopen dát jemný odpal, a protože to už horší být nemůže, může se to teď jenom zlepšit.“

Hayes se svému žertu zasmál a ostatní se k němu připojili.

„Věřili byste tomu? Jeden z mých nejlepších přátel. A já mu za ty nesmysly, které mi vykládá, ještě platím.“

Všichni se rozesmáli. Alexander se zasmál jen krátce, načež upřeně pohlédl na muže, jehož úřad se chystal převzít. „Pane prezidente, váš postoj mě udivuje.“

Hayes pokrčil rameny a řekl: „Co může člověk dělat? Osud si se mnou pohrál. Když se tomu nezasmějete, rozloží vás to zevnitř.“

„Já osobně jsem se poslední dva měsíce nezasmál… myslím tím od srdce nezasmál.“

Hayes se mírně přikrčil. „Vaše situace se od té mojí poněkud liší. Já jsem nemocen. Trpím nemocí, která se dá zvládnout,“ dodal povzbudivým tónem. „Není to nic zábavného, ale stále ještě mám před sebou pár pěkných let života. Vaše situace se od té mé liší. Ublížili vám na tom nejzranitelnějším místě a byl jste připraven o někoho nesmírně vzácného. Navždycky,“ dodal s důrazem, který každého překvapil. „Je těžké objevit v takové situaci nějaký humor.“

„Jenom vztek, zděšení a smutek.“

„Pak by vám třeba mohlo pomoct tohle.“ Hayes zkřížil nohy a poposedl si dopředu. „Jak asi už víte, po útoku na vaši kolonu spustila FBI největší pátrací operaci ve svých dějinách. Bezpečnostní služba, ministerstvo obrany, ministerstvo zahraničí, Národní bezpečnostní agentura, CIA… všichni přispěchali s pomocí. První housle ale hrála FBI. Na tohle jsou specialisté… forenzní analýzy, tisíce a tisíce hodin potřebných k prověření každé jednotlivé stopy. Ředitel Roach mi sdělil, že vás o průběhu vyšetřování průběžně informoval.“

„Ano.“

„Dobrá. Je tu ale něco, co nevíte.“ Hayes ukázal na Stokese a Roache. „Oni o tom také nic nevědí. Bezpečnostní služba, Národní zpravodajská služba, bourání zdí mezi FBI a CIA… to vypadá pěkně v teorii a po 11. září 2001 to skutečně mohlo vypadat, že to bude fungovat, ale je to falešná iluze. To nikdy nebude fungovat. Ne v tomhle městě. Ne se všemi těmi zákulisními politickými praktikami a s novináři, kteří si v první řadě chtějí vybudovat jméno. FBI se musí řídit zákony a dívat se, kam šlape. Spousta omezení. Naproti tomu CIA… ti mají co do činění s úplně jinými lidmi. A pokud dojde na mezinárodní scénu… tam jsou mnohem obratnější a dokážou operovat i v oblastech, ve kterých by si FBI nevěděla rady. Můžete nesouhlasit s některými jejich metodami, CIA je ale celkově mnohem lépe připravená na boj s nepřítelem, který nerespektuje žádná pravidla. S nepřítelem, který je schopen v sobotu odpoledne odpálit v Georgetownu bombu nastraženou v automobilu.“

Alexander pohlédl k zemi a pomalu přikývl.

Hayes pokračoval. „Po útoku na vaši kolonu jsem se sešel mezi čtyřma očima s ředitelkou Kennedyovou a řekl jsem jí, aby na to nasadila všechny páky. Aby na to povolala své nejlepší lidi… a ona mě ani tentokrát nezklamala.“

Alexander vzhlédl a v očích se mu zračil pohled plný naděje. „Zjistili jste, kdo stál za tím útokem?“

Hayes pohlédl na svého nejvyššího zpravodajce. „Ireno.“

Kennedyová položila svůj šálek zpátky na podšálek. Teprve před minutou si uvědomila, co se prezident chystá udělat. Zakryla si ústa pěstí, odkašlala si a dala se do vysvětlování. „Zaslechl jste během některého z vašich brífinků s FBI něco o muži v červené čepici?“

„Nikoliv.“ Alexander pohlédl na Roache a Stokese ve snaze ujistit se, že slyšel dobře.

„Existence muže v červené čepici,“ spustil generální prokurátor Stokes, „nikdy nebyla prokázána. Tak jako při každé chaotické události se i při útoku na vaši kolonu vyskytly mezi očitými svědky protichůdné výpovědi. Někteří si vzpomínají, že těsně před útokem zahlédli na ulici někoho takového, většina si ale na nic takového nevzpomíná. Prověřili jsme si záznamy ze všech lokálních podniků a na žádném z nich žádný takový jedinec nefiguruje. Domníváme se, že je to…“

Kennedyová sklouzla pohledem ze Stokese na Roache. Byla si jistá, že McMahon by svého šéfa informoval o schůzce, které se v kanceláři Kennedyové zúčastnil před méně než čtyřiadvaceti hodinami. O schůzce, na které jim Baker sdělil tu novinu. Ti dva muži pracovali společně pro FBI už dlouho. McMahon by mu hned zatelefonoval. Pochybovala ale, že by ředitel FBI obtěžoval svého šéfa v sobotu odpoledne. Byl to potencionálně klíčový, ale relativně drobný důkaz. Nejspíš se domníval, že bude stačit, když o tom generálního prokurátora poinformuje až v pondělí.

Stokes seděl blíže k Alexanderovi. Roach byl usazený na drahé straně. Kennedyová pozorovala, jak se na Roachově tváři objevuje úšklebek a jak se jeho tělo naklání dopředu. Zdvihl ruku ve snaze upoutat pozornost svého šéfa.

„Ve vyšetřování jako tohle,“ pokračoval dál Stokes, „musíme být velice opatrní…“

„Marty,“ ozval se Roach, „promiň, že tě přerušuji, ale včera odpoledne mne zvláštní agent, který vede vyšetřování, informoval, že muž v červené čepici doopravdy existuje. Hodlal jsem tě o tom informovat během pondělního ranního brífinku. Netušil jsem, že CIA na tom pracuje.“ Roach upřel své psí oči na Kennedyovou a z jeho pohledu se dalo vyčíst: Díky za to, že jste ze mě udělali idiota.

„Jak řekl předtím prezident,“ vložila se do hovoru opětovně Kennedyová, „řídíme se jinými pravidly než FBI. Zvláštní tým pod vedením Mitche Rappa sledoval toho muže téměř měsíc. Včera v noci bylo jejich úsilí korunováno úspěchem a konečně ho našli.“

„Kde?“ zeptal se dychtivě Alexander.

„Na Kypru. Ve městě na západním cípu ostrova jménem Limassol.“

„Zatkli jsme ho?“

Kennedyová ohrnula rty, zatímco uvažovala o významu slova zatknout. Rapp ji o podrobnostech té operace neinformoval, ale pochybovala, že žádal lokální úřady o povolení. „Řekněme, že ho máme v našem držení.“

„Co tím máte na mysli?“ zeptal se Stokes.

Prezident se zasmál. „To nejspíš znamená, že ho Mitch omráčil a svázal do kozelce.“

„Máme jistotu, že je to ten správný muž?“ zeptal se Stokes s velkými obavami.

„Ireno?“ ozval se prezident.

„Mitch tvrdí, že je to stoprocentně náš muž.“

„To mi úplně stačí.“ Prezident se spokojeně plácl do kolene.

„Jsou stále ještě na ostrově?“ zeptal se Roach.

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Nikoliv. Právě ho transportují.“

„Kam?“

„Na chvíli se zastavili v Německu…“ Kennedyová pohlédla na hodinky. „A teď budou nejspíš někde nad severním Atlantikem.“

„Chci toho muže vidět před soudem,“ pronesl Alexander s absolutní jistotou. „Chci, aby ti teroristé pochopili, že je bez ohledu na to, jak dobře si to naplánovali a jak daleko se skrývají, dopadneme a budou se muset ze svých činů zodpovídat.“

17

DVANÁCT KILOMETRŮ NAD MOŘEM, SEVERNÍ ATLANTIK

Rapp zamrkal a otevřel oči. Rozhlédl se kolem sebe, a než se zorientoval, chvíli si nemohl vzpomenout, kde je. Promnul si oči a protáhnul se. Za kokpitem posádky se nacházela malá kabina s dvanácti místy k sezení. Ošoupaná, šedivá kožená křesla, určená pro cestující první třídy, stála ve dvou řadách. Čtyři sedadla na levém boku, čtyři uprostřed a čtyři na pravém boku. Žádný osobní přehrávač DVD nebo rozptýlení jakéhokoliv druhu. Bylo zde jen to nejnutnější. To, co se nedostávalo v oblasti pohodlí, vynahrazoval dostatek prostoru. Spousta prostoru pro nohy a sedadla sklopená k podřimování.

Rapp seděl v zadní řadě na levém boku. Podíval se na hodinky a v první chvíli si nemohl vzpomenout, zda si je před odletem z Německa přeřídil. Určitě ano, jak bylo jeho zvykem. Rafička v červeno-černém ciferníku na vnějším okraji vodotěsných hodinek ukazovala na jedenáctou hodinu. To byl čas jejich předpokládaného příletu do Washingtonu. Zhruba za dvě hodiny. Mezipřistání v Německu trvalo déle, než původně zamýšleli. Zastavili se, aby naložili náklad, kterým chtěli zamaskovat své skutečné poslání. Pak ale kontrolka nákladových dveří na levém boku nezhasínala, ačkoliv vizuální kontrola ukazovala, že dveře sedí, jak mají. Čekali na ranveji téměř tři hodiny, zatímco jim vyměňovali vadnou kontrolku.

Tehdy se probudil ten velký Rus. Jediné, co z něj až do této chvíle dostali, bylo falešné jméno. Rapp věděl, že je falešné, protože ho Dumond vložil do databáze v Langley a narazil na složku se jménem Alexandr Žukov. Nic nesouhlasilo. Ani věk, ani výška, ani váha, ani barva očí. Nic s výjimkou černých vlasů a skutečnosti, že Žukov byl bývalým zaměstnancem KGB.

Rapp měl chuť dát tomu velkému idiotovi za to, že mu lže, pořádně za vyučenou, ale nakonec uposlechl vnitřní hlas nabádající ho k obezřetnosti a rozhodl se počkat alespoň tak dlouho, dokud nebudou opět ve vzduchu. Rus zkoušel mluvit dokonce i se zlomenou čelistí. Rappovi začínaly docházet síly a trpělivost. Brooksová to vytušila, a tak Rusovi dala ještě jednu dávku thorazinu a ten se opět odporoučel do říše snů. Než byli opět ve vzduchu a mířili na západ k domovu, byl Rapp už tak unavený, že se nezmohl na nic kromě spánku. To bylo zhruba před třemi hodinami.

Rapp si rozepnul bezpečnostní pás a vykročil do uličky mezi sedadly. Léta, po která huntoval své tělo až na pokraj jeho možností, si vybrala svou daň. Záda, kolena, kyčle, to všechno ho bolelo. Náhle se ho zmocnil záchvat závrati a přinutil ho chytit se kožené opěrky sedadla před sebou, aby se nezapotácel.

V sedadle seděla Brooksová a dělala něco na svém laptopu. Cítila pohyb v sedadle a vzhlédla. „Můžu ti nějak pomoct?“ zeptala se mírně afektovaně.

Rapp si uvědomoval, že k ní byl nepřiměřeně tvrdý, ale ještě neměl jasno v tom, jestli se jí omluví. Nebylo to vůbec snadné. CIA se podobala IBM mnohem víc, než si většina lidí dokázala představit. Ale Tajná služba byla ještě něco docela jiného. Byla spíš něco jako Wall Street. Neprůbojní umělci a netýkavky zde nejsou vítáni. Pokud potřebujete ke své práci hodně pozitivní stimulace, jste na špatné adrese.

„Nedáš si trochu kávy?“

Než odpověděla, chvíli na něj upřeně hleděla. „Ráda.“

V přední části kabiny se nacházela malá kuchyňka. Vedle ní stály dvě kóje s lehátky. V jedné spal Stroble, ve druhé Coleman. Modré závěsy byly kvůli soukromí zatažené. Rapp tiše otevřel jednu z kovových skříněk a vyndal z ní balíček kávy. Odsypal trochu kávy do automatu a stiskl zelené tlačítko. Zatímco čekal, až se káva dovaří, protahoval si ruce a procvičoval si krk. Když byla káva hotová, nalil dva šálky a jeden přinesl Brooksové.

Brooksová položila laptop na vedlejší sedadlo a vzala si bílý šálek. „Díky.“

„Nemáš zač.“ Rapp se posadil na opěradlo sedadla naproti.

„Vidíš, ani to moc nebolelo.“

„Cože?“ zakabonil se Rapp.

„Slušné chování… řeknu díky… ty odpovíš, nemáš zač.“

Obrátil oči v sloup a řekl: „Víš ty co, v posledním měsíci sis nevedla zrovna špatně.“

„Brzdi, parťáku.“ Zdvihla obočí v předstíraném překvapení. „To je mi ale vyznamenání. A takhle to hodláš napsat do mého spisu? ‚Nevedla si špatně.‘“

„Poslouchej. Musíš si uvědomit, že tohle není lehká práce. Já ne…“

„Počkej!“ Brooksová zvedla ruku, aby ho přerušila. „Tady nejde o mne. To už mi také došlo. Když jsem ti vychrstla do obličeje to víno, myslela jsem jen na sebe. Byla jsem deprimovaná z toho, jak jsi se mnou zacházel. Jak jsi mě komandoval, jako malou holku. Jako nějakého zbrklého zelenáče.“

„Dobře, ale…“

„Nech mě domluvit. Ty jsi Mitch Rapp. Živoucí legenda a všechny ty ostatní řeči. První měsíc jsem z toho byla doopravdy paf. Měla jsem z tebe příšerný vítr. A když jsme pak byli na Kypru, něco se ve mně zlomilo. Nebyla to moje zásluha, ale tvoje.“

„Budeš se asi muset vyjádřit trochu přesněji.“

„Pokud jsem udělala nějakou chybu, tak to bylo to, že jsem se ti nedokázala postavit už dřív.“

„Poslouchej… musíš se ještě hodně učit.“

„V tom jsem s tebou zajedno, ale musíš mi při tom pomoct.“

„Cože?“ Rapp nevěděl, jestli se má smát nebo to brát jako urážku.

„Můj otec ti byl tak trochu podobný… nikdo samozřejmě není jako ty, ale podobně jako ty byl příšerný komunikátor. Byl to samorost. Všechno si musel udělat sám. Nikdo neudělal nic stejně dobře jako on.“

„To se mi dost podobá.“

„To ano.“ Brooksová se na moment zadívala do prázdna. „Tobě by se líbil.“

„Už není mezi námi?“

„Není. Opustil nás před pěti lety. Těžký srdeční záchvat.“

„To je mi líto.“

„Díky. Byl to báječný člověk. Naprosto oddaný matce a nám dětem. Jenom neuměl komunikovat. A co tvůj otec?“

„Umřel, když jsem byl ještě malý.“

„Byl od fochu?“

„Nikoliv.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Byl to právník. Ale dobrý chlap.“

„Vidíš, jak je to dobré.“

„Co?“

„Mluvit.“

„Mluvení se připisuje přílišný význam.“

Brooksová se usmála a v očích se jí zajiskřilo. „Představ si, že máš nějaký problém. Nevyřešíš ho, dokud ho v sobě budeš dusit.“

„Všichni máme nějaké problémy.“

„Ty máš problém. Tvoje manželka před rokem umřela a ty sis o tom s nikým od té doby nepromluvil.“

V Rappově tváři se objevila zlost. „Dej si pohov. Ty ses s mojí manželkou nikdy osobně nesetkala. A neznáš mne tak, aby ses se mnou mohla takhle bavit.“

„Jdi někam.“

Rapp naklonil hlavu, jako by nevěřil tomu, co právě zaslechl. „Slyšel jsem dobře?“

„Slyšel. To jsem se naučila od tebe. Žádné zbytečné žvanění. Mluv přímo k věci a dělej, co máš. To jsou tvá slova. Nerespektuješ nekompetentní lidi, nerespektuješ ty, kteří tě připravují o čas, a ze všeho nejméně respektuješ ty, kteří z tebe mají strach.“

„No a?“

„Říkám pravdu a ty to víš. Nechceš si to jen přiznat. Velký, drsný Mitch Rapp nepůjde k psychiatrovi promluvit si o svých problémech, protože by to byl příznak slabosti, a ty přeci na lidech nejvíc opovrhuješ jejich slabostí. A tak to v sobě potlačuješ. Dusíš v sobě utrpení a tím je ještě zhoršuješ.“

Rapp si vložil hlavu do pravé ruky a zamumlal: „Propánakrále… Začíná mi z tebe třeštit hlava.“ Prakticky stejná slova slyšel o Štědrém večeru od Kennedyové. „Proč vy ženy musíte stále zpytovat moji duši?“

„Protože všechny podvědomě toužíme být tvojí matkou nebo milenkou.“

Rapp zvedl tvář ze své dlaně. „Cože?“

„Jenom si tě tak trochu dobírám. Ale neodbíhejme od tématu. Měl by sis s někým promluvit o tom, co se stalo tvé manželce.“

„A ty by ses měla starat sama o sebe.“

Brooksová vzdorovitě zavrtěla hlavou. „A jak bys toho chtěl dosáhnout? Praštíš mě? Vyhodíš mě z letadla? To si nemyslím. Potřebuješ pomoct. Máš jen strach si to přiznat.“

„Nepotřebuju žádnou pomoc.“ Rapp se postavil.

„Tak si to pořád dokola opakuj. Jednoho dne tomu třeba uvěříš.“

18

Rapp otevřel dveře v zadní části kabiny a vstoupil do předního podtlakového nákladového prostoru. Zavřel za sebou dveře a opřel se o ně. Kovová podlaha nesla stopy špíny a mastnoty v místech, kde byl nakládán a vykládán náklad. Prostor osvětlovala tři stropní světla. Byl prázdný s výjimkou jednoho kontejneru ve tvaru půlměsíce, který byl pevně ukotven k vzdálené přepážce. Rapp hleděl na lesklý, hliníkový kontejner se zjevnou absencí nadšení. Podvědomě doufal, že se tomu bude moct vyhnout. Ať se toho ujme někdo jiný. Někdo s větší motivací. Byl si jistý, že spousta agentů Tajné služby by se ochotně vzdala svého odznaku za pět minut o samotě s Gazičem. O soukromou audienci s Gazičem by možná projevil zájem i budoucí prezident.

Rapp se pokoušel ze všech sil soustředit na svůj další krok, ale nemohl odpoutat mysl od toho, co mu řekla Brooksová. Dovolil dvacetileté začátečnici, aby se mu dostala pod kůži do té míry, že měl skutečně chuť ji praštit, jen aby ji umlčel. Přesunul se z kabiny bez oken zpátky do nákladového prostoru, protože už ji dál nemohl poslouchat. Nebyl v pořádku. Věděl o tom. Jen to už dál nechtěl poslouchat. A už vůbec ne od někoho, koho sotva znal.

Do přistání už zbývaly jen dvě hodiny a jeho napadala jen jediná záminka, jak se jí zbavit. Neoficiální manuál vyšetřovacích postupů byl poměrně přímočarý, když došlo na situace, kdy se nejednalo primárně o čas. Přiměli jste zadrženého k vstřícnosti tím, že jste ho zbavili veškerého pojmu o čase a prostoru, a zároveň jste si opatřili veškeré dostupné informace o jeho kriminální minulosti. Pak jste si pečlivě promysleli váš postup, podobně jako si žalobce připravuje otázky, které během soudního líčení hodlá položit obžalovanému. Jediný rozdíl je v tom, že zde není obhájce, který by vznášel námitky, a žalobce, který by na ně odpovídal.

Začínáte jen s těmi otázkami, na které již znáte odpověď. Když zadržený lže, můžete ho takto přitlačit ke zdi, dokud nepřizná barvu. Když tak vyslýchaný nakonec učiní, může vyšetřovatel přejít k další otázce. Pokud říká pravdu, můžete se pohnout dál. Jestliže lže, dostává se ke slovu princip slasti a bolesti. Tak to pokračuje dál, dokud není ze strany vyšetřovaného dosaženo žádoucí míry vstřícnosti. Teprve pak lze přistoupit ke skutečně důležitým záležitostem.

K náležité dezorientaci daného jedince bylo potřeba přinejmenším čtyřiadvacet hodin. Gazič byl už třináct hodin zavřený v kontejneru. Nebylo to sice ideální, ale na druhé straně měl ten muž čtyři průstřely na velmi choulostivých místech těla. Poslední injekci morfia dostal na letišti v Německu. Nyní už bude dávka pomalu přestávat působit a jeho tělo začnou trýznit návaly bolesti, jejichž četnost a intenzita se budou neustále zvyšovat.

Rapp přistoupil k hliníkovému kontejneru a uchopil jeho kliku. Přední stěna prakticky sestávala ze dvou vzájemně do sebe zapadajících půlek dveří. Rapp se neobával, že by se Gazič mohl pokusit o útěk.

Uchopil kliku, otočil jí o devadesát stupňů a trhnutím otevřel pravé dveře. Vnitřek dveří stejně jako zbytek kontejneru byl pokryt šedou protihlukovou pěnou. Bedna byla půl druhého metru hluboká a necelých dva a půl metru široká. Rapp uchopil druhá dvířka a rovněž je otevřel.

Do tmavé komory vniklo světlo a vrhlo přes Gazičovo tělo Rappův stín. Bosňan ležel na nylonových nosítkách, která spočívala jen několik centimetrů nad zemí. Jeho kalhoty měly odříznuté nohavice, aby mu Stroble mohl vyčistit a obvázat průstřely kolen. Rappův pohled sklouzl k obvazům. Byly čisté a bílé. Žádné stopy krve. Čtyři bílé popruhy a dvoje pouta fixovaly Gaziče k nosítkům. Dokonce i kdyby byl zdravý, bylo by pro něj dost obtížné uniknout. Se zraněními na kolenou a rukou neměl šanci.

Gazič zašilhal a otočil hlavu jen tak, aby viděl siluetu nad sebou. „Podává se jídlo?“

Rapp se zasmál. „Jasně… fillet mignon s prvotřídním kabernetem.“

„Dávám přednost bordeaux.“

„Výborně. Takže krom toho, že jsi terorista, jsi taky milovník vína.“

„Nikoliv. Jen nenávidím Ameriku.“ Gazič se usmál a odhalil úzkou štěrbinu mezi dvěma horními zuby.

Okolnost, že Gazič může chovat nenávist vůči Spojeným státům, ho vůbec nenapadla. „Takže ty máš pifku na Ameriku?“

„To snad má každý, ne?“

„Ne. S většinou lidí vycházíme celkem dobře.“ Jakmile si Rappovy oči přivykly na přítmí uvnitř kontejneru, všiml si, že se Gazič potí. „Chtěl bys ještě jednu injekci morfia?“

Gazič zaváhal. Nebyl hloupý. Měl poměrně jasnou představu o pravidlech této hry. „To, jaks mě předtím přepadl ze zálohy, od tebe nebylo moc sportovní.“

„Myslíš na Kypru?“

„Schovával ses za těmi dveřmi jako nějaká ženská. Podobně shazují vaši piloti bomby z oblohy.“

Rapp se rozesmál. „Jasně, vy Bosňané máte pověst férových bojovníků. To jste dělali, když jste obkličovali všechny ty muslimské ženy a děti, abyste je pak mohli vraždit?“

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Takže ty nejsi z Bosny?“ zeptal se Rapp sarkasticky.

„Jsem Řek.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Jsi lhář. A ještě navíc špatný. Ale já si s tebou poradím. Co dělali ti Rusové včera večer v tvé kanceláři?“

„Nemám tušení. Nikdy předtím jsem je neviděl.“

„Jako ten chlápek na ulici? Ten, co seděl na předním sedadle zaparkovaného vozu… Zastřelils ho bez jakéhokoliv důvodu.“

„Nemám tušení, o čem mluvíš.“

Rappa poprvé napadlo, že Gazič možná není příliš chytrý. „Sledoval jsem tě, jak kráčíš po ulici, načež strčíš hlavu do otevřeného okénka a střelíš toho chlapa dvakrát do srdce. A pak tam chvíli stojíš a předstíráš, že s ním klábosíš. Hned nato si jdeš zatrsat na střechy.“

Gazič se ve svých poutech zavrtěl. Po delší chvilce řekl: „Bylo to nedorozumění.“

„Takže je neznáš?“

„Ne.“

„Mezi kým došlo k nedorozumění?“

„Mezi jedním mým přítelem a těmi ruskými gangstery.“

Rapp si prohlížel Gaziče s nedůvěrou. Chvíli přemýšlel, zda je možné, že mezi tím teroristickým útokem v Americe a návštěvou Rusů na Kypru není žádná spojitost. Jakmile začne vyslýchat toho Rusa, přijde tomu na kloub. Nebude těžké ho zlomit.

„Myslíš majitele té kavárny?“

„Ano.“

„To je zajímavé.“

„Proč?“ Gazič zavřel oči, zatímco se ho zmocnil nový záchvat bolesti.

„Majitel kavárny tvrdí, že ti Rusové hledali tebe.“

„Nemá to v hlavě docela v pořádku. Dlužil jim peníze. Vyhrožovali mu, tak jsem mu pomohl. My Řekové spolu držíme.“

Rapp na něj pohlédl. Pomalu mu začínala docházet trpělivost. Posadil se do dřepu a řekl: „Nejsem právě trpělivý člověk, takže hned přistoupím k věci. Vím, kdo jsi. Vím, že nejsi Řek. Vím, že ti Rusové přijeli na Kypr, aby tě zabili. A vím také, že jsi před dvěma a půl měsíci byl ve Washingtonu.“

„Myslím, že jsi vedle.“

„Vedle?“ Rapp nad tím slovem chvíli přemýšlel. „Jsem všechno možné, ale určitě ne vedle. Povím ti ale, kdo jsem. Jsem poslední člověk na téhle planetě, který si od tebe dál nechá věšet bulíky na nos. Nedělá mi to žádnou radost, ale jakmile uslyším ještě jednu lež, ztratím vůči tobě veškeré sympatie.“

„Tak jako tak jsi mi nepřipadal jako nějak extra ohleduplný typ.“

„Abys nebyl překvapený.“

„Zajímá tě pravda? Nebo spravedlnost? Jsi schopen připustit, že tě ta tvá americká zaslepenost zbavila soudnosti? Nenapadlo tě, že nejsem ten muž, jehož hledáš?“

Rapp se zazubil a pohladil si černé strniště na bradě. „Hochu, hochu… Tobě to pořád ještě nedochází. Jsi v tom až po uši.“

„Chci mluvit s právníkem.“

„S právníkem?“ Rapp se zasmál. „To nebyl špatný vtip. Možná jsem ti zapomněl ukázat svůj odznak.“ Rapp se plácl přes kapsy. „Ale ne. Zase jsem zapomněl. Žádný totiž nenosím.“ Naklonil se blíž k muži. „Nebude žádný právník. Žádný soudce. Ani žádná porota. Jenom příšerně bolestivý výslech, doznání a pak tvá poprava. Z tvého dosavadního přístupu tak na pětadevadesát procent soudím, že to bude přesně takhle.“

Gazič si navlhčil rty a zamrkal. Rappova slova na něj příliš nepůsobila. Daleko víc ho totiž zaměstnávala stále větší bolest, která se zdála vystřelovat z každého nepatrného kousku jeho těla. „A těch zbylých pět procent?“

„V porovnání s první alternativou bys dopadl nepoměrně lépe, ale ty ses zatím příliš nepředvedl jako racionálně uvažující člověk.“

„Co ode mne chceš?“

„Řekneš mi všechno. Kdo tě najal, jak to celé bylo naplánováno, kde jsou uloženy peníze. Prostě všechno.“ Rapp si povšiml, že Gazič zvažuje své možnosti. „Oba víme,“ dodal Rapp, „že mi to tak jako tak povíš.“

„Tak proč to ze mne nevytáhnout mučením? Působíš jako typ, který by si to užíval.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Raději bych to udělal civilizovaným způsobem.“

„A až se mnou skončíš?“

„Strčíme tě na zbytek tvých dní za mříže. Za nějakých třicet let tě možná propustíme na podmínku.“ Rapp improvizoval. Věděl, že tomu muži musí dát nějakou šanci. „O tom rozhodne některý z mých nadřízených.“

„To mi nepřipadá jako nějak zvlášť výhodný obchod.“

„Ve srovnání s měsíci mučení následovanými popravou je to celkem dobrý obchod.“

„Ty nejsi ten, kdo to schytá.“

„Já jsem nenastražil do zaparkovaného auta bombu, která zabila manželku nového prezidenta.“ Rapp sledoval, jak Gazič zamrkal a hned nato odvrátil pohled. Jeho slova očividně zabrala.

„Co takhle injekci morfia?“ zeptal se Gazič potichu. „Chtěl bych si tvoji nabídku nechat projít hlavou.“

Rapp se ujistil, že čas je na jeho straně. „Tak dobře. Ukážu ti, jak laskaví jsme my Američané. Dám ti injekci a pak…“

Dveře vedoucí z kabiny se otevřely a do nákladového prostoru vstoupila Brooksová. V natažené ruce držela satelitní telefon. „Někdo s tebou potřebuje mluvit.“

Z tónu jejího hlasu Rapp usoudil, že je to vážné.

„Dobrá.“ Rapp pohlédl zpět ke Gazičovi a řekl: „Za chvilku jsem zpátky.“ Postavil se a začal zavírat dvířka kontejneru.

„A co to morfium?“ vypravil ze sebe Gazič.

Rapp zavřel dvířka a Gazičovy výkřiky se změnily na duté mumlání. Rapp přistoupil k Brooksové a zeptal se: „Kdo je to?“

„Ředitelka Kennedyová.“

Rapp si vzal od Brooksové telefon, přiložil si ho k uchu a zeptal se: „Co se děje?“ Poslouchal asi deset vteřin a pak řekl: „Nepřišli jste tam všichni náhodou o rozum?“

19

OVÁLNÁ PRACOVNA, WASHINGTON, D. C.

Kostky byly vrženy. Alespoň tolik bylo Kennedyové jasné. A podle všeho nebylo cesty zpátky. Generální prokurátor Stokes a ředitel FBI Roach seděli u prezidentova stolu a telefonovali ze dvou zabezpečených telefonních linek, aby rozhýbali své lidi. Dosluhující a nastupující prezident seděli ve dvou křeslech před krbem a vážně spolu rozmlouvali. Zpráva o dopadení vraha Alexanderovy manželky prolomila mezi nimi ledy. Od voleb Kennedyová viděla Alexandera jen dvakrát. Při obou těchto příležitostech vystupoval budoucí vůdce střízlivě a odtažitě, což bylo pro charismatického pětačtyřicátníka z Georgie velmi netypické. Zpráva v něm opětovně roznítila jiskru, kterou postrádal od tragické smrti své manželky.

Kennedyová pozorovala, jak spolu stávající a budoucí prezident rozmlouvají mezi čtyřma očima. Nemohla si pomoct a musela přemýšlet o fotografiích, které jí Baker ukázal před necelými čtyřiadvaceti hodinami. Z Alexanderova chování v posledních několika měsících Kennedyová usuzovala, že o nevěrách své manželky nevěděl. Ale viděla ještě daleko podivnější věci. Washington byl plný pikantních historek o bohatých a mocných a jejich podivných uspořádáních rodinných poměrů. Její intuice jí říkala, že Alexanderův zármutek byl autentický, ale už několikrát sedla politikům na lep. Thomas Stansfield, její duchovní rádce, jí říkával, že dobří politici předčili jakéhokoliv hollywoodského herce. Byli to skuteční činoherci; vystupovali před živým publikem třikrát až čtyřikrát denně. A často tak činili bez jakékoliv přípravy.

Na Alexanderově zármutku bylo nicméně něco velice reálného. Kennedyová přemýšlela, nakolik byl její odhad ovlivněn zbožným přáním. Z té druhé možnosti jí běhal mráz po zádech. Ta lepší část jejího já si přála, aby to byl dobrý člověk. Muž, za kterým mohla stát. To vše bylo nyní opět na stole. Kennedyová teď jasně viděla, co měl prezident Hayes za lubem. Čeho se pokoušel dosáhnout pro ni a pro CIA. Když byl nyní nastupující viceprezident v Evropě, Hayes viděl svou příležitost a pohotově se jí chopil. Ross a Kennedyová spolu příliš nevycházeli. Alexander prakticky delegoval veškeré záležitosti spojené s národní bezpečností na svého spolukandidáta, bývalého ředitele Národních zpravodajských služeb. Zatímco Alexander se soustřeďoval na oblasti vnitřní a hospodářské politiky, Ross si vzal na starost obranu a zpravodajské služby. Což prakticky znamenalo, že Kennedyová bude bez práce nedlouho poté, co budou ti dva oficiálně uvedeni do úřadu.

Hayes se nyní pokoušel Alexanderovi dokázat, že Kennedyová a její lidé dělali svou práci skutečně dobře. Že to nejsou typy lidí, které jednoduše hodíte přes palubu, protože nepadli do oka vašemu spolukandidátovi. Člověku, který je patologický narcista. Zatímco nejrůznější pochlebovači chystaným změnám tleskali, Kennedyová tušila problém. Prezident to mohl vidět také, ale patrně si myslel, že účel světí prostředky. Tím problémem byl Mitch Rapp. Spíš by se podrobil kolonoskopii, než by se radil s ministerstvem spravedlnosti. Přidejte si k tomu ještě mediální poprask, který bude určitě následovat, a bylo jisté, že bude následujících několik měsíců pěkně mrzutý. Mohla se pokusit požádat o pomoc prezidenta, ale Rapp by se mohl tak rozzlobit, že fakta o nějaké tajné operaci prosákla na veřejnost, že by mohl dát volný průchod svému hněvu.

Kennedyová vstala a vykročila směrem k Hayesovi a Alexanderovi. Přestali hovořit a vzhlédli.

„Měla bych o změně plánu informovat Mitche. Když mě omluvíte, sejdu dolů do Situační místnosti a zavolám mu.“

„Půjdeme s tebou,“ pronesl Hayes. „Rád bych mu pogratuloval.“

„A já bych mu rád poděkoval,“ dodal Alexander.

Kennedyová sebou nepatrně trhla a odvětila: „Nemyslím si, že je to ten nejlepší nápad. Alespoň ne pro tuto chvíli.“

Alexander se udiveně zeptal: „Z jakého důvodu?“

Prezident Hayes se rozesmál: „Mitch není rád středem pozornosti. Nebude se mu to zamlouvat.“

„Máte pravdu, pane.“

Hayes podle všeho nalézal velké potěšení v představě, jak moc by to Rappovi bylo proti srsti. Alexander se mračil a zdálo se, že to nechápe.

Hayes na něj pohlédl a řekl: „Není jako my. My si věšíme všechny naše metály na zeď, aby je každý viděl. Jeho medaile a pochvaly jsou uložené v sejfu v Langley a vsadil bych se, že se na ně ještě ani jednou nepodíval. Nemám pravdu?“ zeptal se Kennedyové.

„Ovšem, pane. Máte.“

„Už jste se s ním setkal?“ zeptal se Hayes Alexandera.

„Ne. Ale už jsem toho o něm hodně slyšel.“

„Nevěřte všemu, co se říká. Zejména ne, když to vychází z úst vašeho viceprezidenta.“

Kennedyová dospěla k názoru, že je nejvyšší čas odejít. „Jakmile budu hotová, vrátím se a budu vás informovat o nejnovějším vývoji.“

Otočila se a opustila místnost, přičemž si zkrátila cestu přes kancelář sekretářky, načež seběhla dolů po schodech a dál pokračovala kolem kantýny Bílého domu. Zastavila se před zabezpečeným vchodem do Situační místnosti a sáhla pro laminovaný odznak s čárovým kódem, který měla přicvaknutý na klopě saka. Vložila ho pod skener vedle dveří a čekala na kliknutí zámku. Malá kamera nad vchodem monitorovala každý její pohyb. Když zámek dveří cvakl, vstoupila dovnitř a byla uvítána hladce oholeným mužem v civilním oblečení s typickým vojenským vystupováním.

„Major Hansen, jestli se nemýlím?“

„Ano, madam.“

Další mariňák, pomyslela si. Dávají před „paní“ přednost oslovení „madam“. Nebrala to staromódní oslovení osobně. Byl to vedlejší produkt toho, jak na ně tři měsíce v kuse ječeli jejich instruktoři v přijímači nebo v poddůstojnické škole.

„Zavolal byste prosím vás Centrum globálních operací a spojil byste mne s Mitchem Rappem? Nechala bych si ten hovor přepojit do konferenční místnosti.“

„Jistě, madam. Co dalšího pro vás můžu udělat?“

Uvažovala, že ho požádá, aby ji přestal oslovovat madam, ale hned nato ji napadlo, že ten hovor je daleko důležitější. „Jen ten hovor, prosím.“

Kennedyová vstoupila do konferenční místnosti a položila svou kabelku na stůl. Zatímco čekala na spojení, zkoušela na stupnici od jedné do deseti odhadnout, jak dalece bude Rapp naštvaný. Napadlo ji, zda se nejedná o jeden z těch nečetných případů, kdy se mu bude muset postavit. Nebyl to její styl a při jednání s Rappem to nemusela být nejšťastnější volba. Nejlepší způsob, jak ho zvládnout, bylo nechat ho vybuchnout a následně se vyvztekat. Pokud to nebylo něco, za co nesla přímou zodpovědnost, přešla to bez jediného slova, aby pak cítil vinu, že ztratil nervy. Doufala, že dnes ráno tomu nebude jinak.

Velký bílý zabezpečený telefon jedenkrát zazvonil. Kennedyová uchopila sluchátko a ohlásila se. Hlas na druhém konci drátu ji požádal, aby nezavěšovala, a o chvíli později se ve sluchátku ozval ženský hlas. Byl to hlas agentky Brooksové. Kennedyová si vyžádala Rappa a čekala.

Asi po půl minutě se v telefonu ozval unavený, chraplavý hlas. Rapp se jí zeptal, co se děje.

„Nebude se ti to zamlouvat,“ spustila Kennedyová, „takže raději přejdu rovnou k věci. Prezident právě řekl svému nástupci, že jsi našel Gaziče a jsi na cestě do Států.“ Kennedyová se na chvíli odmlčela s vědomím, že ho z míry vyvede až druhá část jejího sdělení. Hlasem, v němž nebylo patrné žádné nadšení, pronesla: „Alexander si přeje, aby ten muž stanul před soudem. Po přistání na tebe bude čekat FBI a převezme tvého vězně.“ Trvalo pět vteřin, než se ozvala odpověď.

„Nepřišli jste tam všichni náhodou o rozum?“

Kennedyová se zhluboka nadechla a odvětila, že nikoliv.

„Ten chlap je terorista. Nájemný vrah. Cizinec s nevím kolika pasy a krycími jmény. Unesl jsem ho, Prokristapána.“

„No a?“

„No a?“ zaječel Rapp. „Uvažuj v celkovém kontextu. Mysli na taktiku a strategii. Nechci, aby mi FBI kladla spoustu otázek o mých operacích.“

„Budeme schopni omezit to na minimum.“

„Nesmysl! Víš dobře, že ne. Když ho postaví před soud, dostane se do rukou právníků a to znamená, že budu muset strávit týden v nějaké konferenční místnosti, kde budu nakonec degradován partou socialistů, kteří dělají na vedlejšák pro Amnesty International.“

„Mitchi, víš přece, že to bych nedopustila.“

„Nic takového neslibuj. Od nynějška za rok, až tohle všechno skončí, nebudeš v postavení, abys mě podržela. Budeš sepisovat paměti a pronášet projevy za stotisícové honoráře.“

Kennedyová čekala, že bude zuřit, tohle však nečekala. „Mitchi, nevidím v tom až takový problém. Říkal jsi, že si jseš stoprocentně jistý, že je to náš muž. Musíš proti němu mít dost dobré důkazy.“

„Ne ten druh důkazů, které najdou uplatnění před soudem!“

Kennedyová zaslechla v tónu jeho hlasu podivný odstín. „Dostal jsi z něj doznání mučením?“

„Ne,“ zamumlal Rapp.

„To neznělo moc přesvědčivě.“

„Nevynutil jsem z něj doznání mučením.“

„Tak kde je tedy problém?“

Rapp znovu něco zamumlal, zaklel a pak řekl: „Postřelil jsem ho.“

„S tím si dokážeme poradit. Určitě jsi k tomu měl důvod.“

„Střelil jsem ho čtyřikrát.“

„Takže tedy žije,“ pospíšila si Kennedyová.

„Nechtěl jsem ho zabít.“

Kennedyová si položila ruku na čelo. „Proboha! Neříkej mi, žes mu prostřílel čéšky. Neříkej mi, žes ho mučil.“

„To ne!“

„Tak proč jsi ho proboha musel střelit čtyřikrát?“ vyštěkla. „Jsi přece vynikající střelec.“

„Ale jdi někam. Proč mě tak dusíš? Ještě jedna stupidní byrokratická poznámka na konto mojí práce v terénu a vyletím z kůže.“

„Tak já tě dusím? Děláš si legraci? Mitchi, pomoz mi. Vysvětli mi, prosím tě, proč jsi zadrženého střelil čtyřikrát, protože až přistaneš, ujme se ho FBI, a ta se ptát stoprocentně bude.“

„Nepochopíš to. Věř mi.“

„Zkus to.“

„Sedíš za psacím stolem a já dělám v terénu.“

„Mitchelli,“ skočila mu do řeči.

„Byl ozbrojen. Byl jsem mu na stopě, byli v tom zapleteni ještě další lidé a neměl jsem žádné krytí.“

„Kde byli ostatní?“

„Zdrželi se na letišti.“

„A ty jsi na ně nemohl počkat?“

„Ne.“

„Nebo jsi na ně ani čekat nechtěl?“

„Dobrá, Ireno. Hrál jsem si na osamělého kovboje, abych sklidil veškerou slávu. Něco ti povím. Možná řeknu pilotovi, aby sestoupil o nějakých patnáct set metrů níž, načež otevřu dveře nákladového prostoru, shodím toho sráče do oceánu a můžete mi všichni políbit zadek.“

„Mitchi, netvrdím, žes to udělal, abys sklidil všechnu slávu sám. Chci tě jen…“

„Komandovat na dálku tisíců mil.“

„Já tě nekomanduju. Pokouším se jen zjistit, co přesně se stalo, abychom si mohli promyslet, co řekneme FBI.“

„Je to přesně, jak jsem říkal. Byl jsem na jeho hřišti, zabil už dva lidi a já neměl čas čekat na posily, tak jsem vrazil dovnitř a získal jsem nad situací kontrolu.“

„Proč jsi ho musel střelit čtyřikrát?“

„Ten chlap je dobrý. Musel jsem se spolehnout jen sám na sebe, a tak jsem ho musel vyřídit jako první.“

„Jak mám rozumět tomu vyřídit?“

„Musel jsem ho znehybnit.“

Kennedyová se pokoušela představit si, co to v dané chvíli obnášelo. Aby řeč nestála, Rapp řekl: „Není to ten typ, co se vzdá, jakmile na něj zavoláš: Ruce vzhůru!“

„Takže jsi nejprve střílel a teprve pak jsi kladl otázky.“

„V zásadě ano.“

„Kam jsi ho zasáhl?“

„Do obou kolen.“

„To jsou jen dva zásahy. Mluvil jsi o čtyřech.“

„A pak do obou rukou.“

„Takže jsi ho prakticky ukřižoval.“

„Ne. Kdybych ho trefil do nohou, tak bych ho ukřižoval.“ Kennedyová se pokoušela představit si v duchu, jak zle to bude vypadat. „Nemáš pocit, žes to kapánek přehnal?“

„Ireno, řeknu to ještě jednou. Nasazuju krk, abych dopadl toho chlápka. Vidím ho odpravit dva muže během pouhých deseti minut, přičemž ani jeden z nich nedostal sebemenší šanci. Ten chlápek je dobrý. Byl jsem odkázán jen sám na sebe. Musel jsem se rozhodnout úplně sám a každý, kdo by se mě pokoušel pérovat, může jít někam.“

„Včetně mne?“

„Ano, včetně tebe i včetně odstupujícího prezidenta Hayese i včetně nastupujícího prezidenta Alexandera a kohokoliv dalšího, kdo by se mě pokoušel pérovat z křesla své kanceláře. Něco vám povím. Až budete zase v průseru, můžete všichni zvednout své byrokratické zadky, vzít do ruky zbraň a vyrazit do reálného světa. Uvidíme, jak vám to půjde. Zkuste dopadnout chlápka jako Gazič a prožene vám kulku hlavou, ještě než stačíte zvolat: Ruce vzhůru!“

Kennedyová sevřela telefon v jedné ruce a drahou si založila v bok. Chvíli hleděla přímo před sebe na dřevěné obložení zdí, načež se zeptala: „Skončil jsi?“

„Ano… Skončil jsem. Po pravdě řečeno, jakmile přistanu, odletím hned dalším letadlem pryč.“

„Co myslíš tím dalším letadlem?“

„Jednoduše další letadlo. První letadlo, na jehož palubu se dostanu a které mě odveze tak daleko od Washingtonu, jak jen to půjde.“

„To nemůžeš udělat, Mitchi. Musíš nám nejprve podat hlášení a pak si s tebou bude ještě chtít promluvit FBI.“

„Jděte k šípku. Udělal jsem, co bylo v mých silách. Budete si muset sednout a zamyslet se, jak dál řídit ten váš cirkus, protože já v něm končím.“

„Nemůžeš…“ Ve sluchátku se ozvalo kliknutí a hned nato ztichlo. Kennedyová chvíli hleděla na bílé sluchátko a kroutila hlavou. V životě nepoznala nikoho, kdo by ji tak dokázal vyvést z konceptu jako Mitch Rapp.

Vstupní dveře konferenční místnosti se otevřely a dovnitř vstoupil prezident a Alexander.

Hayes zahlédl Kennedyovou se sluchátkem v ruce a zeptal se: „To byl Mitch? Mohl bych si s ním promluvit? Rád bych mu vyjádřil své poděkování a jsem si jist, že Josh také.“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Máme nějaké technické potíže.“

„Tak je tedy odstraníme. Ti chlapci tady jsou úplní kouzelníci, když se jedná o odstraňování technických problémů.“

„Možná bychom měli chvíli počkat. Vypadá to, že má stále ještě plné ruce práce.“

Hayes pohlédl na Alexandera a hned nato zase na Kennedyovou. „V pořádku. Třeba se Mitch tenhle týden bude moct zastavit a my mu budeme moct poděkovat osobně.“

Kennedyová pohlédla prezidentovi do očí a vyslovila zdvořilou, ale neupřímnou odpověď. „Jsem si jistá, že bude souhlasit, pane.“

20

DVANÁCT A PŮL KILOMETRŮ NAD MOŘEM, SEVERNÍ ATLANTIK

Rapp se nakláněl dopředu a oběma rukama se opíral o přepážku nákladového prostoru, jako by se pokoušel tlačit letadlo kupředu. Oči měl zavřené. Hlavu sklopenou. Coleman a Stroble byli vzhůru a stáli v podkolenkách v kóji s lůžky. Probudila je vzrušená konverzace s Kennedyovou. S očima stále ještě plnýma spánku mžourali nejistě na Rappa, aniž by tušili, co ho tak rozčílilo. Brooksová stála v uličce hned vedle svého sedadla s výrazem nejhlubších obav.

Coleman pohlédl tázavě na Brooksovou. Pokrčila rameny a zavrtěla hlavou.

„Mitchi,“ zeptal se Coleman, „co se stalo?“

Rapp se ani nenamáhal otevřít oči nebo zdvihnout hlavu. „Navezli se do toho politici.“

„Je to zlé?“

„Je. Až přistaneme, bude na nás čekat FBI a převezme od nás našeho muže.“

„S tím jsme ale mohli počítat od samého začátku, nebo ne?“ ozvala se Brooksová.

Coleman na ni pohlédl a zavrtěl rychle hlavou.

Rapp spustil jednu ruku a vrhl na Brooksovou opovržlivý pohled. „Ano, bylo to do jisté míry pravděpodobné,“ připustil trpce, „ale vzhledem k tomu, co se seběhlo na Kypru, bych byl proti tomu, abychom ho vydali FBI, nebo bych se přinejmenším postaral, aby nám ho nechali tak týden a my jsme ho mohli vyslechnout podle všech pravidel.“

Brooksová pokorně přikývla a pohlédla k zemi.

„Budou na nás čekat na letišti?“ zeptal se překvapeně Coleman.

„Ano.“

„Jak to, že se to FBI dozvěděla tak rychle?“

„Hayes řekl Alexanderovi, že jsme dopadli chlápka, který zabil jeho manželku. Alexander chce, abychom ho postavili před soud. Přeje si, aby se celý svět dozvěděl, že ho máme.“

„Ale my proti němu nemáme žádné nezvratné důkazy.“

„Já vím. Jednají ukvapeně.“

„Takže na nás budou čekat na letišti?“ zeptal se ještě jednou Coleman. „Kdy přistaneme?“ Pohlédl na své hodinky. „Za méně než dvě hodiny.“

„Přesně tak.“

„A co na to média?“

„Jak to mám vědět?“

„Tohle nebude fungovat,“ prohlásil Coleman s nepředstíranými obavami v hlase.

„Proč?“ zeptala se Brooksová. „Čeho bychom se měli obávat? Udělali jsme za ně jejich práci.“

„Nevidíš to v celkových souvislostech. Takováhle zpráva ztropí pěkný poprask. Nic bych nedal za to, že telefonní linky ve Washingtonu jsou v tuhle chvíli rozžhavené do běla. Všichni se na tom pokoušejí přiživit s tím, že se do toho pokoušejí vložit, nebo alespoň budou předstírat, že do toho byli zasvěceni.“

„Stále ještě nevidím, v čem je problém. Je to obrovská reklama pro nás. Pro agenturu.“

Coleman se zasmál. „Já pro agenturu nedělám a o žádnou zatracenou publicitu nestojím.“

„Agentura ale o ni stojí.“

„To je sporné,“ vložil se do toho Rapp.

„Ale jdi, Mitchi. Jsme černá ovce rodiny. Slyšela jsem to za uplynulý měsíc z tvých úst alespoň tucetkrát. Potřebujeme publicitu.“

„Ty myslíš, že o nás tisk bude psát dobře?“

„A proč by proboha nepsal?“

„Každá mediální kampaň má svůj cyklus. A pokud je ve hře agentura, nezáleží na tom, jak dobře to na začátku vypadá. Nakonec se to tak jako tak obrátí proti nám.“

„Pokračuj,“ pronesla Brooksová skepticky.

„Je to všechno otázka metody. Oni jsou vegetariáni. My jsme masožravci. Nikdy se neshodneme. Tohle letadlo, naše taktika, způsob, jakým provádíme naše operace… když například uprostřed noci někomu přehodíme přes hlavu Černý pytel a propašujeme ho ven ze země, aniž by to kdokoliv zaznamenal… to vše se stane terčem kritiky.“

„Nezdá se ti, že jsi trochu paranoidní?“

„A ty jsi zase naivní.“ Rapp pohlédl na hodinky. „Nemáme moc času, takže uděláme tohle. Co náš ruský přítel?“ Rapp ukázal přes rameno na podřimujícího hromotluka. „Zmínil se někdo z vás někomu o jeho existenci?“

Coleman, Stroble a Brooksová svorně zavrtěli hlavami. „Dobrá. Takže neexistuje.“

„Co s ním hodláš provést?“ zeptala se Brooksová. Rappovi docházela trpělivost. „Nyní se můžeš konečně něčemu přiučit.“

„Hodláš ho zabít?“

„Brooksová, podívej se mi do očí, aby ses později nemohla vymlouvat, žes mi nerozuměla.“

Brooksová pomalu složila ruce na prsa a upřela na něj své zelenohnědé oči.

„Přestaň mi konečně klást otázky. Tohle není žádný debatní kroužek. Je to spíš benevolentní diktatura a já v dané chvíli nejsem zrovna v příliš benevolentním rozmaru, takže pokud nechceš skončit jako řadová sekretářka někde v horní dolní, uděláš během následujících dvou hodin všechno, co ti řeknu. Jsi pro?“ Na moment se zamyslela a pak neochotně přisvědčila.

21

Rapp otevřel lehká hliníková dvířka a pohlédl dolů na Gaziče. Z jeho bledé tváře bylo patrné, že morfium již přestalo účinkovat. Čelo a horní ret měl pokryté kapičkami potu a celé jeho tělo se chvělo pod nevzhlednou šedivou pokrývkou. Rapp z vlastní zkušenosti věděl, že už samotný přechod ze tmy do světla v takto traumatickém stavu může být nesmírně bolestivý. Všiml si, jak Bosňan zavřel oči a chápavě pokýval hlavou. Rapp Gaziče nemiloval, ale jeho utrpení mu nedělalo žádnou radost. Posledních pět minut strávil telefonováním s Marcusem Dumondem, který mu o Gazičovi poskytoval bližší informace. V Gazičově kanceláři a domě našli Hacket a Wicker pasy, finanční informace, klíč k bezpečnostní schránce, hotovost, zbraně, počítače, zálohovací disky a složky s dokumenty. To vše bylo naskenováno a ofoceno a odesláno Dumondovi do Washingtonu. Na první pohled z toho bylo patrné, čím se Alexander Deckas zabýval v uplynulých sedmi letech. Dumond si navykl vyjadřovat se o zajatci jako o dvou různých lidech. Gavrilo Gazič byl muž hledaný Haagským tribunálem, zatímco Alexander Deckas byl zdánlivě počestný obchodník, který stál v čele společnosti Aid Logistics Inc. se sídlem v kyperském Limassolu.

Hacket a Wicker vymontovali pevné disky z počítačů v Gazičově bytě i kanceláři a přes satelit je poslali Dumondovi. Zakódované soubory absolventu Michiganského institutu technologie až doposud vzdorovaly, ale věřil, že se mu je v průběhu dne podaří dekódovat. Rapp ho požádal, aby nikomu v Langley neříkal, co hodlá udělat, a to dokonce ne ani ředitelce Kennedyové. Dumond byl zvyklý na nic se nevyptávat, avšak Kennedyová chtěla být o všem neustále informovaná. Rapp řekl Dumondovi, že má málo času a že mu vše vysvětlí, až se během dne sejdou. Naléhavější otázkou v dané chvíli bylo donutit Gaziče mluvit, ještě než ho bude muset vydat FBI.

Rapp udělal krok stranou, a postavil se tak do cesty světlu, které dopadalo Gazičovi do tváře. Agent CIA ukázal zajatci injekční stříkačku se slovy: „Pravidla jsou následující. Položím ti několik otázek. Když odpovíš pravdivě, dostaneš injekci morfia. Když mi třeba jen jednou jedinkrát zalžeš, nedostaneš nic.“

Gazič ochotně přikývl.

„Nebudu si s tebou hrát na schovávanou… Vím o tobě víc, než si dokážeš představit. Mluvil jsem s tím velkým Rusem,“ lhal Rapp. „S tím, jemuž jsi chtěl udělat z obličeje fašírku. Říkal mi o tobě pár velice zajímavých věcí.“

„Rusové jsou rození lháři,“ vypravil ze sebe Gazič.

Rapp zdvihl výhružně prst. „Prohledali jsme tvou kancelář a tvou fotografii jsme si nechali ověřit naším systémem pro rozpoznávání obličejů. Máme tě na pásku, jak si kupuješ kávu ve Starbucks na Wisconsin Avenue toho rána, kdy došlo k atentátu. Když mi třeba jen jednou jedinkrát zalžeš, zavřu dveře a vrátím se znovu za půl hodiny.“

„Řeknu ti, cokoliv budeš chtít. Dej mi rychle tu injekci.“

„Nespěchej,“ zasmál se Rapp. „Nejdřív si promluvíme a pak dostaneš injekci.“

„Tak sem s těmi otázkami.“

Rapp měl jistou teorii a chystal se ji otestovat, jakmile mu položí pár úvodních otázek. „Kdo tě najal?“

„Nemám tušení,“ zakňoural Gazič.

„Jak chceš.“ Rapp ustoupil o krok a začal zavírat dveře kontejneru.

„Přísahám!“ vyjekl podrážděně Gazič. „Všechno se dojednávalo po internetu.“

Rapp se zastavil se zpola otevřenými dvířky v ruce. Tuhle odpověď očekával. Kdyby mu dal Gazič nějaké jméno, nevěřil by mu. Velké kontrakty, jako byl tento, se jen málokdy domlouvaly osobně.

„Tys je neznal, ale oni znali tebe, ne?“ zeptal se Rapp.

„Znali jen mou pověst.“

„Tak jak se jim tedy podařilo tě vypátrat?“

„Co já vím,“ vyštěkl. „Právě jsem se to chystal zjistit, když jsi vpadnul do mé kanceláře a postřelils mě.“

„Jak ses dostal do Spojených států?“ Rapp si povšiml, jak Gazič na moment zaváhal. Až doposud popíral, že měl s útokem na kolonu cokoliv společného. „Pořádně si to rozmysli. Nechceš mi přece lhát.“

Gazič sebou ošil pod tlakem svých obvazů a vypravil ze sebe: „Přiletěl jsem do New Yorku o den dříve.“

„Na které letiště?“

„JFK.“

„A výbušniny?“

„Byly pro mne připravené.“

„Kde?“

„V Pensylvánii.“

„Myslíš stát?“

„Jo, stát. Teď mi ale už píchni tu injekci.“

„Ještě ne. Vedeš si ale dobře. Takže sis najal tu dodávku, odjel jsi s ní do Washingtonu… To bylo kdy? V pátek?“

„Ne,“ vyštěkl Gazič. „Už jsem ti přece řekl, že jsem v pátek přiletěl do New Yorku.“

Bylo v lidských silách přistát na letišti JFK, zastavit se v Pensylvánii a ještě téhož dne se dostat do Washingtonu, ale Rapp se s ním nehodlal hádat. Ještě ne. To, že mu docházela pára, bylo dobré znamení. Chtěl mu drogu podat, až bude mlít z posledního.

„Takže jsi v pátek přenocoval v Pensylvánii?“

„No ano! Dodávka na mě už čekala a já jsem s ní v neděli časně po ránu odjel do Washingtonu. Našel jsem vhodné místo, zaparkoval jsem, chvíli jsem čekal, a když přišel můj čas, odpálil jsem nálož. A bylo po všem. Teď je řada na tobě. Píchni mi tu injekci.“

Rapp si dřepl a zatahal za přikrývku, aby tak odhalil Gazičovu pravou ruku. Z pravého zápěstí mu trčela jehla od kapačky. Zapíchl mu ji tam Stroble, když Gazičovi podával plazmu a první dvě injekce morfia. Rapp odstranil kryt injekční stříkačky a chystal se nasadit jehlu, když ho napadla ještě jedna otázka.

„Kde jsi stál, když nálož explodovala?“

Gazičův pohled se na jehlu upíral tak intenzivně, že otázce zprvu ani neporozuměl. „Cože?“

„Když vybuchla bomba… kde jsi stál?“

„No přeci za stromem!“ zaječel Gazič. „Stál jsem za stromem asi půl bloku odtud! A teď už mi konečně píchni tu injekci.“

Rapp přikývl. Agentka Riverová měla pravdu. Vložil jehlu do bílého nástavce jehly kapačky a stiskl píst injekce. Dávka mu vystačí sotva tak na třicet až pětatřicet minut a pak se bolest vrátí s obnovenou intenzitou. Rapp viděl, že dávka začala účinkovat téměř vzápětí. Gazičovo ztuhlé tělo se uvolnilo a jeho dech se vrátil do normálu, zatímco mu droga na bázi alkaloidů pomáhala od bolesti.

„Takže ti potom, co jsi odvedl svou práci, odmítli vyplatit zbytek peněz?“ Rapp tu otázku pronesl téměř bezděčně, jako profesionál debatující se svým kolegou.

„Zbytek peněz?“ obořil se na něj Gazič. „Chtěli vrátit zálohu.“

„To od tebe nebylo příliš profesionální,“ konstatoval Rapp s výrazem zklamání ve tváři. „Takže jsi propásl ten správný moment a namísto dvou limuzín jsi dostal jenom jednu.“

Droga účinkovala rychle. Gazič vzhlédl k Rappovi s rozšířenými zorničkami a zajíkavě ze sebe vypravil: „Udělal jsem přesně to, co mi řekli. Já jsem svůj úkol splnil. To oni to zfušovali.“

„Jak to?“

„Řekli mi, abych zasáhl druhou limuzínu.“

Rapp udiveně svraštil obočí. Z taktického hlediska to nedávalo žádný smysl. Nálož byla dost silná, aby zničila obě limuzíny. Vybrat si jen jednu z nich snižovalo vyhlídky na úspěch na polovinu. „Proč ne obě?“

„To netuším. Neplatí mne za to, abych zpovídal své zaměstnavatele.“

„A kdy ti řekli, že máš zasáhnout tu druhou limuzínu?“ Rapp si myslel, že ten příkaz obdržel, když si byl vyzvednout dodávku.

„Zhruba tak dvacet až třicet vteřin před explozí.“

„Před explozí?“ podivil se Rapp.

„Ano.“

Museli tam mít to ráno svého muže, který sledoval kandidáty, jak nastupovali do vozů. Rapp přemýšlel, jestli agentka Riverová během odjezdu nevyměnila pořadí limuzín. U Tajné služby to byla poměrně běžná praxe. To by také vysvětlovalo, proč zasáhli nesprávnou limuzínu.

„Ten telefon, co ti na něj volali… kdes ho sebral?“

„Našel jsem ho v dodávce.“

„Použils ho také k odpálení té nálože?“

„Ano.“

„Asi sis ho nenechal?“

„Ne.“

„Dobrá.“

Rapp se pokoušel si průběh celé operace v duchu zrekapitulovat. On sám by takto rozhodně nepostupoval, na druhé straně nepřátelé v minulosti už vícekrát prokázali, že nemusí být nezbytně génii logistiky. Postavil se a jeho pohled opět shlédl dolů ke Gazičovi. „Ještě jeden dotaz. Četl jsem tvůj spis. Podle všeho nenávidíš muslimy. Proč jsi pro ně tedy pracoval?“

Na Gazičově tváři se poprvé objevil úsměv. „Nepřítel mého nepřítele je můj přítel.“

„Byl to tedy tenhle důvod a ještě skutečnost, že ti nejspíš zaplatili kopu peněz.“

„Peníze byly fajn, ale já jsem se chtěl pomstít za svou zemi.“

Rapp by se s ním rád na toto téma pustil do řeči, ale byla by to ztráta drahocenného času. Muži jako Gazič jednoduše nezmění názor po krátké konverzaci. Rapp se dal do zavírání dvířek kontejneru a přitom poznamenal: „Přistaneme asi za hodinu.“

22

BALTIMORE – WASHINGTONOVO MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ

Velký letoun dosedl měkce na přistávací plochu v 10.47 hodin standardního východního času. Rapp a Coleman se přidali k pilotům v kokpitu, zatímco stroj roloval k nákladovému prostoru letiště. Zpola očekávali, že na ně bude čekat uvítací výbor složený z policejních automobilů, sedanů FBI a z kolony zářivě nových dodávek. Jejich zástěrka však naštěstí asi zabrala. Venku bylo podle všeho chladno, což bylo dobré znamení. Celníci jsou také lidé. Chladné počasí způsobí, že se budou spíše choulit někde uvnitř, než aby se potloukali venku po ranveji. Rapp naposled pohlédl z okna a obrátil se ke Colemanovi, který měl nyní na sobě tutéž uniformu jako pilot a jeho kolega: černé kalhoty, bílou košili s černostříbrnými nárameníky a černou vázanku. V celním prohlášení byl uveden jako Tom Jones, palubní navigátor. Disponoval kompletní sadou příslušných dokladů. Coleman bude odbaven spolu s piloty a opustí prostor letiště nejdéle do třiceti minut.

Rapp mu nabídl svou pravici: „Uvidíme se za pár hodin.“

„Hodně štěstí při předávání,“ odvětil Coleman. „Jsi si jistý, že se ke mně nepřipojíš?“

„Ale ano… Jen co si dám zrentgenovat tlusté střevo.“ Rapp se tomu zasmál a opustil pilotní kabinu. Minul Strobla ve špinavé uniformě pozemního letištního personálu. „Neupusť ten kontejner.“

„Jasně, šéfe.“

„A přestaň mi říkat šéfe.“

„Jasně, šéfe.“

Brooksová čekala u dveří nákladového prostoru se svými dvěma zavazadly.

„Všichni připraveni?“ zeptal se Rapp.

„Jasně.“

„Tak tedy vyrazíme.“

Ti dva vykročili k nákladovému prostoru a Stroble je následoval. Ten velký Rus se již také nacházel v kontejneru. Spoutaný a s roubíkem spočinul na jeho podlaze vedle Gaziče. Byl podobně jako Gazič pod vlivem narkotik. V kontejneru bylo právě tolik místa, aby se z každé jeho strany usadili Rapp a Brooksová. Jakmile byli na svých místech, Stroble zavřel dvířka a zamkl je.

Letoun byl naveden na své místo na ranveji, načež motory utichly. O deset minut později přijely dva nákladní automobily, jeden se schůdky a druhý s výsuvným boxem na kontejnery. Dvojice pilotů spolu s Colemanem vykročila dolů po schodech. Černé pršipláště jim vlály ve větru. Zatímco se ubírali k nákladovému terminálu, svírali v jedné ruce čepice a za sebou táhli cestovní tašky. Přední nákladové dveře se otevřely zevnitř a hliníkový kontejner byl zasunut do zadní části výsuvného boxu a zajištěn. Stroble zavřel jak dveře boxu, tak nákladový prostor letadla a zmizel opět v jeho útrobách, aby se zanedlouho objevil na přistavených schůdkách. Když jeho nohy spočinuly na přistávací dráze, objevily se další dva náklaďáky s letištním personálem, který začal vyprazdňovat náklad ze spodních pater nákladového prostoru.

Stroble pozdravil muže mávnutím ruky a kývnutím a vyhoupl se na přední sedadlo náklaďáku, který právě naložil. Muže sedícího za volantem nikdy předtím neviděl a ani ho poznat netoužil. Tuto část operace si vzal na starost někdo ze CIA, kdo pracoval pro Rappa. Náklaďák zamířil rovnou k celní kontrole. Celní úředník opustil teplo své kukaně, jen aby od řidiče převzal příslušné doklady, a hned zase zmizel uvnitř. O třicet vteřin později se úředník opět vynořil a vrátil doklady řidiči. Projeli branou letiště a zastavili na odstavném parkovišti pro kamiony vzdáleném sotva půl kilometru. Očekával je tam náklaďák přibližně stejné velikosti, avšak bez schopnosti zdvihnout kontejnerový box do vertikální polohy, s otevřenými dveřmi zadního nákladového prostoru. Stroble vyskočil ven, otevřel dveře nákladového prostoru a vyhoupl se dovnitř. Náklaďák z letiště začal couvat, až mezi nákladovými prostory obou automobilů zůstala jen asi patnácticentimetrová mezera. Kontejner měl na spodní straně kolečka, takže se s ním ve stísněném prostoru dalo snadno manévrovat. Stroble uvolnil dva řemeny, které kontejner zajišťovaly proti samovolnému posunutí, a vytlačil hliníkovou schránku z nákladového prostoru prvního automobilu do nákladového prostoru druhého.

Jakmile náklaďák z letiště odjel, Stroble se vyhoupl za volant druhého vozu a zamířil k jedné průmyslové zóně ležící podél břehu řeky Patapsco. Byla vzdálená jen asi deset kilometrů a on se vydal nejkratší cestou, jak mu radil Rapp. O pět minut později zajel do starého cihlového skladiště a zavřel za sebou vrata. Celá cesta mu netrvala ani půl hodiny.

Uvnitř stály těsně vedle sebe dvě bílé dodávky. Jinak tam nebylo nic. Stroble otevřel kontejner a pustil ven Rappa s Brooksovou. Gaziče pak přesunuli do jedné a Rusa do druhé dodávky. Rapp přenesl svá zavazadla i zavazadla patřící Brooksové do dodávky s Rusem a Brooksovou odvedl do druhé dodávky.

„Víš, kam máš jet?“

Přikývla. „Co když mne nebudou chtít pustit dovnitř?“ Zamávala mu před obličejem svým pasem. „Ani ten pas není pravý.“

„Řekl jsem ti přeci, že tam zavolám a postarám se, aby si tě vložili do databáze. Candice Jonesová… jenom jim dáš ten pas a oni ti už řeknou, kam máš jít.“

Brooksová zavrtěla hlavou a svraštila obočí.

„Co je?“ zeptal se Rapp.

„Budou očekávat tebe.“

„To asi budou. Ale já tam nejedu.“

„Proč to mám udělat právě já?“

„Protože si myslíš, že to bude pro agenturu dobrá reklama.“

„To máš pravdu, ale přesto nechápu, proč to chceš hodit na mne.“

„Cindy, poslyš. Slibuju, že to nikterak neohrozí tvoji kariéru. Ve skutečnosti ti to spíš prospěje. Jenom jim předej Gaziče a jdi pryč. Nezdržuj se tam a nedovol jim, aby tě začali bombardovat otázkami. Bude tam jeden agent, s nímž se docela dobře znám. Velký chlap. Hodně přes padesát. Nějaký Skip McMahon. Vyřiď mu, že mu zavolám.“

„Kdy?“

„Dneska… zítra… ještě nevím. Řekni mu radši, že mu zavolám ještě dnes. Ale hlavně mu neříkej, jak jsme se dostali do země. Je ti to jasné?“

„Ano.“

„Dobře. Jeď za námi až k mezistátní, a jakmile sjedeme z dálnice k Andrewsově letecké základně, je to jen na tobě. Předej jim Gaziče a mazej pryč. Je ti to jasné?“

„Spolehni se.“

„Dobrá. Mužem vyrazit.“

Brooksová se posadila za volant jedné dodávky a Rapp se posadil na sedadlo spolujezdce druhé. Stroble přesunul páku automatické převodovky do polohy pro jízdu a dodávka se dala do pohybu. Opustili skladiště a zamířili k mezistátní silnici číslo 95.

Stroble pohlédl na Rappa a konstatoval: „Až zjistí, že tam nejsi, budou pěkně řádit.“

„To je mi jasné.“

„Tak co máš tedy za lubem?“

„Chci, aby mi sedli na lep.“

„Cože?“

„Dřív nebo později si média a ti Clarkové Kentové z FBI a ministerstva spravedlnosti vezmou na mušku mou osobu a obviní mne z taktického selhání.“

„No a?“

„Chci se jen postarat, aby to bylo spíš dřív než později.“

„A co si od toho slibuješ?“

„Chci jim dát dost provazu, aby se na něm mohli oběsit, a pak jim podrazím židli pod nohama.“

„Asi mi ještě pořád něco uniká.“

Rapp sáhl po svém komunikátoru a přehrál nahrávku, kterou pořídil během rozhovoru s Gazičem. „Neměj strach,“ uklidňoval Strobla. „Do zítřejšího večera budou všichni hledat, kam by se vrtli.“

23

DULLESOVO MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ

Ross letěl spolu se svou ochrankou z Tajné služby normálním linkovým letem, ačkoliv mu jedním z účastníků konference bylo nabídnuto soukromé tryskové letadlo. Nabídka to byla lákavá, ale Ross dobře věděl, že média, jízliví návštěvníci internetových diskusí a potrhlí rozhlasoví moderátoři by mu to pěkně spočítali. Letět z kongresu o ekologii soukromým tryskáčem čpělo elitismem a pokrytectvím. Už za týden bude moct létat v Air Force Two.

Let s Air France navíc vůbec nebyl špatný. Stevardky v první třídě byly velice pohledné a předháněly se ve skládání poklon. Jeho spolucestující se s ním chtěli vyfotografovat. Ross byl populární. Jeho poněkud nepříjemná konverzace s Greenem ve vinném sklepě předchozí večer způsobila, že vypil víc vína, než bylo zdrávo, a tak na palubu nastoupil s příšernou kocovinou. Všechno od půlnoci se mu ztrácelo v mlze. Vzpomínal si, že byl v kuchyni se Speyerem a že štíhlá blondýnka cosi vykládala, ale co, na to si za boha nemohl vzpomenout. Hudba hrála, blondýnka začala tančit a to poslední, na co si Ross vzpomínal, bylo, jak byl přišpendlený k radiátoru s jejím zadkem vmáčknutým do klína. V pravé ruce svíral sklenici s vínem, zatímco ona si jeho levou ruku ovinula kolem svého těla a položila ji nebezpečně blízko ke svému levému ňadru.

Nebýt Speyera a jeho vilného pohledu, Ross by jí asi v té kuchyni podlehl. Prezident jedné z nejdiskrétnějších světových bank tajemství příliš udržet nedokázal, ale rád je sbíral a ještě raději s nimi kupčil. Tomuto nekorunovanému králi evropské „homosexuální mafie“ by se nic nezamlouvalo víc, než mít na Rosse v šuplíku takovou pikantní informaci. Nastávajícímu viceprezidentovi se podařilo vyváznout tím, že žertovně pokáral Speyera a dlouhonohé blondýnce dal polibek se slibem, že si ji následující rok zařadí na seznam svých tanečních partnerek.

Tajná služba se chystala eskortovat Rosse z letadla jako prvního a urychleně ho provést celní kontrolou. Rovněž se postarali, aby mu lyže a zavazadla byly doručeny domů. Ross kráčel letištním terminálem a opájel se vědomím vlastní důležitosti a optimistickými vyhlídkami. Jako zázrakem se mu podařilo vypudit ze své mysli veškeré vzpomínky na Cye Greena a na to, co mu slíbil. Členové jeho ochranky ho obklopovali ze všech stran, přičemž tři kráčeli před ním, jeden z každé strany a dva za jeho zády. Formace evokovala fotbalový výkop, což Rossovi připomnělo, že jeho New England Patriots čeká dnes odpoledne finálový zápas. Ross se narodil a vyrůstal poblíž Wilmingtonu ve státě Delaware a v dětství fandil týmu Indianapolis Colts. Po absolutoriu na Princetonu pracoval několik let pro CIA. Když obdržel doktorát práv z Yale, začal pracovat na Wall Street, kde přišel k nějakým penězům. V pětatřiceti se spolu s manželkou přestěhovali do zbohatlické enklávy v Greenwichi ve státě Connecticut, kde se jim narodil syn a dcera a kde se Ross nakonec stal fanouškem Patriots.

Rossův syn žil v Seattlu a pokoušel se najít sám sebe. To dělalo politikovi větší starosti, než si byl ochoten přiznat, ale byl příliš zaneprázdněn, než aby se trápil s tím, že jeho pětadvacetiletý syn navštěvoval nejlepší školy v zemi a přitom stále ještě netušil, jak naloží se svým životem. Jeho dcera se nedávno stala matkou a žila v New York City. Celkem vzato to ale byly hodné děti. Sice utrácely peníze jako o život, ale alespoň s nimi nebyly problémy. Jejich matka odvedla vcelku dobrou práci. Ross nebýval příliš doma. Byl zaneprázdněn vyděláváním peněz a rozličnými kratochvílemi. A vyplácelo se mu to. Nyní jej dělilo jen šest dní a malý krůček od nejvyššího úřadu v zemi.

Na druhé straně kontrolního stanoviště zahlédl Ross šéfa svého týmu Jonathana Gordona, který na něj čekal. Ross se usmál a nepatrně na něj zamával. Gordon byl vynikající chlapík. Nesmírně loajální. Všichni agenti Tajné služby Gordona znali a rozestoupili se, aby mohl vstoupit do vnitřního ochranného perimetru. Formace se dál ubírala k východu, aniž by byť jen nepatrně zpomalila.

„Jonathane, jak milé, že jsi mi přišel naproti, i když máš volný den.“

„V mojí práci nejsou volné dny.“

„Ani o sabatu ne?“ Ross žertoval. Věděl dobře, že Gordon je přesvědčený agnostik.

„Zejména ne o sabatu.“ Skupina prošla velkými posuvnými dveřmi a vyšla do chladného lednového dne. „Předpokládám, že sis ještě nezapnul telefon?“

„Ne.“ Ross se zasmál a poplácal se po levé kapse saka. „Úplně jsem na to zapomněl.“

„Poslal jsem ti pár zpráv a mám za to, že nejsem sám.“

„Co se stalo?“

„Nic se nestalo. Jenom pár novinek.“

Nacházeli se na půl cesty mezi východem a čekající limuzínou, když zpoza levého rohu vyrazilo auto; bylo slyšet hvízdání pneumatik a burácení motoru. Ross a Gordon pohlédli k místu, odkud se ozýval hluk, a zpomalili krok.

Agent Brown, který se celou cestu držel jeden krok za Rossem, položil svou velkou ruku doprostřed Rossových zad a sevřel trochu látky. Ani na chvilku nezpomalil. Naopak přidal do kroku, přičemž tlačil Rosse dopředu a Gordona nechával za sebou. Celá formace zrychlila krok, kabáty se rozevřely, ruce se natáhly po zbraních, několik očí pátralo po možné hrozbě a jiné se naopak odvrátily, aby se ujistily, že se jednalo jenom o planý poplach, a pak všechno skončilo, ještě dřív než to vůbec začalo.

Na konci kolony zabrzdil černý lincoln a jeho zadní dveře se prudce otevřely. Agent Brown se už už chystal strčit svého svěřence hlavou napřed do kabiny limuzíny, když zahlédl, jak se z lincolnu vynořil Stu Garret. Brown se ohlédl po agentovi, který jim měl krýt záda, načež se pustil Rosse a začal mu urovnávat zmačkané sako. Než Rosse eskortují z východu, strčí ho do vozu a vydají se s ním na cestu, měl být vjezd uzavřen.

Garret si to rázoval po chodníku a cestou od sebe odstrkoval členy ochranky jako bowlingová koule porážející kuželky. Na sobě měl tlustou péřovou bundu se svěšenou kapucí lemovanou kožešinou.

„Marku,“ zaječel Garret.

Dokonce i Ross byl trochu vyvedený z míry. Uhánějící vůz a způsob, jakým na něj agenti reagovali, mu zrychlily srdeční tep. „Ano, Stu?“

„Potřebuju s tebou mluvit.“

To bylo Garretovi podobné. Žádné pozdravy. Žádné zdvořilosti. Žádná konverzace. Ani formální, ani neformální. Šéf volebního týmu a manažer hladkého předání moci byl neustále v jednom kole.

„Také tě rád vidím,“ prohodil Ross. „Koupil sis novou bundu?“

„Jsem tady zmrzlý jako rampouch. Kdybych tu neměl tolik práce, nasedl bych hned do letadla a odletěl zpátky do Kalifornie.“

Ross pohlédl na oblohu. Bylo šedivé, nepříliš větrné zamračené ráno. Teploměr ukazoval nejspíš něco kolem tří až čtyř stupňů nad nulou. Nic hrozného.

„Potřeboval by ses trochu otužit.“

Garret vešel do vnitřního perimetru a zabručel: „A ty bys měl konečně vystrčit hlavu z písku a zapnout si ten zatracený mobil.“

Rossovi zmizel z tváře úsměv. „Pardon?“

„Nastup si do limuzíny.“ Garret popadl Rosse za loket a ukázal k otevřeným dveřím limuzíny. „Pojďme.“

Jonathan Gordon chtěl nastoupit také, ale Garret zdvihl ruku se slovy: „Jeď jiným autem. Musím s ním mluvit o samotě.“

Gordon hleděl Garretovi přímo do očí. Měl už toho zatraceného skrčka plné zuby. Gordon byl s Rossem od začátku jeho politické kariéry. Jeho prací bylo mírnit Rossovy narcistické sklony, aniž by podlamoval jeho chatrné ego. Byl neochvějně loajální, a to i tehdy, když byl v průběhu kampaně povolán Garret, aby vylepšil jejich skóre.

„Jonathane,“ ozval se z limuzíny Rossův hlas. „To je v pořádku. Promluvíme si, až budeme doma.“

Garret si nastoupil a zavřel za sebou dveře. Posadil se naproti Rossovi a pohlédl za sebe, aby se ujistil, že přepážka, která je dělila od řidiče, je stažená. Bylo tomu tak. Garret se k Rossovi opět obrátil čelem, rozepnul si bundu a vychrlil ze sebe několik kleteb.

Ross vyhodil nohy na protější sedadlo a poznamenal: „Vidím, že ti dovolená příliš náladu nezvedla.“

„Dovolená? To měl být vtip? Skoro tak zábavné jako tvůj let komerční linkou.“

Limuzína se dala do pohybu. Ross pohlédl z okna a pronesl: „Vzhledem k tomu, že jsem byl na ekologické konferenci, si nemyslím, že to byl až tak špatný nápad.“

„Jak bylo na konferenci?“

„Báječně. Lyžování bylo skvělé. Pěšáci měli radost, že jsem se mezi nimi ukázal.“

Garret se předklonil a položil si ruce na kolena. „Měl pravdu. Jsi opilý mocí.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Ross se zachmuřeným výrazem.

„Myslíš si, že mě zajímá, jak sis zalyžoval, nebo jak nadšení byli objímači stromů, žes mezi ně zavítal?“ Garret zavrtěl nevěřícně hlavou. „Nežertuju… doopravdy bys měl vystrčit hlavu z písku.“

Rossův obličej zrudnul vzteky. „Stu, dej si pozor na svou pusu.“

„Moje pusa je tvůj nejmenší problém. Zatraceně!“ Opřel si záda a zakabonil se. „Měl jsem dnes ráno skoro půlhodinový hovor s naším přítelem.“

„S kterým?“

„S naším přítelem.“ Garret naklonil hlavu a pohlédl na Rosse, aby se ujistil, že ví, o kom je řeč. „Včera večer jsi s ním popíjel víno.“

„Ach… s tímhle.“

„Ano… s tímhle. Je naštvaný. Prý se opájíš falešnými iluzemi. Prý sis to celé racionálně ospravedlnil a teď si nad tím myješ ruce.“

„Nic takového jsem neudělal.“

„Mluvil dost přesvědčivě.“

„Není to zrovna ten nejvyrovnanější člověk, kterého jsem potkal.“

„Tušíš vůbec, jak smrtelně vážně to myslí?“

„Moje možnosti jsou omezené.“

„Mám dojem, že jeho a tvá představa o tvých možnostech se diametrálně odlišují.“

„Řekl jsem mu,“ Ross ukázal prstem na Garreta, „že pro něj udělám, co bude v mých silách, v poslední instanci bude ale všechno záležet víš na kom?“

„Ne, nevim na kom.“

„Přeci na prezidentovi.“

„Nynějším, nebo budoucím?“

„Nynějším.“

„Jestli si dobře vzpomínám, tak jsi mu sliboval, že kdyby mu Hayes nechtěl vyhovět, postaráš se, aby to udělal Josh, hned jak složí přísahu.“

„To jsem nikdy nesliboval.“

„To si piš, že sliboval. Slyšel jsem tě. Dušoval ses, že se s pomocí jeho tchána postaráš, aby dostal milost.“

„Pšš…“ Ross si přiložil prst ke rtům.

Garret se ohlédl přes rameno na dva agenty na předních sedadlech a obrátil se zpět na Rosse. „Bojíš se, že nás odposlouchávají? Ty jsi asi přišel o rozum.“

„V tomhle městě člověk nikdy neví.“

„Zatraceně… ty jsi fakt paranoidní.“

„A ty jsi malý nevychovaný parchant, Stu.“

„Víš ty co? Nejsme někde na střední. Nesnažím se vyhrát pohár popularity. Mým úkolem bylo zajistit ti zvolení. A to jsem udělal.“

„Nebyl jsi jediný, kdo se zasloužil o úspěch naší kampaně.“

Garret zavrtěl hlavou a řekl: „Podle našeho přítele jsi se nechal slyšet, že jsi údajně dotahoval svého soupeře a že iniciativa byla na tvé straně. Prý bys vyhrál i bez mojí pomoci. Tos nemohl myslet vážně, nebo se mýlím?“

Ross se znovu podíval z okna. „Stu, výsledek voleb je vždycky nevyzpytatelný.“

„Marku, výsledek voleb je moje zaměstnání. Řídím volební kampaně a pokouším se ovlivnit výsledky voleb už přes třicet let a něco ti povím. Vy dva jste byli vyřízení. Měli jste asi tak velkou šanci na vítězství jako republikánský kandidát na úřad sanfranciského starosty. To jest žádnou.“

„To nemůžeš vědět.“

„Ale můžu, Marku, a tobě radím, aby ses rychle vzpamatoval, protože náš přítel v Evropě není ten typ, co ze sebe nechá dělat hlupáka.“

Ross už toho začínal mít dost. „Příští neděli složím přísahu viceprezidenta Spojených států amerických. Mám za to, že náš přítel by měl začít uvažovat, s kým se chce pustit do křížku.“

„Mimochodem… náš přítel není váš jediný problém, pane viceprezidente.“ Garret pohlédl z okna a zamumlal si cosi pod vousy.

„Cože?“

„FBI, ministerstvo spravedlnosti a CIA pořádají zítra v deset dopoledne společnou tiskovou konferenci.“

„Kvůli čemu?“

„Proslýchá se, že dopadli toho chlapa, co byl za tím útokem na kolonu prezidentského kandidáta.“

„Chlapa, co byl za tím útokem?“ opakoval Ross s očima velkýma jako podšálky. „Máš na mysli toho chlapa, co spáchal ten atentát?“

„Jeho nebo některého z jeho společníků. Momentálně kolem poletuje spousta drbů. Nevím přesně, koho vlastně dopadli.“

„Už se to doneslo médiím?“

„Jasně, omílají to stále dokola, ale ještě nemají všechny podrobnosti.“

„Zatraceně,“ zaklel Ross. „Slíbil mi, že se o to postará. Slíbil mi to včera večer, když jsem s ním mluvil.“

„Když jsem s ním mluvil dnes ráno, ta zpráva ještě nebyla na světě, a pochybuju, že něco věděl, nebo že by k tomu cokoliv řekl.“

„Mohli by nás vypátrat?“

„Přemýšlel jsem o tom.“ Garret na chvíli zaváhal a pak zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne.“

„Ty myslíš, že ne… Absence jistoty z tvé strany na mě nepůsobí právě přesvědčivě.“

„Co jsi chtěl slyšet? Jediné, co nás s tím může spojovat, je Cy, a ten je velice opatrný.“

„Prodal by nás za zlámanou grešli.“

„To určitě, ale jak znám Cye, pečlivě za sebou zametl stopy.“

„Mluvil jsi s Martym?“ Ross měl na mysli generálního prokurátora.

„Zkoušel jsem mu volat, ale nebere telefon.“

„Mně ho zvedne.“ Ross vyndal z kapsy mobilní telefon a zapnul ho. Zatímco hleděl na jeho malý displej a čekal, až se probudí k životu, něco ho napadlo. Hodlal se o ten nápad podělit s Garretem, ale na poslední chvíli se rozhodl, že si to raději nechá pro sebe. Musí nejdřív zjistit, co o tom ví generální prokurátor.

24

WASHINGTON, D. C.

Rapp stál před televizorem s ručníkem kolem pasu a čistil si zuby. Sebejistě vyhlížející dvojice na obrazovce jej ujišťovala, že nad údolí řeky Potomac se přesouvá teplá fronta. V pondělí ráno mělo být jasno a teplota se měla pohybovat kolem deseti stupňů. Kolem poledne měla rtuť teploměru vystoupit až na patnáct stupňů. Moderátoři ranního vysílání tím byli dvojnásob potěšeni už vzhledem k ledové bouři, která zasáhla město minulý pátek. Rapp se zajímal o počasí, jen aby věděl, co si má vzít na sebe. Jinak se jím nenechal příliš ovlivňovat, ať už se dělo cokoliv. Bylo takové, jaké bylo, a nedalo se s tím nic dělat. Skutečně ho zajímalo jen to, jaký rozruch vzbudila chystaná spojená tisková konference.

V bytě nebyla kabelová televize. Po pravdě řečeno tam nebylo nic vyjma naprostých nezbytností. Byla to Rappova noclehárna. Doupě, které si držel ve Washingtonu. Věděl o něm jenom jeho bratr Steven. Při jedné příležitosti ho ukázal své manželce. Vzal ji sem pozdě v noci, aby je nikdo neviděl, a ukázal jí, jak se dá dostat dovnitř po zadním požárním schodišti. Byl to staromódní cihlový barák s osmi bytovými jednotkami, který koupil jeho otec několik let před svou smrtí jako investici. Rappovi bylo teprve osm let, ale vzpomínal si, jak do bytu jezdívali o víkendech, aby uklidili chodby a prádelnu.

Dům se nacházel přibližně půl druhého kilometru na sever od Bílého domu ve čtvrti Columbia Heights, jen pár bloků od luxusní čtvrti Adamse Morgana. Columbia Heights byla jednou z mnoha čtvrtí hlavního města, které v šedesátých a sedmdesátých letech postihl úpadek městských center. Rappův otec, právník zaměstnaný u realitní společnosti, koupil tu nemovitost téměř za babku. Byla to solidní budova se čtyřmi byty v přízemí a čtyřmi byty v patře a čišela z ní nenapodobitelná atmosféra. Poté co jejich otec podlehl srdečnímu infarktu, chtěla Rappova matka dům přinejmenším dvakrát prodat. Steven si ale postavil hlavu, že si ho nechají. Jeho bratr byl jen o rok mladší než Mitch a dovedl dokonce už tehdy vytušit budoucí tržní trendy. Nemuseli do domu vložit žádné další peníze, ale jinak s ním měli jen samé potíže. Byl to nájemní dům ve špatné čtvrti; drogy, prostituce – přímo před domem dokonce došlo i k vraždě. Stížnosti nájemníků, pozdě placené nájemné a výpovědi z bytu byly na denním pořádku. Rozhodně žádné terno pro osamocenou matku z předměstí s dvěma dětmi na krku.

Steven ale trval na svém. Podle jejich otce byl prý dům zlatý důl. Jakmile se čtvrť trochu postavila na nohy, vydělali malé jmění. Steven šel dokonce tak daleko, že se dal prostřednictvím inzerátu v novinách do hledání nového domovníka. Jednoho sobotního rána vzal matku s sebou a společně našli jednoho milého starého muže, který bydlel v domě určeném k demolici kvůli výstavbě bytového komplexu pro sociálně slabé. Muž pracoval jen za nájem. Vymýtil v domě ty nejhorší nepořádky a přilákal dlouhodobé nájemníky. Koncem osmdesátých let se sousedství začínalo dostávat z nejhoršího, a když domovník v roce 1991 umřel, začali rozprodávat bytové jednotky v domě jako kondominia. Jejich otec měl pravdu. Během tří let prodali všech osm bytů a přišli si na slušný majetek. Jeden z těch bytů si dokonce koupila jistá společnost s ručením omezeným se sídlem na Bahamách.

CIA učila Rappa obezřetnosti. Dlouhá léta operoval bez jakéhokoliv oficiálního krytí ve velice nepřátelském prostředí. Jeho nadřízení mu přikazovali dělat věci, o kterých věděl, že jsou nelegální. Okolnost, že tento byt byl v očích CIA ilegální, mu ani trochu nedělala starosti. Cvičili ho k tomu, aby dokázal žít ve lži. Aby uměl podvádět. Aby učinil cokoliv potřebného k přežití a dokončil misi, aniž by ho dopadli. Ten byt byl přirozenou extenzí toho, co jej učili.

Rapp vešel do ložnice. Pokoj byl spoře vybavený stejně jako ostatní místnosti. Nacházela se v něm obrovská postel s dřevěnou pelestí a s nočním stolkem a prádelníkem ve stejném stylu. Rapp odhodil ručník na postel a vyndal z prádelníku boxerky, bílé tričko a černé podkolenky. Oblékl si je na sebe a otevřel šatník. Bylo v něm půl tuctu košil a dva obleky v plastových pytlích. Rapp si oblékl bleděmodrou košili a modrý oblek. Vyhledal stříbromodrou kravatu a zvedl ji před zrcadlo ve dveřích skříně. Fungovalo to. Uvázal si ji kolem krku a vrátil se k prádelníku.

Ležely na něm kovové vodotěsné rolexky, jeho marylandský řidičský průkaz, svazeček stodolarových bankovek, zářivá devítimilimetrová pistole Kahr, menší pouzdro na pistoli, SIM karta a nový částečně rozebraný mobilní telefon. Rapp si vložil zbraň do pouzdra a to si pověsil na záda. Do levé náprsní kapsy si vložil telefon a baterii, zatímco kryt baterie skončil v pravé náprsní kapse jeho saka. Vrátil se do obývacího pokoje, vypnul televizor a podíval se z okna. Bylo pondělí ráno a hodiny ukazovaly 6.38. Tisková konference začne zhruba za tři hodiny. Rapp se ušklíbl a uvažoval, zda to skutečně chtějí risknout. Opravdu asi neměli jinou možnost. Měli podezřelého. Člověka, kterého mohli obvinit z teroristického útoku. Kdyby tu tiskovku zrušili, vypadali by jako hlupáci, a tak Rapp nepochyboval, že ta tiskovka skutečně začne v 10.00, jak bylo naplánováno. Mezitím musel vyřídit několik telefonátů, ale nechtěl telefonovat z bytu. Nejprve opustí byt a teprve pak si zavolá.

25

CENTRÁLA CIA, LANGLEY, VIRGINIE

Brooksová nikdy předtím v sedmém poschodí nebyla a v kanceláři ředitelky už vůbec ne. Nervózně se ošívala v malé recepci spolu se dvěma velkými muži, kteří na ni upřeně hleděli, a velice drobnou ženou, která ji ignorovala. Muži byli bezpochyby bývalí vojáci. Měli krátké vlasy a široká, předsunutá ramena od přílišného zvedání činek vleže a vsedě a od nedostatečného cvičení zad. Na každém boku se jim rýsovaly neklamné známky jejich profese. Na pravém boku to nejspíš byla zbraň a na levém vysílačka a rezervní zásobníky.

Žila na světě čtyřiadvacet let, aniž by si takových věcí všímala. Pak se ale dostala na Farmu, kde CIA cvičila nové rekruty Státní tajné služby. Farma ji navždycky změnila. Bylo to, jako by někdo nadzdvihl oponu a ukázal jí jinou dimenzi života. Nebylo na tom nic magického. Jednoduše vás učili, že vaše přežití bude jednoho dne pravděpodobně záviset na vaší schopnosti všímat si svého okolí. Brooksová vzpomínala na měsíce, které strávila na Farmě, a pokoušela se vybavit si, co jí říkali o nerespektování subordinace a o obvinění z maření spravedlnosti.

Brooksová vzhlédla a spatřila vcházet do recepce zvláštního agenta Skipa McMahona. Byl to velký muž a působil impozantním dojmem. Prohlédl si ji od hlavy k patě, zakabonil se, zavrtěl hlavou a pak se obrátil směrem k ředitelčině recepční.

Drobounká žena za psacím stolem řekla: „Dobré ráno, Skipe. Můžeš jít dál. Už na tebe čeká.“

McMahon si cosi zamumlal pod vousy a vstoupil do kanceláře Kennedyové, přičemž za sebou praštil masivními dveřmi.

Brooksová upřela pohled na podlahu a uvažovala, jak mohla Rappovi dovolit, aby ji dostal do takové šlamastyky. Muž, kterého měla ani ne před osmačtyřiceti hodinami chuť zaškrtit holýma rukama, ji nyní přemluvil, aby dala celou svou kariéru v sázku. Byl to však Mitch Rapp. Živoucí legenda. Požíval respektu ředitelky Kennedyové, zachránil prezidentovi život a říkalo se, že Hayes by pro něj udělal cokoliv. Pracovala s ním v terénu, a byla tak jedním z mála agentů v Langley, kterým se dostalo takové cti. I když ho spíše pozorovala, než aby s ním skutečně spolupracovala, byla to neocenitelná zkušenost. Rapp ji ujistil, že i když tak jeden až dva dny její situace nemusí vypadat nejrůžověji, nakonec bude ráda, že ho poslechla. Dopadli muže zodpovědného za útok na kolonu prezidentského kandidáta a chystají se to oznámit veřejnosti. CIA skutečně sklidí za svou práci uznání.

Brooksové, která měla celou kariéru před sebou, se to zdálo jako výhodná nabídka. Navždy bude spojována s tímto významným úspěchem, i když se na něm podílela jen jako Rappovo garde. Alespoň jí to jako výhodná nabídka připadalo. Teď začínala mít obavy. Jak se dalo předpokládat, zvláštní agent McMahon byl naštvaný, když mu předávala vězně na Andrewsově letecké základně. Očekával Rappa a určitě nečekal postřeleného, zdrogovaného muže na nosítkách. McMahon se jí zeptal přinejmenším desetkrát, kde je Rapp, a ona mu pokaždé odpověděla, že neví. A byla to pravda. Brooksová opustila Andrewsovu leteckou základnu a téměř po měsíci se vrátila do svého bytu v Alexandrii. Vypnula telefony, jak jí ostatně poradil Rapp, a uložila se k spánku. Ujišťoval ji, že na ni dolehne přemíra akce a nedostatek odpočinku a že bude spát jako neviňátko. A i tentokrát měl pravdu. Spala šest hodin v kuse. Když se probudila, byla tma a indikátor zpráv na domácím telefonu blikal. Zapla mobilní telefon, který vyfasovala od agentury a o kterém jí během výcviku říkali, že ho nikdy nemá vypínat. Našla třináct nových zpráv. Každá další byla horší než ta předchozí. Začínalo to jejím nadřízeným, pak následoval jeho šéf, další v pořadí byl její šéf a jako poslední jí psal Jose Juarez, první náměstek ředitele Státní tajné služby. Nevybíravým tónem jí oznámil, že ji v pondělí ráno v 7.00 očekává v kanceláři ředitelky CIA Kennedyové, nebo bude její pracovní poměr v agentuře ukončen.

Výraz ukončen Brooksovou nesmírně zneklidnil. Zejména když pocházel z úst hlavy Státní tajné služby. Nejpozoruhodnější přitom bylo to, že i tohle všechno Rapp přesně předvídal. Dokonce i tu schůzku v 7.00 ráno. To všechno táhlo Brooksové hlavou, když do recepce napochodoval Jose Juarez.

Juarez měřil něco málo přes sto osmdesát a měl černé vlasy a ještě o něco černější knír. Narodil se v Hondurasu, a když mu bylo devět, jeho rodiče emigrovali do Ameriky. Juarez vychodil střední školu v Miami a vstoupil do řad Námořní pěchoty. Po dvou letech vzorné služby ho vzali do důstojnické školy. Nedlouho poté, co mu byla udělena důstojnická hodnost, si ho všimla CIA a vypůjčila si ho pro jeden menší konflikt, který se v polovině osmdesátých let odehrával ve Střední Americe. Juarez se natolik osvědčil, že mu CIA nabídla stálé zaměstnání.

Brooksová nikdy nesloužila v armádě, ale jakmile spatřila svého nejvyššího nadřízeného, vyskočila do pozoru. Juarez už si stihl svléci sako, horní knoflík bílé košile měl již rozepnutý a rukávy vyhrnuté. Zamířil rovnou k Brooksové a stanul asi půl metru před ní se zlostně sevřeným hustým tmavým obočím.

„Co máš sakra za problém?“

„Promiňte, pane, já ne…“

„Nechci slyšet žádné omluvy. Zajímá mě, co máš za problém.“

„Pane, nezlobte se. Rapp mi řekl…“

„Je Mitch Rapp tvůj šéf?“ vyštěkl Juarez.

„Nikoliv.“

„Skoro to vypadalo, jako že ano. Tady si dřepni a čekej.“ Juarez ukázal na židli. „Jestli tě bude chtít ředitelka vidět, zavolám tě. Já osobně jí navrhnu, aby s tebou vyrazila dveře a požádala FBI, aby na tebe uvalila vyšetřování.“ Juarez udělal čelem vzad a zamířil k recepční. Natáhl ruku a řekl: „Sheilo, půjč mi prosím tě nějaký papír a něco na psaní.“ Když mu recepční dala, o co žádal, Juarez zamířil zpět k Brooksové se slovy: „Možná budeš chtít doplnit své hlášení.“ Hodil jí papír a pero do klína a vstoupil do kanceláře ředitelky Kennedyové.

Brooksová pohlédla dolů na papír a hned nato vzhlédla k dvojici strážců s kamennými tvářemi. Recepční konečně zaznamenala její přítomnost, když pronesla: „Tenhle Mitch Rapp, to je docela fešák, co?“

Brooksová pohlédla na ženu. Bylo jí něco kolem padesátky. Trochu moc vyfintěná. Vlasy trochu moc do ruda a make-up příliš tlustý.

„Pardon?“

„Nestrávila jste s ním měsíc v Evropě?“

„To nebyly žádné prázdniny.“

Žena se usmála a řekla: „To věřím.“

Brooksová pohlédla dolů na prázdný arch papíru a její mysl se snažila uvést v soulad vážnost své situace s lascivní fantazií starší ženy. Brooksová byla v pěkné bryndě a nic nenasvědčovalo tomu, že by to mohlo dobře dopadnout. Rapp z toho vyjde bez újmy. Byl to koneckonců Mitch Rapp. Měl na svém kontě zásluhy, na které se mohl odvolávat, ale ona byla jen obyčejný pěšák a po zbytek života bude onálepkovaná jako neukázněná rebelka. Jak od ní Rapp mohl vůbec čekat, že takovému tlaku odolá?

26

WASHINGTON, D. C.

Stu Garret vykročil z haly hotelu Willard na Pennsylvania Avenue a okamžitě odbočil vlevo. Bylo za pět minut sedm po ránu. Byl unavený a rozmrzelý. Dokonce i ve svých šedesáti byl noční pták a nerad vstával z postele před devátou nebo ještě spíš před desátou. Tohle ráno ale nemohl dospat. Měl toho jednoduše příliš mnoho na srdci. Potřeboval si zavolat. Nápor větru ho udeřil do obličeje a on hlasitě zaklel, zatímco se natahoval pro kožešinou lemovanou kapuci prošívané péřové bundy.

„Ještě šest dní a vypadnu z téhle zatracené díry,“ zamumlal si pro sebe. Garret si natáhl přes hlavu kapuci a vytáhl si zip bundy až k dvojité bradě. Narodil se v Detroitu, ale odešel, když mu bylo osmnáct, aby se už nikdy navrátil. Nenáviděl tamní počasí i lidi. Detroit byl pro zkrachovance a Garret se nebál říct to nahlas. Zejména pak ne svým klientům. To místo bylo zářným příkladem toho, jak se odbory a zájmové skupiny mohou spojit, aby připravily město o jeho daňovou základnu.

Jižní Kalifornie bylo místo podle jeho gusta. Obzvlášť San Diego, kde demokraté vyznávali liberální postoje jen v sociálních otázkách. Po fiskální stránce byli stejně konzervativní jako kterýkoliv republikán ze severovýchodu. Lidé, kteří se usazovali v San Diegu, ukládali své peníze do nemovitostí. Do velice drahých nemovitostí. Příliš se na své peníze nadřeli, než aby sledovali, jak ceny jejich nemovitostí padají kvůli aktivitám několika útlocitných liberálů. Potraty, právo nosit zbraň a životní prostředí byly v Americe žhavá témata, ale v San Diegu byly dominantním tématem nemovitosti. Veškeré životní úspory místních obyvatel byly uložené v jejich domovech a po životě ve slunném San Diegu nedával odchod do Arizony nebo na Floridu smysl. Garret už se nemohl dočkat, až bude zase zpátky v San Diegu a u svých hraček.

S hlavou stále vraženou mezi rameny přidal do kroku. Jeho záloha za organizování volební kampaně činila milion dolarů. Tato suma byla určena jen jemu samotnému. Byl osamělý pistolník. Stu Garret, politický žonglér. Než kampaň skončila, shrábnul zálohu a ještě jeden milion. A pokud by vyhráli, měl ještě obdržet milionovou prémii. Garret měl plné kapsy peněz. Vedl zatím dvě prezidentské kampaně a pokaždé zaznamenal vítězství. Kandidáti po celé zemi se k němu obraceli o radu. Dokonce měl i pár telefonátů ze zahraničí. Byl na vrcholu své kariéry. Zájemci stáli ve frontě, aby mu předali velké zálohy. Poprvé přemýšlel o tom, že přizve na palubu ještě někoho dalšího.

Garret sám sebe přesvědčoval, že nešlo o peníze. Dům měl zaplacený, jeho manželka byla stejně šetrná jako on a jejich jediné dítě, dcera, se provdala za pěkně vypráskaného obhájce, který nadělal hromady peněz. Žili společně s dvěma dětmi v L. A. ve společnosti bohatých a krásných. Existovala nicméně jedna aktivita, která Garreta stála spoustu peněz. Sbíral silné historické automobily a vzácné motocykly. Kromě toho byl vášnivým golfistou a v přístavišti jachet měl zakotvenou vlastní třináctimetrovou jachtu. Loď a golf sloužily k pobavení klientů. Golf byl naprostá nutnost. Byl integrální součástí jeho podnikání. Počet obchodů uzavřených na golfovém hřišti dalece převyšoval počet obchodů uzavřených v jeho kanceláři. Automobily a motocykly sloužily výhradně pro jeho potěchu. Vracely mu vzpomínky na dětství a na jeho otce, který pracoval jako dělník na pásu v General Motors. Garret sbíral pouze americké vozy vyrobené před rokem 1970. Všechno vyrobené později podle jeho názoru nestálo za nic. Ačkoliv v Detroitu se v poslední době začaly opět vyrábět slušné vozy. Ford přišel s novým Mustangem Shelby, jemuž se údajně stěží mohlo něco vyrovnat, a Chevy se chystal vyrábět nové Camaro. Jestli se mu tento týden podaří ulovit ještě jednu velkou rybu, bude si moct dovolit koupit každý z těchto vozů ve všech barevných variantách.

To byl také jeden z důvodů, proč se Garret ještě zdržoval ve městě. Bylo teprve pondělí, ale velká zvířata ve straně už se sjížděla na nedělní inauguraci. Na celý týden měl naplánované schůzky. Jeho nicméně zajímali jen kandidáti usilující o zvolení do Senátu nebo do úřadu guvernéra. S kampaněmi do Kongresu navždy skoncoval, a to bez ohledu na množství peněz, které by mu to případně vyneslo. Jeho přednostní zájem se již upíral na příští prezidentské volby. Žádnému manažerovi prezidentských kampaní se ještě nepodařilo vyhrát troje volby po sobě.

Garret minul Ministerstvo financí a byl zasažen dalším náporem větru. Odbočil vlevo, sklonil hlavu a připomněl si, že nesmí přijímat nabídky žádných klientů ze severních států. Pokračoval dál k východu, minul Bílý dům a přes Sedmnáctou ulici se dostal na Pennsylvania Avenue. Odtud se vydal na severozápad ke dvěma blokům, které poskytovaly přístřeší tomu, co zbylo z ústředí volebního týmu. Na vrcholu kampaně měli pronajatá dvě patra. Po jejich vítězství bylo devadesát procent onoho prostoru proměněno v dočasné kanceláře nové administrativy. Personál a vybavení zůstaly převážně beze změny. Jediná změna spočívala v tom, kdo platil účty. Během kampaně vypisoval šeky volební tým. Nyní se této role ujala federální vláda. Vítěz bere vše, jak říká přísloví.

Hala byla obklopená sklem. Podlaha byla pokrytá bílým mramorem se zeleným lemováním kolem zdí. Uprostřed místnosti se nacházela černá vyvýšená recepce, která vypadala, jako by vypadla z nějakého vědecko-fantastického filmu. Za psacím stolem seděla žena černé pleti a za ní se rýsovala trojice výtahů. Garret prošel hlavním vchodem a zamířil k výtahu po své pravici. Jelikož byl stále ještě promrzlý, nechal si na hlavě kapuci. Proletěl kolem recepce, na které ležela otevřená kniha návštěv.

„Promiňte, pane,“ ozvala se žena sedící v recepci. „Zapište se mi tady, prosím.“

Garret ani nezvolnil krok. Vylovil z levé kapsy svou identifikační kartu a zamířil přímo k výtahu. Vyjel do čtvrtého poschodí a vykročil do prázdné recepce. Červené, bílé a modré volební poutače visely podél zdí jako nějaké historické tisky. Velká zástava hned za recepcí byla pokryta podpisy a několika kresbičkami. Byl to Rossův nápad, jak motivovat věrné. Chtěli zástavu věnovat Alexanderovi, jakmile v sobotu složí přísahu. Garret doufal, že jednoho dne skončí v prezidentově knihovně. Garret pohlédl nalevo a hned nato napravo. Podlaha byla pokrytá temně šedým kobercem a zdi světle šedými tapetami. Prostor byl pustý a prázdný.

Garret si v duchu představoval všechny ty mladé dobrovolníky dospávající ve svých hotelových pokojích. Teď už to samozřejmě nebyli žádní dobrovolníci. Byli na výplatní pásce vlády. Když už na ně nedoléhal tlak kampaně, pořádali ještě divočejší mejdany než během voleb, což si mnozí jen stěží dokázali představit. Bylo nepsaným zákonem, že se dobrovolníkům během kampaní poskytovaly čtyři věci: káva, strava, alkohol a nocleh. Přemíra alkoholu, okolnost, že většině dobrovolníků bylo kolem dvaceti, a skutečnost, že vesměs přespávali v jednom hotelu, vytvářely pozoruhodnou atmosféru. Kdyby veřejnost tušila, kolik se během kampaní odehrálo souloží, byla by šokovaná.

Po jeho pravici bylo několik kanceláří dočasné administrativy a po jeho levici čtyři regulérní kanceláře a několik dalších pracovišť volebního týmu. Garretova kancelář se nacházela v nejvzdálenějším koutě místnosti. Na chvíli zaváhal a pak se rozhodl, že bude lepší, když si zavolá z kanceláře někoho jiného. Zamířil ke kancelářím přechodné administrativy. Minul několik prázdných místností. Rozhlížel se přes záplavu kancelářských kójí a naslouchal, zda si nějaký zoufalec, který večer nikoho nesbalil, náhodou nepřivstal, aby udělal dojem na svého šéfa. Neslyšel nic kromě bzučení stropních zářivek.

Garret vstoupil do vedlejší kanceláře, rozsvítil a zavřel za sebou dveře. Vytáhl z kapsy kousek papíru. Byla to účtenka z hotelu Willard, na níž bylo naškrábané telefonní číslo s mezinárodní předvolbou. Nebylo na ní žádné jméno. Garret zvednul sluchátko a navolil číslo. To byl skutečný důvod, proč byl stále ještě ve městě. Byla to sice příležitost setkat se s některými důležitými lidmi osobně, na druhé straně ale za nimi mohl zajet nebo naopak mohli oni zajet k němu do San Diega. Po partičce golfu nebo pár koktejlech na jachtě šla jednání vždycky o něco snadněji. Nebýt tohoto posledního úkolu, určitě by se už vrátil do slunné Kalifornie.

Po několika zazvoněních se ve sluchátku ozvala žena. „Potřebuji mluvit s Josephem,“ ohlásil se Garret.

„Mohu se zeptat, kdo volá?“

„Ne. Prostě mi ho zavolejte k telefonu.“

Garret se rozhlédl kolem sebe. V kanceláři nebyly žádné osobní fotografie. Nic, z čeho by mohl odvodit, komu kancelář patří. Na zdi vedle dveří byl jenom jeden z těch stupidních motivačních plakátů. Byl na něm vyobrazen mužský veslařský tým uhánějící po řece. Nahoře bylo velkými písmeny napsáno: TÝMOVÁ PRÁCE. Garret zavrtěl hlavou. Každý druhý osel, který hledá motivaci, inspiraci nebo cokoliv jiného v nějaké masově produkované, tuctové veteši, by se v tomhle oboru podnikání daleko nedostal.

Nakonec se k telefonu dostavil Joseph Speyer a nejistým hlasem do sluchátka řekl: „Haló?“

„Máme problém,“ vykoktal ze sebe Garret.

„Tak to jsi ty, Stu? Moje asistentka mi řekla, že mám na drátě nějakého nevychovaného Američana. Což se k tobě vůbec nehodí, nemyslíš? Mohl jsem ale tušit, že jsi to ty.“

„Opravdu vtipné.“

„Proč jsi nebyl na mém večírku? Tvůj šéf přišel.“

„On není můj šéf.“

„Ale Stu… proč musíš být neustále tak nabručený? Musí to být těžké pořád se na svět takhle mračit.“

„Máš pravdu,“ ušklíbl se Garret. „Ale určitě to není tak těžké jako mít celý svět u řiti.“

„Stu,“ pronesl Speyer s předstíraným překvapením. „Jsi přeci demokrat. Měl bys mít porozumění pro lidi mého druhu.“

„Víš co, přestaň mě neustále titulovat křestním jménem, a budu mít pro tvé lidi porozumění. Klidně se ožeňte. Co je mi po tom? Je mi srdečně jedno, co spolu lidé tvého druhu dělají pod peřinou.“

„Nechtěl bys to někdy také zkusit?“

„Ne, děkuji.“ Garret pohlédl z okna a zahlédl venku na ulici projíždějícího taxíka. „Zpátky k věci. Máme pořádný problém!“

Ozvalo se vzdychnutí a vzápětí se Speyer zeptal: „Jaký bychom mohli mít problém? Všechno šlo přesně tak, jak jsme si představovali.“

„Tvůj kámoš slíbil, že za sebou zamete všechny stopy.“

„A pokud vím, tak to také udělal.“

„Nevíš vůbec nic. FBI za chvíli pořádá tiskovou konferenci.“

„Proč?“

„Někoho zatkli.“

Než Speyer odpověděl, následovalo dlouhé mlčení. „Víš koho?“

„Neznám jméno, ale měl by to být náš muž.“

„To není možné. V sobotu jsem mluvil s tvým šéfem. Říkal, že vyšetřování FBI uvízlo na mrtvém bodě. Dennodenně ho informují o jeho průběhu.“

„Nedopadla ho FBI.“

„A kdo tedy?“

„CIA.“

„To jsou báječné zprávy,“ poznamenal Speyer s předstíraným nadšením.

„To máš tedy recht.“

„Postarám se, aby se to dozvěděl náš přítel.“

„To určitě udělej a při té příležitosti mu vzkaž, že chci, aby za sebou nechal spálenou zem. Je ti to jasné?“

„Myslím, že ano.“

„Dobrá.“

„Víš, ten muž, kterého CIA dopadla… to je podle mne maximum, čeho se jim podaří dosáhnout. Vím, jak ti lidé operují. Jen málokdy zjistí, kdo si je najal.“

„Slyšel jsem.“

„Zavolám ti, hned jak si promluvím s naším přítelem.“

„Není třeba,“ řekl Garret. „Jen mu vyřiď, že když ten problém okamžitě nevyřeší, nehodlám splnit svou část naší úmluvy.“

„Nebude mít radost, až to uslyší.“

„Nezajímá mě ani v nejmenším, co mu udělá radost a co ne. Udělá, co slíbil, a udělá to hned dnes.“ Garret praštil s telefonem a opustil kancelář.

27

LANGLEY, VIRGINIE

Kennedyová seděla za stolem a sledovala a poslouchala McMahona a Juareze, kteří před jejíma očima stále více propadali hysterii. Znala oba dva velice dobře. Nebylo neobvyklé vidět ty dva takto rozzlobené. Jejich práce jim ležela na srdci. Pozoruhodné bylo vidět je vztekat se kvůli jedné a téže věci. Jejich rozdílná pracovní náplň jim velela pohlížet na stejné situace z různých úhlů. Z úhlů, které se ne vždycky protínaly. To, co Juarez považoval pro Ameriku za nejlepší, se ne vždy shodovalo s tím, jak se na to dívala FBI. McMahonovou prací bylo v první řadě prosazovat zákon a pronásledovat a zatýkat ty, kteří ho porušují. Juarezovou prací bylo vysílat muže a ženy do cizích zemí s posláním rekrutovat špiony, sbírat informace, provádět tajné operace, a prakticky tak dnes a denně zákony porušovat. Mezi těmito dvěma misemi zuřil nesmiřitelný konflikt.

Mitchi Rappovi se zázračně podařilo dostat oba muže na jednu loď, což Kennedyové nevěstilo nic dobrého. Mitch byl nedisciplinovaný, téměř trvale nezvládnutelný poklad. Podobal se špičkovému obchodnímu zástupci nějaké společnosti, který opakovaně na svého šéfa ukazoval dlouhý nos, přicházel pozdě na schůze nebo na ně nechodil vůbec a většinou si dělal, co chtěl, pokud mu ovšem šly obchody. Téměř každá úspěšná obchodní společnost měla ve svých řadách takovéto zaměstnance. Muže a ženy, kteří podávali nejlepší výkony, když jim vedení dalo volnou ruku. Inteligentní šéfové věděli, že je moudré odvrátit pohled a dívat se někam jinam. Rapp byl svým způsobem v uplynulých deseti letech něco jako špičkový obchodní zástupce CIA a Juarez de facto fungoval jako manažer obchodu. Juarez necítil vůči Rappovi zášť. Na vlastní kůži si zkusil, co obnášejí černé operace, a ti dva sdíleli tutéž nepřenosnou zkušenost v prostředí, kde devadesát devět procent zaměstnanců vykonávalo kancelářskou práci. Juarez Rappa respektoval, dokonce by se dalo říct, že ho obdivoval, a byl závislý na jeho schopnosti dosáhnout hmatatelných výsledků v situacích, jako byla tato, v nichž ostatní beznadějně selhávali. Problém podle Kennedyové spočíval v tom, že Rapp nakazil jednoho z Juarezových vzácných rekrutů. Rapp Brooksovou zatáhl do situace, která mohla snadno skončit jako kriminální vyšetřování. Pokud půjdou věci šejdrem, bude to pro Státní tajnou službu velká rána. Juarez by dokonce mohl přijít o místo.

„Záznam,“ spustil McMahon, „z kavárny Starbucks… není natolik průkazný, abychom toho chlapa usvědčili. Generální prokurátor kvůli tomu ztrácí nervy. Řekli jste nám, že je to on.“

„Je to on,“ pronesla klidně Kennedyová. Měla téměř celý den, aby si v duchu probrala celou situaci, a byla mírně zaražená, že předtím dovolila svým emocím, aby jí zakalily mysl. Rozčilovat se kvůli Rappovi nepřinášelo žádný efekt. To už po těch letech měla vědět. Udělá si stejně to, co považuje za nejlepší, ať už si centrála myslí cokoliv.

„Můžeš to dokázat?“

„Ne v tuto chvíli.“

„Ksakru.“ McMahon měl své tmavě modré proužkované sako rozepnuté a stál s rukama v bok. Na levém boku se mu rýsovala obrovská pistole a nad levou přední kapsou měl k opasku připnutý odznak. Obvykle s sebou nenosil svou kapesní legitimaci příslušníka FBI. Mezi některými lidmi jeho zbraň vyvolávala rozruch, a tak raději nosil svůj odznak všem na očích.

„Budete asi muset sehnat ještě nějaké další důkazy,“ pokračoval agent. „Tisková konference začíná za méně než tři hodiny a já potřebuji nějaké přesvědčivé důkazy. Zatím mám jen postřeleného Řeka, který tvrdí, že ho unesli a mučili. Může z toho být pěkný trapas.“

Kennedyová přemýšlela, jestli právě to neměl Rapp za lubem. Zda je nechtěl potrestat za to, že s tím jdou na veřejnost.

„Zavolejme sem Brooksovou,“ ozval se Juarez. „Určitě ví, co se děje.“

„Jsi si tím jistý?“ zeptala se Kennedyová.

„Stoprocentně. Sama mi řekla, že jí Mitch poručil, aby nikomu nic neříkala. Prý se objeví za pár dní a o všechno se postará. Mezitím má držet jazyk za zuby.“

„Vím, že jí řekl tohle, ale to neznamená, že ví, co se chystá udělat.“

„A co kdyby nám jednoduše řekla, co se skutečně stalo na Kypru?“ zeptal se Juarez.

„Co kdyby mi řekla aspoň něco?“ vpadnul mu do řeči McMahon. „Objevila se včera v areálu Andrewsovy letecké základny v bílé pronajaté dodávce. Odkud, nemáme tušení. Očekávali jsme, že přiletí letadlem. Moji lidé si prověřili značky na dodávce. Pronajala si ji nějaká společnost s ručením omezeným z Baltimoru, která existuje jenom na papíru. Zkontrolovali jsme záznamy z vrátnic. Dorazila pět minut před předáním. Zavolali jsme celní a imigrační. Neměli žádné záznamy o tom, že by Brooksová nebo Rapp včera překročili hranice. Nepředpokládám, že mi kdokoliv z vás řekne, pod jakými krycími jmény cestovali?“

Kennedyová a Juarez se na sebe ani nepodívali. Na otázku agenta oba zavrtěli hlavou.

McMahon hleděl k zemi a pravou ruku měl položenou na zátylku. Po chvíli řekl: „Mě osobně po pravdě nezajímá, jak dostali toho chlapa z Kypru do Států bez toho, aby prošli hraniční kontrolou, ale znám spoustu lidí, které to zajímat bude. Lidé na ministerstvu spravedlnosti už teď kladou otázky, a jsem si jistý, že jakmile tomu chlapovi přidělíme právníka, bude se dožadovat prověření legitimity svého zatčení. A v tu chvíli se vám ze strany tisku začne dostávat spousty nežádoucí pozornosti. Z kanceláře mi hlásí, že už u nás začínají zvonit telefony. Do zítřejšího odpoledne začnou zvonit i u vás.“

To je ono, pomyslela si Kennedyová. Právě z toho měl Mitch strach. Z toho, že jejich taktika a metody budou odhaleny. Takže dilema, s nímž se v duchu potýkala, znělo: Co Rapp opravdu zamýšlel? Ničil důkazy, nebo je naopak sbíral? Nebo snad obojí?

„Pozvěme ji dovnitř,“ ozval se Juarezův netrpělivý hlas.

„Brooksovou?“ zeptala se Kennedyová.

„Ano.“

„Obávám se, že vy dva jste na ni až příliš tvrdí.“

Juarezovi téměř vypadly oči z důlků. „Příliš tvrdí. Až do téhle chvíle jsem s ní jednal v rukavičkách. Jsem skoro v pokušení obrátit se na Úřad pro bezpečnost. Zavolám jim, aby ji zmáčkli a připojili ji k detektoru lži.“

Kennedyová odložila brýle na koženou složku na dokumenty. Oběma rukama se zapřela o hladký, hnědý povrch stolu. Předpokládala, že tím bude Juarez vyhrožovat, ale pochybovala, že to myslí vážně. Nebylo to totiž bez rizika. Úřad pro bezpečnost by zahájil vyšetřování, které by na ně mohlo poštvat ministerstvo spravedlnosti a FBI.

„Myslím, že se nachází ve velice choulostivé situaci.“

„Co je tak choulostivého na podání hlášení šéfovi?“

„Myslím, že bychom si měli dát pauzu a pokusit se na to podívat z jiné perspektivy.“

„Jakou perspektivu máš na mysli?“ zeptal se Juarez sarkasticky.

Kennedyová na něj vrhla pronikavý pohled a odvětila: „Z Mitchovy perspektivy.“

„Ireno,“ procedil Juarez mezi zuby, „nesmírně si Mitche považuji, i když se za ta léta nadělal spousty hloupostí. Tentokrát to ale pěkně přepískl.“

„Ještě včera jsi byla vzteky bez sebe,“ řekl McMahon. „Proč ho teď z ničeho nic tak hájíš?“

Kennedyová se opřela do svého křesla, a než odpověděla, podívala se z okna. „Byla jsem včera dezorientovaná. Myslím, že jsem udělala chybu.“

„Jakou chybu?“

„Nedala jsem prezidentovi tu nejlepší radu.“

„Jak to myslíš?“

„Jít s tím na veřejnost…“ Kennedyová zavrtěla hlavou. „To nebylo právě moudré.“

„Podle Mitche je to náš muž. Na sto procent. Nezbývalo ti nic jiného, než ho vydat do rukou spravedlnosti.“

„Mohli jsme počkat… měli jsme počkat tak týden nebo dva. Nebo jsme měli alespoň dát Mitchovi příležitost, aby tu záležitost vyřešil za nás.“

„Tohle jsem neslyšel,“ prohlásil McMahon a křečovitě zavřel oči.

„Co se stalo, už se neodstane,“ dodal Juarez. „Potřebuju znát pravdu. Chci dát Brooksové ještě jednu šanci. Pozvěme ji dovnitř, vysvětleme jí, jaké má možnosti, a pokusme se přijít celé věci na kloub. Chci vědět, co před námi Mitch skrývá.“

Kennedyová si chvíli Juareze prohlížela a pak vzhlédla k McMahonovi.

„Pomohlo by,“ zeptal se McMahon, „kdybych odešel?“

„Možná ano,“ odvětil Juarez.

„Nemyslím si, že to něco změní.“

„Proč?“ zeptal se Juarez.

„Nevěřím, že bude mluvit, ale můžeme to zkusit.“ Kennedyová se naklonila a stiskla tlačítko interkomu na svém telefonu. „Sheilo, mohla bys nám sem, prosím tě, poslat slečnu Brooksovou?“

Kennedyová se postavila a ukázala k pohovce a křeslům naproti svému psacímu stolu. Z výrazu Juarezovy tváře vyčetla výraz nesouhlasu. „Pokusíme se to nejprve vyřešit civilizovaným způsobem.“

„Fajn,“ zabručel Juarez. „Ty si budeš hrát na hodného policajta. Skip se ujme role toho zlého. Já budu šéf jako řemen. V mém současném rozpoložení mi to nedá ani tolik práce.“

28

WASHINGTON, D. C.

Internetová kavárna byla jedním z těch podniků, které najdete prakticky v každém centru hiphopové kontrakultury po celé Americe. Byly ve vlastnictví izolovaných jednotlivců nebo společností s ručením omezeným spravujících maximálně tak půl tuctu provozoven. Všechny byly jiné a přece stejné. Spojovala je nenávist vůči kavárenské síti Starbucks, a tvořily tak svým způsobem řetězec s explicitně nevyjádřeným společným tématem. Byly vybaveny rozviklaným nábytkem z druhé ruky a starými laminovanými barovými pulty a pracoval v nich personál s piercingem, tetováním a extravagantními účesy. Provozovny poskytovaly bezplatný internet, neformální obsluhu a únik od typicky amerického povrchního hladu po komfortu dosahovaném skrze uniformitu fast foodu.

Kavárna nesla jméno Café Wired. Nad velkou skleněnou výlohou směřující do ulice byl v hnědé a bílé barvě vyveden velký ručně malovaný štít. Název byl z jedné strany lemován kouřícím šálkem kávy a z druhé strany laptopem. Ve městě byly nyní tři podobné provozovny. Jedna v Bethesdě, další u Americké univerzity a tato se nacházela jen několik bloků od Howardovy univerzity, nedaleko od Rappova kondominia.

Rapp byl tichým společníkem všech těchto provozoven. On a jeho bratr Steven poskytli peníze a Marcus Dumond se staral o provoz. Rapp s tímto počítačovým géniem pracoval už pátý rok. Dumond navštěvoval společně s Rappovým bratrem Massachusettský institut technologie, kde studoval kybernetiku. Během studia se dostal do potíží s federály, když se s několika stejně geniálními spolužáky vsadil, že se nabourá do databáze jedné z největších newyorských bank a převede víc než milion dolarů na několik kont v zahraničí. Nechytli ho proto, že by za sebou zanechal stopy. Dopadli ho, protože se s přáteli jednou večer opil a začal se chvástat, jak to bylo snadné. Doneslo se to jednomu z jeho spolužáků a ten ho udal úřadům. Dumond čelil hrozbě dlouholetého vězení. Tehdy se Steven Rapp obrátil na svého bratra a požádal ho o pomoc.

CIA se nikde nechlubí s tím, že pro ni pracují nejlepší světoví počítačoví hackeři. Tito muži a ženy tráví své dny a noci pokusy proniknout nepozorovaně do sítí nepřátel Ameriky. Většinou jsou úspěšní a určitě představují jedno z nejlépe střežených tajemství své země. Dumond ve svém oboru neměl konkurenta. Svůj čas dělil mezi kybernetickou jednotku a Protiteroristické centrum.

Než Rapp vešel do kavárny, dvakrát ji obešel. Prověřil všechna okna, automobily a lidi čekající na rohu na autobus. Bylo to spíše ze zvyku, než že by se doopravdy obával, že je sledován. Otevřel dveře kavárny a zamířil rovnou dozadu kolem fronty zákazníků čekajících na ranní kávu. Dámská toaleta se nacházela nalevo. Pánská napravo. Přímo před nimi byly dveře s bezpečnostní kamerou a s mikrofonem interkomu po straně. Rapp stiskl zvonek a položil ruku na knoflík dveří. O vteřinu později mu bzučení signalizovalo, že dveře jsou otevřené.

Rapp vykročil po úzkém schodišti dolů do suterénu a dál pokračoval kolem dvojice otevřených dveří až ke třetím těžkým ocelovým dveřím se zrezivělými nýty po obvodě. Rovněž vedle nich se nacházel mikrofon interkomu. Ještě než Rapp stačil stisknout zvonek, zaslechl bzučení otevřené západky zámku. Opřel se do těžkých dveří, otočil knoflíkem a vstoupil dovnitř.

První, čeho si Rapp všiml, bylo, že teplota v místnosti byla o dobrých deset stupňů vyšší než ve zbytku suterénu. V minulosti zde už byl. Dumond měl byt v prvním poschodí, ale z bezpečnostních důvodů měl své řídící centrum dole ve sklepě. Rapp nevěnoval pozornost detailům. Alespoň ne, pokud šlo o počítače. Připadaly mu jako automobily. Corvette, Ferrari, Mustang, GT, Mercedes – v určité kategorii vozů záleželo pramálo na tom, zda jste schopni zrychlit z nuly na sto o desetinu vteřiny rychleji nebo pomaleji. Věděl, že nadšencům na tom záleží, obdobně jako Dumondovi záleželo na rychlosti jeho procesoru, ale Rapp se o takové věci prakticky nezajímal. Člověku stačil jeden jediný pohled na červené ferrari a musel by být úplný hlupák, aby instinktivně necítil, že jezdí rychle. Nebylo třeba dívat se pod jeho kapotu. Totéž se dalo říct o Dumondově nádobíčku. Stačil jeden jediný pohled na čtyři ploché monitory, které stály na stole ve tvaru půlkruhu, a okamžitě vám bylo jasné, že ať už pod stolem bylo cokoliv, bylo to to nejlepší, co se dá koupit za peníze.

„Jak to jde?“ zeptal se Rapp, zatímco si svlékal nepromokavý plášť.

„Dobře,“ odpověděl Dumond, naposledy si potáhl ze zapálené cigarety a zamáčkl ji do velkého skleněného popelníku. Devětadvacetiletý Afroameričan vyfoukl oblak kouře a pokračoval: „Internetové blogy se hemží zprávami, že FBI se chystá oznámit zatčení hlavního podezřelého z útoku na kolonu prezidentského kandidáta.“

„Prozradil jsi i jeho jméno?“

Dumond přikývl. „Právě se to objevilo na Drudgeově zpravodajském portálu. Tak za hodinu toho bude plný net.“

„A co řecká ambasáda?“ Rapp přehodil svůj plášť přes opěradlo židle.

„Už jsem tam volal.“

„Doufám, že sis změnil hlas?“ Rapp přistoupil ke stolu.

„Nikoliv,“ pronesl Dumond sarkastickým tónem. „Dal jsem jim své jméno a telefon pro případ, že by si pro mne chtěli dojet.“ Popadl ze stolu balíček cigaret a jednu z něj vylovil.

„Ty se dnes po ránu nějak cítíš.“

„A cos asi tak čekal?“ Dumond si strčil do úst cigaretu a začal pátrat po svém zapalovači. Po stole se povalovaly klávesnice, myši, disky, paměťové karty, čtečky karet, reproduktory a další náležitosti. „Byl jsem vzhůru celou noc a dělal jsem na téhle taškařici a ty mi dokonce ani nepovíš, o co jde.“ Našel zapalovač pod hromadou disků v průhledných krabičkách na cédéčka a zapálil si cigaretu.

„Řekl jsem ti, o co jde. Je to klasická dezinformační kampaň. Dosáhneme toho, aby se upřeli na jednu jedinou věc, a jakmile tak učiní, uštědříme jim knokaut.“

„Ty a ty tvoje sportovní analogie.“ Dumond se na Rappa zakabonil a hned nato začal pracovat na jedné z klávesnic.

„Člověče, ty jsi dnes ale načuřený.“

„Zatímco ty jsi úplný letní vánek.“

Rapp se usmál. Dumonda měl opravdu rád. „Díky za to, co pro mě děláš. Jsem tvým dlužníkem.“

„To máš tedy pravdu. Byl jsem vzhůru celou noc a za hodinu a půl mám být v práci.“

„Dobrá, dobrá,“ Rapp zdvihl ruce, jako když se vzdává. „Jsem tvým velkým dlužníkem. Příště, až tě zatknou, za tebe složím kauci.“ Ta poznámka byla narážka na skutečnost, že nebýt Rappa, Dumond by stále ještě seděl ve federální věznici.

„Jak dlouho mi to ještě hodláš vyčítat?“

„Já ti nic nevyčítám. A mimochodem, ještěs mi nepodal hlášení.“

„Včera večer jsem na internet vložil šestadvacet blogů pod deseti různými pseudonymy. Začal jsem reagovat na komentáře dalších diskutujících, kteří uváděli, že atentátník byl dopaden. Z většiny příspěvků se dalo usuzovat, že zdrojem úniku informací byl Bílý dům. Rozběhla se poměrně živá debata. Kolem páté ráno jsem začal pouštět na síť informace, že vznést proti zadrženému řádnou obžalobu nebude nikterak snadné… stopy po mučení, žádné přesvědčivé důkazy, okolnost, že byl zadržen, aniž by byly informovány řecké úřady…“

„Koho jsi uvedl jako své zdroje?“

„Anonymní informátory z ministerstva zahraničí, spravedlnosti, z FBI, CIA… Rozšířil jsem to po síti.“

„Zaznělo mé jméno?“ otázal se Rapp.

„Zatím ne. Domníval jsem se, že chceš, abych tě z toho vynechal.“

„To jsem chtěl. Jakmile ale vyřídíme tuhle část, dej jim ho.“

Dumond si ho chvíli nedůvěřivě prohlížel. „Nechápu, co máš za lubem.“

„To hned uvidíš. Kdy jsi naposled mluvil s Hacketem a Wickerem?“

„Asi před půl hodinou.“

„No a?“

„Odvezli ta těla do Gazičova bytu a nechali tam zbraň. Nyní stojí před bankou a čekají, až jim zavoláš.“

V Gazičově kanceláři objevili klíč k bezpečnostní schránce v bance a složku s bankovními doklady. Jedna z bank zmiňovaná v dokumentech byla Helénská banka se sídlem na Kypru. Dumond se napíchl do její sítě a zjistil, že v bance se nachází bezpečnostní schránka na jméno Alexander Deckas. Zároveň se mu podařilo získat některé další zajímavé informace.

Dumond podal Rappovi jakousi složku. „Prezidentem banky je jistý Manos Kapodistras. Má v bance uloženo něco přes tři sta tisíc dolarů v hotovostních vkladech. Krom toho v ní podle všeho vlastní patnáctiprocentní podíl.“

„Zahraniční vklady?“

„Spousta saúdských peněz.“

„Nějaká známá firma?“

„Asi pětina královské rodiny.“

Rapp nahlédl do složky a hned nato se zeptal: „Něco neobvyklého?“

„Nezdá se. Ale tihle bankéři dovedou se svými penězi nakládat pěkně rafinovaně.“

„Co mi radíš?“

Dumond si potáhl z cigarety a řekl: „Vylož mu karty na stůl. Řekni mu, že v jeho oboru je dobrá pověst vším. Můžeme to vyřídit velice diskrétně nebo naopak velice veřejně.“

Rapp přikývl a zavřel složku. „V pořádku… zavolejme mu.“

Dumond ho mávnutím ruky vyzval, aby se posadil k němu za stůl. „Monitor nalevo je zrcadlovým obrazem monitoru bankéřova počítače. Na tohle se právě teď dívá.“

„Otevřel tvůj e-mail?“

„Ano.“

„Odpověděl na něj?“

„Ne.“

„Vyhledal si v bankovních záznamech jméno Deckas?“

„Ne.“

„V pořádku. Vytoč mi jeho přímou linku.“

Dumond začal cosi vyťukávat do klávesnice počítače a na hlavu si nasadil sluchátka. Za pomoci rafinovaného telekomunikačního softwaru zaonačil hovor tak, aby nebylo možné vystopovat volajícího. Když začal telefon vyzvánět, sundal si z hlavy sluchátka a podal je Rappovi. Po třetím zazvonění se ve sluchátkách ozval řecky hovořící muž.

„Jía sas?“

„Pane Kapodistrasi, obracím se na vás ve velice důležité záležitosti.“

Následovala dlouhá pauza, načež se bankéř otázal: „S kým to mluvím a jak jste získal tohle číslo?“

„Ani jedno není v tuhle chvíli podstatné. Podstatné je jen to, že jsem vás v dané chvíli schopen zachránit před potenciálně nepříjemnou situací.“

„Jste Američan?“

„Ano. Dostal jste e-mail, v němž jsem vás informoval o tiskové konferenci, kterou se dnes chystá uspořádat FBI?“

„Dostal.“

„Říká vám něco jméno Alexander Deckas?“

„Ne.“ Z jeho hlasu bylo cítit zaváhání. „Mělo by?“

„To záleží na tom, jaké vztahy máte se svými klienty.“

Dumond ukázal na monitor, který kopíroval dění na obrazovce Kapodistrasova monitoru. Bankéř pátral ve své databázi po příslušném hesle. Po několika vteřinách se na obrazovce objevil Deckasův profil.

„Politika naší banky mi za žádných okolností nedovoluje s kýmkoliv hovořit o našich klientech.“

„Pane Kapodistrasi, je mi známo, že jste v roce 2001 zastával ve vaší bance post viceprezidenta. Vzpomínáte si ještě, k jakému poprasku došlo ve vaší branži, když bylo zjištěno, že Usáma bin Ládin využíval kyperské banky k zamaskování fondů určených pro al-Káidu?“

Rapp viděl oficiální zprávu. Řecké regulační úřady a američtí federální agenti se snesli na středozemní ostrov jako supi a jeho bankovní sektor se znenadání ocitl v troskách. Desetiletí, během nichž kyperský bankovní sektor líčil sám sebe jako Švýcarsko Středomoří, přišla vniveč v důsledku aktivit militantní menšiny. Lidé využívali služeb kyperských bank, protože jim poskytovaly totéž co banky švýcarské: absolutní diskrétnost a prvotřídní servis. A v mnoha případech tak činily o polovinu laciněji. Nízké poplatky byly vynikající, avšak soukromí stálo na prvním místě. Klienti se valili v celých houfech. Klienti, kteří neměli nic společného s terorismem, ale nepřáli si, aby jejich vlády věděly, kolik mají peněz nebo dokonce jak k nim přišli.

„Pro naši branži to byly těžké časy, ale těžké časy s sebou nesou i nové příležitosti.“

Kapodistras mluvil jako člověk, s nímž se lze dohodnout. „Měl bych pro vás dnes jednu takovou příležitost.“

„Jakou příležitost?“

„Příležitost zachránit vaši banku.“

„Zachránit před čím?“

„Před vyšetřováním, které nemůžete potřebovat. Armáda regulátorů z Athén a ještě větší armáda amerických federálních agentů zkoumající záznamy vaší banky… řádek po řádku. Média tábořící celý týden před vaší bankou, která vám nakonec odeženou všechny vaše klienty. Nic hezkého.“

Následovala extrémně dlouhá odmlka. Když se Kapodistras znovu ozval, zeptal se: „Pro koho pracujete?“

„Pro americkou vládu.“

„A za co vděčím této šlechetné nabídce?“

„Jsem netrpělivý muž a věřím, že společným úsilím můžeme získat to, co oba potřebujeme, aniž bychom z toho udělali veřejný skandál.“

„Vy máte zájem o toho Alexandra Deckase?“

„Ano.“

„Mohu se zeptat proč?“

„Ano. Vzpomínáte si ještě na útok na kolonu nastupujícího prezidenta Alexandera, k němuž došlo loňského listopadu?“

„Jak při něm přišla o život jeho manželka?“

„Ano.“

„No a?“

„Váš klient odpálil tu bombu.“

Nenásledoval žádný nepříjemný smích. Žádné námitky. Jen mlčení trvající nejméně deset vteřin, načež se ozvalo: „Jaké máte důkazy?“

„Mám jich víc než dost včetně doznání, ale v zájmu stručnosti přejdu k tomu nejhlavnějšímu. Asi za dvě a půl hodiny oznámí FBI, že zatkla Deckase. Mají proti němu nezvratné důkazy. V tuto chvíli míří k vašemu ostrovu agenti FBI. Měli by přistát za několik hodin. Máte na výběr dvě možnosti. Jednu bezbolestnou a druhou bolestivou.“

„Poslouchám vás.“

Rapp zakryl rukou mikrofon a pošeptal Dumondovi: „Pošli Wickera a Hacketa do jeho kanceláře.“ Rapp sundal ruku z mikrofonu a spustil: „V sobotu večer moji lidé zadrželi Deckase a eskortovali ho do Spojených států. Prohledali jsme jeho kancelář a byt v Limassolu a narazili jsme na jeho bankovní záznamy a na klíč k bezpečnostní schránce ve vaší bance.“

„A vy byste rád věděl, co je v té schránce.“

„Přesně tak.“

„A když odpovím ne?“

Rapp vzdychl. „Když řeknete ne, předám celou záležitost FBI. Nejspíš vás dnes večer navštíví doma spolu se zástupci řeckých úřadů a odvezou vás do banky a přinutí vás tu schránku otevřít. Agenti FBI jsou podezíraví puntičkáři, a tak budou chtít nahlédnout do všech vašich záznamů, aby se ujistili, že žádný z vašich klientů není nějak napojen na Deckase. Řecké úřady jim to dovolí, protože budou chtít vypadat jako dobří spojenci… a když se to vezme kolem a kolem, tak ten muž je vrahem manželky budoucího prezidenta. Zpráva o tom pronikne na veřejnost a vy se stanete známými jako banka oblíbená mezi teroristy a vrahy. Vaši seriózní zákazníci vás opustí ze strachu, že budou s vámi spojováni, a ti ostatní to udělají přesně ze stejného důvodu. Soudím, že do konce týdne se objem vašich vkladů ztenčí o polovinu a váš patnáctiprocentní podíl v bance bude mít ještě nižší hodnotu. Kdo ví… možná budete muset ze svého postu dokonce odejít.“

„Pro koho pracujete? Pro CIA?“

„Nemohu to potvrdit ani popřít, pane Kapodistrasi.“

„Proč bych vám měl věřit?“

Rapp rozpoznal v mužově hlasu napětí. Byl konfrontován s tvrdým, ale v konečném důsledku snadným řešením. „Pokud je mi známo, vy sám na této situaci nenesete žádnou vinu. Vaší prací je chránit vaši banku, vaše vklady a vaše investory. Nejlépe se toho můžete zhostit tak, že mi vydáte obsah té schránky. Jestli mne můj instinkt neklame, tak čím dříve se zbavíte obsahu té schránky, tím lépe pro vás i pro vaši banku.“

„Co vám zabrání, abyste některé z důkazů neodevzdal do rukou FBI?“

„Není mým zájmem dostat někoho za mříže.“

Po delší odmlce bankéř pronesl: „Potřebuji čas na rozmyšlenou.“

„Dám vám jednu minutu.“

Bankéř se zasmál v domnění, že Rapp žertuje.

„Myslím to vážně. Zatímco spolu mluvíme, dva z mých mužů patrně hovoří s vaší sekretářkou. Čekají, až vyjdete z kanceláře a zavedete je do sejfu s bezpečnostními skříňkami. Pokud tak neučiníte, zavolají mi a já všechno, co mám, odevzdám do rukou FBI. Řeknu jim také, že jsme spolu hovořili, a že jste extrémně nevstřícný. Krom toho bych se mohl uchýlit k některým velice nepříjemným opatřením, ale nechci to rozebírat po telefonu. Pošlu vám někoho, aby si s vámi o tom promluvil osobně.“

„Jsou tu ale jisté nezbytné formality: podpisové vzory, hesla, klíč.“

„Máme klíč a jeden z mých mužů dokáže napodobit klientův podpis. Stačí, když nám vydáte heslo.“

„Budu muset zinventarizovat obsah schránky.“

„Jak myslíte… Jsem si jistý, že tam budou nějaké peníze. Ponechte si půlku té sumy za vaši námahu. Druhou půlku těch peněz si ale odnesou moji muži. Jsme dohodnuti?“

„Ano,“ přisvědčil bankéř bez váhání. „Jsme dohodnuti.“

„Dobrá. Jděte do recepce a pozdravte se s mými muži. Chovejte se, jako byste je znal. Tomu velkému můžete říkat Kevin a tomu menšímu Charlie. Zaveďte je dolů do sejfu a udělejte, co vám řeknou. Když všechno půjde dobře, můžou být maximálně do deseti minut pryč. Nějaké dotazy?“

„Ne.“

„Výborně. Přijměte poděkování za vaši vstřícnost.“ Rapp vrátil náhlavní soupravu zpátky do držáku a poručil Dumondovi: „Dál monitoruj všechny jeho hovory a e-maily. Jestli neudělá přesně to, o co jsme ho požádali, paralyzuj celou jeho síť a řekni Wickerovi s Hacketem, ať okamžitě odejdou.“

Rapp poodešel stranou a vzal si své sako.

„Kam máš namířeno?“ zeptal se Dumond.

„Musím se vydat po stopě.“

„Co mám říct v Langley, až se po tobě budou vyptávat?“

„Že netušíš, kde můžu být.“

„Spolehni se.“

„A zjisti, co je zač ten Rus.“

„Pracuje se na tom.“

29

LANGLEY, VIRGINIE

Brooksová zaslechla z interkomu ředitelčin hlas a srdce jí začalo bít jako o závod. Tak je to tady. O celé její kariéře se rozhodne během několika následujících minut. Sheila s příliš tlustým make-upem a se slabostí pro Mitche Rappa ji vyzvala, aby šla dovnitř. Brooksová vstala. Blond vlasy měla svázané do úzkého culíku a na sobě měla šedivý kalhotový kostým. Viděla jednou Kennedyovou v televizi v přesně takovém kostýmu. Brooksová se záměrně rozhodla obléci se dnes stejně. Snažila se využít pro sebe jakékoliv výhody. Zastrčila si do kalhot okraj bílé halenky, narovnala si límec a vzala za kliku dveří. Pak se naposled zhluboka nadechla a stiskla kliku.

Dveře se otevřely a první, co Brooksová uviděla, byla dvojice mužů s kamennými tvářemi, usazená na pohovce přímo naproti dveřím. Byl to Juarez a McMahon. V tu chvíli se před ní objevila ředitelka Kennedyová s nataženou pravicí.

„Zdravím vás, Cindy.“

„Dobrý den, ředitelko Kennedyová.“ Brooksová její gesto opětovala. „Jsem nesmírně poctěna, že vás poznávám. Přála bych si jen, aby to bylo za příznivějších okolností.“

Kennedyová se přívětivě usmála. „Nebojte se, dáme ten zmatek zase do pořádku. Prosím!“ Ukázala na jedno z křesel naproti pohovce. „Posaďte se.“

Brooksová se posadila do pravého křesla a nervózně pokukovala po šéfovi a agentovi FBI. Žádný z mužů neodvrátil pohled. Dohromady disponovali více než šedesáti lety tvrdé praxe. McMahon byl pověřený vyšetřováním útoku na kolonu prezidentských kandidátů. FBI by tu práci nesvěřila jen tak komukoliv. Vybrali toho nejlepšího.

„Mohu vám nabídnout něco k pití?“ zeptala se Kennedyová, zatímco se usazovala do křesla vedle Brooksové.

„Ne, děkuji.“ Brooksová zkřížila nohy a složila si ruce na pravém koleni.

„Pánové?“

Juarez a McMahon ani na chvíli nespustili oči z Brooksové. Zavrtěli pouze hlavou.

„Dobrá,“ pronesla Kennedyová, zatímco odtahovala ruku z konvice s kávou stojící před ní. „Vypadá to, že máme problém.“ Otočila se ke straně, aby seděla proti Brooksové. „Znám tyhle dva muže už nějaký ten pátek. Viděla jsem je oba již mnohokrát v různé míře rozčílené, ale vám se, mladá dámo, nějak podařilo je dokonale vyvést z míry.“ Kennedyová naklonila hlavu a usmála se.

Brooksová, která nevěděla, jak by měla reagovat, se nervózně zasmála.

„Co za tím podle vás je?“

Brooksová opětovně nabyla ztracenou rovnováhu. „Pro začátek bych se ráda omluvila. Mitch Rapp mi poručil, abych o téhle operaci s nikým nehovořila, dokud mi k tomu nedá svolení.“

„Opravdu?“ Juarez si palcem a ukazovákem pohladil knír a naklonil se kupředu. „Ukázala bys mi organizační směrnici, podle které je Mitch Rapp jedním z tvých nadřízených?“

„Pane, já…“ Brooksová pátrala v mysli po odpovědi.

„Neexistuje taková směrnice!“ vyštěkl Juarez. „Ředitelka a já jsme Rappovi nadřízení. My jsme tvoji šéfové. On ne. A jestli si to nedokážeš nacpat do hlavy, dostaneš se do pěkné kaše.“

Kennedyová pohlédla na Juareze a z jejího pohledu se dala vyčíst prosba, aby brzdil. Pohlédla opět na Brooksovou. „Cindy, situace je následovná. FBI zadržuje muže, který je údajně v pozadí útoku na kolonu nastupujícího prezidenta Alexandera. Doručila jste toho muže včera odpoledne na Andrewsovu leteckou základnu, nemám pravdu?“

„Máte.“

„Domníváte se, že ten muž je skutečně osoba, po níž jsme pátrali?“

„Ano.“

„Proč?“

„Proč?“ zeptala se Brooksová.

„Jaké máte důkazy?“

„Vím, že to není to, co chcete slyšet, ale dala jsem Mitchovi slovo, že o tom nebudu s nikým mluvit, dokud mi k tomu nedá svolení.“

Kennedyová se tím nechtěla nechat vyvést z míry. Věděla, že skutečným problémem je Rapp, a nikoliv ta mladá agentka. „Chápu, že vás Mitch požádal, abyste s nikým nehovořila o tom, co se dělo na Kypru, ale já vás žádám z titulu ředitelky Ústřední zpravodajské služby,“ Kennedyová rozpřáhla ruce a rozhlédla se kolem prostorné kanceláře, „osoby zodpovědné za řízení této organizace, abyste mi řekla, co se stalo.“

Brooksová se rozhlédla kolem sebe a křečovitě si složila ruce na prsou. Byla skutečně v kleštích. Napadalo ji, že i kdyby Rapp svůj slib splnil, bude navždy poskvrněna tímto naprostým nedostatkem respektu. Rapp ji během letu domů ujišťoval, že se nemusí obávat. Vydrž čtyřiadvacet nebo maximálně šestatřicet hodin a všechno bude v pořádku. Vzpomínala si, jak ji nutil, aby se mu podívala do očí. Do těch krásných, a přece hrozivých, téměř černých očí, zatímco ji žádal, aby mu důvěřovala. Nakonec to přesně tak dopadlo. Důvěřovala mu.

Brooksová upřela pohled na Kennedyovou a velice zdvořile ji oslovila: „Paní Kennedyová, mohu vám položit jednu otázku?“

„Jistě,“ odpověděla Kennedyová po krátké odmlce.

„Věříte Mitchovi?“

Kennedyová byla nejprve její otázkou zaskočena. Téměř zahnána do úzkých. Ale podle výrazu v její tváři poznala, že to Brooksová myslí vážně. Pravidla diskuse jí velela vrátit otázku tazatelce nebo jí položit jinou, ale Kennedyová neměla chuť. Tato mladá agentka právě nadhodila velice zajímavé téma. Usmála se na ni a odpověděla: „Ano, věřím mu. Dokonale mu důvěřuji.“

Brooksová přikývla a přehodila si uvolněný pramínek světlých vlasů za ucho. „Mně osobně příliš k srdci nepřirostl.“

„Opravdu?“

„Nepracuje se s ním snadno.“

„Myslíš?“ zeptal se Juarez sarkasticky.

Kennedyová ho ignorovala. „Osamělý vlk.“

„Docela ano.“

„Mám za to, že velkou vinu na tom nese jeho výcvik. Když jsme ho přijali do našich řad, byl to do značné míry týmový hráč. Nesmírně společenský. Museli jsme ho naučit, jak operovat na vlastní pěst… jako osamělý vlk.“

„To je jenom částečná pravda. Není v pořádku.“

„Jak to myslíte?“

„Jakákoliv zmínka o jeho ženě v něm probouzí záchvaty amoku. V jednu chvíli jsem si doopravdy myslela, že mě praští.“

Kennedyová pátrala v očích mladé agentky po náznaku neupřímnosti nebo pokusu o posílení vlastní prestiže, ale neviděla v nich ani jedno. Prostě jí podávala nezaujatý komentář. „Hodně toho zažil.“

„Ano. Já vím, ale to neomlouvá skutečnost, že ho nikdo neposlal na terapii.“ Brooksová pozorovala, jak od ní Kennedyová odvrací pohled a dívá se na hodinky. Začínala ztrácet nervy. „To není kritika vedení,“ dodala spěšně Brooksová. „Není připraven na pomoc. Nejprve byste ho museli podrobit ústavní péči.“

„Zavřít ho do psychiatrické léčebny?“ zeptala se Kennedyová s výrazem nefalšované paniky v očích.

„Ano. Pro jeho vlastní dobro.“

„Vy jste na univerzitě studovala psychologii?“ zeptala se Kennedyová.

„Ano.“

Kennedyová pohlédla na Juareze, který vrtěl hlavou. Nato se obrátil k Brooksové se slovy: „To už jsme jednou zkoušeli. Před lety.“

„Před tím, co se to stalo s jeho manželkou?“

„Před lety.“

„Jak k tomu došlo?“ zeptala se Brooksová.

Kennedyová pohlédla na Juareze a ten pokračoval: „Zabil muže, který si na něj stěžoval.“

„Zabil?“ pronesla udiveně Brooksová.

„Zabil,“ opakoval Juarez. „Zlomil mu vaz holýma rukama.“

Brooksová pohlédla na zvláštního agenta McMahona se směsí úžasu a hrůzy v očích.

„Nedívejte se na mne. Já jsem vypnul naslouchátko už před pěti minutami.“

„Uklidni se,“ řekl Juarez. „Vyšlo najevo, že to tomu zrádnému parchantovi patřilo, ale to je úplně jiná historie. Nemáš pro ni potřebnou bezpečnostní prověrku.“

„Z toho plyne,“ vložila se do toho Kennedyová, „že na muže, jako je Mitch Rapp, si nelze stěžovat, pokud nechcete přijít k úrazu.“

„Obávám se, že někdo přijde k úrazu, pokud se mu nedostane pomoci.“

Kennedyová nad tím návrhem chvíli uvažovala.

„Hlouposti,“ řekl Juarez. „Odbíháme od tématu. Nejde o Mitche. Poradím si s ním, až se vrátí. Není to poprvé, co udělal něco takového. Tentokrát to jenom udělal ještě drzeji než předtím. Jde o tebe,“ Juarez se předklonil a ukázal na Brooksovou, „mladá dámo. Jde o to, že máš dělat svou práci a vyklopit mně a tady ředitelce, co má Mitch za lubem. Buď to uděláš, nebo jsi skončila. Je to takhle jednoduché.“

Brooksová pohlédla na Kennedyovou. Z ředitelčina výrazu nebylo možné poznat, co si myslí.

„A mimochodem, takhle jednoduše se z toho nevyvlíkneš. Teď patříš mně. Nemáš žádná práva. Přišla jsi o ně hned první den v zaměstnání. Jestli mi nepovíš, co chci vědět, nechám tě odvést dolů do sklepa a hoši z Úřadu pro bezpečnost si tě pěkně podají. Oslňující světla a spousta nepříjemných otázek, zatímco budeš připoutaná k detektoru lži.“

Brooksová se už už chystala jim všechno vyklopit, když se ozval zvonek interkomu na stole ředitelky Kennedyové.

„Ředitelko?“

Kennedyová se obrátila ke stolu a o něco silnějším hlasem pronesla: „Ano, Sheilo?“

„Mám na drátě Mitche.“

Kennedyová spěšně vstala. „Aktivovala jsi systém monitorování telefonní stanice?“

„Říkal, že když se pokusíme zjistit, odkud volá, už se mnou v životě nepromluví.“

„Prokristapána, Sheilo! Pracuje pro mne ještě vůbec někdo? Okamžitě spusť monitorování.“ Kennedyová popadla telefonní sluchátko a stiskla na číselníku jedničku. „Mitchi, právě se o tobě bavíme.“

„Jsem si jistý, že o mně říkáte jen samé pěkné věci.“

„No ovšem. Kde teď jsi?“

„Stojím naproti Hoover Building. Přemýšlím, jestli se nemám vzdát.“

„Proč bys to proboha dělal? Neudělal jsi přece nic zlého.“

„Když jsme spolu mluvili naposled, tak sis to nemyslela.“

„Měla jsem čas na přemýšlení. Dospěla jsem k tomu, že byla chyba jít s tím tak rychle na veřejnost.“

„Myslíš?“ zeptal se Rapp hlasem plným sarkasmu.

„Snažím se být velkorysá.“

„Schovej si ta pěkná slova na jindy, šéfko. Víš přeci, že nejsem dnešní.“

„Myslím to vážně.“

„Ale nemyslíš. Snažíš se mě udržet na drátě co nejdéle, abyste mohli zjistit, odkud volám, což, jak oba víme, je mrhání časem a energií. Jakmile položím sluchátko, patří tento hovor nenávratně minulosti.“

Kennedyová se obrátila zády k ostatním a posadila se na kraj svého stolu. „Řekl bys mi, prosím tě, co máš v plánu?“

„To bych rád, ale mám za to, že bude nejlepší, když tě z toho ještě dalších čtyřiadvacet hodin vynechám. Jak se drží Brooksová?“

„Celkem dobře, když uvážíme, že jsi ohrozil celou její kariéru.“

„Jose je na ni asi pěkně ostrý.“

„Teprve začal.“

„Vyřiď mu, ať to nepřehání a že jsem si stoprocentně jistý, že je to náš muž.“

„Víš co, přijď raději za mnou a můžeme si o tom v klidu promluvit.“

„To nemůžu. Ještě ne. Ještě musím zařídit pár věcí. Pověz mu jen, ať trvá na svém, ať už uslyší cokoliv. Ten chlap je vinen a já mám trumfy v rukávě.“

Kennedyová se podívala ke skříni za svým stolem. Uvnitř byl sejf a v tom sejfu byly fotografie, které jí v sobotu předal Baker. O něco tišeji pronesla: „Mám něco, co bys měl vidět.“

„Co?“

„Teď o tom nemůžu mluvit. Kdy tě uvidím?“

„Zítra… doufám.“

„Tak dobře, dávám ti čas do zítřka. Pak se ale musíme sejít. Je ti to jasné?“

„Jako křišťál.“

„Dobře.“

„Řekni Josemu, že mu zavolám za patnáct minut, a Skipovi vyřiď, že ať už uslyší cokoliv, tak je to ten chlap.“

„Vyřídím.“

„Díky. Promluvíme si zítra.“

Hovor utichl a Kennedyová pomalu vrátila sluchátko do stojanu. Obrátila se a vyřídila Juarezovi i McMahonovi Rappův vzkaz. Nato upřela pohled na oba muže a pronesla: „Nyní, jestli mne omluvíte, bych si ráda se slečnou Brooksovou promluvila o samotě.“

30

Rapp vystoupil z metra na zastávce Farragut West a eskalátorem vyjel nahoru na chodník. Nebylo ještě osm a doprava byla poměrně řídká. Vítr trochu nabral na síle, ale nebylo to tak strašné. Nic hrozného na nepříliš prudkém závanu mrazivého vzduchu, který vám udeřil do tváře a dal vám pocítit, že jste naživu. Na protější straně ulice se nacházela obligátní provozovna kavárenské sítě Starbucks. Další byla situovaná o půl bloku dolů po jeho pravici a další byla dále na jih za řadou několika obchodů. Rapp odhadoval, že v centru města je jich asi stovka.

Rappa cvičili, aby se vyhýbal rutině. Rutina byla zdrojem předvídatelného chování a snadno identifikovatelných tendencí. Efektivní jedinci si v každodenním životě vytvářeli rutinní a ustálené postupy. Tato rutina se vesměs projevovala jako extrémně předvídatelné chování. Rapp si toho byl vědom, protože ji často využíval ke svému prospěchu. Lidé se probouzeli každý den nebo přinejmenším od pondělí do pátku v tutéž hodinu; jedli ve třech nebo čtyřech restauracích, relaxovali ve stejném klubu, obvykle ve stejnou dobu, a chodili každý den na kávu do jedné nebo dvou provozoven Starbucks. Obvykle do té, která byla nejblíže jejich domovu, a do té, která byla nedaleko jejich zaměstnání. Existovaly samozřejmě výjimky. Byly tu ještě kavárenské sítě Caribou nebo Seattle’s Best a ještě pár dalších, včetně těch nezávislých, ale co do počtu provozoven žádná nesnesla srovnání se sítí Starbucks.

Rapp netušil, zda osoba, kterou hledá, pije kávu či nikoliv. Existovala asi dvacetiprocentní pravděpodobnost, že patří k těm jógu pěstujícím fanatikům zdravého života new age. Pečovala o svou kondici. O tom nebylo pochyb. Rapp ji navštívil krátce po útoku na kolonu prezidentského kandidáta, aby si vyslechl její verzi událostí. Pomáhal dávat dohromady jakýsi druh posmrtné zprávy pro CIA. Něco, co nemělo být sdíleno s dalšími agenturami. FBI vedla oficiální vyšetřování a Tajná služba již uzavřela své vlastní interní vyšetřování. Rapp příslušnou zprávu neviděl a přemýšlel, jak byla asi tvrdá.

Než Rapp přešel ulici, rozhlédl se nejprve do západní strany I Street a potom i do východní. Vstoupil do kavárny Starbucks a zamířil k čistému, spořádanému pultu, kde ho uvítala příjemná mladá černoška, která jej přívětivě pozdravila a zeptala se ho, co pro něj může udělat, přičemž to znělo, jako by to myslela upřímně. Špičkový servis bez osobitého charakteru. Rapp se zazubil a objednal si středně tmavou praženou kávu. Zeptala se ho, jestli chce nechat v šálku místo na smetanu, a on odvětil, že nikoliv. Zatímco mu nalévala kávu, prohlížel si další dva zaměstnance za pultem. Žádný neměl odhalené tetování, piercing ani extravagantní účes.

Když se žena vrátila s šálkem vroucí kávy, Rapp jí dal tři dolary a řekl jí, aby si nechala drobné. Popřála mu hezký den a pak dodala, ať se zase někdy zastaví. Rapp se usmál a poděkoval jí. Neměl chuť říkat jí, že asi sotva. S papírovým ubrouskem v ruce si odnesl kávu k pultu u okna, postavil ji, sundal z ní víčko a položil ho na hnědý recyklovatelný ubrousek. Nápoj byl tak horký, že bude k pití až za pár minut. Rapp už prozkoumal tváře a vystupování ostatních pěti návštěvníků kavárny. Všichni vypadali nevinně. Nejspíš účetní a administrativní zaměstnanci.

Rapp položil svůj mobilní telefon na pult displejem dolů a vložil do něj SIM kartu a baterii. Když ho zapnul, otevřel adresář a stiskl tlačítko W. Jako první se objevilo jméno Jacka Warche, zvláštního agenta, který dříve velel ochrance prezidenta Hayese a nedávno byl povýšen na prvního náměstka ředitele Tajné služby Spojených států. Rapp stiskl tlačítko pro volání a přiložil si telefon k uchu.

Po několika zazvoněních se ozval mužský hlas. „U telefonu Warch.“

Rapp si volnou rukou částečně zakryl mikrofon a zašeptal: „Mám bombu.“

Následovala dlouhá odmlka. „Pardon?“

Rapp arabsky zamumlal krátkou súru a zopakoval svou výhrůžku. „Mám bombu.“

„Vy máte bombu?“ zeptal se zaražený hlas v telefonu.

„Ano.“

„A co s ní chcete udělat?“

„Chci ti ji strčit do zadku.“ Rapp se dal do smíchu.

Následovala odmlka, načež Warch ze sebe vypravil: „To jsi ty, Mitchi? Ty darebáku!“

„Uklidni se,“ nabádal ho Rapp, který se stále ještě nepřestal smát. „Chci ti jen zpestřit den, když jsi teď manažerem na plný úvazek.“

„Velice zábavné.“

„Je mi to líto. Už to nikdy neudělám.“

„Ale uděláš.“

„Já vím a ani trochu toho nelituju.“

„Kde k sakru jsi?“

Rapp pohlédl ven na ulici. Centrála Tajné služby se nacházela jen pár bloků odsud. „Jsem ve městě.“

„Prý je po tobě velká sháňka.“

„To je… něco nového?“

„Slyšel jsem, že jsi v pěkné šlamastice, Mitchi.“

„Nic, co by tu už nebylo.“

„Je to doopravdy ten chlap?“

„Stoprocentně.“

„Řídíš se instinktem, nebo to víš?“

„Obojí.“

„Jeden můj známý z ministerstva spravedlnosti říká, že tvé přesvědčení nesdílí.“

Rapp se usmál. Přesně to chtěl slyšet. „Pochybuju, že budou schvalovat mé metody, ale dovol mi něco říct, Jacku. Ten chlap je absolutně a stoprocentně ten muž, který aktivoval tu bombu.“

„Důkazy?“

„Daleko víc, než je potřeba k tomu, aby skončil v plynové komoře.“

„Už je nepoužíváme.“

„Kvůli tomuhle bychom měli. Možná bys je měl zkusit přimět, aby znovu zavedli elektrické křeslo.“

„Vzhledem k tomu, že se jednalo o ženu budoucího prezidenta, tak by to skutečně mohlo tak dopadnout. Hodláš předat své důkazy ministerstvu spravedlnosti, nebo je to ten typ důkazů, které bys nerad viděl přetřásat před veřejnou porotou?“

„Naservíruju jim to všechno během jednoho až dvou dnů, ale nikomu o tom neříkej. Chci, aby si to pořádně vyžrali.“

„Je to pravda?“

„Co?“

„Žes do něj nastřílel čtyři kulky?“

„Nemám tušení, o čem mluvíš. Přečetl jsem tomu muži jeho práva, nasadil jsem mu želízka a předal jsem ho agentům FBI. Když jsem ho viděl naposled, byl ve vynikající tělesné kondici.“

„Takže ho postřelili na FBI?“

„Přesně tak.“

Warch se rozesmál. „Musím o tom referovat prezidentovi. Až to uslyší, padne na zadek.“

„Poslouchej,“ ozval se Rapp poněkud vážněji, „musím si promluvit s jedním ze tvých lidí.“

„S kým?“

„S agentkou Riverovou.“

Warch byl chvíli zticha. „Proč?“

„Neměj strach, Jacku. Nechci ji dostat do potíží. Mám jen několik otázek ohledně toho, co se stalo tehdy v říjnu.“

„Nemyslím si, že bude příliš hovorná.“

„Proč?“

„Včera nahoru dorazila předběžná vyšetřovací zpráva.“

„A?“

„Pěkně to schytala.“

„Neříkej mi, že jste to celé hodili na ni.“

„Já s tím nemám nic společného, ale víš přece, jak to chodí. Jsme jako námořnictvo… Něco se nepovede a nezáleží na tom, jestli to byla nebo nebyla tvoje vina. Tvoje loď jde tak jako tak ke dnu.“

Rapp byl v pokušení pustit se s ním o tomto přístupu do sporu, ale neviděl tu zprávu, a krom toho mu kvůli tomu nevolal. „Máš číslo, na kterém bych ji mohl zastihnout?“

„Jasně… vydrž chvíli.“

„Takže přijde o práci?“

„Netuším, jestli ji chtějí vyrazit. Než bude uzavřeno oficiální vyšetřování, přidělí ji na nějakou nudnou práci, a posléze ji přeřadí na ještě nudnější práci.“ Warch našel číslo a nadiktoval ho Rappovi.

„Kdy ji lze zastihnout v práci?“

„V devět. Po ránu chodí cvičit do jednoho karatistického studia na rohu Třinácté a L Street. Prý je dost dobrá.“

„Doopravdy?“

„Myslím to vážně.“

„Já také.“

„Mitchi, nežertuju. V Tajné službě nenajdeš muže, který by se s ní pustil do křížku. Proto chodí tam do té tělocvičny. Říká se, že si na nich vylévá zlost.“

„Říkáš Třináctá a L Street?“

„Ano.“

„Díky.“ Rapp na svůj šálek nasadil bílé víčko. „Udělej mi laskavost.“

„Nemluvil jsem s tebou.“

„Přesně.“ Rapp se usmál. Warch byl správný chlap.

„Mitchi, ještě něco… Děkuju.“

„Za co?“

„Žes dopadl toho chlapa. Tajná služba si toho nesmírně považuje. Myslím to vážně. Kdybys cokoliv potřeboval, stačí jen říct.“

„Jacku, bylo mi potěšením.“ Rapp stiskl tlačítko pro ukončení hovoru a chystal se Riverovou zavolat na mobil. Nakonec to ale zavrhl a opět z telefonu vyjmul baterii a SIM kartu. Poprvé se napil horké kávy a zamířil ke dveřím. Spočítal si, že cesta k tělocvičně mu nebude trvat víc než pět minut. Bude lepší, když ji překvapí a dostane se mu z její strany bezprostředního, předem nepřipraveného přijetí.

31

Dřív než Rapp vstoupil do tělocvičny, raději dopil svou kávu. Byl by to projev neúcty přinést si s sebou nějaké jídlo nebo nápoj. Karatistické studio bylo obráceno do Třinácté ulice. V typicky americkém duchu se chodci mohli zastavovat na chodníku a sledovat dění ve studiu. Tělocvična disponovala dvěma obrovskými výklady s bočním vchodem nalevo. Výklady sloužily k dvěma účelům. Za prvé přibližovaly bojové umění kolemjdoucím, což pomáhalo získávat nové adepty, a za druhé poskytovaly dodatečné rozptýlení, na které si cvičenci byli nuceni zvyknout. Rapp stál před výkladem několik minut a pozoroval mistra, jak se svými svěřenci provádí rutinní cvičení. Právě zápasili ve dvojicích. Osm cvičenců stálo proti sobě a nacvičovalo sanbon kumite neboli útok sestávající ze tří fází. Probíhalo to ve velice klidném duchu. Žádné výkřiky ani vzájemné škádlení.

Rapp spatřil Riverovou okamžitě. Nebylo možné přehlédnout její černý culík poletující kolem ní, jak se točila a kopala. Měla kolem pasu černý pás, přesně jak říkal Warch. Muž, se kterým zápasila, byl o několik centimetrů vyšší a o dobrých dvacet kilo těžší. Byl to jediný další nositel černého pásu v tělocvičně a ona do něj zuřivě kopala. Rapp vypil posledních pár doušků kávy a usmál se, když na svého protivníka zaútočila zběsilou kombinací a nechala ho ležet v mdlobách na zádech. Mistr zakročil a vrhl na Riverovou nesouhlasný pohled. Rapp byl překvapen, když viděl, že Riverová svému mistrovi odmlouvá, na což se všeobecně pohlíželo s velkou nevolí. Instruktorův obličej zrudl a Riverová se k němu otočila zády, což byl další výraz neúcty.

Rapp jako kluk absolvoval spoustu rvaček, ale teprve u CIA se naučil skutečně bojovat. Zpočátku ho učili karate a později džudo. Bez obtíží zvládal obojí, a třebaže byly osvojené techniky užitečné a disciplína nezbytná, instinktivně věděl, že ve skutečném životě bude boj mnohem složitější. Džudo a karate měly příliš mnoho pravidel. Příliš mnoho omezení. Teprve když ho poslali do Fort Braggu za účelem dalšího výcviku, začal chodit do třídy džiu-džitsu. Hned od první chvíle věděl, že tato disciplína mnohem lépe odpovídá reálnému boji. Zatímco karate používalo hlavně údery nohou a rukou, džiu-džitsu kombinovalo obojí a navíc přidávalo kolena, lokty, údery hlavou, kravaty, Znehybňující hmaty a některé další prvky. Rapp se do toho pustil s velkou vervou a nakonec strávil několik měsíců v Brazílii, kde studoval brazilské džiu-džitsu u samotného mistra Helia Gracieho. V průběhu let přidal ke svým bojovým dovednostem ještě trochu thajského boxu, ale převážně se soustředil na brazilské džiu-džitsu a nakonec v této disciplíně získal černý pás třetího stupně.

Rapp pohlédl skrz výlohu na mistra s tváří rudou vzteky a přemýšlel, jestli jí dá náležité ponaučení. Všichni instruktoři nebyli ze stejného těsta. Někteří vyhlíželi dobře ve svých bílých úborech a černých pásech a vedli si dobře, když vyučovali dvojfázové nebo trojfázové výpady. Džiu-kumite nebo zápas ve volném stylu bylo něco docela jiného. A ještě hůř na tom byli, když se dostali do situace bez pravidel, kdy mohly být použity všechny druhy boje a kde se svým úzkoprsým, disciplinovaným přístupem čelili vážným problémům. Mimo jejich druh bojového umění byla jejich schopnost předvídat chování protivníka velice omezená.

Tomuto mistrovi bylo nejspíš něco přes padesát a vypadal, že už měl pěkných pár zápasů za sebou. Měl trochu rozpláclý nos, což nasvědčovalo tomu, že ho měl několikrát zlomený, a kolem očí měl stopy po zraněních. Riverová se k němu obrátila čelem a založila si ruce výhružně v bok. Rapp neslyšel, co jí její mistr říkal, ale po několika vteřinách se Riverová uklonila a odkráčela pryč. Rapp se usmál pod vousy a rozhodl se jít dovnitř. Odhodil kelímek od kávy do odpadkového koše u dveří a vešel do nevelké vstupní haly. Podél dvou protějších zdí stály lavice a na zdech byly háčky. Pod lavicemi byly srovnány boty. Rapp hleděl skrz sklo do tělocvičny a podařilo se mu upoutat Riverovou pohledem. Naznačil jí, aby šla k němu. Zavrtěla hlavou a vyzvala ho, aby naopak šel on za ní do tělocvičny. Rapp na vteřinu zaváhal a pak si řekl, proč vlastně ne. Sundal si boty a položil je pod lavici, načež na háček na zdi pověsil svůj kabát. Kvůli zbrani zavěšené na zádech si nechal sako.

Rapp vkročil do tělocvičny. Přes celou podlahu ležela modrá žíněnka. Když zahlédl na protější straně místnosti mistra, uklonil se na znamení úcty a pak upřel pohled na Riverovou se slovy: „Mohl bych prosit na slovíčko?“

Předsunula jednu nohu před druhou a položila si ruce na boky. „Proč se nevrátíte do šatny a neobléknete si kimono? Můžeme si promluvit během zápasu.“

Rapp se zasmál a odvětil: „To si nemyslím.“

„Opravdu?“ Riverová k němu vykročila a stanula necelý metr před ním. „Nenechte se přemlouvat, drsňáku. Nebo se bojíte?“

„Nikoliv.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Mám důležitější věci než…“

Rapp se znenadání ocitl ve vzduchu. Uvědomil si, co se děje, až o zlomek vteřiny později. Poznal ten hmat. Nebylo to karate, ale džudo. Obouručný hod přes rameno. Ve vzduchu Rapp zaslechl trhání látky a okamžitě poznal, že to bylo jeho sako. Byl tak zaskočen absencí disciplíny ze strany Riverové, že s tím vůbec nepočítal. Nezbývalo mu než podvolit se tomu a pokusit se co nejvíce zmírnit dopad. Když dopadl na zem, zbraň zavěšená v kříži se mu zaryla do páteře. Celé Rappovo tělo zachvátila prudká bolest. Riverová dál křečovitě svírala jeho paži a její pravé koleno spočinulo podél jeho těla. Prudká bolest v zádech byla nesnesitelná. Přes místnost k němu dolehl hlas mistra, přikazující Riverové, aby si dala pohov.

Mužova tvář se objevila nad Rappem. „Jste v pořádku?“

Rapp se mírně nadechl a hned nato ještě jednou. Mistr mu nabídl ruku a Rapp ji přijal. Když se postavil na nohy, myslel jen na jednu jedinou věc. Pohlédl na mistra a řekl: „Kimono, prosím.“

Mistr pohlédl na Riverovou s krajní nevolí a poté nařídil jednomu ze studentů, aby přinesl bílý úbor a pás. Rapp poodešel do rohu a sundal si sako. Natáhl se po svém pouzdru se zbraní a odepl si je z opasku. Pak zdvihl zbraň a ukázal Riverové, na co dopadl. Vypadala poněkud zklamaně, ale tvářila se stále velice bojovně.

Než se vrátil student s kimonem, Rapp už měl dole kravatu a oblek. Aniž se staral, co si o tom pomyslí okolostojící žáci, sundal si bílé tílko a odhalil své zjizvené tělo. Na zádech měl tři svraštělé stopy po kulkách a velkou jizvu ve tvaru půlměsíce, která byla pozůstatkem operace, při níž mu byla vyoperována zavrtaná kulka a ošetřeny některé životně důležité orgány. Rapp se svlékl do boxerek a oblékl si na sebe kimono. Když si prohlížel hnědý pás, na chvíli Znehybněl. Napadlo ho, že hnědý pás na sobě nikdy neměl. Úvod do základů karate a džuda prodělal v utajení a vždycky nosil jen bílé pásy. Jeho výcvik se zaměřoval v první řadě na to, jak likvidovat a paralyzovat nepřátele, a nikoliv na skládání zkoušek. Teprve když studoval ve škole Helia Gracieho, absolvoval všechny řádné rituály. Po měsíci cvičení a zápasení, kdy porazil každého kromě Gracieových asistentů, obdržel černý pás. V té době neměl tušení, jak neobvyklé to bylo, ale vyznavači Gracieovy školy džiu-džitsu uznávali vlastní pravidla a nade vše si cenili schopnosti porazit soupeře.

Rapp si uvazoval pás tak, jak ho to učili téměř před osmnácti lety, a hleděl vzhůru na Riverovou, která stála uprostřed místnosti a kroutila hlavou nejprve na jednu a pak na druhou stranu jako profesionální boxer.

Vložila si do pusy průhledný chránič zubů a pronesla: „Volný styl.“

Rapp pohlédl na mistra a pronesl: „Džiu-kumite.“

Mistr přikývl a pohlédl ke svým žákům, a ti, aniž by jim cokoliv musel říkat, se začali shromažďovat podél nejvzdálenější zdi a sedat si do dřepu. Rapp poodešel do středu tělocvičny, tentokrát se však měl na pozoru. Netušil, jaký má problém ani jestli to nějak souvisí s ním osobně, s muži obecně nebo jestli je naštvaná na celý svět. V danou chvíli ho to stejně nezajímalo. Karate byl sport, v němž důležitou roli hrála disciplína, a Riverová potřebovala dostat pořádnou lekci. Bylo mu srdečně jedno, kolik obdržela černých pásů. Tak jako tak neměla šanci. Když vydržíte minutu na rohožce s jedním z Gracieho hochů, kteří byli po celý život vychováváni k boji, neexistuje na světě žena, která by vás mohla porazit.

Rapp se obřadně uklonil a Riverová učinila totéž, ačkoliv na tváři měla úsměv. Vůbec netušila, co ji čeká. Rapp učinil dva kroky dozadu a zaujímal uvolněný obranný postoj, když zaútočila. Riverová zahájila zápas kombinací kopů a úderů, obratů a švihů, mířících na horní i dolní partie. Jediným problémem bylo, že se nikdy nedostala ani na vzdálenost třiceti centimetrů od svého protivníka.

Rappovy ruce zůstaly sepjaté za zády. Čelil každému jejímu manévru úhybem doleva nebo doprava a otáčením svého těla kolem jeho osy, tak aby se vyhnul výpadům jejích rukou a nohou. Riverová ho pronásledovala po žíněnce proti směru hodinových ručiček, a snažila se ho zdolat pěticí po sobě následujících trojfázových nebo i vícefázových výpadů, přičemž každý její manévr provázely hlasité výkřiky.

Zastavila se po posledním manévru, který se zdál být jejím nejlepším. Jednalo se o vířivý zpětný kop, kterým se jí podařilo vyřídit již spoustu protivníků. Tušila, že Rapp je dobrý, ale porážela muže každou chvíli. V Tajné službě už nebyl agent, který by měl odvahu s ní vstoupit na žíněnku. První čtyři manévry zpravidla jejího protivníka tak zmátly a dezorientovaly, že vířivému zadnímu kopu již nebyl připraven čelit. Ještě malé pohlazení po bradě, a zápas končíval, pomalu ještě dřív než začal. Rapp však zůstal stát na nohou s rukama stále sepjatýma za zády. Riverová tomu nemohla uvěřit. Provokoval ji. Na vteřinu se zastavila, aby nabrala dech a zhodnotila situaci, aby vzápětí znásobila své úsilí.

Rapp obrátil směr útoku, protože si všiml, že podobně jako většina zápasníků vedla svůj útok zprava doleva, aby vystavil její slabší stranu, což byla v tomto případě pravá, větší námaze. Pouštěla se nyní do něho ještě rychleji a zběsileji, přičemž se vystavovala nebezpečí protiútoku. Byla jen pár centimetrů od toho, aby mu uštědřila vzestupný loketní úder, a natolik se odhalila, že Rapp nemohl odolat pokušení zaútočit. Byl na cestě k zemi ve snaze vyhnout se jejímu lokti, a tak jednoduše pokračoval v pohybu dolů a zároveň se začal otáčet o sto osmdesát stupňů, takže se ocitl zády k ní. Jeho levá noha vyletěla tak rychle, že ji Riverová ani nezahlédla. Jeho pata zasáhla její žaludek asi poloviční silou, jakou byl schopen vyvinout.

Rapp se stáhl a udělal krok zpátky, raději než aby pokračoval v útoku. Riverová rychle připažila, aby si předloktím a lokty mohla bránit střední partie těla. Na moment se zastavila, rozzlobená, že se mu podařilo ji doběhnout.

Zatímco se snažila potlačovat bolest, vypravila ze sebe: „To byl nejsilnější kopanec, na jaký se zmůžete?“

Rapp zavrtěl hlavou. „Ani zdaleka ne.“

Nevěděl, jestli se jí má obdivovat, nebo jestli ji nemá poslat do nemocnice. Rozhodl se změnit styl a dát jí pro změnu okusit něco jiného. Zrušil svůj uvolněný obranný postoj a posunul se mírně vpřed, když udělal půl kroku doleva. Zdvihl paže a pěsti nahoru jako boxer, ale o něco výše. Jeho tělo se střídavě houpalo nejprve na jednu a pak na druhou stranu. Znenadání poskočil kupředu a přistál na pravé noze. Ruce měl nedaleko svého obličeje a natahoval se po Riverové. Provedl ten manévr tak rychle, že neměla jinou možnost, než zůstat stát v obranné pozici. Zatímco Rappovy ruce dosedaly na její ramena, jeho levé koleno vyletělo vzhůru. Naklonil se nepatrně dozadu, jeho pánev se naopak vysunula dopředu a jeho koleno se jí zavrtalo do žaludku.

Riverová se ten úder pokoušela částečně zadržet pravým předloktím, ale příliš to nepomáhalo. Koleno ji zasáhlo s takovou silou, až se celé její tělo skácelo k žíněnce a z úst se jí vydral hluboký hrdelní výkřik. Pokoušela se mu ještě zadržet nohu, než jí stihne zasadit další ránu, ale on jednoduše couvl.

Rapp ji mohl dorazit. Ještě jeden úder kolenem následovaný úderem loktem vedeným shora do zad a bylo by po všem, ale on chtěl vědět, jak na tom je. Jedna věc byla útočit na někoho, koho jste pokládali za slabšího protivníka; jiná věc bylo útočit na někoho, kdo se vám mohl postavit.

Riverová se zapotácela ke straně a couvla natolik, aby se mohla postavit a nadechnout. Zatímco tak činila, ucítila v boku bodavou bolest a uvědomila si, že může mít zlomené žebro. Vzápětí však tu myšlenku zaplašila a vyrazila přes rohožku na Rappa. Na zlomek vteřiny se sice dostavily pochybnosti, ale ona je potlačila. Tyčil se před ní jako sloup, což ho činilo snadným terčem výkopu. Kdyby se jí podařilo dostat ho na zem, možná by ho mohla znehybnit. Riverová zatáhla břicho a potlačila bolest. Během té krátké přestávky jí vytanul na mysli další postup. Zasadí mu bleskový frontální kop, který provede ve zlomku vteřiny, načež mu podrazí nohy.

Rapp jí to vyčetl z pohledu. Záměrně ji provokoval tím, že se tyčil jako thajský boxer, místo aby se přikrčil a stáhl dozadu, jak to dělají karatisté. Sledoval, jak se mu její oči upírají na nohy, a pak ji pozoroval, jak se připravuje k útoku. Couvla o několik kroků, aby získala náležitý švih, a vyrazila kupředu. Rapp vyčkával až do poslední vteřiny. Nechtěl, aby svůj manévr na poslední chvíli přerušila. Jakmile zvedla pravou nohu k očekávanému bleskovému výkopu, Rapp vykročil kupředu a napravo, čímž zkrátil vzdálenost mezi nimi a připravil ji o prostor potřebný k zasazení úderu. Pak levou rukou zadržel její nohu připravenou k výkopu a obešel ji.

Riverová ztratila rovnováhu, a než se stačila vzpamatovat, Rapp ji měl ve své moci. Jednou rukou jí svíral krk a druhá vyčnívala zpod jejího levého podpaždí. Podrazil jí nohy a celou svou vahou ji tlačil dolů na žíněnku. Pak ji donutil posadit se na zadnici, klesl na kolena a zesílil sevření kolem jejího hrdla.

Riverová byla v takovém sevření jen jedinkrát v životě a neskončilo to dobře. Vtáhla nohy pod sebe a pokoušela se postavit, ale on na ni doléhal ještě silněji a zesiloval stisk kolem jejího krku. Chtěla ho chytit za prst, ale na žádný nedosáhla. Kolem hlavy se jí začínaly míhat hvězdičky. Byla zadýchaná od zápasu a potřebovala vzduch. Věděla, že stačí zdvihnout ruku, a zápas bude ukončen, ale nedokázala se k tomu přimět. V zoufalství zaryla své nehty do jeho předloktí a začala se sápat po jeho očích.

Rapp ji nepřemlouval, aby se vzdala. Znala pravidla hry. Na ní bylo žádat a na něm bylo vyhovět jí. Rovněž věděl, jak nepravděpodobné bylo, že by tak učinila. V posledním pokusu vysvobodit se z jeho sevření se mu pokoušela vydloubnout oči. Něco takového bylo v pouliční rvačce běžné, ale tady v tělocvičně to bylo přísně zakázáno. Uhnul hlavou a ona mu způsobila pořádný škrábanec na tváři. Rapp ještě zesílil své sevření a po několika vteřinách její odpor ochabl.

32

Rapp nebyl zpocený, a tak se oblékl a čekal venku na Riverovou. Objevila se o deset minut později s mokrými vlasy svázanými do culíku.

„Předpokládám, že zde čekáte, abyste si vychutnal svůj triumf.“ Riverová poodhrnula pravou stranu svého černého nepromokavého pláště a položila ruku na rukojeť své služební pistole.

„Nikoliv, ale mluvíte, jako by vám ta nakládačka nestačila.“

„Co po mně chcete?“ Z jejího hlasu bylo cítit podráždění.

„Musíme si promluvit. Už jste snídala?“

Podívala se na hodinky. „Není čas. Musím přijít včas do práce. Uvalili na mne dvojnásobnou podmínku.“

„Proto se tak chováte?“

„Jestli vás to zajímá, tak ano. Ani ne před třemi měsíci jsem byla stoupající hvězda agentury a nyní jsem skvrna na jejím štítě.“

„Ale jděte.“ Rapp ji uchopil za loket. „Za rohem jsem zahlédl místo, kde bychom se mohli nasnídat. Musíme spolu probrat pár věcí.“

„Řekla jsem vám, že nemohu. Hledají záminku, aby mě mohli vyhodit. Musím jít do práce.“

„Ať jdou někam. Nedopustila jste se ničeho, k čemu vás necvičili. Nedělejte drahoty a pojďte.“

Zaujala výhružný postoj. „Co tím chcete říct?“

„Řídila jste se postupy Tajné služby. To mluví za všechno.“

„A co je na našich postupech špatného?“ řekla vyčítavě.

„Vy jste ale netýkavka. Odložte na půl hodiny to feministické, rádoby chlapácké chvástání. Platím. Pojďme!“

Riverová zamžourala nevěřícně očima. „Vy jste mne nazval chvástavou feministkou?“

„Nikoliv… řekl jsem jen, abyste odložila to feministické, rádoby chlapácké chvástání. Víte, co mám na mysli… policistka, co se snaží za každou cenu dokázat, že je tvrdší než jakýkoliv muž.“

„Vy si myslíte, že jsem lesba?“

„Nezajímá mne, jestli jste lesba, hetero nebo bisexuálka. Říkám jen, že mi jde na nervy ta vaše nesnesitelná nedůtklivost. Přišel jsem dnes ráno za vámi, protože vám potřebuju říct něco důležitého, a vy se na mne vytasíte s nečekaným výpadem, s podrazáckým hmatem a myslíte si, že jste drsňačka.“ Rapp jí hleděl přímo do očí. „Ukrutně mě bolí záda. Praštila jste se mnou na moji pistoli… Máte sakramentské štěstí, že jsem vám nezlomil čelist.“

„Jestli vám to zlepší náladu, tak jste mi podle všeho zlomil žebro.“ Riverová vsunula ruku pod bundu, sáhla si na bok a zasténala.

„Dobře.“ Rapp se rozhlédl kolem sebe a navrhl: „Jdete tedy se mnou na tu snídani?“

„Já nežertuju. Jsem bedlivě sledována. Hledají záminku, aby mi mohli dát padáka.“

Rappa napadlo, že je momentálně v takové izolaci, že se k ní ještě ani nedonesla zpráva o dopadení muže zodpovědného za útok na kolonu prezidentského kandidáta. „Četla jste dnes ráno noviny nebo sledovala televizi?“

„Ne. Vstala jsem z postele, uběhla asi osm kilometrů a zamířila jsem sem.“

„Uběhla jste osm kilometrů a šla jste sem?“

„No ano… nejspíš proto jste mě porazil. Příště udělám všechno pro to, abych byla připravená.“

„Opájíte se ráda falešnými iluzemi?“

„Nikoliv… jsem realistka.“

Rapp zavrtěl hlavou a pokračoval v chůzi. „Tak už pojďte. Mám hlad jako vlk.“

„Myslím to vážně. Musím jít. Možná bychom se mohli sejít na oběd?“

Aniž by zvolnil krok, Rapp zvolal přes rameno: „Už jsem se vám zmínil, že jsem dopadl toho muže v červené čepici?“

Riverová na vteřinu zaváhala a hned na to vyjekla: „Cože?“

„Slyšela jste.“ O tři vteřiny později stála agentka Tajné služby po jeho boku.

„Vy si ze mne střílíte? Protože jestli ano, tak přísahám, že…“

„Nespěchejte, drsňačko. Nejdřív se uklidněte.“

„Tak mluvte.“

„Já jsem muž.“

„Už zase začínáte s těmi sexistickými narážkami?“

Rapp na ni pohlédl úkosem a rozhodl se její poznámku ignorovat. „Našel jsem toho chlapa na Kypru, včera jsem ho dovezl do Států a předal FBI. Zpráva o jeho dopadení bude oznámena dnes dopoledne v deset.“

„Tajná služba o tom ví?“

„Mluvil jsem dnes ráno s Jackem Warchem. Věděl o tom.“

„Parchanti. Ani mi nezavolali.“

„Uklidněte se. Je možné, že se to dozvěděli teprve dnes ráno.“

Riverová zavrtěla hlavou. „Vy to nechápete. Už pro ně neexistuju. Jsem jenom reliktem jednoho z velkých neúspěchů Tajné služby.“

Rapp s ní v duchu souhlasil. Došli k nevelké jídelně, Rapp vzal za kliku dveří a nechal ji vstoupit jako první. Zamířili k boxu vzadu v místnosti a Rapp musel s Riverovou podstoupit boj o místo otočené ke dveřím. Rapp si sundal plášť, a když se posadil, zvedl pravou paži, aby si prohlédl roztržený šev na saku.

„Zaplatím vám to,“ prohlásila Riverová.

Rapp ji ignoroval. „Měl bych na vás několik otázek.“

„Myslím to vážně. Nepředstírejte, že mě neslyšíte.“

„Jste takhle hašteřivá normálně, nebo za to mohou potíže v práci?“

„Až donedávna jsem bývala docela optimistickým člověkem.“ Na chvíli se zamyslela. „Byla jsem spokojená se svou prací. Vedla jsem celkem spokojený život, ačkoliv v mém milostném životě bylo trochu pusto, ale během prezidentské kampaně stejně není na nic čas. Pak ale vybuchla ta zatracená bomba a od té doby jde všechno šejdrem.“

Rapp si ji zkoumavě prohlížel a byl poněkud překvapený její otevřeností. Riverová byla nesmírně pohledná žena. Neuškodilo by jí, kdyby trochu zaoblila své hrany, ale její krása se nedala upřít a byla dokonale přirozená. Nepotřebovala na sobě ani trochu pracovat. Bez make-upu a péče o styl by obstála na slušnou chvalitebnou. V organizaci jako Tajná služba by bez problémů dostala jednotku s hvězdičkou, a podobně jako ve všech ostatních agenturách dohlížejících na dodržování zákona byla i v Tajné službě spousta nadržených sukničkám. Pokud si dobře vzpomínal na její osobní složku, bylo jí něco kolem pětatřiceti. Kterákoliv žena v jejím věku, která byla takto pohledná a stále ještě svobodná, musela mít nějaké problémy.

„Nepřála jste si, abyste při tom útoku přišla o život?“ Rapp věděl, že to byla běžná touha těch, kdo přežili. Zejména pokud úkolem oněch přeživších bylo ochraňovat ty, kteří zahynuli.

Riverová na Rappa chvíli upřeně hleděla a pak prohlásila: „Myslím, že slovo přání je možná až příliš silné, ale připouštím, že mne to napadlo.“

U stolu se objevila servírka a přerušila jejich rozhovor. Objednali si oba kávu a vodu, a zatímco Riverová si poručila omeletu z vajec bez cholesterolu, Rapp požádal o hovězí z konzervy a kaši. Když se servírka zase vzdálila, Riverová ho začala bombardovat otázkami o muži v červené čepici. Rapp jí převyprávěl zcenzurovanou verzi, v zásadě jen o něco víc, než co už věděla FBI, a pak se ujal v jejich konverzaci iniciativy.

„Od té doby, co jsem četl tu zprávu, uplynul nějaký čas, takže už si nepamatuju, jestli jste to ráno používali elektronické rušičky nebo ne.“

Riverová zavrtěla hlavou. „To je jedna z těch věcí, kvůli kterým jsem byla kritizována.“

„Měli jste je a nepoužili jste je?“ zeptal se Rapp poněkud udiveně.

„Tak to alespoň říkají oni, ale mezi příslušníky ochranky nebyl nikdo, kdo by o tom věděl, a nikdo na ústředí nás nikdy neinformoval, že je mají. Prý to stálo v nějakém interním memorandu, které nám rovněž poslali. Potíž je v tom, že během kampaně máme neustále hrozný fofr. Nemáme čas číst čtyřicetistránková memoranda na našich osobních komunikátorech.“

„Takže žádné rušičky?“

„Přesně tak.“

Rapp uchopil solničku a pepřenku a postavil je do řady, ale vzápětí změnil jejich pořadí. „Ale pořadí vozů jste prohodili, nemám pravdu?“

Riverová zavrtěla hlavou.

Její odpověď Rappa šokovala, ale nedával své překvapení najevo. „V pořádku, nyní mi podejte podrobnou rekapitulaci posledních pěti minut, prosím. Jak jste se chystali k odjezdu? Kdy jste vyrazili… celý váš postup.“ Zatímco Riverová spustila, Rapp začal zvažovat možnost, že mu Gazič lhal o telefonickém hovoru, kterým mu bylo oznámeno, že je to druhá limuzína. Jestli mu lhal v tomhle, v čem dalším mu ještě lhal? Rapp naslouchal Riverové, která mu podrobně líčila průběh toho tragického odpoledne, jen na půl ucha. V duchu už přemýšlel, jak by se mohl dostat ke Gazičovi, aby ho podrobil důkladnějšímu výslechu.

33

ŽENEVA, ŠVÝCARSKO

Malebné město Ženeva bylo patrně nejrozporuplnějším velkoměstem na planetě. Coby centrum puritánského kalvinismu bylo sešněrováno konvencemi jako žádné jiné město v zemi, která se pyšnila svou čistotou, dobrými mravy a bezpočtem pravidel. Tak tomu bylo za dne. Automobily, vesměs bavoráky, mercedesy nebo audiny, byly zářivě čisté. Muži, povětšinou bankéři, finančníci, účetní nebo právníci, nosili drahé zakázkové obleky, které nikdy nevycházely z módy. Podle některých odhadů je až čtvrtina světového soukromého vlastnictví uložena v trezorech ženevských bank, což znamená, že ve městě s pouhým čtvrt milionem obyvatel se nacházelo víc soukromých aktiv než v New Yorku, Londýně, Paříži, Hongkongu nebo Tokiu. Zdálo se to takřka nemožné, ale bylo to tak.

Obyvatelům Ženevy se podobně jako dlouhým zástupům náboženských pokrytců před nimi nějak podařilo smířit kalvínskou věrouku s touhou po penězích. Jak mohla čtvrtina světového soukromého vlastnictví skončit v tomto relativně malém městě, chtělo by se zeptat. Odpověď by byla překvapivě přímočará. Když šlo o jejich bankovní záznamy, Švýcaři udržovali naprostou diskrétnost. Mnozí jejich klienti byli legitimní obchodníci nebo členové evropských královských rodin, kteří jednoduše chtěli, aby do jejich financí nestrkal nos nikdo cizí. Daleko větší počet nicméně tvořili rozliční psanci a sociopaté. Lidé, kteří nashromáždili své majetky prostřednictvím lhaní, podvádění a dokonce i vražd.

Kdyby tyto černé ovce pouze vložily svá nelegálně nabytá aktiva do elegantních ženevských bank, osud tohoto města u jezera by byl poměrně nudný. Toto tajné spojenectví s sebou totiž neslo vedlejší produkt, který současní vůdcové této komunity nepředvídali. Ženeva se stala magnetem pro bohaté lumpy a kriminálníky z celého kontinentu. Protože mnozí z nich přišli ke svému majetku porušováním zákona, byli ve svých domovských zemích hledáni kvůli kriminálnímu stíhání a někdy dokonce kvůli hrdelnímu trestu.

Tento příliv sociopatů a megalomanů dal vzniknout nesmírně zajímavému sociálnímu experimentu. Přinejmenším Joseph Speyer ho shledával zajímavým. Tento Šestapadesátiletý bankéř vyrůstal v Ženevě a jako mnoho jiných mladých homosexuálních mužů jeho generace byl nucen svou sexuální orientaci tajit, dokud mu netáhlo na čtyřicítku. Jeho rodina byla přísně protestantského vyznání. Spousta pravidel a jen málo zábavy. V tomto ohledu se nelišili od mnoha dalších, ale všechna tato represe zplodila spoustu tajných homosexuálů, masochistů a zvrhlíků všeho druhu. Přidejte k tomu příliv extrémně bohatých lidí strádajících širokým spektrem sociopatologických poruch osobnosti a měli jste perfektní podhoubí pro město se zvrácenou subkulturou.

Speyer byl na cestě k jednomu z nejprominentnějších ženevských psanců. Byl pondělní večer. Pondělí bylo jediným dnem v týdnu, kdy byly divoké noční kluby ve městě zavřené; kluby, které, odhlédneme-li od koktejlů za třicet dolarů a elegantního dekoru, byly prachsprostými nevěstinci. Prostituce byla ve Švýcarsku legální. Pro místní zákonodárce byla svého času velkým dilematem. Otcové reformace by nikdy nepřipustili, aby se obchod s bílým masem stal legálním, ale ozývaly se námitky, že místní bankovnictví, pokud má zůstat konkurenceschopným, se bez něj neobejde. Zámožní arabští princové a jiní mezinárodní hráči, kteří se do tohoto města začali houfně stahovat v sedmdesátých letech, nacházeli zálibu v jejich ženách a nevadilo jim platit za ně přemrštěné sumy. Po několika desetiletích přetvářky a odvracení pohledů se spořádaná společnost začala s tímto problémem potýkat, legalizovala prostituci a začala z ní vybírat daně.

Speyer v tom všem nacházel perverzní potěšení. Byl to v hloubi duše voyeur a jen málo věcí ho vzrušovalo tak, jako možnost vycházet vstříc přáním svých sexuálně deviantních klientů. Cy Green byl jedním z nich.

Ten muž měl sexuální apetit, který by mnohým připadal jako závislost, ale ve srovnání s několika dalšími lidmi, které Speyer znal, to vnímal jako zdravý apetit. Green požadoval sex každou noc. Svěřil se Speyerovi, že sex považuje za alfu i omegu mužské identity. Monogamní sex nicméně nepřipadal v úvahu. Green upřednostňoval dvě ženy a předehru, které skoro vždycky přihlížel. Speyer to věděl, protože byl mnohokrát nucen se toho účastnit.

Speyer zaparkoval svůj sedan na místě vzdáleném asi jeden blok od Greenova bytu a vydal se k němu pěšky po úzkém chodníku. Vkročil do relativně malé vstupní haly a přistoupil k neprůstřelnému sklu, aby si promluvil s vrátným. Ženeva se stala městem neprůstřelného skla a osobních strážců. Příliš mnoho jejích bohatých přistěhovalců bylo pronásledováno jejich bývalými vládami a obchodními partnery. Alespoň jednou ročně, ne-li dokonce častěji, zde byla spáchána vražda z vilnosti.

Muž za sklem poznal Speyera a pozdravil ho francouzsky. Nato zvedl telefon a zavolal do střešního bytu. Green vlastnil nejvyšší patro budovy. Téměř šest set metrů čtverečných obytné plochy, poměřováno standardy zbohatlíků, nebylo nic moc, ale v centru Ženevy to bylo hodně. Po chvíli se ozval bzučák zámku a Speyer mohl vstoupit. Když bankéř dospěl k výtahu, jeho dveře byly již otevřené. Vkročil dovnitř, stiskl tlačítko nejvyššího poschodí a sundal si své kožené řidičské rukavice. Cesta do třetího poschodí netrvala dlouho. Když se otevřely dveře výtahu, Speyer za nimi našel dva muže, kteří jej již očekávali. Ten starší byl Greenův osobní sluha a komorník. Měl na sobě černou kazajku, černou vestu, bílou košili a černého motýlka. Speyer mu podal své rukavice a otočil se, aby mu sluha mohl sundat kabát. Jakmile měl dole šedivý kašmírový kabát, přistoupil k němu osobní strážce s ručním detektorem kovů a jezdil s ním podél Speyerova těla. Tato rutina se opakovala pokaždé; Speyer si nikdy nestěžoval a Green se nikdy neomlouval.

Když skončili, Speyer byl uveden do obývacího pokoje, přičemž se ho sluha dotázal, zda mu nemá donést něco k pití. Odpověděl, že nikoliv, a pohlédl na hodinky. Doufal, že ho Green nenechá čekat příliš dlouho. Byl to dlouhý den a určitě je čeká dlouhý týden. Byly učiněny velké sliby a čas k jejich naplnění ubýval.

O šest minut později se objevil Green v modrém hedvábném županu s bílým lemováním a v pantoflích ve stejném stylu. Tmavé vlasy měl sčesané dozadu a na temeni hlavy mírně rozcuchané. Věčně opálený miliardář vykročil přes pokoj a cestou si stahoval pásek županu.

Pohlédl na Speyera s ďábelským úšklebkem a prohlásil: „Přišel jsi se dívat, co?“

„Nikoliv.“ Speyer si sundal brýle s černými obroučkami a vložil si je do kapsy saka. „Obávám se, že jsem tu jen jako poslíček.“

Green se nad tím krátce zamyslel a se zavrtěním hlavy ho vyzval, aby ho následoval.

Speyer vzdychl a prohlásil: „Obávám se, že nám nezbývá příliš času.“

Green pokračoval v chůzi. „Nesmysl. Musíme prodiskutovat důležité věci. A krom toho nechci zmeškat představení.“ Zmizel v chodbě, aby o několik vteřin později jeho hlava vykoukla zpoza rohu. „Mimochodem, otevřel jsem právě lahev Screaming Eagle, ročník devadesát dva. Dokonce i specialista na francouzská vína jako ty na to nemůže říct ne.“

V koutcích Speyerových úst se objevil úsměv, načež se jeho nohy daly do pohybu. Green měl pravdu. Screaming Eagle byla velice vzácná značka a nabídce se dalo jen těžko odolat. Následoval ho přes halu do ložnice pána domu.

„Zavři za sebou dveře,“ poručil mu Green.

Kráčeli knihovnou obloženou dřevem a vybavenou velkoplošným televizorem a sedací soupravou. Zpoza zdvojených dveří, které vedly do samotné ložnice, se ozývalo rytmické dunění moderní evropské technohudby. Green vrazil do dveří. Přímo před ním stálo rozesílané letiště s černými hedvábnými prostěradly. Speyer pohlédl napravo, jsa si vědom, že pokud se bude něco dít, tak právě tam. Obrovské okno, z něhož se nabízel výhled na Ženevské jezero, bylo zakryto černým závěsem, který sloužil jako pozadí sex show, která se odehrávala ve výklenku okna. Tuto improvizovanou scénu si Green sám navrhoval. Výklenek byl tři metry široký a asi metr dvacet hluboký. Z obou stran byla úzká dvířka, která když se otevřela, odhalovala sbírku háků, řetězů a provazů. Uprostřed scény stála mladá blondýnka s culíky, která měla na nohou dřeváky a na sobě krátké letní šaty. Za ní stála vysoká domina oděná od hlavy až k vysokým botám s jehlovými podpatky do černého latexu. Jediné otvory se nacházely v oblasti úst, očí, ňader a rozkroku. V jedné ruce držela jezdecký bičík a ve druhé absurdně velký robertek.

„Posaď se,“ poručil mu Green.

Dvě židle byly již připravené. Green přinesl lahev vína a nalil ještě jednu sklenici. Když se Speyer, ačkoliv byl homosexuál, poprvé zúčastnil jednoho z těchto soukromých představení, pociťoval příjemné vzrušení. Green jeho vzrušení mylně považoval za příznak bisexuality. Speyer během let experimentoval se spoustou věcí, ale byl to prostě gay. Jeho sexuální orientace byla poměrně přímočará. Přišel na to, když mu bylo jedenáct, a dalších zhruba deset let života strávil pokusy potlačit to v sobě. Uvědomoval si, že to, co ho zprvu na těchto show vzrušovalo, byla zkaženost mládí. Ztráta nevinnosti mladé heterosexuální ženy. Po tomto úvodním představení se však Speyer nedokázal přenést přes skutečnost, že tyto ženy jsou vesměs ruské prostitutky, které mají ztrátu nevinnosti již dávno za sebou. Dejte okusit zakázané ovoce vévodkyni či jiné ženě z vysoké společnosti nebo třeba i jen upjaté kolegyni ze zaměstnání, a bude to stát za to. Tohle byly jednom dvě hladové mladé ženy, které se pokoušely vydělat si trochu peněz vzrušováním zvrhlého miliardáře.

„Tak co myslíš?“ zeptal se Green, aniž by odpoutal pohled od dvojice žen.

„Nikomu o tom neříkej.“

„Od kdy tě takové věci pobuřují?“

„Myslím o tom vínu.“ Speyer se napil a vychutnával znamenité kalifornské víno.

„Dobré, že ano?“

„Výtečné. Ale vážně, nikomu to neříkej.“

„Neměj strach.“ Green se zazubil. „A nyní mi pověz, co mi neseš za zprávu.“

„Odpoledne mi telefonoval Garret.“

„Doufám, že se ten malý parchant nechce vyvlíknout z naší dohody.“

„Je zvláštní, že o tom mluvíš, protože kdybych nebyl informován lépe, řekl bych, že přesně to se chystá udělat.“

Greenova opálená tvář se pomalu obrátila ke Speyerovi. Přimhouřil oči a zeptal se: „Co přesně říkal? Chci to slyšet slovo od slova.“

„Muž, který byl na tu práci najat, byl podle všeho dopaden.“

„Cože?“

„Muž, jehož Vasilij najal, byl dopaden. Je v rukou Američanů. Dnes odpoledne se konala tisková konference.“ Speyerovi bylo jasné, že to Green ještě neslyšel. Na televizi se nedíval a internet přenechával svým asistentům.

„Jak je to možné? Vasilij mě osobně ujistil, že si to vzal na starost.“

„Když to sliboval, tak se podle všeho unáhlil.“

Green se postavil a začal mávat rukama. „Přerušte to… Děvčata, udělejte si přestávku. Vrátím se za několik minut.“ Uchopil lahev vína a vyzval Speyera, aby ho následoval.

Vešli do knihovny a zavřeli za sebou dvojité dveře. Green postavil lahev Screaming Eagle na krbovou římsu vedle kulečníkového stolu. Stěně nad krbovou římsou dominoval velký portrét nikoho jiného než Greena samotného.

Speyer se postavil z druhé strany kulečníkového stolu a upřel pohled na Greena stojícího vedle svého portrétu. Tento dvojportrét byl výmluvnou výpovědí o muži a jeho egu. „Jak si asi dovedeš představit, Garret byl vzteky bez sebe.“

„Kdy ten malý bastard není vzteky bez sebe? Viděls někdy nerudnějšího člověka?“

Speyer usoudil, že bude lepší na tu otázku neodpovídat. „Tentokrát má důvod.“

„Začínám pochybovat o tvém úsudku. Šel jsem do toho, protože jsi mi to poradil. Za to tě ostatně platím. Ujišťoval jsi mne, že se mi má investice bohatě vrátí.“

Jeho klienti ho už téměř nemohli překvapit. Už to všechno zažil. Jejich selektivní paměť, jejich schopnost si zpětně odůvodňovat nebo jednoduše zapomínat každé vlastní špatné rozhodnutí nebo spáchaný čin byly bezedné, zatímco jejich schopnost nacházet vinu jinde nebo ji připisovat někomu jinému byla nezměrná. „Cyi, než budeme pokračovat, chci, abys připustil, že s tím návrhem jsi přišel ty. To ty jsi od samého počátku naléhal, abychom do toho šli, a ani na chvíli jsi o svém rozhodnutí nezapochyboval. To tys to celé inicioval. Já jsem tě jenom následoval.“

Green na něj chvíli upřeně hleděl, načež se rozhodl změnit téma. „Víš, co mě nejvíc štve? Nastrkal jsem do toho miliony dolarů. Zaangažoval jsem do toho některé ze svých nejcennějších kontaktů. Nesmírně jsem riskoval… a co udělali oni?“

Speyer pokrčil rameny.

„Neudělali vůbec nic. Kde je má milost?“

„Od samého počátku tvrdili, že k tomu dojde až na poslední chvíli.“

„Na co ještě čekají? Moc času už nezbývá.“

„Říkal jsem ti, že k tomu nejspíš dojde v sobotu.“

Green začal pobíhat před krbem sem a tam. „Víme určitě, že Američané mají našeho muže?“

„Nemám představu, jak by se to dalo zjistit. Kromě toho vůbec netuším, kdo je náš muž.“

„Dobrá,“ řekl Green, jako by ho něco napadlo. „Jediný, kdo to ví, je Vasilij. Volal jsi Vasilije?“

„Ne.“ Speyer nerad jednal s ruským mafiánem osobně. Nebo alespoň ne, pokud se tomu mohl vyhnout.

„Zavolám mu a zeptám se ho, co se děje. Ty se mezitím spoj s tím malým zmetkem Garretem a vyřiď mu, že chci svou milost.“

Speyer přikývl, zhluboka se napil vína a opětovně si položil otázku, zda je moudré pracovat s muži jako Green a Garret.

34

WASHINGTON, D. C.

Ministerstvo spravedlnosti sídlilo přímo naproti centrále FBI na Pennsylvania Avenue. Ross s doprovodem dorazil k budově bez ohlášení v 9.30 v úterý ráno. Stu Garret, Jonathan Gordon a Ross vystoupili ze zadních dveří obrněné limuzíny a obklopeni oddílem agentů Tajné služby se ubírali po širokém chodníku. Jeden z agentů zamířil k budově jako první, aby tamní ochrance oznámil, že nastupující viceprezident jde navštívit generálního prokurátora. Kdyby zavolali předem, mohli se vyvarovat zbytečného rozruchu, ale Ross měl v oblibě neočekávané návštěvy. Viceprezident řekl agentovi, který velel jeho ochrance, že takto si člověk může utvořit lepší představu, jak věci skutečně fungují. Zmíněný agent se nemohl ubránit pocitu, že to spíš souvisí s Rossovým zalíbením ve vyvádění lidí z míry.

Ross, šéf jeho týmu a manažer jeho volební kampaně obešli bezpečnostní kontrolu a společně se čtyřmi vysokými agenty se namačkali do výtahu. Vyjeli do nejvyššího poschodí a po chodbě zamířili do kanceláře generálního prokurátora. Ross během svého krátkého působení na postu ředitele Úřadu národních zpravodajských služeb strávil mnohé ráno na bezpečnostních brífincích ministerstva spravedlnosti. Když procházeli halou, minuli několik administrativních pracovníků. Ross coby rozený politik je častoval úsměvy a zdravil se s nimi.

Generální prokurátor měl recepci úctyhodných rozměrů s třemi sekretářkami usazenými za velkými psacími stoly. Ross jim právě hodlal popřát dobré ráno, když se otevřely dveře Stokesovy konferenční místnosti a v nich se objevila asi sto osmdesát centimetrů vysoká blondýna stojící zády do recepce. Na sobě měla hnědé přiléhavé šaty s dlouhými rukávy a s páskem a na nohou vysoké kožené boty.

„Vám nejspíš přeskočilo,“ ječela. „Najděte si někoho jiného. S touhle záležitostí nechci mít nic společného.“

„Peggy, pojď zpátky a posaď se, prosím.“

Ross a jeho suita stáli nehnutě a tiše na prahu dveří mezi halou a recepcí. Ross tu ženu znal, a ačkoliv generálního prokurátora Stokese neviděl, znal jeho hlas natolik dobře, aby poznal, že tím, kdo ji vyzval, aby šla zpátky a posadila se, byl on.

„Marty,“ namítla vysoká blondýna, „víc než kdokoliv jiný v této budově bys měl vědět, že s tím mužem není radno si zahrávat.“

„Zavři ty dveře a pojď se posadit. Nemám dnes ráno náladu na teatrální gesta.“

„Teatrální gesta,“ zaječela. „Jestli chceš vidět opravdový tyátr, pokračuj v tom, co děláš. Donese se to k němu a zbaští tě i s chlupama.“

Ross se zazubil. Podle všeho se ocitli uprostřed výměny názorů. Trojice sekretářek střídavě hleděla na příštího viceprezidenta Spojených států a na dlouhonohou blonďatou náměstkyni generálního prokurátora postávající ve dveřích. Ta dlouhonohá blondýna se jmenovala Peggy Stealeyová. Ross ji znal hlavně z doslechu. Byla to zdatná právnička, která nemohla vystát hlupáky.

„Peggy, myslím to vážně,“ ujišťoval ji Stokes zvýšeným hlasem. „Vrať se sem. Musíme dokončit naši diskusi.“

„Marty, vzbudila jsem snad v tobě mylný dojem, že tě beru na lehkou váhu? Protože pokud ano, musím uvést věci na pravou míru. Když jde o Mitche Rappa, beru věci smrtelně vážně.“ Složila si ruce na prsou. „Jestli se chceš dál ubírat po této cestě, což ti nedoporučuju, máš na to samozřejmě právo. Jen si na to najdi někoho jiného, protože já tě můžu ujistit, že s tím nechci mít nic společného.“

„Jsi náměstkyně generálního prokurátora pověřená řízením protiteroristických operací. Tento případ je tvůj, ať už se ti to líbí či nikoliv.“

„Nikdy jsem neřekla, že se tím případem nebudu zabývat. Jenom nehodlám vyšetřovat Mitche Rappa a to je všechno.“

Stealeyová se obrátila k odchodu, ale sotva udělala jeden krok, zahlédla skupinu mužů stojících ve dveřích a zůstala stát na místě. Než stačila něco říct, generální prokurátor na ni z konferenčního sálu zaječel: „Časy se mění, Peggy. Rapp a jeho šéfová si v tomhle městě nadělali spoustu nepřátel a ten chaos, co způsobil, mu příliš přátel nezíská.“

Ross pohlédl na modrookou ženu stojící před ním. Vysoké lícní kosti a vystouplá brada jí propůjčovaly nápadně skandinávský zjev. Ross jí nabídl pravici. „Zdravím vás, paní Stealeyová.“

Stealeyová na chvíli zaváhala, jako by přemýšlela, jak ho má titulovat. „Dobrý den, pane viceprezidente.“

Ross jí pevně stiskl pravici, udělal krok dopředu a svou levici jí položil na rameno. S přívětivým úsměvem zašeptal: „Má pravdu.“

„Pardon?“ Stealeyová tím byla poněkud zaražená.

„Časy se mění.“

„To se tu děje zhruba každé čtyři roky.“

Ross si ji zkoumavě prohlížel. Táhlo jí na čtyřicítku a pleť měla stále bez kazu. Ross se předklonil, takže měl ústa jen několik málo centimetrů od jejího pravého ucha. „Nemějte strach z Mitche Rappa. Ani ne za rok CIA nepoznáte.“

Modré oči se jí zúžily do pátravého pohledu. „Nemýlím se příliš často, ale když se mi to stane, tak se dokážu ze svých chyb poučit.“

Ross přikývl a usmál se. Napadla ho jedna věc, kterou mu o Peggy Stealeyové kdysi řekl Stokes. Přirovnal ji k větrné bouři. Očekávání jejího příchodu bylo provázeno stejnými obavami jako vzrušením nad tím, co bude následovat. Pokud její hvězda rychle zhasne, bude zábava to sledovat. Pokud by ale ještě stoupala nebo alespoň dál poblikávala, mohla by způsobit vážné potíže.

„A jaké ponaučení pro mne plyne z vašeho komentáře?“ zeptal se Ross.

Stealeyová si Rosse přitáhla k sobě blíž a potichu řekla: „Nezahrávejte si s Mitchem Rappem.“ A s těmito slovy na rtech zmizela.

Ross se několik vteřin ani nepohnul a jeho věčný úsměv mu zmrzl na rtech. Pomalu se otočil a sledoval svůj doprovod, který se rozestupoval, aby Stealeyová mohla projít. Ross se dál usmíval, ačkoliv v nitru ho hlodal vztek. Stokesovi možná ženina hubatost připadala osvěžující, Rossovi se však zdála nesnesitelná.

Garret k němu přistoupil a tichým hlasem se zeptal: „Co říkala?“

Ross se usmál jako břichomluvcův kašpárek a odvětil: „Řeknu ti to později.“ Udělal čelem vzad a vstoupil do konferenční místnosti, kde našel generálního prokurátora a jeho dva zástupce usazené na vzdáleném konci masivního konferenčního stolu. Jakmile Stokes a oba muži zahlédli Rosse, okamžitě povstali.

„Ne… ne,“ řekl Ross, jakmile byli na nohou. „Nevstávejte.“ Rukama jim naznačil, aby se zase posadili. „Chtěl jsem se jen zastavit a blahopřát vám k vašemu vítězství. Nastupující prezident Alexander mě osobně požádal, abych vám poblahopřál k dopadení muže zodpovědného za smrt jeho manželky.“

Generální prokurátor Stokes nervózně pohlédl nejprve napravo a pak nalevo. Trojice mužů si vyměnila rozpačité pohledy.

„Důkazy možná nejsou tak přesvědčivé, jak jsme si původně mysleli.“

Ross by přísahal, že ve Washingtonu se drby šíří rychleji než v kterékoliv jiné světové metropoli. Bylo zde tolik reportérů, tolik politických lobbistů v obou táborech a tolik lidí dychtivých dokázat světu svou důležitost tím, že se tvářili, jako kdyby byli do všeho zasvěceni. Zpráva o zatčení vyvolala ve městě značný rozruch. Byla to příliš velká senzace, než aby to udrželi pod pokličkou. Ministerstvo spravedlnosti a FBI se mohly hřát ve stínu slávy CIA, ale rozhodující zásluhu na tom mělo Langley. Zaměstnanci všech tří agentur začali téměř okamžitě vynášet ven informace. Než začala pondělní tisková konference, polovina města věděla, co se děje. Celé to vypadalo jako velké vítězství pro CIA.

V půli odpoledne začaly však tamtamy vybubnovávat úplně jiný příběh. Začalo to jako šeptání. Ve vyšetřování se údajně vyskytly jisté problémy. Do večera se z šeptání stalo mumlání. Znenadání byly všechny tři agentury opět skoupé na slovo, což signalizovalo, že něco není v pořádku. Dnes ráno tisk opět vyrazil do útoku, když novináři žhavili dráty a pokoušeli se zjistit, zda se nejedná o ten nejhorší možný scénář, totiž že CIA chytila nesprávného muže. Garreta, který nikdy neopomněl využít nabízenou příležitost, okamžitě zachvátila horečná aktivita. Rychle nastínil bojový plán, přičemž Rosse přesvědčil, aby před tím, než zaujmou k celé věci stanovisko, šel na ministerstvo spravedlnosti a zjistil, co je pravda a co jsou jen pouhé dohady.

A tak Ross dělal němého a upíral tázavý pohled na svého starého kolegu ze Senátu. „Co se stalo?“

„Ale…“ povzdechl si Stokes. „Ani nevím, kde začít.“

„Po pravdě řečeno, jsem trochu na rozpacích, Martine. Naposled jsem slyšel, že to byl zásah do černého.“

„To jsem také slyšel, ale nyní se objevily nějaké problémy. Nějaké potenciálně nepříjemné problémy.“

„Jako například?“

„Jako například, že ten muž, jehož zadržujeme, možná není ten správný.“

„Pardon?“ Ross vyvalil oči a vystrčil bradu.

„Náš muž je řecký občan. Od chvíle, kdy byl v neděli odpoledne vydán do rukou FBI, se dušuje, že je nevinný.“

„To by nebylo poprvé, kdy zločinec tvrdí, že je nevinný.“

„To mi povídej. Kdyby v tom bylo jen tohle, nedělal bych si s tím starosti ani vteřinu, ale je v tom něco víc, nebo lépe řečeno méně.“ Stokes a jeho zástupci si vyměnili ustarané pohledy. „V první řadě, řecký velvyslanec právě sepisuje oficiální protestní nótu, která bude ministerstvu zahraničí předána dnes odpoledne.“

„Proč?“

„Tvrdí, že CIA toho muže unesla.“

„Koho to zajímá?“ Ross si předem svou odpověď připravil. „Jestli je to ten muž, který tehdy zaútočil na kolonu prezidentského kandidáta, tak Řekové můžou podat tolik protestních nót, kolik chtějí.“

„Problém je v tom, že si nejsme jistí, že je to ten správný muž.“

„Co myslíte tím, že si nejste jistí?“

„Bylo nám řečeno, že je to ten muž. Bylo nám řečeno, že proti němu existují nezvratné důkazy.“

„No a?“

„Neviděli jsme nic.“

„Co tím myslíte, že jste neviděli nic?“

Stokes si frustrovaně povzdechl. „V neděli odpoledne nám byl doručen zadržený. Byl zraněný. Měl čtyři průstřely. Měl prostřelená obě kolena a obě ruce.“

„Mučení?“ zeptal se Ross.

„Asi ano.“ Stokes pátral v očích obou zástupců po známkách souhlasu a oba muži přikývli.

„Přiznal se ten muž k něčemu?“

„Nám ne. Ale CIA tvrdí, že se přiznal během svého transportu z Kypru do Států.“

„Zatímco ho mučili,“ pronesl Ross s nejlepším výrazem předstíraného rozhořčení, jakého byl schopen.

„Tak to alespoň tvrdí.“

„Ten podezřelý?“

„Ano.“

„Ksakru. Máte záznam jeho doznání?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Od včerejška bombardujeme CIA žádostmi o jeho vydání a zatím jsme se nedostali nikam.“

Ross naklonil hlavu do strany. „Pardon?“

„Předpokládám, že se ti doneslo, že tím, kdo toho muže dopadl, byl Rapp?“

„Slyšel jsem to.“

„Je to pravda. Problém je v tom, že nikdo neví, kde se teď nachází. Byla to jeho operace. To on toho muže dopadl.“

„A v čem je tedy problém?“

„Nemáme v ruce jediný důkaz, který by toho muže spojoval s tím zločinem. Zadržený se podrobil testu na detektoru lži a prošel jím. A řecká vláda nemá žádné záznamy o tom, že by v době útoku opustil Kypr. Podezřelý tvrdí, že má svědka, který může dokázat, že byl v den útoku doma na Kypru.“

Ross se obrátil na Garreta, který svým typickým neotesaným způsobem zahlaholil: „Takže se zdá, že Rapp chytil špatného muže.“

Trojice mužů z ministerstva spravedlnosti si mezi sebou vyměnila starostlivé pohledy, načež Stokes prohlásil: „Nikdo si to zatím nechce přiznat, ale toho se obáváme ze všeho nejvíc.“

„Pro Kristovy rány,“ zaklel Ross. „Zmínili jste se už o tom prezidentovi?“

„Právě teď se chystám do Bílého domu na oběd. Chci mu o tom říct.“

„A co Josh?“

Stokes zavrtěl hlavou. „Možná bys ho o tom mohl informovat ty.“

Ross se choval, jako by se mu do toho nechtělo, ale bylo tomu přesně naopak. Byla to příležitost dokázat svému spolukandidátovi, jak dobře je informovaný. „Dnes s ním budu obědvat. Zmíním se mu o tom. Mezitím se pokuste najít Rappa. Nemáme nejmenší zájem na tom, aby nová administrativa zahajovala svou činnost na pozadí skandálu.“

Ross záměrně použil první osobu množného čísla. Stokes byl užitečný muž. Prahnul po moci a byl oblíbený. Měsíce si zahrávali s myšlenkou, že ho vezmou do nové administrativy. Dokonce mu naznačili, že by se mohl těšit i na něco většího.

35

BALTIMORE, MARYLAND

To skladiště bylo staré. Bylo postavené na počátku druhé světové války a sloužilo k uskladnění válečných dodávek pro Británii. Bylo součástí Smlouvy o půjčce a pronájmu, kterou Franklin Delano Roosevelt tak vehementně prosazoval. Jakmile Spojené státy vstoupily do války, cihlová budova zdvojnásobila svou velikost a stala se centrem horečné aktivity až do chvíle, kdy nacisté kapitulovali. Po válce se do budovy nastěhoval koncern U. S. Steel a Marshallův plán dál udržoval věci v chodu, zatímco Spojené státy posílaly do západní Evropy zásoby určené pro poválečnou rekonstrukci. U. S. Steel se dařilo až do poloviny sedmdesátých let, kdy došlo k prudkému útlumu výroby. Celou oblast postihlo dlouhé období zanedbávání a úpadku.

Když sem Scott Coleman poprvé vkročil, nebylo zde jediné okno, které by nebylo rozbité, střecha byla děravá a vystřídalo se tady několik nevítaných nájemníků, kteří tu po sobě zanechali hromady krámů. Pro většinu lidí byly štiplavý zápach moči a roky zanedbávání téměř nesnesitelné, ale Coleman, který procestoval svět s americkým námořnictvem, byl na takové věci zvyklý. Tam, kde ostatní viděli jen úpadek, viděl Coleman příležitost. Jak říkával jeden jeho kolega od námořnictva: „Domy s výhledem na moře už se dnes nestaví.“

Skladiště se nacházelo ve Sparrows Point, kousek na jih od Baltimoru na řece Patapsco. Demoliční a sanační společnost SEAL bylo Colemanovo duchovní dítě. Viděl příliš mnoho svých kolegů ze zvláštních jednotek odcházet z armády, aby v civilu třeli bídu s nouzí. Coleman sám míval noční můry, v nichž pracoval jako skladník ve Wall Martu. Během dlouhých operací se začal zaobírat myšlenkou na vlastní podnik. Pracovat pro někoho jiného se mu nezdálo příliš lákavé. Zejména když musel tolik let poslouchat rozkazy jiných. Jaké dovednosti získal u námořnictva? Bylo jich hodně, ale mezi ty speciálnější patřilo potápění, střílení a vyhazování věcí do povětří. Z právního hlediska byla ta první a ta poslední dovednost v civilním životě využitelnější, než by se na první pohled zdálo. Přístavy a doky po celém světě potřebovaly zkušené potápěče, kteří věděli, jak se zbavit vraků.

Demoliční a sanační společnost SEAL zahájila své aktivity s tímto výslovným záměrem a hned jejich první zakázka prokázala potřebu takových speciálních dovedností. Společnost British Petroleum měla zaděláno na problém, který bylo potřeba vyřešit, než přeroste v mezinárodní skandál. Potichu uzavřeli smlouvu na likvidaci jedné z jejich těžebních plošin v severním Atlantiku. Informace o tomto plánu však pronikla na veřejnost a Greenpeace dávala dohromady skupinu protestujících, kteří měli plošinu obsadit, a zabránit tak její demolici. Požadovali, aby společnost nechala plošinu demontovat trám po trámu. Před manažery British Petroleum stálo následující dilema: buďto nechat plošinu odstřelit za dvě stě tisíc dolarů, nebo ji rozebrat díl po dílu za přibližně pět milionů dolarů.

British Petroleum se pokoušela dát rychle dohromady demoliční tým a odstřelit plošinu ještě před tím, než se do věci vloží Greenpeace. Podle jejich střízlivého odhadu musely být nálože na místě a připravené k odpálení do osmačtyřiceti hodin. Doneslo se jim, že loď s aktivisty Greenpeace na palubě kotví v Reykjavíku a je připravená opustit přístav následujícího rána. Aktivisté by dorazili k plošině do následujícího poledne a obsadili by ji, čímž by se celá záležitost dostala do popředí pozornosti světových médií, a British Petroleum by byla nucena rozebrat plošinu kousek po kousku. Společnost potřebovala oddálit příjezd protestujících, aby získala čas nezbytný k odpálení vrtného zařízení.

Viceprezidentu pro mimořádné situace společnosti bylo sděleno, aby našel způsob, jak zabránit aktivistům v dosažení vrtné plošiny, a přitom nepoškodit jméno společnosti. Manažer zavolal několika svým kontaktům v Americe a v Británii a dozvěděl se, že v Marylandu právě vznikla společnost, která by se na tento úkol mohla ideálně hodit. Muž zavolal Colemanovi a objasnil mu situaci. Měl dvacet hodin na to, aby se dostal do Reykjavíku a zabránil lodi, aby opustila přístav. Nezajímalo ho, jak to udělají, za předpokladu, že nikdo nebude zraněn.

Coleman přibližně věděl, kolik by společnost British Petroleum stálo, kdyby musela vrtnou plošinu rozebrat, a tak si řekl o tři sta tisíc dolarů. Manažer souhlasil a Coleman, Stroble a Hacket se s potápěčským vybavením rozjeli na Dullesovo mezinárodní letiště. Přistáli v Reykjavíku těsně před západem slunce a v jedenáct večer stáli na molu reykjavického přístavu. Zásluhou dlouholetého výcviku u amerického námořnictva přesně věděli, co mají udělat. Během své služby u jednotek SEAL strávili bezpočet hodin potápěním do špinavých přístavních vod, kde připevňovali k trupům lodí výbušniny a vyřazovali z činnosti vrtule nebo kormidla.

Jediným problematickým aspektem této mise byla nízká teplota vody. Dokonce i se skafandrem pro potápění v chladných vodách nemohli ve vodě zůstat déle než patnáct minut. Střídali se, když jeden po druhém plavali k lodi z kotviště vzdáleného asi šedesát metrů. Za pomoci acetylenového hořáku přeřízli svorky, které spojovaly hnací hřídele s vrtulemi. Loď měla být ovladatelná a schopná plout po omezenou dobu rychlostí až deset uzlů za hodinu. Stačilo by však trochu přidat na rychlosti a neúprosné fyzikální zákony by se o ni postaraly. Zvýšený točivý moment přenášený na vrtule by vedl k rozpojení poškozených kloubů a loď by byla bezvládně unášená oceánem.

Následujícího rána seděli v kavárně a uzavírali sázky na to, zda se loď dostane či nedostane z přístavu. Coleman neměl kvůli té práci žádné výčitky svědomí. Plavil se po oceánu celá léta, choval k němu hluboký respekt a měl z něj zdravý strach. Poslat několik tisíc tun na jeho dno mu vůbec nemohlo uškodit. Zatímco pili kávu a čekali na let v 8.00 do Washingtonu, objevil se u lodi vlečný člun, aby ji z přístavu vytáhl na širé moře. Nakonec byla lana uvolněna a loď plula vlastní silou. Za její zádí se objevila bílá brázda a plavidlo zamířilo k otevřenému moři. Právě minulo vlnolamy, když bílá brázda zmizela a loď se začala obracet bokem k přístavišti. O hodinu později byli Coleman, Stroble a Hacket na zpáteční cestě do Washingtonu.

Malá společnost, kterou Coleman založil před teroristickým útokem z 11. září 2001, měla nyní roční příjem pětadvacet milionů dolarů a zaměstnávala dvacet lidí na plný úvazek plus něco přes sto příležitostných kontraktorů. Tu víc než stovku zaměstnanců tvořili bývalí příslušníci zvláštních jednotek, tedy vesměs muži, kteří byli zvyklí si vydělávat třicet až čtyřicet tisíc dolarů ročně a nyní si mohli přijít na tři čtvrtě milionu dolarů i více.

Coleman přestěhoval rozrůstající se společnost na novou adresu do podnikání přátelštěji nakloněné lokality mezi Washingtonem a Baltimorem, ale dál si ponechával ono staré skladiště. Jeho advokát prostřednictvím zahraniční společnosti oslovil vlastníka a objekt zakoupil. Místo jednoduše skýtalo příliš soukromí, než aby se s ním rozloučil. V Colemanově podnikání bylo totiž soukromí nejvyšší prioritou.

Na ulici vedla dvoje vrata pro náklady a jeden vchod pro obsluhu. Budova nebyla nijak označená. Pouze nad servisním vchodem se nacházelo číslo popisné napsané bílou barvou a oprýskané zbytky nápisu U. S. Steel. Uvnitř skladiště byla stará popraskaná a oprýskaná podlaha omyta roztokem obsahujícím kyselinu, vyspravena a natřena. Podél levé zdi haly byly umístěny plechové skříňky na šaty, regály a velké kovové stoly. Podél pravé zdi stály v řadě dva motocykly a jeden automobil, všechny tři zakryté šedivými plachtami, a osmapůlmetrový motorový člun značky Boston Whaler se dvěma motory Merc o síle 150 koní. Černý pickup značky Chevrolet a velký Ford Excursion byly zaparkovány uprostřed haly. V zadní části budovy se nacházely dvě kanceláře, koupelna a posilovna. Do prvního poschodí stoupalo kovové schodiště. Tam se nacházely dvě kanceláře a konferenční místnost, všechny vybavené velkými skleněnými okny s výhledem do přízemí.

Coleman se nyní nacházel v pravé rohové kanceláři, kde byl usazený za velkým šedivým kovovým stolem. Získal ho z vojenských odpisů. Byl masivní, laciný a praktický. Coleman se zabýval vyřizováním elektronické pošty. Dostával průměrně dvě stě e-mailů denně. Přicházely nepřetržitě každou hodinu. Měl své lidi v Iráku, Afghánistánu, Kazachstánu, Jordánsku, Kataru, Kuvajtu, Indonésii a ve spoustě dalších míst, o kterých se nezmiňoval. Za jeho zády se ozvalo pípání a on se otočil k jeho zdroji. Prohrábl si rukou světlou kštici vlasů a pohlédl na dvojici osmadvacetipalcových plochých monitorů. Ten nalevo ukazoval muže ležícího na posteli v místnosti s betonovými stěnami. Jednalo se o podzemní bunkr z druhé světové války, který před lety proměnili v celu. Muž ležící na kavalci byl onen tajemný Rus, jehož přivezli z Kypru. Monitor napravo byl rozdělený do čtyř nezávislých sekcí. Jedna ukazovala schodiště vedoucí do protileteckého krytu, druhá zadní dveře skladiště, třetí dveře v průčelí budovy a na čtvrté se střídaly záběry střechy a boků budovy.

Před hlavními vraty pro náklady stála dvě auta a čekala, až budou vpuštěna dovnitř. Jeden vůz bylo stříbrné Audi A8 a druhý modrá Toyota Land Cruiser. Coleman oba vozy znal a čekal na ně. Otočil se k počítači, uchopil pravou rukou myš a kliknul na bezpečnostní ikonu na spodní liště monitoru. Objevilo se menu se seznamem vchodů a jejich aktuálním stavem. Coleman přesunul kurzor do oblasti hlavních vjezdů pro náklady a kliknul na políčko Otevřeno. Pak počkal, až automobily vjedou do budovy, a vrata zase zavřel. Zvedl se od psacího stolu a zamířil ke kovovému ochozu podél kanceláří. Oběma rukama se opřel o zábradlí a sledoval, jak Rapp vystupuje z audi a Dumond z toyoty.

„Irene chce, abys jí zavolal,“ sdělil Coleman Rappovi.

Rapp pohlédl vzhůru na Colemana. „Ano, vím. Všichni mě hledají. Jsem si jistý, že pokud se sám nepřihlásím, budou mi vyhrožovat zatčením.“

Coleman zamířil dolů po schodech. „Jak dlouho to ještě chceš protahovat?“

„Tak do dnešního odpoledne. Nejdéle do zítřejšího rána.“

„A proč to vlastně děláš?“ Coleman dospěl na úpatí schodů a vykročil nalevo do haly, namísto aby šel přivítat Rappa přicházejícího z protější strany.

„Do toho ti nic není.“ Rapp následoval Colemana a Dumond se ubíral za Rappem.

„Neměl bys to hnát tak daleko, aby na tebe skutečně vydali zatykač. Nepotřebuju, aby se mi tady poflakovala FBI pátrající po tobě.“ Coleman vešel do malé oddechové místnosti se stolem a čtyřmi židlemi, s kávovarem, mikrovlnnou troubou a radiátorem. Někdo pověsil na zeď náborový plakát Námořní pěchoty a napsal poněkud obscénní komentáře k latinskému sloganu Semper fidelis. Coleman nalil dva šálky kávy, přičemž jeden podal Rappovi a druhý si nechal sám.

„Marcusi, co ti můžu nabídnout?“

„Máš kolu?“

„Je v lednici.“

„Tak co chlapci našli v bezpečnostní schránce v bance?“ zeptal se Rapp.

„Dvě zbraně. Jednoho Makarova a jednu Berettu. Plus tlumiče ke každé z nich a několik náhradních zásobníků.“

„Sériová čísla?“

„Odstraněná.“

„Co dalšího?“

„Šest set tisíc dolarů v hotovosti,“ odvětil Coleman s úšklebkem.

„Ty žertuješ?“

„Ani náhodou.“

Rapp se zadíval na protější zeď a vybavil si dohodu, kterou uzavřel s bankéřem. „Kapodistras musel být šťastný jako blecha.“

„Kdo?“

„Kapodistras, ten bankéř.“

„Wicker říkal, že měl celou dobu v kalhotách, ale jakmile zjistil, kolik je ve schránce peněz, okamžitě si přestal stěžovat. Napadlo by tě, že tam bude tolik peněz?“

„Ani náhodou.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Co dalšího bylo uvnitř?“

„Pasy, kreditní karty… obvyklé věci. Měl rovněž jednu z těch nových paměťových karet, která dokáže okopírovat pevný disk počítače.“

Rapp pohlédl na Dumonda.

„Kdy mají přijet?“ zeptal se Dumond Colemana.

„Odletěli z Paříže dnes ráno a měli by přistát těsně před polednem.“

„Co udělali se všemi těmi penězi?“ zeptal se Rapp.

„Předali je tomu bankéři a instruovali ho, aby polovinu té sumy převedl na náš účet na Bahamách.“

„A zbraně?“

„Nechali je v bezpečnostní schránce spolu s falešnými pasy a kreditními kartami.“

„Výborně.“

„Ve schránce byla ještě jedna zajímavá věc. Dva kartotéční lístky. Jeden s řadou zdánlivě náhodných čísel. Druhý s daty a s částkami v dolarech.“

„Poslali mi fotografie těch lístků,“ konstatoval Dumond a ukázal Rappovi své PDA. „Na prvním lístku jsou zaznamenány kódy. Pravděpodobně pro jeho další účty. Na drahém lístku,“ Dumond stiskl tlačítko a na malém displeji se objevila druhá fotografie, „je nejspíš seznam vkladů.“

„Možná,“ Rapp chvíli studoval malý seznam, načež prohlásil: „Nebo to může být něco jiného.“

„Jako například co?“

„Zakázky.“

„Zakázky?“ Dumond nechápal.

„Jsou to zářezy na jeho pažbě. Podle mne se všechny ty záznamy shodují s nájemnými vraždami, které spáchal, a s částkami, které za ně dostal zaplacené.“

Dumond pohlédl na miniaturní displej. „U některých nejsou uvedené částky.“

„Vraždy, za které nedostal zaplaceno,“ hádal Rapp.

„Úchyl,“ poznamenal Coleman. „Ty si snad vedeš záznamy o počtech lidí, které jsi zabil?“

„Ne.“

„Z těch, které jsem znal, to dělali jenom maniaci.“

Dumondovi zazvonil telefon a on zamířil do haly, aby ho vzal. Rapp pohlédl na Colemana a řekl: „Gazič mi v letadle lhal.“

„V čem?“

„V tom, jak se to seběhlo.“

„A to tě překvapuje? Ten chlap má černou duši. Já osobně bych nevěřil ničemu, co vychází z jeho úst.“

Rapp se zamračil. „Já jsem mu uvěřil. Sám dobře víš, že po určité době získáš pro tyhle věci cit.“

„Ovšem.“

„Neměl žádný důvod mi lhát. Pracoval sám na vlastní pěst. Když jsme se tam ukázali, tak se ho ti, co si ho najali, právě chystali zabít.“

„V čem přesně ti lhal?“

„Řekl mi, že než odpálil nálož, zavolali mu a sdělili, že cílem je druhá limuzína.“

„No a?“ řekl Coleman.

„Včera jsem mluvil s Riverovou a ta mi řekla, že limuzíny neprohodili.“

„Co na tom záleží? Pokoušel se vyhodit do vzduchu obě, nebo ne?“

„Ne.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Tvrdí, že šel jen po té drahé limuzíně.“

Coleman se opřel o umakartovou desku kuchyňské linky. „Takže se nejspíš pokoušel zasáhnout obě auta.“

„Což znamená, že lhal o tom telefonátu.“

„Neber to tak osobně. Dnes ráno mi volal Skip. Také chce, abys mu zavolal.“

„Bude se asi muset zapsat do pořadníku.“

„Říká, že je pod velkým tlakem. Gazič se dobrovolně podrobil testu na detektoru lži a prošel jím. Výslech prý vedl jejich největší specialista na výslechy na detektoru a tomu mizerovi se podařilo ho přetrumfnout.“

Rapp se zasmál. „Ještě lepší, než jsem čekal.“

„No jasně. Skip říká, že ministerstvo spravedlnosti ztrácí nervy, totéž platí pro ministerstvo zahraničí a dokonce prý i někteří hoši z FBI začínají vyjadřovat pochybnosti.“

„Říkal něco o médiích?“

„Prý u nich od rána do večera vyzvání telefon. Tisk je jako pominutý.“

„Dobře.“

Dumond se vrátil do oddechové místnosti s úsměvem od ucha k uchu.

„Co tě tak pobavilo?“ zeptal se Rapp.

„Právě jsem zjistil, kdo je náš host.“ Dumond ukázal prstem k podlaze.

„Ten Rus?“ zeptal se Coleman.

„Jasně, akorát že to není Rus.“

36

WASHINGTON, D. C.

Nikdo nemluvil. Ani ve výtahu. Ani v hale. Ross chtěl mluvit, zoufale potřeboval mluvit, ale neodvážil se k tomu, dokud byl v doslechu agentů Tajné služby a Gordona. Nacházeli se na půl cesty mezi hlavním vchodem a čekající limuzínou, když Garret zvedl ruku a popadl Rosse za loket. Dvojice mužů se zastavila, načež se zastavil i Gordon a všech šest agentů. Pouze jeden agent hleděl na jejich chráněnce. Ostatních pět zaujalo takové pozice, aby mohli Rosse co nejlépe chránit. Ti muži nevypadali spokojeně. Byli cvičeni, aby eskortovali své chráněnce z jednoho zabezpečeného prostoru do druhého. Žádné zbytečné otálení. Necelých deset metrů od nich stála nová obrněná limuzína, navržená tak, aby odolala dvojnásobně silné explozi, než byla ta, která zničila starý typ limuzíny onoho osudného dne v říjnu. Všech šest agentů Tajné služby přemáhalo pokušení jednoduše chytit Rosse za límec a hodit ho hlavou napřed do limuzíny.

Zvláštní agent Brown přistoupil k Rossovi a Garretovi. „Omluvte mě, pane. Není radno zastavovat se takto na ulici. Mohl byste prosím pokračovat k limuzíně?“

Zatímco Garret agenta ignoroval, Ross na něj vrhl výhružný pohled. „Tohle byla neplánovaná zastávka. Nikdo neví, že jsem tady. Uklidněte se a ustupte stranou. Potřebuju trochu soukromí.“

Brown skrýval zášť, kterou pociťoval vůči Rossovi. Narůstala v něm od chvíle, co převzal funkci po Riverové, a kulminovala minulý týden ve Švýcarsku. Ten chlap byl hajzl dychtící po moci. Co záleželo na tom, jestli si promluví na zadním sedadle limuzíny nebo tady na ulici? Brown ustoupil stranou, zůstal klidný, dal svým mužům znamení, aby se rozvinuli, a řekl si, že ten incident nesmí zapomenout uvést do hlášení. Rozhodně nechce skončit jako Riverová.

Gordon dočetl e-mail na svém komunikátoru značky BlackBerry a zamířil ke svému šéfovi a Garretovi. Garret ho zadržel zdviženou rukou, načež mu řekl: „Běž si vyřídit nějaké telefonáty.“

Gordon se zastavil a pohlédl na Garreta. Už byl zase páté kolo u vozu. Už aby byla neděle. Napadalo ho, že Garretovi osobně nabídne odvoz na letiště.

Jakmile byl Gordon z doslechu, Garret se postavil asi patnáct centimetrů od Rosse a tlumeným hlasem mu sdělil: „To je příliš dobré, než aby to mohla být pravda.“

„Já vím. Nyní se tam můžu vydat a začít s důkladným úklidem.“

„Nemluvím o CIA. Myslím to, že chytili nesprávného muže.“

„To ale nevíme jistě.“

„Dej mi jeden dobrý důvod, proč by se Rapp schovával. Ví, že to zpackal. Nepojede sem, aby čelil vyšetřování. Dá se na útěk nebo se dokonce proti tomu muži pokusí vyrobit falešné důkazy, aby si zachránil vlastní kůži.“

„Tak co radíš?“

„Přilít olej do ohně.“

„Cože?“

„Škrtneme zápalkou a rozfoukáme oheň. Ujmeš se v té záležitosti iniciativy.“

„Jsi si jistý?“

„Naprosto. Dokonce i kdyby to byl skutečně on, a v dané chvíli to vypadá dost nepravděpodobně, podle Speyera neexistuje způsob, jak by nás přes něj mohli vystopovat. Nyní jsi státník. Zaujmeš v té záležitosti nekompromisní postoj. Vystoupíš na obranu zákona a pořádku. To, čeho se Rapp dopustil, bylo špatné. Nepřiměřené použití síly. Spojené státy odsuzují mučení a nehodlají ho tolerovat. Pak učiníš prohlášení, ve kterém se budeš domáhat vyšetřování.“

Ross zavrtěl hlavou. „V daný moment by to bylo příliš riskantní. Navrhuju, abychom se zatím ještě drželi v pozadí.“

„Za pomoci Toma Riche z Timesů?“

„Přesně tak. Tak se nám podaří dostat do oběhu náš pohled na věc, a až přijde vhodná chvíle, požádáme o hlavu Rappa i Kennedyové.“

„To se mi líbí.“ Garret se střídavě ohlédl přes jedno i druhé rameno. „Ti zatracení agenti mě znervózňují. Jeď beze mne. Potřebuju zavolat pár lidem. Uvidíme se v hotelu při obědě.“

Ross čekal, než se Garret vzdálí, a pak zamířil k limuzíně. Gordon stál u otevřených zadních dveří a za pomoci obou palců si prohlížel nějaký e-mail. Ross si povšiml, že je celý nesvůj kvůli svému vyloučení, a něco ho napadlo. Něco, nad čím přemýšlel od první chvíle, kdy v neděli Garret vystoupil z letadla. Budoucí viceprezident se posadil na zadní sedadlo a čekal, až si Gordon také nastoupí.

„Jonathane, nevšiml sis, že se v poslední době Stu chová nějak divně?“

Gordon nasadil grimasu, jako by se ho chtěl zeptat, jestli si z něj náhodou nestřílí. Odložil komunikátor a sundal si brýle na čtení. „Vždycky jsem měl dojem, že se Stu chová nějak divně.“

Ross se usmíval. „Já vím. Ten muž je jako osina v zadku, ale v tom, co dělá, se vyzná. Ostatně je to jen krátkodobá výpomoc. Ty jsi dlouhodobý kádr. Dlouhodobý přítel a důvěrník. Nikdy to prosím nespouštěj ze zřetele.“

„To slibuju. Děkuju, pane.“

„Není zač.“ Ross se usmál. Automobil se dal do pohybu. Pohlédl z okna a řekl: „Vraťme se ale ke Stuovi. Všiml sis u něj v poslední době nějakého podivného chování?“

„Pane, upřímně řečeno, ten chlap je naprosto nesnesitelný. Takže lze těžko soudit, ale doufal jsem, že si alespoň tenhle týden dá trochu pokoj.“

„Já také.“

„Mužem ale pomalu začít slavit. Kandidáti se předhánějí, který z nich mu dřív předá zálohu. Denně mi volá spousta lidí a chce, abych jim s ním dojednal schůzku.“

„Naše vítězství znamenalo pro jeho podnikání velkou vzpruhu.“

„Pokud se jedná o mne, já s tím nemám žádný problém. Ale domníval jsem se, že ho ten úspěch trochu zchladí, ale ten chlap je od začátku týdne ještě nesnesitelnější než předtím.“

„Souhlasím. Skoro jako by měl nějaké jiné starosti.“

„Jak to myslíte?“

„Nemám tušení.“ Na Rossově obličeji se mihl výraz předstíraných rozpaků. „Netuším, co za tím je, ale asi má nějaké problémy. Vypadá to, jako by ho něco trápilo.“

Gordon upřel na svého šéfa starostlivý pohled: „Přejete si, abych se tomu pokusil přijít na kloub?“

Ross váhal, jako by nad tou otázkou dlouho přemýšlel, a pak zavrtěl hlavou. „Ne. Podle mne to nic není. Vydrželi jsme to s ním už dlouho, takže to nějak vydržíme i těch zbývajících pět dní.“

37

BALTIMORE, MARYLAND

Software pro rozpoznávání identity z charakteristických rysů obličeje nebyl žádnou exaktní vědou. Program se nechal oklamat, podoba lidí se během let měnila, mnozí měli podobné rysy obličeje a účinnost programu byla nezřídka omezená kvalitou dostupné fotografie. Kromě toho jste museli disponovat fotografií, kterou jste mohli porovnat s novější podobiznou. Pátrání po identitě muže zadržovaného v bývalém protileteckém bunkru Colemanova skladiště bylo komplikováno třemi okolnostmi. První byla ta, že muž od svého posledního oficiálního focení možná nabral víc než padesát kilo, drahá byla ta, že mnohé z jeho rysů byly společné pro všechny slovanské národy východní Evropy, což ho řadilo mezi velké množství možných kandidátů, a třetí byla ta, že to nebyl Rus.

Rapp si jeho složku pozorně prostudoval, a totéž učinili i Coleman a Dumond. Ten objev učinil jeden analytik z Langley poté, co se spojil se svými kontakty ve francouzské zpravodajské službě a v Interpolu. Zmíněný analytik vzal v potaz možný nárůst váhy a rozšířil pátrání i na kanceláře na Ukrajině, v Bělorusku, Polsku, Bulharsku, Litvě, Litevsku, Estonsku a Rumunsku. Ukázalo se, že ten muž je Bělorus. Nikdy nepracoval pro sovětskou KGB, ale pro běloruskou KGB neboli BKGB, jak se jí zkráceně říkalo v kruzích zpravodajských služeb. BKGB byla mladší sestrou KGB. Zatímco mnohé bývalé sovětské republiky usilovaly o autentickou nezávislost, Bělorusko i nadále udržovalo nejtěsnější vztahy s Matkou Rusí. Ten muž pracoval pro státní bezpečnostní službu téměř deset let. Mezitím na něj padlo podezření, že pracuje rovněž pro bývalého vysokého komunistického funkcionáře, který vedl nelítostnou válku, aby mohl stanout v čele mafie v Minsku.

Jeho skutečné jméno bylo Jurij Milinkovič. Francouzská zpravodajská služba o něm sbírala materiály od roku 1996, kdy řídil v Minsku činnost kontrašpionážního týmu. Tři francouzští obchodní zástupci přicestovali do běloruského hlavního města s nabídkou smlouvy na vybudování vodní elektrárny. Nabídka měla být předložena příslušným orgánům osobně během dvou dnů. Francouzští obchodníci byli zatčeni cestou na jednání, kde měli přednést svou nabídku, a zadržováni tři dni na základě podezření ze špionáže, načež byli bez jakéhokoliv vysvětlení propuštěni. Francouzská zpravodajská služba měla podezření, které však nemohla dokázat, že německá společnost, která nakonec kontrakt dostala, zaplatila za to, aby se zbavila francouzské konkurence. Během jeho působení u Běloruské tajné služby byly zaznamenány ještě čtyři podobné stížnosti. Jedna se týkala opět Francouzů, další dvě Italů a jedna Japonců. Interpol nakonec zahájil proti Milinkovičovi stíhání, přičemž jej podezříval, že pracuje pro běloruskou mafii.

Rapp všechny tyto informace pečlivě zvažoval. Zdálo se, že to do sebe zapadá, což bylo velké plus. Rapp ani v nejmenším nepochyboval, že muž v protileteckém krytu je skutečně Jurij Milinkovič. Otázka nyní zněla, z jakého důvodu se pokoušel zabít Gaziče. Rapp nařídil Dumondovi, aby mu vyhledal všechno, co věděli o běloruské mafii. Rusko a jeho bývalé republiky se nacházely mimo oblast Rappovy specializace. Byl odborníkem na Evropu a především pak na Střední východ a jihovýchodní Asii. Rapp nicméně se zájmem přihlížel rozpadu sovětského impéria. Se zhroucením centralizované státní správy se z bývalých regionálních funkcionářů téměř přes noc stali mafiánští bossové, kteří okamžitě zaplnili vzniklé mocenské vakuum. Ve srovnání s válkou, která následně propukla mezi soupeřícími mafiánskými frakcemi, vypadaly nechvalně známé chicagské války mafií z dvacátých let minulého století jako rvačka na školním dvoře.

Rapp se pokoušel dát si všechny tyto informace do souvislosti. Jak brutální byl Milinkovič? Někomu by se tato otázka v dané chvíli možná zdála podružná, ale pro Rappa měla klíčový význam. Nebyla zde žádná tikající bomba, žádné zachráněné životy, když se podaří toho velkého muže donutit zpívat. Nebylo nezbytné sáhnout hned k mučení. Pro danou chvíli se Rapp rozhodl, že se omezí jen na klasický výslech. Dá Milinkovičovi šanci, aby mu řekl pravdu a aby mu vysvětlil, proč se pokoušel zabít Gaziče. Už mu sice lhal, když tvrdil, že pracuje pro KGB, ale Rusové a všechny ostatní slovanské národy si s pravdou příliš starostí nedělají. Absolutní hodnoty byly vzácností. Spíše jste se u nich setkali s větší či menší mírou upřímnosti. V Milinkovičových očích se možná tvrzení, že pracuje pro KGB, nejevilo jako lež. Chápal to asi spíš jako částečnou pravdu. Pracoval pro BKGB. Nikdy však nepracoval pro jejího známějšího staršího bratra. Daleko větší problém byl v jeho tvrzení, že pro ně stále ještě pracuje. Gazič to vystihl, když se smál Milinkovičovu dušování, že pracuje pro KGB. A to s ním strávil jenom pět minut. Z toho se dalo usuzovat, že se spolu už možná někdy v minulosti setkali.

Rapp měl za to, že to nejlepší, co může udělat, je dát Milinkovičovi příležitost, aby přiznal barvu. Přimět ho, aby se přiznal, čím se živí, a oni se pak mohli pohnout dál. Co měla pro rány boží běloruská mafie co dělat s arabskými teroristy a především kdo si tu zakázku objednal?

Rapp sestoupil po schodech do bunkru s rámcovou představou, jaké otázky mu položí a jak se zachová, pokud Milinkovič nepřestane lhát. Na konci schodiště se nacházelo malé odpočívadlo přibližně dva metry široké a jeden metr dlouhé se zrezivělou kanálovou mřížkou uprostřed. Napravo nad těžkými kovovými dveřmi byl umístěn malý televizor. Na obrazovce viděl Rapp Milinkoviče schouleného na kavalci. Byl to chlap jako hora. Rapp se svými sto osmdesáti dvěma centimetry a jednaosmdesáti kilogramy by se pro toho muže mohl stát lákavým cílem a Rapp v to dokonce zčásti doufal. Jakkoliv nenáviděl mučení, nebyl ani příliš trpělivým člověkem. Bylo potřeba vybavit spoustu věcí a on nehodlal ztratit týden tím, že se bude marně pokoušet proniknout do mysli toho muže.

Na dveřích nebyla klika. Byla tam jen závora. Rapp vytáhl z kapsy klíč a vložil ho do velkého visacího zámku. Pověsil zámek na hák vedle dveří, ještě jednou zkontroloval televizní obrazovku a otevřel dveře. Milinkovič si okamžitě podepřel tělo lokty. Rapp vstoupil do krytu a přitáhl dveře, přičemž je nechal mírně pootevřené. Rappovi neuniklo, jak se Milinkovičův pohled upíral na nezamčené dveře. Kromě lůžka se v rohu místnosti nacházel ještě suchý záchod, z něhož byla cítit dezinfekce. Ze stropu zářila jedna jediná žárovka obklopená ocelovou klecí. Na pelesti nebyla žádná přikrývka ani polštář. Žádné prostěradlo. Jenom tenká matrace. Milinkovič by i na letišti královských rozměrů vypadal jako obr. Jednolůžko působilo pod jeho mohutným tělem téměř komicky.

Rapp se postavil vedle dveří, opřel se zády o zeď a složil si ruce na hrudi. Předtím si sundal sako a kravatu a zbraň nechal v Colemanově kanceláři. Jeho tmavé oči se chvíli zkoumavě upíraly na Milinkoviče. Sešili mu nos a ucho, a ačkoliv ho nezrentgenovali, byli si víceméně jisti, že má zlomenou čelist.

Rapp ukázal na knihu ležící na podlaze a položil mu otázku: „Měl jsi čas číst?“ Rapp nechal v cele román 1984 od George Orwella v naději, že si zadržený přečte některé ze scén popisujících mučení.

Milinkovič se zadíval na knihu a zavrtěl hlavou. „Nemusím tu knihu číst. Žil jsem v tom.“

Rapp se zasmál. „Naneštěstí jsi ale byl na špatné straně.“

„Jak to myslíte?“

„Říkal jsi, že jsi pracoval pro KGB.“ Z tónu Rappova hlasu byly cítit pochybnosti. „Jestli jsi pracoval pro KGB, tak jsi byl ve špatném týmu.“

„Ne každý, kdo pracoval pro KGB, byl špatný člověk.“

Svatá pravda, pomyslel si Rapp.

„Nejsme zase tak rozdílní, vy a já.“ Velký muž položil jednu nohu na podlahu a posadil se.

Rappovi neuniklo, že se pohybuje s obtížemi. Kombinace stresu, omezeného pohybu a jeho tělesné velikosti musela způsobit, že mu ztuhly svaly. Sundali mu dokonce i boty. Kdyby se chtěl v ponožkách pokusit o chůzi, měl by potíže se na hladké betonové podlaze udržet na nohou.

„Víš, kdo jsem?“ zeptal se Rapp s pobaveným výrazem ve tváři.

„Američan… nejspíš od CIA. Možná od Obranné výzvědné služby. Každopádně jste absolvoval výcvik u zvláštních sil.“

Rapp byl potěšen, že Milinkovič má o tom, kdo je, jen velice rámcovou představu. Byl v pokušení říct mu, že pracuje pro Izraelce. Byl to starý trik, jehož pomocí bylo možné bezbožným komunitám vsugerovat strach z božího hněvu. Zejména to platilo pro Bělorusy, kteří se k Židům v minulosti chovali tak krutě.

„Možná ano… možná ne.“

Milinkovič se rozhlédl po místnosti. „Kde to jsme?“

Směrnice pro vedení výslechu č. 101: Postarejte se, aby byl subjekt zmatený a dezorientovaný. Rapp se pokoušel vcítit do Milinkovičova myšlení.

Po větší část převozu z Kypru do Baltimoru byl nadopován. Možná zaregistroval, že měli jedno mezipřistání, ale neměl možnost se podívat ven z okénka. Nejspíš se asi domníval, že jsou v Americe, ale mohl si také myslet, že ho z Kypru převezli k výslechu do nějaké země východního bloku, a nebylo ani vyloučeno, že jsou v Bělorusku. Nebylo tajemstvím, že americká vláda přesunula některé méně lichotivé aspekty války proti terorismu do bývalých sovětských satelitů.

„Jsme na jednom velice odlehlém místě. Na místě, o jehož existenci nic netuší dokonce ani má vláda. Jsme tu jen my dva. Já, a jsem si jist, že ty také, bych rád ten problém vyřešil mimo oficiální kanály.“

Rapp sledoval, jak Milinkovič šilhá po nezamčených dveřích a vzápětí se od nich zase odvrací. Nepochybně zvažoval své šance na útěk.

„Netušil jsem, že máme nějaký problém,“ pronesl Milinkovič povzbudivým hlasem. „Naše dvě země už nejsou nepřátelé.“

Rapp využil nabízené příležitosti. „Promiň, zapomněl jsem. Odkud že to jsi?“

„Z Ruska.“

„A pracoval jsi pro KGB?“

„Ano.“

„A víš to jistě?“

„Ano. Samozřejmě.“

„A chceš být můj přítel?“

„Ano. Samozřejmě.“

„A ty si chceš získat mé přátelství tím, že mi budeš lhát?“ pronesl Rapp nenuceně.

„Já vám nelžu,“ namítl Milinkovič s velkou přesvědčivostí.

„Dobře se zamysli nad tím, co ti teď povím, protože mám na tebe spoustu otázek. Říkáš, že jsi pracoval pro KGB, takže musíš vědět, jak to chodí. Můžeme to provést po dobrém, nebo po zlém. Pokud to chceš mít po dobrém, musíš ke mně být naprosto upřímný. Jestli mi ale chceš dál lhát, uděláme to po zlém. Což znamená, že tě pověsím za kotníky ke stropu a zahraju si baseball s tvýma koulema.“

Rus zdvihl ruce a s dlaněmi do prosíku prohlásil: „Žádný problém. Budu mluvit jenom čistou pravdu.“

Rapp pohodil hlavou ke straně a nadzdvihl levé obočí. „Zopakuju to ještě jednou. Tohle není hra a já nejsem zvědavý na tvé sliby. Máš dvě možnosti. Buď mi řekneš absolutní pravdu, nebo se postarám, abys zažil peklo.“

„Bez obav. Mluvím jenom čistou pravdu.“

Rappa napadlo, že mu možná tu čelist přece jenom nezlomil. Mluvení mu téměř nedělalo potíže. „Kde jsi se narodil?“

„V Moskvě.“

Pravděpodobně lež, pomyslel si Rapp, ale v danou chvíli mu to nemohl dokázat. „Kde jsi vyrůstal?“

„V Moskvě.“

Skoro určitě lež. „A pracuješ pro KGB?“

„Ano,“ odvětil urostlý muž, zatímco pomalu sunul i druhou nohu dolů z postele. „Už jsem to přeci říkal.“

Rapp sledoval, jak mění těžiště a posouvá se k okraji postele. „Obávám se, že to budeme muset udělat po zlém.“ Rapp se ohlédl přes levé rameno a stiskl bílé tlačítko na šedé krabičce interkomu. „Přineste mi dolů automobilový startér a krokodýlí svorky.“

Milinkovič se nepatrně napřímil. „Jak to myslíte, automobilový startér?“

„Vypadá to, že ti budeme muset mozkem prohnat trochu elektřiny, aby se ti oživila paměť.“

„Ne.“ Muž se postavil a s mávajícíma rukama vykročil směrem k Rappovi.

„Sedni si,“ poručil Rapp rozhodným, ale klidným hlasem.

„Mluvím čistou pravdu.“ Udělal ještě jeden krok.

Rapp se odlepil ode zdi a připravil se. Jediná otázka byla, jestli Milinkovič vyrazí rovnou ke dveřím, nebo se pokusí nejdřív vyřídit Rappa. Rapp hádal, že ten muž vsadí na jejich váhový rozdíl.

„Okamžitě se zase posaď, nebo přijdeš k úrazu.“

Milinkovič, který byl od něj vzdálený sotva dva metry, vyrazil do útoku. Šel přímo po Rappovi s předpaženou levou rukou ve snaze něčeho se chytit a s pravou rukou ohnutou v lokti a připravenou zasadit mu mohutný úder. Rappův subjektivní čas se zpomalil. Až doposud se nedělo nic nečekaného. Vazouni vždycky útočili tímto způsobem. Vyrazili kupředu v domnění, že svého protivníka převálcují. Jediný problém byl v tom, že si nekryli záda a střední partie. Milinkovič měl kolem pasu spoustu sádla. Rapp si toho povšiml a uvědomil si, že v takto stísněném prostoru nebude snadné dát do úderu tolik síly, aby byl účinný. Takže zbývala jen kolena a varlata. Rapp se rozhodl pro pravé koleno.

Pravá ruka velkého muže vyletěla dopředu jako beranidlo. Rapp rychle ustoupil nalevo a omotal pravou ruku shora po směru hodinových ručiček kolem Milinkovičova pravého lokte. Za pomoci jeho vlastní setrvačné síly si ho přitáhl blíž a zároveň si ho otočil mírně stranou. Zdvihl pravou nohu a nakopl zcela odhalenou čéšku Milinkovičova pravého kolene. Ozval se nepříjemný křupavý zvuk, jak praskaly vazy a čéška mizela uvnitř končetiny. Milinkovič jedenkrát poskočil na levé noze a zhroutil se na podlahu za doprovodu bolestných výkřiků.

Rapp stál nad ním s rozzlobeně sevřenými čelistmi a byl připravený zasadit mu ještě jeden úder. Byl naštvaný, že ho ten idiot donutil uchýlit se k takovým prostředkům. „Kde ses narodil?“ zaječel Rapp.

„V Minsku. Narodil jsem se k Minsku.“

„A pro koho pracuješ?“

„Pro KGB.“

Rapp ho nakopl do pohmožděného kolene a Bělorus vykřikl bolestí. „Chceš říct BKGB.“

„To je jedno a to samé.“

„To určitě.“ Rapp ho ještě jedno nakopl do kolene. „Už mě to přestává bavit, Juriji.“ Rapp se sklonil a pohlédl mu do očí, přičemž mu neunikl šokovaný výraz v jeho tváři. „Přesně tak, ty zatracený zkurvysynu. Znám tvé jméno. Vím o tobě všechno. Vím, že nejsi Rus. Vím, že jsi nikdy nepracoval pro KGB, a vím i to, že když jsi pracoval pro BKGB, byl jsi pěkně zkorumpovaný parchant. Moji přátelé z KGB mi řekli, že jsi se pěkně napakoval, když jsi pracoval pro minskou mafii.“ Rapp směšoval fakta s dohady, aby posílil svou pozici a podlomil Milinkovičovu sebedůvěru.

„Potřebuju doktora,“ sténal muž bolestí.

„Nedostaneš nic, dokud nezačneš odpovídat na moje otázky.“ Rapp mu dupl na ohnuté koleno a zařval do Milinkovičova nářku: „Pro koho pracuješ?“

„Pro minskou mafii!“

„A komu se zodpovídáš?“ Rapp zvedl nohu a držel ji nad zemí.

„Alexandru Gordijevskému.“

Ještě dnes ráno by Rappovi to jméno nic neříkalo, ale před chvílí na ně narazil ve složce, kterou obdrželi z Langley. Alexandr Gordijevskij byl bývalý běloruský stranický tajemník a nynější mafiánský boss ovládající organizovaný zločin po celé zemi.

„A co jste dělali na Kypru?“

„Měli jsme zabít toho muže.“

„Kterého muže?“

„Deckase. Toho Řeka.“

„Proč?“ naléhal dál Rapp.

„Já nevím.“

Rapp zvedl nohu.

„Přísahám.“ Milinkovič zdvihl prosebně ruce. „Já na mou duši nevím.“

Rappova noha dopadla prudce k zemi. „Hloupost!“

Milinkovič vykřikl bolestí a do očí se mu nahrnuly slzy.

„Mám tě ještě jednou kopnout?“

„Ne!“

„Pak mi tedy pověz, proč jste ho měli zabít.“

„Vím jen to,“ velký muž zalapal po dechu, „že si ho na něco najali a že to zpackal.“

„Najali si ho, aby někoho zabil.“ Rapp v tom chtěl mít jasno.

„Ano.“

„Koho?“

„Nemám tušení.“

„Chceš, abych tě ještě jednou nakopnul?“

„Ne!“ vykřikl. „Prosím, ne. Doopravdy nemám tušení.“

„Kdy začal tvůj šéf kšeftovat s Araby?“

V Milinkovičově tváři se objevil skutečný šok. „S Araby?“

„S Araby… s radikálními islámskými fundamentalisty… s teroristy.“

„Pan Gordijevskij by s takovými lidmi nikdy nepracoval.“

Tvářil se věrohodně, ale jeho slova taková nebyla. „Hloupost.“ Rapp mu opět dupl na koleno.

Milinkovič vykřikl a začal vzlykat. „Mluvím pravdu. Je v pravoslavné církvi a je nesmírně zbožný. Zastává přesvědčení, že islám je dílem Satanovým. V životě by s nimi neobchodoval.“

Rapp instinktivně cítil, že mu Milinkovič říká pravdu, ale nesouhlasilo to s tím, co už věděl. Rapp musel být opatrný. Jestli mu začne klást nepodložené otázky, mohl by oslabit svou pozici. V danou chvíli bude nejlepší skončit a ověřit si to, co se právě dozvěděl. Jestli se dozví, že mu ten muž lhal, vrátí se a výslech začne nanovo.

„Jdu zavolat své přátele z KGB. Ověřím si u nich, jestli mi nelžeš. A ty se modli, aby tvá slova potvrdili, jinak se vrátím a pak zažiješ pravé peklo. Ať tak či onak, až se vrátím, povíš mi od a do zet všechno, co víš o Deckasovi. A všechno znamená všechno. Kdy jsi o něm poprvé slyšel. Kolik zakázek pro vás dělal. Prostě všechno. Když to uděláš, píchnu ti sedativa. Pokud mi zase začneš lhát, poraním ti i druhé koleno.“

Rapp překročil Milinkoviče, zavřel za sebou těžké dveře a zamkl je. Vystoupal do přízemí, minul oddechovou místnost a po schodech zamířil do Colemanovy kanceláře. Když vešel dovnitř, Coleman právě telefonoval a dával Rappovi znamení, aby zůstal potichu.

„Ireno,“ řekl Coleman, „vůbec netuším, kde může být.“ Na chvíli se odmlčel, načež pokračoval: „Řeknu mu, aby ti zavolal, jakmile se ozve. Teď musím běžet.“

„Co chtěla?“ zeptal se Rapp. „Je naštvaná kvůli Gazičovi?“

„Ne. Ptal jsem se jí na to. Říkala, že z toho nemá strach. Ví, že to udělal.“

„Tak v čem je problém?“

„Říká, že má něco, co ti musí ukázat.“

„Co?“

„To neřekla. Řekla jen, že tě musí vidět stůj co stůj.“

„Neřekla ti ani, čeho se to týká?“ zeptal se Rapp.

„Říkala jen, že by se ti něco mohlo vyjevit v docela jiném světle.“

Rapp se na moment zamyslel, co by to mohlo být.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Coleman.

„Zavolám jí.“

„Kdy? Dost naléhala.“

Rapp pohlédl na hodinky. Bylo téměř poledne. „Dnes odpoledne. Musím zavolat jednoho starého známého z KGB. Potřebuju si vyjasnit, co je ten Milinkovič za kvítko.“

„A co se obrátit na doktorku Hornigovou?“

Rapp na to už myslel. Byla to psychiatrička ve službách CIA, která se zabývala vyslýcháním důležitých vězňů.

„Ten chlap je možná patologický lhář, Mitchi.“

„Já vím.“ Patologické lháře bylo vždy velice nesnadné vyslýchat. Kromě toho na to Rapp neměl žaludek. „Promluvím si o tom dnes odpoledne s Irenou a dám ti vědět.“

38

WASHINGTON, D. C.

Mark Ross se ubíral po Peacock Alley, kam chodívali obyvatelé i návštěvníci hlavního města, aby se dívali a byli viděni. Hotel Willard byl centrem washingtonského společenského života už před občanskou válkou. Ross se těšil pozornosti desítek lidí, kteří si vychutnávali odpolední čaj. Tuto zkušenost před ním absolvovali Ulysses S. Grant, Mark Twain a mnohé další slavné i neslavné osobnosti. Digitální fotoaparáty cvakaly, lidé se po něm natahovali, jen aby se ho mohli dotknout, a někteří otrlejší jedinci ho zastavovali, aby si ho vyfotografovali. Vrchol troufalosti nicméně předvedla žena v modrých šatech s komickým červeným kloboukem ozdobeným bílým peřím. Postavila se před Rosse, čímž mu znemožnila pokračovat v chůzi, a mávala mu před obličejem svým mobilem. Měla na drátě svou dceru, která byla velkou obdivovatelkou nastávajícího viceprezidenta. Ross potlačil své rozechvění a ženě vyhověl. Členové jeho ochranky na něj pohoršené hleděli asi ze čtyř až pěti metrů. Potom, co na ně během dne vyjel, jim musel dát další lekci. Museli mu přeci dopřát trochu svobody. Nikdo se nechystal spáchat atentát na nastávajícího viceprezidenta.

Oddaní členové strany brali město útokem. Každou hodinu je přivážela letadla, vlaky a autobusy. K první oficiální události mělo dojít dnes večer a měl následovat bezpočet snídaní, obědů a plesů. Velké události se měly odehrát v neděli večer: jedenáct samostatných plesů, na které byl vstup jen ve smokingu. Ve městě nebyl jediný volný pokoj. Skutečně k tomu dojde. Stane se viceprezidentem Spojených států amerických. Ross tomu takřka nemohl uvěřit. Už si nevzpomínal, od kdy přesně snil o tom, že udělá takovou politickou kariéru, ale určitě musel být ještě hodně malý. Obvykle se jeho sny upíraly na nejvyšší úřad v zemi, ale vzpomínal si na dobu, kdy chodil do internátní školy a četl knihu o Teddym Rooseveltovi. To byl miláček osudu. Teddy Roosevelt patřil mezi ty velké. Když jeden spolustraník kritizoval bývalého progresivistického prezidenta za to, že byl tyranem, Ross namítl: „Tyran nebo lidumil, jeho podobizna je vytesána na Mount Rushmore.“

Dějiny přejí rozhodným. Těm, kteří se nebáli chopit moci a použít ji. Ross se již před drahnou dobou rozhodl, že si vytvoří příhodné podmínky, a až přijde jeho čas, bez váhání se chopí otěží moci. Podobně jako velký Teddy Roosevelt ponechá jen málo náhodě. Použije tisk k utváření svého image a k likvidaci svých nepřátel a možná bude mít podobně jako on štěstí a dočká se rychlého vzestupu. Josh Alexander byl mladý a zdravý, ale už se přihodily i podivnější věci.

Ta představa vyloudila na Rossově tváři úsměv. Potřásl několika dalšíma rukama a zastavil se krátce před vchodem do Round Robin Baru, kde zamával svým věrným, kteří si užívali „šťastné hodinky“. Ze skupinky obléhající kruhový bar se začal ozývat jásot a hlahol. Rosse napadlo, že by nebylo špatné posadit se s nimi na drink, ale měl nahoře schůzku. Usmál se, pozdravil své stoupence zdviženou pěstí a pokračoval dál. V doprovodu čtyř agentů nastoupil do výtahu. Dal Gordonovi volno, aby si trochu oddechl. Ne že by mu nedůvěřoval; jednoduše nechtěl, aby pravá ruka věděla o tom, co dělá ruka levá.

Před vchodem do Oválného apartmánu hlídal tajný agent. Strana mu apartmán rezervovala pro poskytování rozhovorů a pořádání schůzek, přičemž zde v případě potřeby mohl i přespat, ačkoliv Ross vlastnil kondominium o velikosti 4200 čtverečních metrů s výhledem na řeku Potomac. Alexander byl ubytován v přepychovém apartmánu Abrahama Lincolna a jeho tchán obýval prostorný Kapitolský apartmán. Aniž by s ním o tom kdokoliv jednal, Ross byl nucen vzít zavděk třetím nejlepším apartmánem v hotelu. Byl tím přehlížením nepatrně dotčen, ale v dané chvíli musel řešit daleko naléhavější záležitosti.

Ross otevřel dveře apartmánu a spatřil Stu Garreta, jak sedí v oválném obývacím pokoji spolu s Tomem Richem z New York Times. Podobně jako v Oválné pracovně stály i zde naproti sobě dvě pohovky, mezi nimiž se nacházel malý konferenční stolek. Rich byl průměrně vysoký a až na menší pneumatiku kolem pasu byl i poměrně štíhlý. Měl mladistvě vyhlížející kaštanovou kštici, kterou rád ukazoval na odiv tím, že se vyhýbal pravidelným návštěvám holiče. Vypadal na čtyřicet, ale ve skutečnosti už mu bylo jednapadesát. Jeho parketou byla národní bezpečnost a byl znám tím, že byl velmi kritický vůči CIA a vůči tomu, jakým způsobem vedla válku proti terorismu.

Rich se postavil. Garret nikoliv. Ross mu na uvítanou podal ruku. „Tome, děkuju, že jste přijal mé pozvání.“

„Potěšení je na mé straně, pane.“

„Při takovýchto neformálních příležitostech mě prosím oslovujte Marku.“

Rich přikývl, ale nehnul ani brvou. Na sobě měl modrou sportovní košili, šedočerné sportovní sako, džínsy a hnědé kotníčkové farmářky značky Timberland. Prohlížel si Rosse oblečeného v drahém modrém obleku a s kravatou kolem krku. „Omlouvám se za to, jak jsem oblečený. Když Stu zavolal, byl jsem doma a pracoval jsem na článku. Řekl mi, abych sem okamžitě přijel. Že prý má něco, o čem nemůže mluvit po telefonu.“

Ross přikývl: „Obávám se, že má pravdu. Než ale začneme, mohu vám nabídnout něco k pití?“

„Ne, děkuji.“

„Tak se tedy posaďme.“ Ross si rozepnul sako a posadil se na pohovku naproti Garretovi a Richovi. „Předpokládám, že se vám donesla zpráva o zatčení, k němuž došlo v souvislosti s loňským útokem na kolonu kandidátů pro prezidentské volby.“

Rich dychtivě přikývl a sáhl do svého sportovního saka pro tužku a záznamník. „Ráno mi má na to téma vyjít článek.“

„Jaká je vaše pozice?“

„Pozice?“ Rich se tvářil buď překvapeně, nebo uraženě.

„O čem je ten váš článek?“ zeptal se Garret svým typickým přímočarým způsobem.

Rich zaváhal a pak ze sebe vypravil: „Donesla se ke mně šeptanda. Rozličné stížnosti…“

„Čeho se týkají?“ zeptal se Ross.

„Říká se, že důkazy proti tomu muži nejsou tak neotřesitelné, jak tvrdí FBI.“

Ross a Garret si vyměnili výmluvné pohledy, načež Ross řekl: „To, co vám nyní sdělím, je přísně důvěrné.“

„Samozřejmě.“ Rich nadepsal otevřenou stránku slovem Důvěrné.

„Co se k vám až do této chvíle doneslo?“

„Především to, že FBI toho muže zadržuje na základě velice nedostatečných důkazů.“

Ross přikývl. „Pokračujte.“

„Obžaloba údajně čelí vážným problémům. FBI a ministerstvo spravedlnosti se škorpí a společně vyjadřují výhrady vůči CIA. Řecká vláda se zítra ráno chystá podat oficiální stížnost u OSN a nikdo podle všeho neví, kde je Mitch Rapp, který podle mých zdrojů vedl tým, jenž toho muže zatkl.“

„Máte dobrou rámcovou představu, ale jsou tu ještě nějaké další věci. Rapp nejenom vedl ten tým, ale rovněž podezřelého identifikoval, zadržel a mučil.“

„Říkal jste mučil?“ Rich nasadil starostlivý pohled.

„Jak byste charakterizoval, když někdo někomu prostřelí obě kolena a obě dlaně?“

„Prostřelil mu obě čéšky?“

„A také obě dlaně.“

Rich upíral pohled na Rosse, zatímco pravou rukou čmáral do notesu. „Nechte mě hádat. Vynutil z toho muže doznání mučením?“

„To nikdo s určitostí neví.“

„Co říká Rapp?“

„Nikdo neví, protože Rapp poslední tři dny není k zastižení.“

„Není k zastižení?“

„Udělal si dovolenou bez vědomí svých nadřízených. Zařídil transport zadrženého z Kypru a sám se ještě neohlásil. Kromě Rappova slova proti němu nemáme nic. Řecká vláda zuří. Ministerstvo zahraničí je na nohou. Ministerstvo spravedlnosti říká, že nemá dostatek důkazů, a jako by toho bylo málo, ten chlap dobrovolně zažádal o test na detektoru lži.“

„No a?“

„Prošel suverénně.“

„Takže to asi doopravdy bude nesprávný muž?“

„Je to dost pravděpodobné. A dokonce i kdyby to byl ten muž, Rapp to tak zpackal tím, že ho mučil, že nevidím možnost, jak bychom ho mohli obvinit.“

Rich psal jako o život. Tohle bude velké sousto. Ten druh materiálu, který by mu mohl zajistit jeho druhou Pulitzerovu cenu. Po chvíli získal kontrolu nad svou vzrůstající euforií a vzpomněl si, že je novinář. Pohlédl na Rosse a zeptal se: „Proč mi to všechno vykládáte?“

Ross tu otázku očekával. „Když jsem byl ředitelem Národních zpravodajských služeb, varoval jsem prezidenta Hayese, že Mitch Rapp je nezvládnutelný. Říkával jsem mu: ‚Pane, ten muž dříve či později udělá něco, co natrvalo poškodí mezinárodní reputaci Spojených států.‘“ Ross si opřel záda a dal si nohu přes nohu. „A teď to tu máme. Prezident Hayes opouští úřad a my ho máme vystřídat. Jednoduše nemohu připustit, aby tato administrativa platila za jeho nekompetentní vedení.“

„Mluvíte o prezidentu Hayesovi?“

„Ano. A Tome, ještě jednou opakuji. Tohle je přísně důvěrný rozhovor. Jen mezi námi, jak tady jsme.“

„Je mi to jasné,“ přisvědčil Rich, zatímco si zběsilým tempem dělal poznámky. „Takže je to všechno Hayesova chyba?“

„Nechtěl bych zacházet tak daleko, a to ani v soukromém rozhovoru. Závěr z toho všeho si budete muset vyvodit sám.“

„Tak koho dalšího kromě Rappa ještě obviňujete?“

„Pro začátek například jeho šéfovou.“

„Irenu Kennedyovou?“

„Ano.“

„Budete žádat, aby byla vyšetřována?“

„To nechám na generálním prokurátorovi a na svých bývalých kolezích ze Senátu.“

„Mohu tedy napsat, že vaše administrativa bude hledat nového nejvyššího představitele CIA?“

Rossovi se líbilo spojení „vaše administrativa“. Bude si na něj muset zvykat. Velice vážně se na Riche zadíval a prohlásil: „Ředitelka Kennedyová a Mitch Rapp by si měli hlídat, aby měli aktualizované životopisy.“

Zatímco si Rich zapisoval přesné znění Rossova výroku, usmíval se. Když skončil, sáhl do kapsy pro mobilní telefon a podíval se, kolik je hodin. Bylo 16.51. Pohlédl na Rosse a prohlásil: „Omluvte mě na vteřinku.

Zavolám našemu šéfredaktorovi a požádám ho, aby mi rezervoval místo na titulní stránce.“

Ross přikývl a snažil se držet svou radost na uzdě. Článek vyvolá pořádný poprask. Přál si jen, aby mohl vidět, jak se bude tvářit Kennedyová, až ho bude číst.

39

LANGLEY, VIRGINIE

Rapp jel po Georgetown Pike v bílé pronajaté dodávce asi o deset kilometrů za hodinu rychleji, než byl povolený limit. Bylo téměř sedm hodin večer, což znamenalo, že na schůzku s Kennedyovou jede pozdě. Nebyl právě nadšený tím, že se s ní má sejít v její kanceláři, ale trvala na tom. To, co mu hodlala ukázat, nesmělo opustit budovu. Tato informace udržovala Rappovu představivost v horečné aktivitě. Rovněž to přispělo k tomu, že se rozhodl Milinkoviče předat doktorce Hornigové.

Po dlouhém odpoledni, kdy Milinkovič nepřestával měnit svou výpověď a kdy vzlykal jako malé dítě, se Rapp rozhodl, že nemá sílu na to, aby ho podrobil systematickému výslechu. Coleman nemohl přítomnost doktorky Hornigové vystát, a tak si Rapp pronajal ještě jednu dodávku a odvezl jí Bělorusa osobně. Jízda z Baltimoru do tajného objektu CIA v Severní Virginii trvala déle, než očekával, načež strávil nějaký čas rozmluvou s Hornigovou. Chtěla vědět o svém subjektu všechno podstatné. Rapp jí sdělil, na co přišel, a předal jí audiozáznamy výslechů, kterým zadrženého již podrobil, načež zmizel tak rychle, jak jen mohl.

Odbočil z Georgetown Pike a zamířil k hlavní bráně centrály CIA. Za normálních okolností by auto z půjčovny představovalo problém, ale bezpečnostní služba Rappa poznala a po zběžné kontrole nákladového prostoru ho nechala jet. Rapp zaparkoval na parkovišti pro návštěvníky poblíž hlavního vchodu a vyběhl po schodech do haly. Přímo před ním po pravé straně byla bezpečnostní přepážka, detektory kovů a turnikety. Rapp si pověsil svůj odznak kolem krku a držel se nalevo, přičemž minul miniaturní sochu „divokého“ Billa Donovana, který byl neoficiálním patronem CIA. Hned za sochou Rapp odbočil doleva do malého vestibulu a hned nato zase napravo, načež vystoupal několik schodů a ocitl se na malém odpočívadle. Přímo před ním byl ředitelčin privátní výtah. Rapp uchopil odznak a podržel ho před skenerem. O chvíli později se otevřely dveře výtahu a Rapp byl na cestě do šestého poschodí.

V recepci nebyl žádný pomocný personál. Dokonce ani ředitelčini osobní strážci nebyli nikde v dohledu. Rapp dvakrát zaklepal na těžké kancelářské dveře a vstoupil. Kennedyová seděla za svým stolem s telefonem u levého ucha a pravou rukou si pohrávala se svými brýlemi na čtení.

Nepatrně se na Rappa usmála a oznámila osobě na druhém konci drátu: „Nechápu, o čem to mluvíte. Stojí přímo přede mnou.“ Rapp se přidušeným hlasem zeptal, kdo to je.

Kennedyová popojela se svým křeslem dopředu. „Vydržte malý moment, prosím.“ Stiskla tlačítko pro podržení hovoru na černém telefonním přístroji a pohlédla vzhůru na Rappa. „To je Tom Rich z Timesů.“

„Ten malý podlý zrádce. Co chce?“

„V Timesech o nás zítra vyjde článek. Chce nám dát možnost, abychom se k němu vyjádřili.“

Rapp pohlédl na hodinky. Bylo 19.04. Náklad pro východní pobřeží půjde co nevidět do tiskárny. „O čem je ten článek?“

„V zásadě o tom, že jsi na Kypru zatkl nesprávného muže. Ministerstvo spravedlnosti, FBI, ministerstvo zahraničí a řecká vláda jsou na nás všichni naštvaní a my dva jsme od příštího týdne bez práce a možná dokonce budeme čelit formálnímu vyšetřování.“

„Co jsi mu řekla?“

„Bez komentáře.“

„Výborně.“

„Slyšel prý také, že jsi beze stopy zmizel. Že jsi možná dokonce uprchl ze země, aby ses vyhnul vyšetřování.“

„Vymýšlí si nesmysly.“ Rapp ukázal k telefonnímu přístroji. „Pusť mi ho do reproduktorů.“

Kennedyová stiskla blikající tlačítko a pronesla: „Tome, Rapp je tady se mnou v mojí kanceláři. Nechtěl byste se ho na něco zeptat?“

„Takže jste se vrátil z chladu?“ Reportérův hlas zněl pobaveně.

Rapp se s Richem setkal jednou při nějaké společenské události. Seznámila je Rappova zesnulá žena. Pracovala jako korespondentka NBC v Bílém domě a ti dva se čas od času potkávali při výkonu svého povolání. „Jaké překvapení. Nikdy bych nečekal, že levičák vašeho formátu je vášnivým čtenářem Johna le Carrého.“

„Je to můj oblíbený spisovatel. Špion, který se vrátil z chladu… to je ve svém žánru nedostižná klasika. A kromě toho jsem nezávislý novinář. Podobně jako všichni dobří reportéři se při své práci nenechávám ovlivnit politikou.“

„Ano, ovšem.“ Rappovi neunikl frivolní tón v jeho hlasu. Jako všichni egocentričtí reportéři si již pravděpodobně promýšlel proslov při příležitosti udělování Pulitzerovy ceny.

„Poslouchejte, nemám moc času, ale napadlo mě, zda byste se nechtěl vyjádřit k článku, který píšu pro zítřejší noviny?“

„Vidím, že jste si vyhradil spoustu času, abyste si poslechl i argumenty druhé strany.“

„Uzávěrka je nutné zlo. Co jiného vám k tomu můžu říct? Chcete tedy nějak komentovat obvinění, že jste si mučením vynutil falešné doznání z řeckého občana Alexandra Deckase?“

„Nahráváte si náš rozhovor, Tome?“

„Samozřejmě,“ prohlásil povýšeným tónem.

„Děkuji za upozornění.“

„Ale jděte, Mitchi. Znáte přece pravidla hry.“

„No ovšem, Tome.“ Rapp se usmál na Kennedyovou a hned nato se zeptal: „Jen tak přemýšlím… Vy jste Žid, nemám pravdu?“

Rich neodpověděl okamžitě. Když se posléze ozval, jeho povýšenost byla pryč. „Nevím, jak to souvisí s tím, o čem se bavíme.“

„Vím, jak si vy reportéři zakládáte na své nestrannosti, ale napadlo mě, jak pyšný asi budete na svého Pulitzera, až nějaký bláznivý islámský fašista za pomoci nukleární bomby vymaže Izrael z mapy světa.“ Rapp se odmlčel, aby se podíval na Kennedyovou, která na něj vrhla starostlivý pohled. Usmál se a naklonil se k mikrofonu. „Možná pro vás bude útěchou, že jste si zachoval nestrannost alespoň v této záležitosti.“

Když se Rich znovu ozval, jeho hlas zněl nanejvýš věcně. „Předpokládám, že se nehodláte vyjádřit k obvinění, že jste zatkl a mučil špatného muže.“

„Jsem ochoten se k vašemu obvinění vyjádřit, pokud mi povíte, kdo je váš zdroj.“

„Zdroje,“ konstatoval Rich s důrazem na množné číslo. „Mám jich více a vy víte, že je nesmím odhalit.“

„Předpokládám, že nebudete chtít s uveřejněním svého článku jeden dva dny počkat?“

„Dejte mi vteřinu na rozmyšlenou.“ Rich se na vteřinu odmlčel a pokračoval: „Obávám se, že ne.“

„Tak jděte laskavě někam a děkuji, že jste mařil můj čas.“ Rapp položil telefon a hodil sebou do ušáku stojícího před ředitelčiným pracovním stolem.

„To od tebe nebylo právě profesionální.“ Kennedyová hleděla na Rappa s pohoršením.

„Ten chlap si myslí, že mě zítra nechá pověsit za koule do průvanu.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Nemá nejmenší tušení, jak velkou chybu se chystá udělat.“

Kennedyová si prohlížela Rappa s nedůvěrou. „Řekl bys mi, co jsi prosím tě prováděl?“

Rapp vytáhl ze svého saka paměťovou kartu a podával ji Kennedyové přes stůl. „Tohle bude velká legrace.“

Kennedyová si nějakou chvíli paměťovou kartu prohlížela, načež hlesla: „Co to je?“

„Tvoje tisková konference.“

„Jaká tisková konference?“

„Tisková konference, kterou zítra uspořádáš v Bílém domě jako odpověď na hrubě zkreslující článek, který New York Times ráno uveřejní na titulní straně. Dovolil jsem si to všechno pro tebe shrnout jako prezentaci v Power Pointu.“

Kennedyová se usmála. „Cos tam dal?“

„Videozáznam z kavárny Starbucks z onoho rána, kdy došlo k útoku. Oficiální prohlášení agentky Riverové o tom, co viděla několik vteřin před výbuchem. Záběry z průmyslové kamery poskytnuté Celním a imigračním úřadem, které byly pořízeny na Kennedyově letišti den před útokem. Samozřejmě vstoupil do země na falešný pas.“

„Co dalšího?“

„Jeho kompletní doznání.“

„O němž média řeknou, že bylo vynucené.“

„Ne, až si ho poslechnou. Znělo to velice přesvědčivě. Přiznává, že přistál na Kennedyově letišti den před útokem, přičemž páteční noc strávil v Pensylvánii, kde si vyzvedl dodávku, a v sobotu ráno odcestoval do Washingtonu. Dokonce přiznává, že stál za oním stromem, za kterým ho zahlédla Riverová. To vše bez jakéhokoliv zjevného nátlaku.“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Řeknou, že jsi ho to doznání předem naučil nazpaměť.“

„Ať si říkají, co chtějí. Jsou tu ještě další věci. Ten chlap dokonce není ani Řek.“

„Pardon?“

„Je z Bosny. Jeho pravé jméno je Gavrilo Gazič. A teď přijde to nejlepší.“ Rapp se zazubil a dodal: „Pátrá po něm Haagský tribunál pro válečné zločiny spáchané na civilistech během tamní občanské války.“

„Jsi si jistý?“

„Stoprocentně.“

Nyní už se usmívala i Kennedyová. „Ještě něco?“

„Seznam osob, z jejichž vraždy je podezříván. K většině těchto vražd došlo v minulých pěti letech v Africe. Mezi zavražděnými je jeden pracovník OSN, několik humanitárních pracovníků a bezpočet politiků, povstaleckých vůdců a generálů.“

„Je to tutovka?“

„Bez obav. FBI bude mít velký den. Organizace spojených národů nám možná ještě poděkuje.“

Ředitelka CIA si v prstech pohrávala s paměťovou kartou a přemýšlela o fotografiích, které jí dal Cap Baker. „Tušíš už, kdo si ho najal, aby zaútočil na kandidáty?“

„Nikoliv, ale už vím, kdo se pokoušel ho zabít, když to zpackal.“

„Můžeš pokračovat?“

Rapp si složil ruce na prsa a líčil jí, co se stalo na Kypru. Jak si všiml ještě jednoho týmu, který hlídal Gazičovu kancelář. Jak viděl přicházet Gaziče, zastřelit hlídače v autě a pak nalákat ty druhé dva do své kanceláře, kde zavraždil jednoho a začal mučit druhého. Když ho Rapp pozoroval při práci, došlo mu, že ten muž je tak nebezpečný, že byl nucen ho znehybnit. Kdyby muži jako on řekl, aby odhodil zbraň a lehl si na podlahu, skončilo by to tím, že by jeden z nich nebo dokonce oba dva skončili mrtví.

„Kdo byli ti lidé, kteří se ho pokoušeli zabít?“ zeptala se Kennedyová.

„Nejprve jsem měl za to, že jsou to Rusové. Jeden z nich tvrdil, že pracuje pro KGB.“

Kennedyová na něj udiveně pohlédla a prohlásila: „Ty žertuješ?“

„Podle všeho to byli Bělorusové a alespoň jeden z nich byl bývalý agent BKGB. Přivezl jsem s sebou jejich šéfa.“

Kennedyová byla opětovně překvapená. „V neděli?“

„Ano.“

„A proč o tom slyším teprve teď?“

„Musel jsem si něco ověřit.“

„Kde je teď?“

„Dnes večer jsem ho předal doktorce Hornigové.“

„Bylo těžké přimět ho k hovoru?“

„Ne. Byl docela vstřícný. Jen jsme nebyli schopni od sebe oddělit pravdu a lež.“

„A co má tedy s tím vším společného běloruská mafie?“

„Dobrá otázka. Zadržovaný muž se jmenuje Milinkovič. Tvrdí, že ho poslali na Kypr, aby zabil Gaziče kvůli nějakému zpackanému kontraktu. Zeptal jsem se ho, jestli se Saúdy obchodovali často, a dostal jsem od něj zajímavou odpověď.“

„Jakou odpověď?“

„Říkal, že jeho šéf Alexandr Gordijevskij, který ovládá běloruskou mafii, nenávidí muslimy. Že prý je pravoslavný křesťan a zastává přesvědčení, že, cituji, ‚islám je dílem Satanovým‘. Podle něj by nikdy pro Saúdy nepracovali.“

Myšlenky Ireny Kennedyové se vrátily k fotografiím. „Ještě něco?“

„Pár věcí mi tu nehraje.“

„Jako například?“

„Gazič, ne že by se mu dalo věřit, prohlašuje, že udělal přesně to, co mu nařídili. Že nic nezpackal. Na vině jsou prý lidé, kteří ho špatně informovali.“

„Jak to?“

„Tvrdí, že mu tak půl minuty před explozí prostřednictvím telefonátu sdělili, že cílem má být ta druhá limuzína. Tak mne napadlo, že Tajná služba poté, co limuzíny opustily místo konání konference, vyměnila jejich pořadí. Někdo stojí na ulici, sleduje kandidáty, jak nastupují do druhé limuzíny, a pak zavolá Gazičovi. Kolona se dává do pohybu a o jeden blok dál Tajná služba pouští druhou limuzínu do jejího čela. Dělají to každou chvíli. Je tedy jasné, kde se teroristé dopustili chyby.“

„Zní to logicky.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Mluvil jsem s Riverovou. Říká, že pořadí limuzín nevyměnili.“

„Nevyměnili pořadí limuzín?“ zopakovala Kennedyová s pochopitelným údivem.

„Ne, což mě vede k domněnce, že Gazič musí lhát.“

Nepříjemný pocit v žaludku Ireny Kennedyové byl stále silnější. Po chvíli prohodila: „Nebo možná říká pravdu.“

„Z čeho tak usuzuješ?“

Kennedyová se zadívala do tmavého okna na protější straně místnosti. Z úst se jí vydral povzdech: „Myslím, že je na čase, abych ti něco ukázala.“

40

Kennedyová otevřela sejf, vyndala velkou obálku a zamířila k sedací soupravě umístěné naproti jejímu psacímu stolu. Rapp ji následoval a zastavil se po její levici, zatímco pomalými, rozvážnými pohyby vyndávala z obálky fotografie. Rapp zpočátku vůbec netušil, na co se dívá. Docházelo mu jen, že se jedná o fotografie ze sledování dvou lidí, kteří podle všeho nebyli manželé. Ta žena mu připadala nějak neurčitě povědomá. Rapp ignoroval její nahé tělo a soustředil se na její obličej. Na prvních šesti snímcích se v její tváři zračilo značné vzrušení, ale na sedmém ji fotoaparát zachytil se zavřenými ústy, s uvolněnými obličejovými svaly a s očima zahleděnýma do dálky. Měla netečný, prázdný pohled, který Rappovi připadal určitě povědomý. Rapp si prohlédl všechny fotografie a znovu se vrátil k sedmému snímku. Téměř ho vzal do ruky, aby si ho prohlédl zblízka, ale profesionální instinkt ho zadržel. Nemělo smysl nechávat své otisky na něčem, z čeho Kennedyová přirozeně nechala otisky sejmout.

Rapp se ještě jednou zaměřil na ženin obličej a nevšímal si jejího pohledného těla. Vysoké lícní kosti, úzký nos, dlouhé vlnité kaštanové vlasy, které byly rozcuchané a částečně zakrývaly její pravou tvář. Na té ženě bylo každopádně něco povědomého. Rapp si pokoušel odmyslet každý rys její tváře kromě očí, nosu a úst. Náhle se mu v mysli rozsvítilo. Měl tu ženu uloženou v paměti se sčesanými vlasy a jakýmsi volně splývajícím culíkem, oblečenou stylově, leč konzervativně, a zastávající roly manželky kandidáta na prezidenta. Byla to Jillian Rautbortová, manželka nastávajícího prezidenta. Rappův pohled se zaostřil, zatímco si vybavoval zármutek, který kvůli prominentnímu páru cítil bezprostředně po útoku. Jillian Rautbortová nebyla o moc starší než Anna, když ji exploze připravila o život. Rapp cítil s Alexanderovou bolestí. Zahlédl záběry z pohřbu a zaslechl některé Alexanderovy výroky bezprostředně po něm. Viděl ho o volební noci, kdy jeho protivník přiznal porážku. Dokonce i jako vítěz se ten muž zdál být stižen nevyléčitelným zármutkem. Zdálo se, že největší úspěch jeho kariéry byl zkalen ztrátou, kterou nebylo nikdy možné nahradit.

Ty fotografie nyní v Rappovi probouzely bolestivé vzpomínky. Byla to všechno přetvářka? Rapp tomu nemohl uvěřit. Jeho práce závisela na tom, že byl schopen si ve zlomku vteřiny udělat o lidech obrázek. Rozeznat přítele od nepřítele v cizí zemi, kde ho špatný odhad mohl stát život. Alexanderova bolest se mu zdála autentická. Jestli svou bolest jen předstíral, tak to musel být naprostý netvor.

Rappův pohled upřený na fotografie se poprvé soustředil na toho muže. Série začínala s oběma zachycenými vestoje a následovala snímkem, který zobrazoval Jillian sedící na muži rozkročmo na pohovce vedle bazénu. Ten muž byl vazoun. Jillian Rautbortová usazená na rozložitém těle muže vypadala velice drobně. Zatímco Jillian byla, jak ji pánbůh stvořil, muž byl úplně oblečený. Kalhoty měl stažené do půlky stehen. Rappovi byl rovněž podezřele povědomý. Náhle si povšiml, že muži čouhá z levého ucha jakýsi šnekovitý předmět. Rozšířil oči dokořán a začal pátrat po tomtéž předmětu i na ostatních fotografiích. Objevil ho i na dvou dalších snímcích.

„Dobrotivý bože,“ vypravil ze sebe Rapp.

Prohlížel si snímky, na nichž muž ležel na zádech. Zaměřil se na pravou stranu jeho pasu. Hledal tam vysílačku nebo zbraň. Fotografie nebyla příliš ostrá, ale něco se tam rýsovalo.

Aniž by Rapp spustil pohled z fotografie, otázal se: „Řekni mi, prosím tě, není ten muž náhodou agent Tajné služby?“

„Bohužel je.“

„Ty si ze mě střílíš.“

„Kéž by.“

„Kdo to je?“

„Zvláštní agent Matt Cash.“

Rapp se opětovně podíval na fotografie, přičemž tentokrát postupoval zleva doprava. „Kdy byly ty snímky pořízené?“

„Během Svátku práce v usedlosti jejích rodičů v Palm Beach.“

„A jak se dostaly k tobě?“

„Dal mi je Cap Baker. Koupil je od neznámého muže podle všeho za značnou sumu.“

„Dá se mu věřit?“

„Myslím, že ano. Tvrdí, že je nehodlal použít. Jeho kandidáti v průzkumech voličských preferencí vedli.“

„Tak proč je kupoval?“ zeptal se Rapp poněkud skepticky.

„Říkal, že kampaň stála hromadu peněz a že to nejrozumnější bylo stáhnout je z oběhu. Prý tu byla jistá nepatrná možnost, že by se v případě jejich zveřejnění sympatie veřejnosti obrátily na Alexanderovu stranu.“

Rapp se rozesmál. „No ovšem. Kdy je získal?“

„Někdy v polovině září.“

„Mezi tou dobou a prvním úterým v listopadu se mohla stát hromada věcí. Jeho kandidát mohl vybouchnout v jedné z televizních diskusí a jejich preference by přes noc spadly. Ty snímky byly jeho pojistka.“

„Souhlasím.“

„Tak co ho tedy vedlo k tomu, aby je dal tobě?“

Kennedyová vzdychla. „Tady to právě začíná být zajímavé. Mezi Bakerem a Stu Garretem je podle všeho nějaká zlá krev.“

„To mluvíš o šéfovi Alexanderova volebního týmu?“

„Ano. Vzájemně se nenávidí. Začátkem října se Baker rozhodl, že dá Garretovi něco, co by ho dostalo, a tak vzal tři z těch fotografií a na jejich rub napsal ‚Nikdy nemůžeš vyhrát‘, načež je nechal doručit do Garretova hotelu v Dallasu.“

„Věděl Garret, že jsou od Bakera?“

Kennedyová pokrčila rameny. „Pokud ano, tak jenom hádal.“

Rapp si založil ruce v bok, zadíval se na snímky a zavrtěl hlavou. „Jel zvláštní agent Cash v den útoku v druhé limuzíně?“

„Ano.“

„Paráda.“

Kennedyová se vrátila ke svému stolu a uchopila nejméně pět centimetrů tlustý svazek v červených deskách. Poodešla zpátky k Rappovi a oznámila mu: „Chci, aby sis důkladně prostudoval tuhle složku.“ Podala svazek Rappovi. „Toto je předběžná zpráva Tajné služby. Prostuduj si ji a promluv si se zvláštní agentkou Riverovou. Zajímalo by mě, jestli věděla o tom, že jeden z jejích lidí má poměr s manželkou jejího šéfa.“

Rapp přikývl: „Takže ty si myslíš, že by Gazič mohl mluvit pravdu?“

„Že druhá limuzína byla cílem útoku… Obávám se, že spousta lidí se do toho případu vrhla a jisté domněnky považovala předem za prokázané. Přečti si tu zprávu. Zejména poznámky vyšetřovatele. Případ byl od počátku vyšetřován s předpokladem, že útok spáchali teroristé. Podívej se na to nezaujatýma očima a promluvíme si o tom ráno.“

Rapp si vzal složku a chvíli na ni hleděl. „Ještě něco?“

„Ano.“ Kennedyová krátce zaváhala, načež dodala: „Ať si Marcus vezme do parády toho Stua Garreta.“

„Stua Garreta?“ opáčil Rapp s pochopitelným překvapením. „Toho malého zmetka? Ty myslíš, že by byl schopen něčeho takového?“

„Je spousta věcí, které o Stuovi Garretovi nevíš. Teď do nich nebudu zabíhat, ale věř mi, že ten muž je schopen téměř všeho.“

„Řeknu Marcusovi, aby se do toho hned pustil.“

„Ať se soustředí zejména na měsíc předcházející bombovému útoku.“

„Spolehni se. Ještě něco?“

„Ne. Čti prosím pozorně a pokud možno sebou hoď. Nemáme moc času.“

41

WASHINGTON, D. C.

Ve středu ráno se Mark Ross probudil s lehkou kocovinou. V jednu chvíli se už chystal opustit hotel, ale sváteční atmosféra toho dne gradovala až dlouho po půlnoci. Po schůzce s Tomem Richem z Timesů se Ross vypravil navštívit Alexandera, který měl mizernou náladu. Během minulého měsíce zažíval Ross chvíle, kdy měl chuť popadnout Alexandera za ramena, divoce jím zatřást a říct mu krutou pravdu o jeho zesnulé manželce. Ta žena byla coura. Zasluhovala si, aby se stala první dámou Spojených států, asi jako by si to zasloužila pouliční šlapka z New Orleans. Mezi tím, co by Ross s chutí udělal, a tím, co bylo prozíravé, nicméně ležela nekonečná vzdálenost. Kromě toho se Alexander ve svém zármutku stal velice tvárným. V zásadě Rosse nechal vést přechodný tým, což mu umožnilo prošpikovat administrativu lidmi, kteří mu byli loajální. Bylo tam sice hodně lidí z Georgie, ale Ross se postaral, aby jim připadly resorty dopravy, stavebnictví a místního rozvoje, školství nebo třeba Úřadu pro otázky válečných veteránů. Ministerstva obrany, zahraničí a spravedlnosti, tedy pilíře každé administrativy, byly obsazeny jeho lidmi. Po schůzce s Alexanderem v apartmánu Abrahama Lincolna sešel Ross dolů do Round Robin Baru, aby si dal tolik potřebný drink. To se stalo krátce před šestou. O čtyři hodiny později už byl víc než mírně přiopilý, když pokuřoval tlusté dominikánské cigáro a popíjel koňak s dvěma vlivnými hollywoodskými producenty. Straničtí hlavouni z celé země nepřestávali přicházet, a jelikož Alexander byl zalezlý ve svém apartmánu, Rossovi připadlo, že by jim měl poděkovat za jejich tvrdou práci a podporu. O půlnoci se mu konečně podařilo společnosti uniknout. Jeden z jeho asistentů ho přesvědčil, aby zůstal v hotelu, a nabídl se, že mu ráno přinese čisté prádlo. Ross, který se jen tak tak držel na nohou, ochotně mužovu nabídku přijal.

Probudil se několik minut před sedmou, a než vlezl do sprchy, objednal si pokojovou službu. Snídani mu donesli, zatímco se holil, a tak požádal obsluhu, aby mu ji postavila před televizor. Když se oholil, přehodil přes sebe hotelový župan a pustil se do pojídání vajec, toastů a slaniny. Namáčel si toasty se slaninou do hustých žloutků. Zapil to trochou grapefruitového džusu, načež se pustil do kávy. Během několika minut se cítil lépe. Zanedlouho se ozvalo klepání na dveře.

Ross se obrátil k místu, odkud přicházelo klepání, a uvažoval, že ho bude ignorovat. V těchto dnech neměl mnoho příležitostí být sám. Hned nato se ozvalo další zaklepání. Tentokrát bylo o něco silnější. Dveře se začaly otřásat v pantech. Ross odhodil ubrousek na stůl a zamířil na opačný konec apartmánu. Vzal za kliku a za dveřmi narazil na Stua Garreta s úsměvem od ucha k uchu.

Garret se kolem Rosse protáhl dovnitř a spustil: „Slyšel jsem, že sis včera dal pěkně do nosu.“

Ross zavřel dveře a následoval ho se slovy: „Snažil jsem se být jen dobrým hostitelem.“

Garret zamířil přímo k vozíku hotelové služby a vzal si z Rossova talíře plátek slaniny.

„Nedotýkej se mého jídla, Stu.“ Ross to myslel smrtelně vážně.

„Klídek,“ bránil se Garret, zatímco sahal do podpaždí pro noviny a podával je Rossovi. „Není to paráda?“

Na titulní straně novin stál velký černý titulek: „CIA mučí nepravého muže.“ Ross vytrhl Garretovi noviny z ruky a začal dychtivě číst. Úsměv na jeho tváři byl ještě širší než ten Garretův, když mu otevřel dveře. „Na mou duši paráda. Hned v prvním odstavci jmenovitě zmiňuje Kennedyovou i Rappa.“ Pokračoval ve čtení a o chvíli později dodal: „Nemusím hnout ani prstem. Tisk je rozcupuje na kusy místo mě.“

„Jako hyeny sbíhající se na zraněného nosorožce. Už to začalo.“ Garret popadl dálkové ovládání televizoru a zapnul CNN. „Hlásily to všechny tiskové kanceláře a už toho jsou plné kabelové televizní stanice, FM rádia a internet. Blogy praskají ve švech. Neudrží se na svých pozicích možná ani do soboty.“

Ross se rozesmál a praštil sevřenou pěstí do prázdna. „Stu, tohle se ti tedy fakt povedlo.“

Garret souhlasně přikývl: „Přiznávám, že to byl obratný manévr, pokud to nezní jako přílišná sebechvála.“

Na obrazovce mluvil bývalý zaměstnanec CIA, který se navážel do ředitelky Kennedyové za to, že Mitche Rappa nedržela víc zkrátka. Léta prý své nadřízené varoval, že se ten muž vymkl kontrole.

„Domníváš se, že by mohl jít do vězení?“ zajímal se Ross.

„Kdo ví? Unášet lidi a střílet po nich není právě nejšťastnějším vyjádřením respektu k zákonu.“ Garretovi jeho poznámka připadala vtipná a začal se jí smát.

„Možná bychom měli vydat nějaké prohlášení.“

„Ještě ne. Na to je příliš brzy. Ať tu špinavou práci za nás udělají jiní. Možná bys mohl něco vydat zítra nebo v pátek. Prozatím bych se držel v ústraní a zpovzdálí bych si vychutnával neslavný pád Ireny Kennedyové.“

Rossovi ta rada připadala rozumná. Přemýšlel, jaký dopad měly ty zprávy na Kennedyovou. Dnes ráno nebude v Langley vládnout příliš povzbudivá nálada. Představa všech těch protažených obličejů vyvolávala v Rossovi euforii. Hlasitě tleskl, a zatímco si mnul ruce, zamířil k ložnici.

„Kam jdeš?“

„Obléci se. Mám dnes ráno nabitý program a musím podniknout jednu neohlášenou návštěvu.“

\par

42

LANGLEY, VIRGINIE

Kennedyová se opozdila na schůzi vedoucích představitelů agentury, což u ní bylo velice neobvyklé. Ještě neobvyklejší však bylo to, že zaspala. Potřebovala se prospat po dlouhé, rušné noci. Ukládala se do postele během sledování diskusní show Davida Lettermana s obavami, že by ta záležitost mohla zasáhnout i Joshe Alexandera. Usnula ještě před prvním hostem, probudila se kolem třetí a ještě další dvě hodiny se převracela v posteli, zatímco se pokoušela odhadnout, jak ničivý potenciál se v celé té věci může skrývat. Kdyby cílem útoku byla druhá limuzína se záměrem odstranit potenciální problém pro kandidáty a zároveň si naklonit veřejné mínění, nejednalo by se jen o ukradené volby. Jednalo by se o zmanipulované volby, což by k již tak hrozivému problému přidávalo další vrstvu obav.

Byly zmařeny nevinné životy, ale Kennedyová byla placená za to, že měla na srdci daleko důležitější věci. Jmenovitě ochranu země a jejích institucí před vnějším útokem a vnitřním spiknutím.

Nejvíc se obávala toho, že by v té záležitosti mohla mít prsty běloruská mafie. Rusko a Bělorusko k sobě měly velice blízko. Jejich zpravodajské služby spolu udržovaly těsné kontakty. Ne vždy se jednalo o oboustrannou vstřícnost, ale Matka Rus nakonec vždycky dosáhla svého. Jejich zpravodajské služby a organizovaný zločin čas od času úplně splývaly. Pokud se na útoku na kolonu podílela běloruská mafie, bylo téměř jisté, že o tom věděla i KGB. S touto informací v šuplíku by KGB byla v pozici, aby mohla rozvrátit příští americkou administrativu.

Usnula znovu někdy kolem páté a byla probuzena svým synem v 8.15. Přijde pozdě do školy a ona zase do práce. Za normálních okolností by to vyvolalo paniku, ale když Kennedyová spatřila titulní stránku New York Times, rozhodla se, že si dá na čas. Langley bude dnes ráno plné vzájemného obviňování. Dlouholetí spolupracovníci, někteří z nich přátelé, budou zvažovat své alternativy. Mnozí dospějí k závěru, že je nejvyšší čas se od Kennedyové distancovat. Její nedochvilnost jenom přispěje k pomluvám a nejistotě, ale s tím se nedá nic dělat.

Když vysadila Tommyho před školou, otevřela svůj výtisk New York Times a louskala ten článek, zatímco ji řidič vezl přímo do Langley. Přečetla si ho dvakrát a dvakrát se nad ním rozesmála. Rapp měl pravdu ve dvou věcech. Jednak v tom, že Rich skutečně věřil, že za ten článek dostane Pulitzerovu cenu, a jednak v tom, že si doopravdy užijí velkou zábavu.

Když vystoupila z výtahu přímo před svou kanceláří, obě její sekretářky telefonovaly. Čekaly na ni hromady telefonických vzkazů tlusté jako balíčky karet. Sheila se svým přehnaným make-upem a rudými vlasy na ni vrhla pohled, z něhož se dalo vyčíst volání o pomoc. Kennedyová se usmála, pozdravila a zamířila ke své kanceláři. Na opačném konci místnosti na ni čekali tři muži. Seděli u konferenčního stolu. Kennedyová postavila svou aktovku ke svému psacímu stolu, zavřela dveře kanceláře a pověsila si černý kašmírový svrchník do šatníku. Stáhla si rukávy bílé blůzy a rozepla si sako modrého proužkovaného kostýmu. Oblečení si vybrala s výhledem na tiskovou konferenci.

Kolem konferenčního stolu seděli náměstek ředitele pro výzvědné aktivity Charles Workman, náměstek ředitele pro operační aktivity Jose Juarez a náměstek ředitele Roger Billings. Všichni tři muži seděli beze slova s rukama spočívajícíma na vyleštěné dřevěné desce dlouhého stolu. Očividně čekali, že promluví jako první. Kennedyová zamířila k opačnému konci stolu, kde se nacházela zarámovaná americká vlajka. Byla objevena v troskách Světového obchodního centra.

Kennedyová uchopila opěradlo židle a prohlásila: „Omlouvám se za zpoždění.“ Hodlala se posadit, když si povšimla výtisku New York Times položeného pod její brífinkovou složkou. Kennedyová odložila koženou složku stranou a zeptala se: „Ještě než začneme, můžu vám nabídnout něco k pití?“

Všichni tři muži odmítli zavrtěním hlavy. Kennedyová se usadila do židle a odložila své brýle na čtení na koženou brífinkovou složku. „Tak co pro mne máte dnes ráno?“

Juarez seděl po její pravici. Tmavé kruhy pod jeho očima byly dnes ráno o něco výraznější. Byla si jistá, že mu Tom Rich včera večer zavolal kvůli komentáři, a s určitostí také věděla, že mu neřekl nic. Pokud šlo o dvojici mužů po její pravici, Kennedyová si už tak jistá nebyla. Byli to dobří muži, ale chyběl jim buldočí přístup agenta Státní tajné služby. Juarez prožil v terénu pár horkých chvilek. Nedá se zastrašit vyšetřováním a hrozbou výměny ředitele. Workman a Billings byli však kancelářští šimlové. Strávili podstatné části svých kariér tady ve Washingtonu. Zabydleli se ve svých krásných předměstských domech, Workman s třemi a Billings se čtyřmi dětmi. Starší děti byly na vysoké, což přispívalo k finančnímu tlaku, a ty mladší o vysoké uvažovaly, což tento tlak zvyšovalo ještě víc. Oběma jim táhlo na padesát a oba mohli Kennedyovou nahradit, pokud by dostala padáka. Což z perspektivy dnešního rána vypadalo jako jistota. Juarez na druhé straně věděl, že mu nikdy pozice ředitele nabídnuta nebude. Byl vychován vojenským drilem a měl nepříjemný zvyk říkat mocným pravdu.

Abyste se mohli stát ředitelem CIA, museli jste být nominováni prezidentem a potvrzeni Senátem. Spousta prezidentů uznávala, že potřebují jedince jako Juarez, aby vyvažovali všechny ty patolízaly, kteří byli v agentuře v takové oblibě. Senát, to bylo něco docela jiného. Platilo to zejména pro starší senátory, kteří sloužili tři a více volebních období. Měli pocit vlastní důležitosti a nesouhlas často vnímali jako příznak neúcty. Juarez s nimi příliš dobře nevycházel a nesnažil se svou nelibost nikterak zastírat. Workman a Billings se na drahé straně nesmírně snažili, aby si získali přízeň této klíčové skupiny senátorů.

Billings byl ředitelčino číslo dvě. Vyrůstal ve Vermontu a vzdělání získal v Dartmouthu. Byl přiměřeně neústupný a neměl rád změny. Byl velice úzkostlivý, což bylo patrné na jeho prořídlých kaštanových vlasech, které si česal zleva doprava na pěšinku.

Billings vrhl na Kennedyovou rozpačitý pohled a zeptal se: „Četla jsi dnešní ranní vydání New York Times?“

Kennedyová pohlédla na noviny před sebou. Pod palcovým titulkem stálo její jméno vytištěné velkými písmeny. Neznamenalo to pro ni nic. Zvykla si vídat své jméno v médiích už před mnoha lety. S touhle schůzkou si příliš starostí nedělala. V 10.30 se měla sejít s prezidentem a do té doby chtěla udržet informace o Gazičovi v co možná největší tajnosti.

„Četla jsem ten článek.“

„No a?“ zeptal se Billings.

Zkoumala dvojici mužů po pravici a viděla dva ustarané státní úředníky, kteří zasvětili celé své aktivní životy něčemu, co pokládali za čestný a smysluplný zápas. Nechtěli vidět agenturu zapletenou do dalšího skandálu.

„Je to zajímavé.“

„Tak zajímavé,“ opakoval Billings. Nepokoušel se zastírat své překvapení. „Chystají se tě upálit u mučednického kůlu a ty řekneš jenom, že to je zajímavé.“

Pravý koutek ředitelčiných úst se zdvihl a vykouzlil jí na tváři náznak úsměvu. „Nemyslím si, že kvůli tomu někdo zemře u mučednického kůlu.“

„Dnes ráno mi volali čtyři senátoři,“ poznamenal Billings.

„A já jsem mluvil s dvěma,“ dodal Workman.

Kennedyová pohlédla na Juareze.

„Já už to nepočítám.“

„A co jste jim řekli?“ zeptala se Kennedyová všech tří. Žádný z nich se neměl k odpovědi. Kennedyová se obrátila k Workmanovi, který byl zpravidla nejsdílnější. „Chucku, cos jim řekl?“

Zavrtěl se ve své židli a odpověděl: „Řekl jsem jim pravdu.“

„Z vlastní zkušenosti vím, že v naší práci může být pravda mnohdy velice subjektivní záležitostí.“

„Ne v tomhle případě, Ireno.“

„Tak si ji poslechněme. Pověz mi, co nevím.“

„Vím, že ty a Mitch jste si blízcí, ale já tě už, nevím jak dlouho, varuju, že nám dřív nebo později způsobí pěknou polízanici.“

Juarez se opřel zády do židle a vrhl na svého kolegu ze zpravodajské sekce výhružný pohled. „Jsem si jistý, že najdeš nějaký způsob, jak si zachránit kůži, Chucku.“

„Neobhajuj ho, Jose. Nepamatuješ si, kolikrát už jsme seděli v téhle místnosti a poslouchali jsme, jak ho kritizuješ?“

„Je velký rozdíl propírat naše špinavé prádlo v úzkém rodinném kruhu a pouštět si pusu na špacír před nějakým reportérem.“

„Co tím chceš Prokristapána říct?“

„Máš na starosti zpravodajskou stránku naší práce, Chucku. Nepotřebuješ, aby ti umouněnec jako já vysvětloval, v čem je problém.“

„Naznačuješ snad, že jsem mluvil s tím reportérem z New York Times?“ Jose uchopil svůj výtisk Timesů a začal číst: „Podle jistého nejmenovaného vysokého představitele CIA byly metody Mitche Rappa a nedostatečná kontrola již dlouhou dobu příčinou rostoucích obav.“ Juarez praštil novinami o stůl a prohlásil: „Zní to, jako bys to napsal sám.“

Workmanův bledý obličej zbrunátněl, načež na svého kolegu vyštěkl: „Jak se opovažuješ mne obviňovat, že s tím mám něco společného?“

Kennedyová nepřítomně sledovala, jak se Juarez a Workman vzájemně osočují. Také jí vrtalo hlavou, kdo by mohl být ten nejmenovaný vysoký představitel CIA. Chystala se právě zasáhnout a jejich hádku ukončit, když se nečekaně otevřely dveře. Juarez a Workman dál na sebe pokřikovali přes stůl, přičemž jim úplně uniklo, že do vnitřní svatyně agentury právě vstoupil vetřelec.

Na ředitelčině obličeji se nedalo nic poznat, ale v nitru zuřila, že se ten muž opětovně opovážil vtrhnout do její kanceláře, aniž by zavolal nebo alespoň zaklepal na dveře.

Budoucí viceprezident Ross vykročil napříč místností a stanul na protějším konci konferenčního stolu. Na sobě měl uhlově šedivý vlněný oblek s bílou košilí a stříbromodrou kravatou. V pravé ruce s pečlivě ošetřenými nehty držel výtisk New York Times. Mrštil novinami na konferenční stůl, rozepnul si sako a založil si ruce v bok.

„Uvědomuju si, s jakými potížemi se ve své práci potýkáte, ale takhle to nemůže jít dál. Momentálně se vám snažím zachránit kůži.“ Ross ukázal na všechny čtyři přítomné. „Vysvětlil jsem Joshovi, že v Langley máme dobrý tým. Nesouhlasím sice se vším, co děláte, ale i tak jsem mu řekl, že jste kompetentní lidé. Dnes ráno se ale probudím do tohohle, načež mi zavolá budoucí prezident Spojených států a ptá se, jestli mi náhodou nepřeskočilo.“

Ross se odmlčel. Pohlédl na Kennedyovou. Seděla v čele stolu s tím svým typickým nečitelným výrazem. „Vysvětlil jsem mu, že v tomhle oboru není možné si občas nespálit prsty. I kdyby ta obvinění byla pravdivá, je třeba se na ně dívat ve světle Rappových minulých úspěchů. Odpověděl mi, že pokud by to, co bylo otištěno v tom článku, byla třeba i jen způli pravda, mám se sem vypravit a udělat pořádek.“ Ross nad nimi mávl rukou, jako kdyby jeho jediným rázným máchnutím mohli být všichni smeteni. Předklonil se a zapíchl ukazovák do titulní strany novin. „Víte, co mně na tom článku nejvíc pije krev? Tady ten citát od nejmenovaného vysokého představitele CIA. Vy si snad myslíte, že jste někde v Hollywoodu, kde lidé řeší své spory tím, že zavolají nějakého reportéra a vrazí svému kolegovi dýku do zad?“

Nikdo neodpověděl. Dívala se na něj vlastně jen Kennedyová.

Ross upřel svůj rozhněvaný pohled na ni. „Mám přímé pověření od nastupujícího prezidenta Alexandera, abych se té věci podíval na kloub a co nejrychleji to vyřídil. Řekněte mi, prosím, že si ten reportér vymýšlí. Že existuje nějaké vysvětlení, proč Mitch Rapp do toho muže nastřílel čtyři kulky.“

Kennedyová zbystřila pozornost. Čelila špehování a také intrikám a nyní došlo i na špionáž. Když se tajemství protivníka nedalo odcizit, přišla na řadu stará dobrá špionáž. Stačilo pustit do oběhu dvojité, trojité a čtyřnásobné návnady a nechat je na sebe vzájemně působit. Mylné informace se vrší jedna na druhou, až nepřítel nemůže důvěřovat ani svému nejlepšímu příteli. Během studené války dosáhli Rusové mistrovství v zasévání nedůvěry mezi své nepřátele. Zašli dokonce tak daleko, že autentické špiony vydávali za přeběhlíky. Byli tak dobří, že byli od skutečných přeběhlíků téměř k nerozeznání. Způsobili jim nevyčíslitelné škody.

Kennedyová se nemohla zbavit pocitu, že Ross má něco za lubem. Neměl ji rád. Neležel mu na srdci prospěch agentury. Staral se v první i poslední řadě jen sám o sebe. Kennedyová již dříve dospěla k přesvědčení, že se jedná o hraniční případ obsesivního nutkání s narcisistickými sklony. Lidově řečeno to znamenalo, že byl posedlý ovládáním jiných lidí, jimž s oblibou vrážel dýku do týla. Těmhle typům nestačilo jen dosáhnout svého. To bylo nudné. Největší rozkoší pro ně bylo zvítězit pomocí nějaké intriky. Posilovalo to jejich narcistické ego. Dokazovali si tak, že jsou chytřejší než ostatní.

Kennedyová mohla ze svého trezoru vyndat paměťovou kartu a předvést Rossovi hromadu důkazů, které měli proti muži, jehož Rapp zatknul, ale rozhodla se ji před ním zatajit. Bylo ještě potřeba zjistit spoustu věcí a její instinkt jí radil, že Rossovi se nedá věřit.

„Pane,“ spustila Kennedyová, „celá ta záležitost se doposud vyšetřuje a mám za to, že by nikomu neposloužilo komentovat ji dřív, než budeme znát všechna fakta.“

„To zní jako nějaké zatracené právnické vytáčky,“ zabručel Ross.

Kennedyová se nenechávala vyvést z konceptu. „Kdybyste mi zavolal a předem mi ohlásil svou návštěvu, mohla bych dát dohromady předběžnou zprávu, ale nechápu, co ode mne za těchto okolností očekáváte?“

Rossovi se podrážděně rozšířily nozdry. Na vteřinu zaváhal, načež odvětil: „Očekávám, že budete všichni dělat svou práci a že se budete řídit platnými zákony. Urychleně zlikvidujte tu šlamastyku, nebo si všichni budete hledat nová zaměstnání. Takový je názor samotného Joshe Alexandera.“ Ross udělal čelem vzad a vypochodoval z kanceláře.

Kennedyová pozorně sledovala každý jeho pohyb. Ten muž by mohl být profesionálním hercem. Dokázal své emoce ovládat jako na drátku. Záměrně ho vyprovokovala, aby zjistila, jestli zajde tak daleko, že jim bude vyhrožovat vyhazovem, a on jí sedl na lep. Nechal se unést svými emocemi, protože nedokázal snést, že mu vzdoruje.

Kennedyová odsunula svou židli od stolu a postavila se. „To je zatím všechno.“

„To už jsme skončili?“ zeptal se udiveně Billings.

„Ano. Budeme pokračovat v jednu odpoledne.“

Všichni tři muži si vzali své věci a zamířili ke dveřím. Kennedyová pohlédla na Juareze, který odcházel jako poslední, a oznámila mu, že za dvacet minut odjíždí do Bílého domu a že by potřebovala, aby jel s ní.

„Mám si vzít něco s sebou?“

„Není třeba.“ Kennedyová sledovala odcházející muže a zavřela za nimi dveře. Jakmile seděla opět za svým stolem, popadla ze stolu zajištěný satelitní telefon a vytočila lokální číslo. Rapp se ozval po druhém zazvonění.

„Chystáš se sejít s Riverovou?“

„Ano.“

„Rozšiřte své pátrání i na Rosse. Požádej ji, zda by ti nemohla opatřit složku s hlášeními jeho ochranky, a zeptej se Marcuse, jestli by se mu nemohl podívat na zoubek, aniž by vyvolal přílišný rozruch.“

„Spolehni se. Kdy začíná tisková konference?“

„Za chvíli se mám sejít s prezidentem. Zavolám ti a řeknu ti, jak to dopadlo.“ Kennedyová položila sluchátko zpátky do vidlice a přemýšlela, s kým se to vlastně chystá pustit do křížku. Nikdy Rossovi zcela nedůvěřovala, a to ani během jeho krátkého působení ve funkci ředitele Národních zpravodajských služeb, ale nikdy mu to nedala otevřeně najevo. Jakmile uspořádá s prezidentem Hayesem tu tiskovou konferenci, Ross pochopí, že mu zatajovala informace, a jakékoliv vyhlídky na normální pracovní vztahy budou zmařeny. Kennedyová pohlédla velkým panoramatickým oknem na ranní rozbřesk. Cítila velkou úlevu, že se rozhodla tak, jak se rozhodla.

43

WASHINGTON, D. C.

Zvláštní agentka Riverová seděla za svým stolem a listovala Zlatými stránkami. Vyhledala si heslo Karate a vedlejší odkaz viz Bojová umění. Pokračovala v listování až k písmenu M. Jen v oblasti hlavního města našla celých šest stránek odkazů. Zavrtěla hlavou a začala pátrat po nějaké lokalitě mezi její kanceláří a bytem. Když dnes ráno dorazila do tělocvičny, našla obsah své skříňky vedle venkovních dveří v hnědé krabici ze supermarketu. Její mistr stál v kruhu svých žáků a neobtěžoval se ani vyjít ven, aby si s ní promluvil. Po pravdě řečeno na ni ani nepohlédl. Vyhodili ji jen po pěti týdnech a ji ani nenapadlo zeptat se proč.

Riverová přestala číst a zavřela oči. Co to k sakru dělám? Zeptala se sebe samé. Měla pocit, jako by se jí rozpadal celý život. Během uplynulých tří měsíců si odmítala přiznat pravdu. Věděla, že její kariéra skončila, ale stále se opájela falešnými nadějemi, že dostane další šanci. Jeden z jejích šéfu jí včera doporučil, aby vyhledala pomoc terapeuta. Ten parchant, pomyslela si. Zeptala se ho, zda si myslí, že potřebuje terapii kvůli kolegům, kteří přišli o život při útoku, nebo kvůli své kariéře, která nyní ležela v troskách. Upřel na ni svou kamennou tvář a oznámil jí, že ji nikdo neobviňuje z toho, co se stalo. Nejspíš měl pravdu, ale to nic neměnilo na tom, že tu nebyla žádoucí. Byla živoucím reliktem jedněch z nejhorších dnů Tajné služby od dallaských událostí z roku 1963. Jiný kolega jí řekl, aby odjela z Washingtonu. Ať prý požádá o přeložení do miamské nebo losangeleská jednotky pro potírání padělatelství a finančních podvodů. Je to náročná a zajímavá práce, a pokud by se jí nezamlouvala, může po nějakém čase požádat o přeložení do Spojeného protiteroristického centra. Ať prý udělá cokoliv, jen když se to nebude týkat tělesné ochrany.

Riverová zavřela Zlaté stránky a upustila telefonní seznam na podlahu. Proč se pokoušela najít novou tělocvičnu? Její dny ve Washingtonu byly sečteny. Každý to věděl. Musela se s tím jenom smířit. Život je krutý, říkala si. Byla už téměř na vrcholu. Měla zastávat funkci, která je snem každého agenta. Měla se stát hlavou prezidentovy ochranky. Byla na správné cestě a už to byla jen otázka času.

Do očí se jí nahrnuly slzy a ona se je snažila potlačit. Před nimi se ale nesesype. Na to přece čekali. Podrobili by ji dalšímu kolu prověrek a ty by už asi nezvládla. Měla ještě víc než měsíc dovolené. Byl čas vybrat si ji. Mohla by vyrazit na západ a pořádně si zalyžovat. Možná se zastaví u svých rodičů. Měli o ni obavy, když je navštívila o vánočních svátcích, ale po dvou dnech už nedokázala snést jejich popichování a odjela navštívit přátele do Tahoe. Po třech dnech strávených na sjezdovkách ji tak bolelo v zádech, že toho musela nechat.

Riverová vzala do ruky ubrousek a utřela si koutky úst. Odhodila ho do koše a rozhodla se, že si zažádá o dovolenou. Právě se chystala poslat svému šéfovi e-mail, když na jejím stole zazvonil telefon. Číslo volajícího jí nic neříkalo, ale telefon i tak zvedla.

„U telefonu zvláštní agentka Riverová.“

„Můžeme se sejít venku na ulici?“

„Kdo to je?“

„Váš partner z džuda. Mohla byste sejít dolů? Musíme si promluvit.“

„Á… to jste vy? Pěkný článek v New York Times. Zdá se, že jste tomu dal pěkně na frak.“

Rapp se zasmál. „Vy byste lépe než kdokoliv jiný měla vědět, že se nedá věřit všemu, co se píše v novinách.“

Riverová se zahleděla nad přepážku své kancelářské kóje a prohlásila: „Vzhledem k mé nynější situaci si nejsem jistá, jestli je pro mne žádoucí být viděna ve vaší společnosti.“

„Poslouchejte… nemám moc času. Mám něco, co byste měla vidět. Věřte mi. Parkuju na chodníku. Stříbrné Audi A8.“

Spojení se přerušilo. Riverová ještě chvíli držela sluchátko v ruce a pak ho pomalu vrátila do vidlice. Zvolna se rozhlížela po svém prázdném psacím stole a přemýšlela o své zmařené kariéře, načež dospěla k závěru, že nemá co ztratit. Popadla kabelku a zamířila k výtahu. O dvě a půl minuty později si sedala na přední sedadlo Rappova vozu.

„Takhle to bude lepší.“ Nasadila si na nos sluneční brýle a upřela pohled na Rappa.

Rapp uchopil páku automatické převodovky a přesunul ji do provozního modu. „Zapněte si bezpečnostní pás.“ Šlápl na plyn a vplul do dopravního ruchu.

„Kam jedeme?“ Riverová zápolila s bezpečnostním pásem.

„Nikam.“

Ukázala pravou rukou na zástavbu ubíhající kolem nich. „Ale jistě, že někam jedeme.“

„Nikam konkrétně. Nechtěl jsem stát venku před budovou.“

„Dobrá. Co jste mi chtěl ukázat?“

„Nejprve mi odpovězte na pár otázek.“ Rapp vyhodil blinkr a odbočil na Devatenáctou ulici, načež zamířil na jih k National Mall.

„Nemám ráda hry. Navíc na to ani nemám náladu. Jenom mi ukažte, co pro mě máte.“

Rapp si posunul sluneční brýle ke špičce nosu a přes jejich horní okraj pohlédl na svou spolucestující. „Vy nemáte ráda hry? A jak byste nazvala to, co jste se mnou onehdy ráno prováděla ve vaší tělocvičně?“

Ignorovala jeho otázku a namítla: „Nevím, jestli jste si toho všiml nebo jestli vás to vůbec zajímá, ale moje kariéra je prakticky u konce. Třináct let v tahu.“

Rapp zastavil na červené a řekl: „Nevšiml jsem si toho a po pravdě řečeno je mi to jedno. Chci odpovědi a chci je rychle.“

Zavrtěla hlavou a pohlédla ven z okna.

„Jsem alespoň upřímný.“

„To je tedy gól. Upřímný špion. To jste tedy unikát.“

Rapp nebyl špion, ale nechtěl ztrácet čas tím, že se to pokusí uvést na pravou míru. „Říkala jste, že jste v den útoku nevyměnila pořadí limuzín.“

„O čem to mluvíte?“

„Když jste tehdy před tou explozí odjížděli z konference, říkala jste, že zatímco vy jste jela s Rossem a Alexanderem v první limuzíně, Alexanderova žena odjížděla ve druhé.“

„To je pravda.“

Naskočila zelená a Rapp sundal nohu z brzdy. „A pořadí limuzín se během jízdy nezměnilo? V tomto pořadí zůstaly až do výbuchu?“

„Ovšem. Už jsem vám to říkala.“

„Chtěl jsem se jenom ujistit. Kdo rozhodoval o tom, kdo pojede v které limuzíně?“

Riverová se zamračila. Tenké tmavé obočí se jí klenulo nad slunečními brýlemi. „Rozhodující slovo jsem měla já. Ale v praxi není neobvyklé konzultovat takové věci s chráněnci a s jejich týmy.“

„Včera večer jsem se v předběžné vyšetřovací zprávě dočetl, že Alexander a jeho žena přijeli ve stejné limuzíně, ale odjeli každý zvlášť.“

„Vy máte kopii předběžné vyšetřovací zprávy?“ zeptala se Riverová s pochopitelným údivem.

„Ano a nemějte strach. Vyšla jste z toho bez větší újmy.“ Rapp k ní nebyl zcela upřímný, ale nechtěl, aby se úplně sesypala. „Je to tedy pravda? Alexander a jeho manželka přijeli společně a odjeli každý zvlášť?“

„Ano.“

„A ve své zprávě uvádíte, že jste pověřila zvláštního agenta Cashe, aby jel ve druhé limuzíně spolu s Alexanderovou manželkou?“

„Ano.“ Riverová začala být trochu nesvá. „Kam tím vším míříte?“

„Mějte trochu strpení a já vám to vysvětlím. Posadit Alexanderovu manželku do druhé limuzíny bylo rozhodnutí týmu, nebo vaše vlastní rozhodnutí?“ Na Constitution Avenue Rapp odbočil vlevo. Napravo před ním se rýsovala mohutná silueta Washingtonova monumentu.

„Tím týmem míníte asi volební tým?“

„Ano. Byla jste to vy, nebo volební tým?“

„Byl to volební tým.“

Rapp uvolnil prsty na volantu potaženém kůží a vzápětí ho zase pevně sevřel. Byl na správné cestě k poznání pravdy a cítil to v kostech. „Kdy jste byla o té změně informována?“

„Asi tak patnáct minut před tím, než jsme vyrazili do rezidence viceprezidenta. Ale nedávejte mi to za vinu. Takové změny se dějí každou chvíli. Zejména během kampaní.“

Rapp přikývl. „To rozhodně nemám v úmyslu. Předpokládám, že když chce volební tým učinit nějakou změnu, musí vás o tom osobně informovat.“

„Obvykle ano, ale ne vždycky jsem po ruce.“

„Když jste po ruce?“

„Většinou ano, ale ne vždycky. Někdy osloví nejbližšího agenta a řeknou mu, aby mi to vyřídil, ale já jsem trvala na tom, že budu všechny změny schvalovat osobně.“

Rapp přikývl a pokračoval v jízdě. Zatím to šlo dobře. Takhle nějak si to představoval. „A kdo vás v den útoku informoval, že dojde ke změně v tom, kdo pojede ve kterém voze?“

„Stu Garret.“

Rapp cítil, jak se mu svírá hruď, zatímco mu v krvi stoupá obsah adrenalinu. „Stu Garret?“ Rapp otočil hlavou doprava, až mu prasklo za krkem.

„Znáte ho?“

„Jenom z doslechu.“

„Chová se mírně řečeno příšerně.“

„Slyšel jsem.“ Rapp sjel do pravého pruhu a chystal se odbočit na Čtrnáctou ulici. „Byl agent Cash přidělen k druhé limuzíně, nebo to bylo rozhodnutí na poslední chvíli?“

„Proč vás zajímá agent Cash?“

Rapp se otočil nalevo a vzdychl. „Nic důležitého. Jde jen o pár nesrovnalostí, na které jsme narazili.“

„Nevím, jestli vám to pomůže, ale to odpoledne, kdy jsem mu oznámila, že má odvézt Jillian zpátky do hotelu, jsme se dostali do sporu.“

„Takže to byla změna na poslední chvíli?“

„Ano.“

„A proč jste dala před všemi ostatními agenty přednost právě jemu?“

„Nedala. Vyžádala si ho.“

Rapp vypadal překvapeně. „Jste si tím jistá? Řekla vám to osobně, nebo vám to vzkázal některý z jejích lidí?“

Riverová se nad tím na chvíli zamyslela a řekla: „Vlastně to byl Garret, kdo mě informoval o tom, že si vyžádala jeho.“

Rapp prudce odbočil doleva na Jefferson Drive. „Jste si jistá?“

„Ovšem.“

„A to bylo normální?“

„Ano. Byl to šéf volebního týmu. Neustále pobíhal kolem nás a vyřvával kolem sebe změny přijaté na poslední chvíli.“

„Bylo normální, že si Jillian vyžádala agenta Cashe?“

„Vlastně ano. Dobírali jsme si ho kvůli tomu.“ Riverová se při vzpomínce na svého přítele usmála. „Někteří agenti dokonce žertovali, že pro něj má slabost.“

Rapp se rozpačitě zasmál. Mlčky popojeli ještě o jeden blok dál a Rapp zastavil před budovou Národního muzea letectví a kosmonautiky. Musel se rozhodnout. Kennedyové by se to nelíbilo, ale on se hodlal řídit instinktem. Přesunul páku automatické převodovky do parkovací polohy a otočil se k Riverové. „Potřeboval bych, abyste pro mě něco udělala.“

Riverová byla vyvedená z míry jeho upřímným a naléhavým tónem. Vrhla na něj rozpačitý pohled a zeptala se: „Co?“

„Znáte Jacka Warche?“

„Ovšem.“

„Asi za půldruhé hodiny mu na moji žádost zavolá prezident. Prezident řekne Jackovi, abyste se podívala do denních hlášení Tajné služby na veškeré záznamy týkající se Rosse a Alexandera datující se až do minulého září. Zajímají mě především dva týdny předcházející útoku. Chci vědět, jestli měli nějaké návštěvy ze zahraničí, a zajímá mě rovněž jakákoliv zmínka o Stuovi Garretovi.“

Riverová si sundala brýle a zkoumavě si prohlížela Rappovy drsné rysy. „Proč jste se prve tak smál, když jsem vám říkala, že si někteří agenti dobírali Cashe kvůli údajné Jillianině slabosti pro něj?“

„Smál jak?“

„Jako by měli pravdu a přitom o tom neměli tušení.“

Rapp pohlédl skrz přední sklo a pronesl: „Vy jste opravdu nevěděla, že spolu měli poměr?“

„Pardon?“ otázala se Riverová šokovaným tónem.

„Opravdu jste o tom nevěděla?“ zeptal se Rapp nevěřícně.

„Znala jsem Matta Cashe dlouho. Byl to dobrý otec a oddaný manžel. Nevěřím, že podváděl svou rodinu.“

„Opravdu.“ Rapp sáhl do kapsy a vytáhl barevnou kopii jedné z fotografií pořízených v Palm Beach. Hodil ji Riverové do klína a řekl: „Jestli ten muž, který se miluje s Jillian Rautbortovou, není agent Cash, tak mi povězte, kdo to tedy je?“

Riverová zírala šokovaně na fotografii, aniž se zmohla na slovo.

44

Hala hotelu Willard se probouzela k životu. Bylo 11.28 dopoledne a nikdo se neodhlašoval. Hosté se pouze přihlašovali a bloumali sem a tam, přičemž se poohlíželi, kde by se mohli najíst a nakoupit si. Garret se pokoušel dokončit rozdělanou práci, a kdyby k němu přistoupil ještě jeden člověk a začal mu gratulovat, nejspíš by ho praštil přes hlavu svým komunikátorem značky BlackBerry. Garret seděl v mohérovém křesle obřích rozměrů přímo naproti dveřím. Předpokládal, že muž, s nímž se měl setkat na obědě, věděl, jak vypadá, protože on neměl o jeho podobě ani tu nejmenší představu.

Garret s brýlemi na nose hleděl na malý displej svého komunikátoru. Palcem pootočil černé kolečko na boku přístroje, načež klikl na ikonu počasí. Po několika vteřinách se na displeji objevila pětidenní předpověď počasí. Celé měsíce s hrůzou očekával prezidentskou inauguraci. Kdykoliv na ni pomyslel, viděl sám sebe, jak sedí před západním průčelím Kapitolu a mrzne mu zadek. Blížila se teplá fronta. Nejvyšší odpolední teploty se měly pohybovat kolem jedenácti stupňů a na onu velkou sobotní událost měly dosahovat dokonce až příjemných patnácti stupňů. Garret se usmál. Zpropadené rosničky, řekl si v duchu. Nemají tušení, co dělají. Ještě před dvěma dny předpovídali na víkend teploty kolem nuly.

Spokojený s předpovědí počasí pootočil kolečkem a klikl na ikonu jedné ze svých oblíbených webových stránek. Byly to stránky jedné internetové aukce, specializované na prodej starých motocyklů. Garret potřeboval zkontrolovat několik otevřených aukcí. Jedna měla být uzavřena v deset večer. Zatímco si prohlížel poslední nabídky, komunikátor zapípal a ve schránce pro příchozí zprávy se objevilo číslo jedna. Hned nato přišly další tři zprávy. Garret otevřel schránku a viděl, že první zpráva je upozornění z Drudgeova zpravodajského serveru. Další tři přišly z jiných zpravodajských serverů. Něco se dělo. Garret klikl na odkaz a ve vteřině hleděl na odkazy umístěné na hlavní straně Drudgeova zpravodajského serveru. Nahoře palcovým titulkem stálo: „Prezident pořádá v poledne tiskovou konferenci. Očekává se, že ředitelka CIA ohlásí svou rezignaci.“

Garret vítězoslavně zdvihl sevřenou pěst a vytočil číslo Marka Rosse.

Ross odpověděl na druhé zazvonění. „Ano?“

„Jak to šlo v Langley?“

„Je mrtvola a ještě si to ani neuvědomuje.“

„Myslím, že už si to uvědomuje.“

„Co se děje?“

„Drudge hlásí, že prezident v poledne pořádá tiskovou konferenci.“

„Kvůli čemu?“

„Kennedyová se údajně chystá ohlásit rezignaci.“

„Ty žertuješ!“ Rossův hlas byl plný vzrušení.

„Ani náhodou. Je to možné? Netrvalo to ani den a téměř jsi nemusel pohnout prstem.“

„Kde jsi?“

„V hotelu. Mám sraz s jedním ňoumou z Indiany, který si myslí, že by se tam měl stát příštím guvernérem.“

„Zkrať to. Sejdeme se v poledne v baru. Budeme to sledovat společně. Nemohu se dočkat, až uvidím, jak zkormouceně se Kennedyová tváří.“

„Tak zatím.“ Garret zavěsil právě ve chvíli, kdy muž ohlášený na 11.30 kráčel hotelovou halou. Musel měřit téměř dva metry. To bylo to první, čeho si na něm všiml. Druhou věcí bylo jeho Adamovo jablko, které bylo tím nejvystouplejším, jaké kdy viděl. Pokud občané Indiany nechtěli, aby v čele jejich státu stál guvernér, který vypadá jako čáp, neměl ten chlap šanci.

45

BÍLÝ DŮM, WASHINGTON, D. C.

Kennedyová ještě nikdy neviděla prezidenta Hayese tak spokojeného. Když mu předvedla prezentaci v PowerPointu, připustil, že když četl článek v New York Times, obával se nejhoršího. Ze samozřejmých důvodů si nepřál, aby jeho administrativa skončila skandálem. Nyní se naopak zdálo, že jeho odchod skončí velkým triumfem. Gazič byl vinen. O tom nemohlo být pochyb. Řecká vláda ráno podala oficiální protestní nótu u OSN. Unáhlili se a měli na to přijít velice veřejným způsobem, a když to všechno dobře dopadne, jeho nepřátelé měli dostat za vyučenou.

Kennedyová neměla moc práce prezidenta přesvědčit, aby přistoupil na Rappův návrh uspořádat tiskovou konferenci. Nemohl se dočkat, až to New York Times vrátí i s úroky. Nejenom že odejde z úřadu triumfálním krokem, ale měl dokonce šanci dosáhnout toho, co se poštěstilo jen málokterému prezidentovi, totiž vmést tisku do tváře jejich vlastní pochybení. Rapp měl pravdu, když Kennedyové tvrdil, že to bude velká zábava. Její radost nicméně neměla dlouhého trvání. Kennedyová si dělala hlavu s tím, jak dalekosáhlý by ten skandál mohl být, a rozhodla se raději některé ze svých nejhorších obav před prezidentem zatajit. Ne proto, že by mu nevěřila, ale proto, že potřebovala důkazy. Zatím měla v ruce jen pár velice choulostivých fotografií, podezření, hlubokou nedůvěru v Marka Rosse a obavy z toho, že Josh Alexander tolik prahne po moci, že zavraždil svou manželku, aby vyhrál volby.

Kennedyová s Juarezem po boku stála v úzké chodbě před Tiskovým centrem Bílého domu. Chtěla ho mít u sebe, aby získala pro Státní tajnou službu zaslouženou publicitu. Kennedyová neměla důvod oslavovat. Dělala si starosti kvůli širším negativním dopadům celé té záležitosti. Kvůli pravdě, kterou může odhalit Rapp. Pravdě, která může zničit důvěru národa v jeho volené představitele a poškodit na celá desetiletí mezinárodní postavení Spojených států. Kennedyová musela přesně zjistit, co se stalo, a potřebovala to vědět ještě dřív, než Alexander a Ross budou uvedeni do úřadu.

Kennedyové začal zvonit mobil. Podívala, se kdo volá, a viděla, že to je Rapp. Stiskla tlačítko pro zahájení hovoru a zeptala se: „Jak to šlo?“

„Vůbec netušila, že spolu měli poměr.“

„Ty jí věříš?“

„Ano.“

„Potvrdila, že tím, kdo mu nařídil jet ve druhém voze, byla ona?“

„Ano.“

„Hm.“ Kennedyová přemýšlela, jestli právě nenarazili na první překážku. Jedna část jejího já si přála, aby to tímhle skončilo, ale druhá chtěla, aby se prokázalo, že ji její instinkty neklamou.

„Ale poslouchej,“ pokračoval Rapp, „ten, kdo jí oznámil, že Cash a Alexanderova manželka pojedou ve druhém voze, byl Garret. Prý tvrdil, že si Cashe jmenovitě vyžádala.“

„A neexistuje žádný způsob, jak by se dalo zjistit, jestli se tak stalo či nikoliv.“

„Jeden by tu byl.“

„Jaký?“

„Popadnu toho malého zmetka Garreta za flígr a pohrozím mu, že mu holýma rukama vyrvu oční bulvy z hlavy.“

„Mitchi, nemůžeme si dovolit dělat takové věci.“ Kennedyová pohlédla napravo a vzápětí zase nalevo. „Alespoň ne bez důkazů.“

„V pořádku. Udělej mi ale laskavost. Prezident ti dovolí pronést krátký proslov, nemám pravdu?“

„Máš.“

„Postarej se, abys vzbudila přesvědčení, že jsme v Gazičově kanceláři našli materiály, z nichž si můžeme vytvořit poměrně jasnou představu, kdo si ho najal. Ať to zní neurčitě, ale věrohodně.“

Kennedyová zvedla pohled a spatřila, jak se k ní ubírá prezident Hayes v doprovodu svého tiskového tajemníka. „Budu muset jít. Zavolám ti, až to skončí.“ Ukončila hovor a schovala mobil do kabelky.

„Připravená?“ otázal se prezident se sebevědomým úsměvem.

„Pakliže jste připraven vy, jsem i já.“

„Tak tedy pojďme.“ Hayes uchopil Kennedyovou za rameno a vedl ji do přecpaného a přetopeného Tiskového centra Bílého domu.

46

HOTEL WILLARD, WASHINGTON, D. C.

Garrert nejprve separoval čápa od jeho týmu. Pětice lidí vypadala poněkud zaraženě, ale Garret trval na svém. Odvedl rádoby politika do vzdáleného konce hotelové haly, popadl dvě židle a pustil se do práce. Čáp byl přesvědčený baptista, který každou neděli chodil do kostela, což bylo ve státě jako Indiana nesmírně důležité. Ještě důležitější než členství v Demokratické straně. Pocházel z bohaté rodiny. Jeho dědeček začínal ve třicátých letech skupováním rozhlasových stanic, jeho otec pokračoval v šedesátých letech televizními stanicemi a v letech osmdesátých posílil postavení rodinného podniku ještě kabelovým monopolem. V devadesátých letech pak čáp, který absolvoval Purdueovu univerzitu s titulem inženýra, viděl do budoucnosti a přesvědčil otce, aby začal investovat do satelitů. Společnost nyní měla na oběžné dráze tři komunikační satelity a rodinné jmění se pohybovalo kolem pěti miliard dolarů.

Čáp prohlašoval, že je již třináct let šťastně ženatý a věrný své manželce. Má tři děti, nikdy nebral drogy a nemá žádné perverzní návyky, k nimž by se mohl přiznat. Garret tomu muži řekl, že než se definitivně vyjádří, musí si udělat předběžné průzkumy veřejného mínění, aby viděl, co o něm smýšlejí obyvatelé Indiany. Čáp namítl, že již takový průzkum provedli, ale Garret trval na svém, že musí provést vlastní průzkum. Potenciální kandidát bude muset samozřejmě uhradit náklady. Krom toho si Garret najme soukromé očko, aby se poohlédl po špinavém prádle. Vždy své potenciální klienty nechával důkladně proklepnout. Nerad se nechával překvapit. Příliš často shořel kvůli kandidátům, kteří měli přehnaný pocit vlastní důležitosti a příliš selektivní paměť.

Garret viděl hlavním vchodem vcházet agenta Tajné služby. Vzdáleně v něm poznal jednoho z agentů přidělených k Rossově ochrance. Muž se zastavil, cvičeným pohledem prohlédl místnost zprava doleva, načež přiložil levou ruku k ústům a cosi řekl do miniaturního mikrofonu. Garret věděl, že se co nevidět objeví Ross, a tak se omluvil, že musí schůzku ukončit, a slíbil čápovi, že mu zavolá příští týden. Dokonce i kdyby neměl schůzku s Rossem, neseděl by s ním dlouho. Neměl ve zvyku s potenciálními klienty jen tak planě blábolit.

Garret viděl vcházet do dveří dva další agenty Tajné služby. Jeden se zastavil, aby si prohlédl hosty, a druhý pokračoval dál k výtahům. O vteřinu později vstoupil do haly Ross. Téměř vzápětí se ozvalo šeptání. Ti, co ho zahlédli jako první, zašeptali tu zprávu svým společníkům a všechny hlavy se obrátily směrem k druhému nejdůležitějšímu muži v zemi. Jeden z hostů zvolal něco, čemu Garret úplně nerozuměl. Ross se usmál, pozdravil sevřenou pěstí a přítomní hosté zatleskali.

Garret vykročil Rossovi vstříc s úmyslem připojit se k němu mezi dveřmi a výtahem. Čáp na něj zavolal jménem, ale on se neobtěžoval otočit. Muž možná chtěl, aby ho s Rossem seznámil, ale Garret neměl čas na představování ani zdvořilosti. Spěchal do Rossova apartmánu, aby si pustil CNN. Garret dostihl nastávajícího viceprezidenta a jeho osobní strážce a společně zamířili přímo k čekajícímu výtahu. Nikdo neřekl ani slovo.

Ross, Garret a čtyři agenti vkročili do výtahu. Když se za nimi zavřely dveře, Garret pohlédl směrem k Rossovi a zeptal se: „Tak jak to šlo v Langley?“

Ross upíral pohled na číslice nad výtahovými dveřmi označující poschodí. Koutkem úst procedil jednoslovnou odpověď. „Zajímavě.“

Zajímavě, pomyslel si Garret. Zajímavě znamenalo, že měl co říct, ale nechtěl mluvit před agenty. Zbytek krátké cesty absolvovali beze slova. Když se otevřely dveře, stál za nimi další agent Tajné služby. Pokračovali dál do Rossova apartmánu, kde narazili ještě na jednoho strážce. Agent vložil do čtečky zámku hotelovou kartu a otevřel Rossovi a Garretovi dveře. Vešli do apartmánu, kde byl ve vzduchu stále ještě cítit zápach snídaně.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Ross si sundal sako a pronesl: „Nemohu se dočkat, až uvidím, jak se ta mrcha bude tvářit, až bude číst svou rezignaci.“

Garret už měl v ruce dálkový ovladač a zuřivě mačkal jeho tlačítka.

Ross přehodil sako přes židli a dodal: „Možná bychom měli přimět ministerstvo spravedlnosti, aby zahájilo vyšetřování. Když budeme mít štěstí, skončí ve vězení.“

Garret se zamračil a podnikl další pokus o vyhledání kanálu CNN. „Buď šťastný se svým vítězstvím a nech to tak. Poslední, co bychom si přáli, by bylo další vyšetřování.“

„Měls ji dnes ráno vidět.“ Ross se rukama opřel o opěradlo židle a pohlédl na televizor. „Byla tak blazeovaná. Seděla ve své kanceláři s tím svým kamenným pohledem a říkala mi, že nepovažuje za moudré vyjadřovat se k tomu článku. Když jsem byl jejím šéfem, chovala se naprosto stejně.“

„A co sis myslel, že řekne?“ Garret natáhl ruku s dálkovým ovladačem, zesílil zvuk a falzetem pronesl: „Zpackala jsem to, je mi to líto?“ Garret zavrtěl hlavou. „Lidé jako Kennedyová… ti si vždycky myslí, že jsou ti nejchytřejší v místnosti. Ti nikdy nepřiznají, že něco zpackali.“

Na obrazovce se objevilo Tiskové centrum Bílého domu. Bylo vidět jen pódium a modrý závěs s emblémem Bílého domu. Vedle symbolu Bílého domu visel ze stropu velký plochý monitor. Na titulku běžícím podél spodní strany obrazovky stálo, že se prezident chystá učinit důležité prohlášení. Korespondentka Bílého domu pro CNN opakovala spekulaci, že ředitelka CIA hodlá ohlásit svou rezignaci.

„Panečku,“ ušklíbl se Garret. „Není to fantazie?“

„To tedy je.“ Na Rossově tváři se objevil pyšný úsměv. „Tohle je skutečná moc. Být schopen ovlivňovat světové události.“

„Podívej,“ zvolal Garret, „tamhle přichází třasořitka.“

Ross se zachechtal. Garret uměl být občas brutálně zábavný. Když jim prezident Hayes opakovaně dal košem a dal najevo, že se nebude podílet na jejich kampani, Garret mu začal říkat třasořitka. Byla to neomalená narážka na třes, který prezidentovi způsobovala Parkinsonova choroba.

„Dnes ráno si musel vzít svou medicínu. Netřese se tak.“

„Zesil to,“ přikázal Ross.

Na spodní straně obrazovky se objevila řada vzestupných zelených čárek, zatímco si prezident za řečnickým pultíkem chystal své poznámky.

Ve tváři měl velice vážný výraz. Nakonec si Hayes odkašlal, uchopil malý mikrofon a přitáhl si ho o něco blíž.

„Nejprve učiním stručné prohlášení,“ spustil, „a pak předám slovo ředitelce Kennedyové.“ Hayes se na vteřinu odmlčel a zahleděl se do svých poznámek. „Během své kariéry jsem měl to štěstí, že jsem měl příležitost spolupracovat s bezpočtem nesmírně talentovaných lidí. Jedno z předních míst patří ženě po mé pravici.“ Prezident se zarazil a otcovsky se na Kennedyovou usmál.

Garret poznamenal: „Nejdřív ji bude vychvalovat do nebes a pak spadne klec.“

„Ředitelka Kennedyová byla v uplynulých čtyřech letech jedním z mých nejbližších poradců a ona i její tým od CIA jsou jedni z nejobětavějších zaměstnanců ve státní správě. O spoustě jejích úspěchů nic nevíte, protože jsou předmětem státního tajemství. Její neúspěchy bohužel často končívají na titulních stránkách novin po celé zemi i ještě dále.“ Prezident se odmlčel, zatímco jeho oči přehlížely shromážděné novináře s výrazem, v němž se mísila zlost a zklamání. „Chtěl bych dnes před celým národem prohlásit, že neexistuje člověk, na něhož bych se v uplynulých čtyřech letech spoléhal více než na Irenu Kennedyovou. Tato země jí je za mnohé vděčná.“ Hayes zůstal stát za mikrofonem, ale otočil se směrem ke Kennedyové. „Jsem nesmírně šťastný, že jsem mohl pracovat s někým tak talentovaným a loajálním.“

Prezident opustil řečnický pultík a rozpřáhl náruč, aby objal ředitelku Kennedyovou.

Garret znechuceně zavrtěl hlavou a poznamenal: „Vidíš to! Tohle se děje, když se nehodláš znovu ucházet o svůj úřad. Je ti fuk, s kým se objímáš. Kdyby usiloval o znovuzvolení, určitě by to nedělal. Vsadím se, že by s ní dokonce ani nechtěl být viděn ve stejné místnosti.“

Kennedyová stála za řečnickým pultíkem s prázdnýma rukama. Zdála se být mnohem menší než prezident, ale vyzařovala z ní klidná sebedůvěra. Rovné hnědé vlasy měla sčesané za ušima a na nose měla maličké brýle s černými obroučkami. Kolem krku měla náhrdelník z drobných bílých perel. Působila inteligentně, kultivovaně a vyrovnaně.

Vrhla pronikavý pohled na shromážděné novináře a spustila: „Od teroristického útoku spáchaného zde ve Washingtonu v říjnu minulého roku se CIA usilovně snažila identifikovat osobu nebo osoby zodpovědné za útok na kolonu prezidentského kandidáta. Minulý víkend skupina agentů CIA po téměř měsíci práce v terénu zadržela na řeckém ostrově Kypr podezřelého muže. Ten byl v New York Times identifikován jako řecký občan Alexander Deckas. Dnes ráno řecká vláda podala oficiální protestní nótu u Organizace spojených národů, v níž obviňuje Spojené státy z únosu jejich občana. Řecká vláda požaduje, aby jí byl pan Deckas bezodkladně vydán.“

Kennedyová pohlédla napravo a kývla na kohosi, kdo se nacházel mimo záběr. O chvíli později se plochý monitor zavěšený za jejím pravým ramenem probudil k životu. Kennedyová se pootočila k pravému rohu řečnického pultíku, zvedla pravou ruku a ukázala na monitor. Na monitoru se objevil černobílý obraz.

„Tyto záběry z průmyslové kamery byly nasnímány v kavárně Starbucks na Wisconsin Avenue jen pár bloků od exploze, která se zde udála v říjnu minulého roku. Na základě svědectví agentky Tajné služby, která byla toho dne přidělená ke koloně kandidátů, máme důvod se domnívat, že muž za pultem s baseballovou čepicí na hlavě je tentýž muž, který toho dne odpálil nálož.“

Kennedyová zdvihla ruku, stiskla tlačítko dálkového ovladače a obrazovka se rozdělila na dvě stejné části. V levé polovině běžel záznam z kavárny Starbucks a v pravé polovině byl jakýsi snímek z průmyslové kamery. „Tento snímek byl pořízen na Kennedyové letišti den před útokem. Tyto dvě fotografie byly analyzovány za pomoci softwaru pro identifikaci osob podle charakteristických rysů obličeje. Experti se shodují, že je zde víc než osmdesátiprocentní pravděpodobnost, že se jedná o jednoho a téhož muže.“

Ross přivřel oči a zeptal se: „O čem to ksakru mluví?“

„Muž napravo vstoupil na území Spojených států s řeckým pasem a cestoval pod jménem Nicholas Panagos.“ Kennedyová opětovně stiskla tlačítko dálkového ovladače a tentokrát se obrazovka rozdělila na tři části. „Na tomto novém záběru napravo je Alexander Deckas, muž, který byl zadržen na Kypru minulý víkend. Naši experti se za pomoci softwaru pro identifikaci osob podle charakteristických rysů obličeje shodli, že existuje devadesátidevítiprocentní shoda mezi fotografií uprostřed a snímkem pana Deckase napravo.“ Kennedyová se odmlčela a pohlédla do řad reportérů shromážděných před ní.

Vyletěla ruka a za ní následoval muž blokující dobrou polovinu záběru kamery. Na televizní obrazovce se okamžitě objevil pohled zabírající reportéra zepředu. Jakmile začal mluvit, objevilo se ve spodní části obrazovky jeho jméno spolu se jménem novin, pro které pracuje. Byl to Sam Cohen, zpravodaj Bílého domu pro New York Times.

„Ředitelko Kennedyová, chcete popřít informaci, že CIA unesla pana Deckase z jeho domova na Kypru?“

Kamera opětovně zabrala Kennedyovou. „Použila bych raději slovo zadržela.“

„Takže to nepopíráte?“

Kennedyová na vteřinu našpulila rty, načež odvětila: „Nikoliv.“

Cohen psal, zatímco hovořil. „Popíráte informaci, že Mitch Rapp toho muže čtyřikrát postřelil, a sice do obou kolen a do obou rukou?“

Kennedyová se opětovně na moment odmlčela a pak odpověděla jedním slovem. „Nikoliv.“

Na Cohenově tváři se objevil výraz pobaveného údivu. „Byla panu Deckasovi tato zranění způsobena, zatímco ho Mitch Rapp mučil?“

„Došlo k nim během zatýkání podezřelého. Obávám se však, že předcházíte událostem, Same.“

„S veškerou úctou, ředitelko Kennedyová, ale domnívám se, že mučení bližního je něco naprosto skandálního. Naše tribunály opakovaně dospěly k témuž závěru. Mučení někoho, jehož vina či nevina dosud nebyla prokázána, je zcela nepřípustné.“

„Kdyby byl ten muž skutečně nevinný, a kdyby byl skutečně mučen, tak bych s vámi souhlasila.“

„Neukázala jste nám zatím nic, z čeho by se dalo usuzovat, že ten Deckas je jeden a tentýž muž, který napadl kolonu kandidátů, a já si nedovedu představit situaci, kdy by byl daný jedinec během zatýkání postřelen do obou kolen a rukou.“

Její nevzrušený, nestranný výraz přešel v hravý úsměv. „To proto, že jste mě přerušil, Same. V New York Times je podle všeho oblíbenou praxí vyvozovat závěry ještě před tím, než byla přednesena všechna fakta.“

Její úsměv poskytl Rossovi čas na přemýšlení. Byl to úsměv, jaký se vám objeví ve tváři, když svému protivníkovi dáváte Šachmat poté, co vám vlezl do pasti. Něco bylo špatně. Nebyl to výraz člověka, jehož mají co nevidět média roznést na kopytech. Ross ji sledoval, jak se opět otáčí k monitoru a tiskne tlačítko dálkového ovladače. Na obrazovce zůstal snímek Deckase a vedle něj se objevila jeho fotografie z mladších let.

„Pan Deckas ve skutečnosti není řecký občan. Jeho skutečné jméno je Gavrilo Gazič. Tento muž je stíhán Haagským tribunálem kvůli válečným zločinům spáchaným v bývalé Jugoslávii. Pan Gazič je osobou bosenského původu, která je obviňována z vraždy tří desítek mužů, žen a dětí během tamní války. Před pěti lety se přestěhoval na Kypr, pořídil si falešnou identitu a založil společnost, která se specializuje na poskytování pomoci chudým národům Afriky. Na základě informací shromážděných v jeho kanceláři a bytě se nám podařilo zjistit, že v průběhu minulého desetiletí měl prsty ve více než šestnácti vraždách. Mezi jeho cíli figurovali jeden emisar OSN, humanitární pracovníci, politici, vůdcové znepřátelených frakcí, generálové a přinejmenším jeden reportér.“

Garret odtrhl pohled od televizní obrazovky a pronesl: „Co má tohle ksakru znamenat?“

Než stačil Ross odpovědět, Kennedyová pokračovala. „Pan Gazič přiznal svou roli na útoku spáchaném zde ve Washingtonu v říjnu minulého roku.“

„Doznal se před nebo poté, co mu byla prostřelena obě kolena?“ Byl to opět hlas Sama Cohena z New York Times. Tentokrát zůstal sedět.

Kennedyová se neobtěžovala pohlédnout na monitor. Její pohled zůstával upřený na Cohena, zatímco s pomocí dálkového ovladače uvedla dvě nové fotografie. Na obrazovce se objevily zsinalé obličeje dvou mrtvých mužů. „Zatímco tým CIA sledoval několik dní pohyby pana Gaziče na ostrově Kypru, viděl ho zabít tyto dva muže. Nevíme, o koho se jedná, ale máme důvod se domnívat, že jde o Rusy. Domníváme se také, že byli vysláni s úkolem zavraždit pana Gaziče, aby přestal být přítěží pro toho, kdo si ho najal, aby spáchal atentát na kolonu nastupujícího prezidenta Alexandera.

Zde je krátký úryvek z Gazičova doznání. Nemohu vám to přehrát celé, protože nám v něm rovněž sdělil některé věci, které jsou stále ve fázi vyšetřování.“ Kennedyová opět stiskla tlačítko a na monitoru se objevil přepis audiozáznamu. O vteřinu později byl slyšet rozhovor.

„Jak ses dostal do Spojených států? Pořádně si to rozmysli. Nechceš mi přece lhát.“

„Přiletěl jsem do New Yorku o den dříve.“

„Na které letiště?“

„JFK.“

„A výbušniny?“

„Byly pro mne připravené.“

„Kde?“

„V Pensylvánii.“

„Myslíš stát?“

„Jo, stát. Teď mi ale už píchni tu injekci.“

„Ještě ne. Vedeš si ale dobře. Takže sis najal tu dodávku, odjel jsi s ní do Washingtonu… To bylo kdy? V pátek?“

„Ne. Už jsem ti přece řekl, že jsem v pátek přiletěl do New Yorku.“

„Takže jsi v pátek přenocoval v Pensylvánii?“

„No ano! Dodávka na mě už čekala a já jsem s ní v neděli časně po ránu odjel do Washingtonu. Našel jsem vhodné místo, zaparkoval jsem, chvíli jsem čekal, a když přišel můj čas, odpálil jsem nálož. A bylo po všem.“

Garret vyskočil ze židle. „To jsou všechno nesmysly… nemám pravdu? To si všechno vymýšlí, ne?“

Ross si složil paže na prsou, načež si sevřenými pěstmi podložil bradu. Aniž by se namáhal na Garreta pohlédnout, okřikl jej: „Zmlkni. Chci si poslechnout, co říká.“

„Ředitelko Kennedyová,“ ozval se opět Cohen, „byl ten záznam pořízen před nebo poté, co byl podezřelý postřelen?“

„Co tím chcete říct, Same?“

„Když někomu prostřelíte obě kolena a ruce a pak ho vyslýcháte, dá se předpokládat, že se přizná ke všemu, jen aby dosáhl zmírnění bolesti. Tomu se říká nátlak. A jestli Mitch Rapp toho muže postřelil ještě předtím, než ho začal vyslýchat, nenajdete v celé zemi soudce, který by připustil, aby takové doznání bylo zahrnuto mezi důkazy.“

„Nevím, jestli jste mě předtím poslouchal, Same, ale tohle je zatraceně špinavé řemeslo. Neposíláte partu skautů, aby dopadli monstrum, jako je Gavrilo Gazič. Potřebujete někoho, jako je Mitch Rapp. Nemůžete křičet ruce vzhůru, nemůžete se ohánět odznakem, musíte protivníka zneškodnit, abyste nedopadl jako ti dva muži.“ Kennedyová zamířila dálkovým ovladačem na monitor a vrátila zpět fotografie dvojice mrtvých mužů. „A pokud jde o vaši otázku, zda bylo či nebylo doznání vynucené, mám za to, že přednesené důkazy hovoří samy za sebe.“

Kennedyová vrátila na obrazovku Gazičovu fotografii. „Toto je muž, který na dálku odpálil bombu, jež v říjnu minulého roku připravila o život osmnáct Američanů. Kromě jeho doznání jsme v jeho bytě a kanceláři objevili závažné důkazy, jež nás, jak se domníváme, dovedou k lidem, kteří si ho najali. Děkuji vám za váš čas a jsem připravena zodpovědět vaše otázky.“

V sále zavládl všeobecný chaos, jak se desítky reportérů zvedaly ze židlí a jeden přes druhého volali své otázky.

Ross si sám pro sebe zamumlal kletbu, zatímco Garret ze sebe vypravil sérii nadávek.

„Co proboha budeme dělat?“ zeptal se Garret. „Ti mizerové říkali, že se o to postarají.“

Ross stál nehnutě s rukama založenýma na prsou a s pěstí, která vypadala, jako by si s ní chtěl prorazit bradu. Pomalu, ale jistě se začal chvět a jeho tvář se zbarvila do ruda.

Garret před ním přecházel sem a tam. Běsnil a klel. „Slyšels, co ta mrcha říkala?“ Zastavil se a ukázal na televizní obrazovku, jako by se Ross mohl domnívat, že má na mysli někoho jiného. „Říkala, že mají informace. Informace, které je mohou dovést k lidem, kteří si najali Gaziče! Prokristovyrány, Slyšels ji?“

„Prokristovyrány, slyšel!“ Ross ztratil nervy a sevřel obě své zdvižené pěsti, jako by chtěl z někoho vymlátit duši. Předstoupil před Garreta a o poznání tišeji mu řekl: „Řeknu ti, co musíš udělat, Stu. Dnes odpoledne se posadíš do letadla a odletíš tam. A řekneš těm idiotům, že je mi fuk, koho zabijí, aby tu věc sprovodili ze světa. Chci, aby se postarali o každého mimo nejužší kruh. A když říkám každého, tak myslím každého. A ať na mne nic nezkouší. Slíbili, že se o toho chlapa postarají, a zpackali to. A já nechci slyšet nic o žádné milosti, dokud nevymažou ze světa veškeré důkazy o svých vazbách na toho Gaziče. Vyjádřil jsem se jasně?“

Garret v danou chvíli neměl chuť letět nikam jinam než do Kalifornie, ale věděl, že Ross má pravdu. Byli příliš blízko toho, aby je ta věc zničila, a Greenovi a jeho společníkům se nedalo věřit.

„Ano, vyjádřil. Jak si přeješ.“

47

POTOMAC PALISADES, WASHINGTON, D. C.

Kennedyová dokončila vkládání nádobí do myčky a utřela si ruce ručníkem odloženým na rukojeti mrazáku. Hodiny na mikrovlnné troubě ukazovaly 10.29. Její syn byl v posteli a káva se vařila. Budou chtít kávu, a to dokonce i v této pozdní hodině. Kennedyová zamířila z jídelny do obývacího pokoje. Přistoupila k oknu, aby se podívala, jestli už nedorazili. Na ulici venčil muž zlatého retrívra. Kennedyová poznala nejprve psa a teprve poté i jeho majitele. Byl to Rookie a pan Soucheray, její soused.

Jakkoliv Kennedyová tuto čtvrť milovala, uvažovala o přestěhování. Potomac Palisades byla podle jejího soukromého názoru nejhezčí čtvrť ve Washingtonu. Nebyla nejdražší ani nejexkluzivnější, ale to byl rovněž jeden z důvodů, proč byla jednou z nejhezčích. Byla stará. Přiměřeně velké domy s městskými zahradami větších než normálních rozměrů. S trávníky, které si místní lidé sekali sami. Kennedyová si svůj trávník sama nesekala, ale namísto aby si na to najala specializovanou firmu, svěřila tu práci některému z místních kluků. Tak za rok za dva se toho ujme Tommy. Potomac Palisades nebyla žádná noclehárna. Lidé se mezi sebou znali.

Její matka žila ani ne míli od ní ve Foxhall Village. Kennedyová chtěla, aby se k nim přestěhovala, ale stará žena si zakládala na své nezávislosti a její dcera to respektovala. Potomac Palisades lemovala východní břeh řeky Potomac. Se svým zvlněným terénem a svěží zelení působila jako bezpečný azyl, na hony vzdálený od mocenského centra země. Ve skutečnosti ale čtvrť ležela přímou čarou ani ne pět kilometrů od Bílého domu. Šest a půl, pokud jste se vydali podél zákrutů řeky Potomac. Jedním z důvodů, proč se chtěla přestěhovat, byl respekt ke klidné čtvrti a k milým lidem, kteří zde žili. CIA vzbuzovala v mnohých lidech obavy. Ve Washingtonu tato instituce zdaleka nevyvolávala takové emoce. Téměř každý druhý člověk znal někoho, kdo momentálně nebo v minulosti pracoval pro CIA. Když jste na vlastní oči viděli, jak tihle lidé jezdí na fotbal nebo na nákupy v minivanu, nezdála se vám být jejich práce už tak tajemná.

Stát v čele CIA bylo však trochu něco jiného. Krátce poté, co se ujala svého úřadu, nechalo Langley do všech oken v jejím domě nainstalovat neprůstřelná skla a všechny dveře a zárubně vyměnit za ocelové, potažené dýhou. Chtěli toho udělat ještě daleko víc, jako například vztyčit za domem třímetrový bezpečnostní plot. Tehdy si Kennedyová dupla a odmítla to. Namísto toho se museli spokojit se skrytými bezpečnostními opatřeními, když kolem jejího domu umístili tlakové, laserové a mikrovlnné senzory. V suterénu byl vybudován nedobytný kryt a dům byl dvakrát týdně prohledáván kvůli odposlechu. Každé ráno, než odjela do práce, kontroloval pyrotechnik s německým ovčákem její vůz. V suterénu vedle nedobytného krytu vystavěli rovněž malou místnost, která byla řídícím centrem extrémně drahého zabezpečovacího zařízení. Dům byl tak bezpečný, jak jen to šlo, aniž by ho museli strhnout a znovu postavit.

Sotva byla přijata všechna nezbytná bezpečnostní opatření, pustil se další tým CIA do vypracování odhadu potenciálních rizik pro její bezpečnost. Na prvním místě jejich seznamu byl návrh, aby se přestěhovala do lokality s dlouhou příjezdovou cestou k domu. Její současný dům byl od silnice vzdálený sotva dvanáct metrů. Jakýkoliv terorista s pár tisíci dolary v kapse a s elementárními znalostmi chemie mohl jednoduše projet jejich ulicí a srovnat její dům se zemí. Vítejte ve světě po 11. září 2001. Byla vysoce atraktivním cílem a její sousedé byli přirozeně znepokojeni, že by se z jejich mírumilovného sousedství mohlo stát spáleniště.

Kennedyová zareagovala tím, že se potenciální rizika pokoušela ignorovat. Měla ještě v paměti rizika, která podstupovali její otec a nevlastní matka. Její otec rovněž pracoval pro agenturu. Byl šéfem její bejrútské expozitury v roce 1983, kdy ji bombový atentát srovnal se zemí. Její nevlastní matka pracovala pro ministerstvo zahraničí. Její rodiče se rozvedli, když jí bylo šest. Jak se posléze ukázalo, její matce nebyl svět mezinárodní špionáže také cizí. Kennedyová strávila významnou část svého dospívání a mládí v cizině. Než se osamostatnila, žila v Káhiře, Damašku, Bagdádu a Bejrútu. Když jste byli zvyklí procházet se ulicemi Bejrútu za zvuků vzdálené střelby z automatických zbraní a minometných nábojů, dopadajících každou chvíli jen několik bloků od vás, zdálo se vám absurdní, že by takové násilí mohlo zavítat do poklidných ulic Potomac Palisades.

Když se prezident Hayes rozhodl neusilovat o znovuzvolení, Kennedyová své rozhodnutí přestěhovat se prozatím odložila. Když volby vyhráli Alexander s Rossem, jakoukoliv myšlenku na přestěhování zavrhla. Kennedyová byla od přírody nesmírně zdvořilá. Vždy se chovala přívětivě a zřídkakdy vyvolávala konflikty. Byla ženou ve světě mužů a uvědomovala si, že už jen pouhá její přítomnost mohla ohrožovat nenasytné ambice mužů, které přitahovala kariéra ve Washingtonu. Thomas Stansfield, její rádce, ji varoval před nebezpečím práce pro muže, kteří si neustále potřebují dokazovat, že mají pravdu. Kennedyové se dařilo vyvarovat se většiny sporů tím, že vystupovala slušně, ale nekompromisně. Vyhýbala se také drbům a politikaření. Obdobně přistupovala i k Rossovi, ale neustále se potýkala s příznaky toho, že by s ním mohly být problémy. Nic vážného, jenom nepatrné náznaky, ale náznaky, které o lidech leccos vypovídají.

Ross například přicházel na schůzky pravidelně pozdě. Kennedyová si vzpomínala, jak jí Stansfield svého času vykládal, že chronicky nedochvilní lidé se dělí do tří kategorií. Tu první označoval termínem idiot savant. Tvořili ji jedinci, kteří jsou natolik ponořeni do svého oboru, že jejich mysl doslova bloudí všude jinde. Lidově by se dalo říct, že lidé tohoto typu jsou chytří ve škole a hloupí v autobusu. Druhou kategorii tvořili perfekcionisté, jedinci, kteří nebyli schopni odpoutat se od jednoho a přesunout se k jinému úkolu. Neustále nestíhali termíny, zřídkakdy dosáhli nějaké významné funkce a potřebovali přísné vedení. Třetí kategorii, a sice tu, které bylo třeba se nejvíce obávat, tvořili extrémní egocentrici. Lidé, kteří nejen měli pocit, že jejich čas je důležitější než čas kohokoliv jiného, ale kteří si to neustále museli dokazovat tím, že na sebe všechny ostatní nechávali čekat.

Kennedyová si dělala obavy. Vyhlížela z okna a pátrala po rozsvícených reflektorech. Rapp a Dumond údajně narazili na něco zajímavého a byli na cestě k ní. V minulosti se vždycky snažila své osobní pocity držet stranou od své práce, zejména pak pokud jednala s těmi, kdo působili ve volených funkcích. Ross jí to ztěžoval. Bylo to, jako kdyby se jí ho toho rána konečně podařilo prohlédnout. Ten muž ještě nebyl uveden do svého úřadu. Kdyby jí zavolal a vyptával se jí na ten článek, pochopila by to. Kdyby ji požádal o schůzku, divila by se, že nemá důležitější věci na práci, ale přesto by ho přijala. Ale to, že se objevil bez ohlášení, bylo podivné. Bylo to, jako by ji chtěl vidět na dně.

V dálce na konci bloku se objevila dvojice namodralých xenonových světel. O několik vteřin později vedle chodníku prudce zabrzdilo stříbrné audi. Kennedyová pozorovala, jak Dumond s Rappem vystupují z vozu a ubírají se k domu. Mladší z mužů, Dumond, nasadil bezstarostný krok, přičemž jeho pozornost byla upřena na malý přístroj, který svíral v levé ruce. Rapp si vykračoval s atletickou graciézností. V jeho pohybech nebylo nic trhavého ani uspěchaného. Jeho hlava se otáčela hned doleva a hned zase doprava jako radar pátrající po potenciálních hrozbách. Vzpomíná si, že si této charakteristické obezřetnosti poprvé všimla před lety v Syrakusách, když ho najímala. Kennedyová zamířila z obývacího pokoje do vstupní haly a stiskla kód na bezpečnostním panelu umístěném na zdi. Kdesi za zdí zaslechla tiché vrčení elektromotoru, který ze dveří uvolňoval tři ocelové závory.

Kennedyová otevřela dveře a okamžitě si všimla zmateného výrazu v Dumondově tváři. „Něco se děje?“

„Ještě nevím. Počkej minutu.“ Vkročil do vstupní haly a pokračoval v ťukání do klávesnice velice malého laptopu.

Rapp zavřel dveře a políbil Kennedyovou na tvář. „Tommy je už v posteli?“

„Ano. Ráno má školu.“

Rapp si sundal kabát a podal ho Kennedyové. Dumond se příliš soustředil na svůj počítač, aby se zatěžoval svlékáním saka, a ubíral se dál halou za vůní kávy. Rapp a Kennedyová ho následovali.

„Dá si někdo kávu?“ zeptala se Kennedyová.

„Já, prosím.“ Rapp se opřel o černý mastkový pult a ruce položil na jeho okraj. Pohlédl na Dumonda, který Kennedyové neodpověděl, a zvolal: „Hej, ucho.“

Dumond odtrhl oči od malé obrazovky a hlesl: „Co?“

„Kávu?“

„Jasně.“

„Co takhle říct ‚prosím‘?“ dobíral si ho Rapp.

„Prosím,“ řekl Dumond, aniž by odpoutal pohled od displeje. „S cukrem a se smetanou.“

Kennedyová nalila dva šálky a vyndala z lednice smetanu. Jeden šálek podala Rappovi. „Tak na co jste přišli?“ Druhý šálek postavila na stůl hned vedle smetany a přisunula cukřenku blíž.

„Zatím,“ odvětil Rapp, „nic konkrétního, ale máme pár zajímavých střípků. Minulý rok v říjnu letěl Garret na jeden den do Švýcarska.“

„Další říjnové překvapení.“ Kennedyová narážela na konspirační teorii, podle níž se Reaganův tým tajně sešel s členy íránské vlády a uzavřel s nimi tajnou úmluvu o tom, že američtí rukojmí budou propuštěni až poté, co v osmdesátém roce porazí Cartera ve volbách.

„Víme jen, kdy odcestoval a kdy se vrátil. Nevíme, s kým se setkal. Před svou cestou a po ní několikrát hovořil s jistou bankou v Ženevě, ale nevíme, s kým mluvil.“

„E-maily?“ zeptala se Kennedyová.

„Stále ještě se na tom pracuje. Ten chlap má nejméně šest různých adres, přičemž každý den stahuje a odesílá možná stovku e-mailů.“

„A co Ross?“

„Ten byl ve Švýcarsku minulý týden na ekologickém summitu.“ Rapp držel bílý šálek za ucho. „Riverová mi dala seznam lidí, s nimiž se tam sešel. Porovnali jsme to s jinými našimi údaji a vypadlo nám z toho jedno jméno: Joseph Speyer.“

„Měla bych ho znát?“ zeptala se Kennedyová se zachmuřeným obočím.

„Ne, ale je to prezident ženevské banky, do které Garret telefonoval v říjnu minulého roku.“

„Co víme o té bance?“

Rapp ukázal na Dumonda. „Marcus na tom právě pracuje. Podle všeho je to jeden z nejstarších a nejdiskrétnějších ženevských peněžních ústavů.“

„A určitě má nejneprůstřelnější bezpečnostní štít,“ poznamenal Dumond, aniž by vzhlédl.

„Tak na tom právě pracuješ?“ zeptala se Kennedyová.

„Ne. Na něčem jiném.“ Dumond se své kávy ani nedotkl. Jeho dva ukazováky zběsile ťukaly do klávesnice.

Její stoický pohled se přesunul k Rappovi. „A co náš běloruský přítel?“

„Ještě nic. Hornigová říká, že k tomu, aby ho donutila zpívat, potřebuje víc času.“

„Kdy?“ zeptala se netrpělivě Kennedyová.

„Prý by mohla začít zítra ráno.“ Rapp vycítil její zklamání. „Nevěděl jsem, že jsme v časové tísni.“

„Za dva dny budeme mít nového prezidenta a viceprezidenta, kteří se možná dopustili vraždy a velezrady a kdo ví, čeho ještě dalšího. Když uvážím, jak Ross jednal až doposud, pochybuju, že bude otálet, aby se mě zbavil. Musíme tomu přijít na kloub, dokud k tomu ještě máme prostředky.“

„Ano,“ prohlásil Dumond triumfálně. S úsměvem zvedl pohled. „Ten malý mizera mi zabral víc času, než jsem čekal.“

„Jaký malý mizera?“ zeptal se Rapp.

„Firewall T-Mobilu. Museli tam dát nějaký zbrusu nový cajk. Normálně to zabere tak minutu nebo ještě méně. Tentokrát mi to trvalo celých pět minut.“

„Co hledáš?“

„Garret má dva telefony. Jeden BlackBerry, na který má smlouvu s Verizonem, a pak má ještě jednu Motorolu od T-Mobilu.“ Dumond pootočil miniaturní počítač o devadesát stupňů, aby Rapp a Kennedyová viděli na displej. „Tady jsou všechny jeho hovory.“

Kennedyová vypadala nervózně. „Marcusi, doufám, že nás kvůli tomu nemůžou popotahovat?“

„Cože?“ zasmál se Dumond. „Do toho systému se může nabourat každý, kdo má sotva půlku mých znalostí. Pokud se mi to podaří, neexistuje způsob, jak by mě mohli identifikovat.“

„Nějaké hovory se Švýcarskem?“ zeptal se Rapp, zatímco se nakláněl nad displej. Byla tam jen čísla, na která volal nebo ze kterých mu volali. Žádná jména. Žádné mezinárodní hovory. „Lze získat kontakty skrývající se za těmito čísly?“

„Žádný problém.“ Dumond si k sobě pootočil počítač, stiskl pár tlačítek a opět jim ho nabídl k nahlédnutí. „Tady jsou jména skrývající se za čísly, která vytočil, i spolu s časem a datem.“

Rapp se naklonil těsně nad displej, aby přečetl drobné písmo. Hovory byly seřazeny chronologicky, přičemž ty nejposlednější se nacházely až na samém vrcholu obrazovky. Rapp projížděl seznam očima, dokud ve spodní části první stránky nenarazil na známé jméno. „To mě podrž.“

„Co?“ zeptala se Kennedyová. Neměla na nose brýle na čtení.

„Náš malý přítelíček Tom Rich z New York Times volal Garretovi přímo uprostřed tvojí ranní tiskové konference.“

„To může být jen pouhá shoda okolností,“ odpověděla Kennedyová.

Rapp si vyhledal hovory z předchozího dne. „Podívej se sem. Včera volal Garret Rossovi celkem třikrát. A Ross volal Garretovi dokonce pětkrát. Podívej se sem. Včera telefonoval Garretovi večer v sedm hodin devět minut. Pamatuji si, že jsem se díval na hodinky, když jsme byli v tvé kanceláři. Byly čtyři minuty po sedmé. Rich musel ukončit hovor s námi a okamžitě volat Garretovi.“

Rapp vylovil z kapsy svůj telefon, otevřel ho, stiskl tlačítko pro zahájení hovoru, vyhledal si příslušné číslo a opětovně stiskl tlačítko pro zahájení hovoru. Po několika zazvoněních se ozval hlas agentky Riverové. „Jak jde hledání v denních hlášeních ochranky?“

„Pomalu.“

„Máte už hlášení ze včerejška?“

„Ano, ale nemám je před sebou.“

„Můžete je vyhledat?“

„Ano. Můžu je vyhledat v počítači.“

Rapp se odlepil od kuchyňského stolu a čekal.

„Mám to na monitoru. Co vás zajímá?“

„S kým se Ross včera sešel?“

Riverová začala číst dlouhý seznam jmen. Asi po patnácti vteřinách Rapp ztratil trpělivost a zeptal se: „Setkal se s Tomem Richem?“

„S tím novinářem?“

„Ano.“

„Mitchi,“ vypravila ze sebe rozpačitě. „Nejsem si jistá, zda vám smím podávat takový druh informací.“

„Marie, na tohle teď nemám čas. Když vám říkám, že to je důležité, tak mi můžete věřit.“

Následovala dlouhá odmlka, po níž Riverová prohlásila: „Setkali se včera večer v Rossově apartmánu v hotelu Willard.“

„Díky. Ještě zavolám.“ Rapp zavřel svůj telefon a ukázal na displej Dumondova počítače. „Přesně to sedí. Garret smluvil to interview a Ross byl tím vysoce postaveným zdrojem, který Richovi poskytoval informace. Podívej.“

Kennedyová se předklonila a přimhouřila oči, ale než mohla začít číst, vyskočila na obrazovce nová aplikace a překryla stránku T-Mobilu. Uprostřed displeje se objevilo jakési zlověstné bezpečnostní upozornění. „Ale ne,“ vypravila ze sebe Kennedyová v obavách, že jejich nezákonné vniknutí bylo odhaleno. „Marcusi, měl by ses podívat na tohle,“ vyjekla vyděšeně.

Dumond rychle odložil kávu a uchopil počítač. Otočil si ho k sobě, chvíli si ho zkoumavě prohlížel, načež stiskl několik kláves.

„Co to je?“ zeptal se Rapp s vážnými obavami v hlase. Dumond byl králem ve svém vlastním soukromém vesmíru. Nikdy by se někam nenaboural, když by hrozilo, že bude dopaden.

„To jsou webové stránky Celního a imigračního úřadu. Když jsem byl dnes v jejich databázi, umístil jsem na Garretův cestovní pas výstražnou vlaječku.“

„Vlaječku?“ pronesla Kennedyová poněkud znepokojeným tónem.

„Ne reálnou vlaječku. Zařídil jsem to tak, abych dostal echo, pokud by se pokusil opustit zemi. Když jsem se navíc pokoušel zjistit, kam má namířeno, naboural jsem se do rezervačního systému aerolinek.“ Dumond navolil několik příkazů. Displej se měnil zároveň s jeho míhajícími se prsty. „To mě podržte.“ Dumond přestal psát a upřeně hleděl na displej.

„Co?“ zeptal se Rapp.

„Garret si právě zarezervoval let Air France z Dullesova letiště do Ženevy.“

Rapp s Kennedyovou hleděli jeden na druhého a mlčky si vyměňovali myšlenky.

„V kolik odlétá?“ otázala se Kennedyová.

„Ve dvanáct dvacet.“

„Zavolám Joseho a nařídím mu, aby na to nasadil své nejlepší lidi,“ oznámila Kennedyová.

Rapp se podíval na hodinky. „Existuje šance, že bych se tam mohl dostat dřív. Kromě toho si nemyslím, že bychom na to měli nasazovat lidi z ambasády. Řekni mu, aby na to nasadil jenom esenpéčka.“

„Asi budeš mít pravdu.“ Kennedyová sledovala, jak Rapp na svém mobilu vyťukává nějaká čísla. SNP bylo kódové označení pro striktně neoficiální personál. Byli to ti nejtajnější z nejtajnějších agentů v Langley. „Myslíš, že je rozumné, abys jel ty?“

„Máš nějaký lepší nápad?“

„V danou chvíli ne.“

Rapp na ní poznal, že se jí ta představa stále ještě příliš nezamlouvá. „Jak jsi prve říkala, Ireno. Máme méně než dva dny. Jestli ti dva měli v tom útoku prsty, vsadil bych se, že odpovědi najdeme ve Švýcarsku.“ Rapp se od ní odvrátil a začal hovořit do telefonu. „Dej dohromady tým. Hlavně sledovačku, ale člověk nikdy neví. Sejdeme se za půl hodiny.“ Rapp zavřel telefon a pohlédl na Kennedyovou. Z jejího výrazu byly cítit obavy. „Neboj se. Budu v pořádku.“

Kennedyová se zamračila a namítla: „Nemám strach o tebe.“

„Tak o koho se tedy bojíš?“

„O Stua Garreta.“ Kennedyová zavrtěla hlavou. „Vím, jak se cítíš, Mitchi. Nepřeju si, abys ho zfackoval.“

„Ireno… jdi někam,“ pronesl Rapp, jako by se ho to dotklo.

„Tak aspoň ne, dokud ti k tomu nedá důvod.“

48

ŽENEVA, ŠVÝCARSKO

Garret byl mimořádně špatně naložený. Nastupoval do letadla s dobrou vírou, že cestu přes Atlantik prospí. Předem si to důkladně naplánoval. Před odletem si dá vodku s ledem a po jídle dvě nebo tři sklenky vína, načež si sundá boty, sklopí sedadlo, přes obličej si přetáhne miniaturní masku, kterou na palubě rozdávají, a bude spát, dokud se slunce nezačne třpytit na zasněžených vrcholcích Alp. Bohužel však nepočítal se svou zvětšenou prostatou. Hodinu poté, co usnul, se probudil, aby absolvoval své první ze tří putování do přední části letadla. Když přistál v Ženevě, byl unavený, nevrlý a naprosto z formy. Byl však přece jenom šťastný, že je pryč z Washingtonu. Nikdo ho neobtěžoval kvůli fotografiím a nedožadoval se jeho rad.

Na letišti ho očekával řidič. Odvezl ho do jeho hotelu a cestou mu ukázal, kde se má v osm hodin sejít na večeři se Speyerem. Garret byl rozladěný, že ho chtějí nechat čekat šest a půl hodiny, ale nedalo se s tím celkem nic dělat. Speyer nebral telefon a Greenovi volat nechtěl.

Ubytoval se v hotelu chvíli před druhou hodinou odpoledne a nechal se pro jistotu v sedm večer vzbudit telefonem. Když se dostal do svého pokoje, těžce na něj dolehl časový posun. Vypnul oba své mobilní telefony a na hotelovém telefonu stiskl tlačítko NERUŠIT. Musel být z letu dehydrovaný, protože spal nepřetržitě až do sedmi, kdy ho vzbudili, aniž by ho trápila jeho prostata. Osprchoval se, oholil se a vzal si na sebe modré sportovní sako, bílou košili a tmavě šedé ležérní kalhoty.

Když sjel výtahem do přízemí, čekal na něj vůz. Garret vyšel ven ve své prošívané péřové bundě a na chvíli se zastavil na chodníku. Přímo před ním se rozlévalo Ženevské jezero. Na jeho povrchu se třpytila světla velkoměsta. Garret měl jakožto politický konzultant instinktivní cit na lidi. Ženevu měl rád. Bylo to město padouchů, z nichž se mnozí s oblibou prezentovali jako aristokracie. Bylo to království voyerismu. Mohli jste zde sledovat pestrou šarádu společenské přetvářky, která maskuje neukojitelný apetit po jídle, drogách, pití a sexu. Jeho návštěva mohla být velká zábava.

Garret strčil ruce do kapes bundy a posadil se na zadní sedadlo čekajícího sedanu značky Mercedes. Řidič ho pozdravil francouzsky a Garret přikývl jeho odrazu ve zpětném zrcátku. Automobil vplul do dopravního ruchu a zamířil po Quai du Mont-Blanc k nejluxusnější restauraci ve městě. Garret se těšil na jídlo, ale netěšil se na svou společnost. Rozhodl se, že si objedná nejdražší pokrm na jídelníčku. S vínem si nemusel dělat starosti. Speyer se postará, aby pro ně bylo vybráno něco vskutku drahého.

49

Mitch Rapp seděl na zadním sedadle automobilu a pozoroval Garreta skrz neprůhledné sklo bočního zadního okna. Prsty Rappovy pravé ruky spočívaly na manžetě jeho černé kožené bundy. Celý tým byl vybaven miniaturními zakódovanými vysílačkami s bezdrátovými sluchátky. Rapp stiskl tlačítko pro přenos našitý do jeho manžety a oznámil: „Už jde.“

Uvolnil tlačítko a pohlédl na Hacketa, který seděl za volantem. „Znáš pravidla, Kevine. Počkej chvíli a ujisti se, že ho nikdo nesleduje.“

Černý sedan značky Mercedes se dal do pohybu. Let z Washingtonu trval šest hodin a jedenáct minut. V 11.47 byli ve vzduchu a s časovým posunem dosedli na přistávací dráhu ženevského letiště pár minut před polednem; celou hodinu před tím, než měl přistát Garretův letoun. Během letu nikdo nespal. Měli příliš mnoho práce. Dumond byl na internetu a naboural se do databází sedmi různých hotelů, než se mu podařilo zjistit místo Garretova pobytu. Měl zarezervovaný pokoj v hotelu Beau-Rivage na Quai du Mont-Blanc s výhledem na jezero. Kdyby měl jednání ve Speyerově bance, mělo by to smysl. Bylo to nedaleko.

Poté, co analyzovali rezervační systém hotelu Rivage, bylo tím nejlepším, co mohli udělat, rezervovat si pokoj na stejném poschodí jako Garret, jen o dvoje dveře dál. Poblíž nebyl žádný hotel, z něhož by byl přímý výhled do Garretova pokoje, takže byli nuceni do jeho pokoje namontovat štěnice. Když prošli celní prohlídkou, čekaly na ně dva stejné černé sedany značky Mercedes s téměř neprůhlednými okny a bílá nákladní dodávka značky Volkswagen. V kufru obou sedanů našli kompletní arzenál zbraní s tlumiči a v nákladovém prostoru dodávky objevili sledovací nádobíčko. Všichni kromě Colemana a Strobla, kteří měli na sobě uniformy dopravních pilotů, byli oblečeni jako obchodníci. Coleman a Stroble nasedli do jednoho ze sedanů a zaparkovali před terminálem Air France. Rapp, Dumond a Hacket nastoupili do bílé dodávky a následovali Brooksovou s Wickerem, kteří jeli ve druhém z mercedesů, k hotelu Rivage. Brooksová a Wicker se ubytovali v hotelu Rivage, zatímco zbytek týmu se nastěhoval o několik bloků dál do hotelu D’Angleterre. Rapp a jeho dva společníci čekali venku, dokud novomanželé nenainstalovali do Garretova pokoje štěnice.

Dumondovi se mezitím podařilo vložit čísla Garretových mobilních telefonů do sítě Echelon provozované Národní bezpečnostní agenturou za účelem monitorování veškeré globální elektronické komunikace. CIA spolupracovala úzce s Národní bezpečnostní agenturou během svých mezinárodních operací. Ani jedna agentura si nepřála, aby vyšlo najevo, že monitorují americké občany v zahraničí, a tak společně vyvinuli systém, který dovoluje daná čísla tak jeden dva dny odposlouchávat, načež jsou ze systému vymazána, jako by v něm nikdy nebyla. Do monitorovacího systému byly rovněž vloženy Garretovy e-mailové adresy. Nejsložitější částí celé operace zatím bylo získat pro Brooksovou a Wickera rezervaci v Le Bearn. Wicker podstrčil recepčnímu v Rivage stodolarovou bankovku a ten chlap nehnul ani brvou. Stálo ho to ještě další dvě stovky, než muž přislíbil, že jim rezervaci opatří.

Na sedadle po Rappově boku ležel laptop. Obrazovka byla rozdělená na čtyři díly. Wicker s Brooksovou již dorazili do Le Bearn a umístili do baru, restaurace a na toaletu několik miniaturních kamer a odposlouchávacích zařízení. Dumond monitoroval veškeré dění z nákladového prostoru dodávky, která byla zaparkována půl bloku od restaurace. Monitor momentálně ukazoval pohled na ulici před restaurací, vnitřní pohled na hlavní vchod do restaurace a další dva vnitřní záběry do prostoru restaurace. Dumond všechno nahrával.

50

Garret prošel hlavním vchodem restaurace o pět minut dříve a byl okamžitě zadržen třemi muži oblečenými do smokingů. V Le Bearn vás nepustili ani do baru, když jste neměl rezervované místo na večeři. Ten nejmenší ze tří mužů pozdravil Garreta francouzsky. Byl zdvořilý, ale neústupný. Garret jeho pozdrav ignoroval a oznámil mu, že tady má povečeřet s Josephem Speyerem. Jejich přístup se změnil jako mávnutím kouzelného proutku. Jeden muž mu pomohl svléci kabát, třetí kamsi zmizel a ten další nepřestával pět chvalozpěvy na jednoho z nejváženějších ženevských bankéřů.

Zmíněný muž se objevil jen o pár chvil později. Vedle Garreta s jeho neotesaným chováním a špatně padnoucím oblečením Speyer vypadal, jako by právě vypadl z inzerátu v Gentlemen’s Quarterly. Jeho modrošedý flanelový oblek se zapínáním na dva knoflíky měl nenápadný světle šedý proužek. Látka k jeho štíhlému tělu dokonale přiléhala, přičemž puky jeho kalhot se krčily na těch správných místech nad světle hnědými italskými polobotkami, které znamenitě ladily s obroučkami jeho brýlí. Prořídlé světle kaštanové vlasy měl ostříhané nakrátko a elegantně sčesané mírně dopředu.

Dorazili právě k baru, když do dveří vkročila čtveřice mužů. Dva z nich měli rozložité postavy. S výškou hodně přes sto osmdesát centimetrů a vahou přes sto třicet kilogramů na nich všechno ukazovalo na bodyguardy. Dva starší muži kráčející mezi nimi byli Cy Green a Alexandr Gordijevskij. Byli to do značné míry protiklady. Z Greena sálala jakási uvolněná sebedůvěra. Jeho umělý bronz, sčesané vlasy, otevřený límeček, zlatý náhrdelník a hodinky a dvouřadé sportovní sako byly uniformou superbohatých. Ve srovnání s Greenem vypadal Gordijevskij nápadně bledě. Hnědé vlasy už měl jen po stranách a vzadu, kde je měl poněkud dlouhé. Sako se mu nepřirozeně lesklo a rolák z umělých vláken, který měl pod sakem, vypadal jako Eurotrash.

Následovaly stisky rukou a pozdravy a personál restaurace se nově příchozích ujal s velkou obřadností. Byli odvedeni k rohovému stolu, který měli rezervovaný, přičemž Green a Gordijevskij trvali na tom, že budou sedět zády ke zdi. Dva rozložití osobní strážci dostali vedlejší stůl. Personál nechal na stole chléb a vodu a hosté si objednali pití. Ke stolu jim přinesli speciální vinný lístek a nabídli jej Greenovi. Ten jej odmítl a naznačil, aby si ho vzal Speyer.

Zatímco Speyer pročítal lístek, Green pohlédl přes stůl a vrhl na Garreta lišácký pohled. „Vybral sis pro návštěvu vynikající čas. Dnes to bude velká zábava. Až spořádáme tohle vynikající jídlo, navštívíme pár fantastických klubů a pak půjdeme ke mně, kde se bude konat vskutku jedinečná pozdní noční show.“

Garret neletěl až z Washingtonu, aby se zúčastnil nějakého večírku. Přiletěl, aby vyřešil jejich problémy, a tak spustil: „Máme problém.“

„Nemůžeme se nejprve najíst a teprve pak se začít bavit o obchodech?“ namítl Green.

„Chtěl bych to raději vyřídit hned. Slíbili jste, že se postaráte, aby byly odklizeny veškeré stopy.“

„A to jsme také učinili.“ Green se usmál na kolemjdoucí ženu.

„Ty jsi nesledoval včerejší prezidentovu tiskovou konferenci?“

Green reagoval na Garretovy obavy bezstarostným pohledem. „Nemám z toho strach.“

„Našli toho chlapa.“

„Neexistuje sebemenší možnost, že by toho Bosňana mohli spojovat s námi,“ ujistil ho Green.

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Řekni mu to, Josephe.“

Speyer se nenamáhal, aby odlepil oči od vinného lístku. „Všechno bylo vyřízeno v hotovosti. Nikdy jsme se s ním osobně nesešli.“

„Jak jste mu předali ty peníze?“

„Strčili jsme je do dvou pytlů a poslali jsme je na Kypr soukromým letadlem. Ten muž nám dal své instrukce. Pytle byly ponechány uprostřed noci za kamennou zdí podél opuštěné silnice nedaleko Limassolu.“

„Takže se s ním nikdo nesetkal tváří v tvář?“

„Přesně tak,“ odvětil Green.

„A neexistují žádné dokumenty o peněžních převodech ani e-maily, které by mohly ukazovat na tebe?“

„Nikoliv.“

„Takže CIA lže,“ zasmál se Garret.

„Nebo lže ten Bosňan,“ dodal Green.

„S tou zatracenou CIA člověk nikdy neví,“ pronesl Garret. „Jsou to určitě ti nejnekompetentnější parchanti na světě.“ Opřel se zády do židle a napil se vody.

Green si složil ruce s dokonale pěstěnými nehty pod bradou a zeptal se: „A jak to vypadá s mou milostí?“

Garret se chvíli ošíval, načež se Greenovi zadíval do očí: „Je to na dobré cestě.“

„Mám pocit, že mě bulíkuješ,“ prohlásil Green rezolutně.

„Cyi,“ zasténal Garret, „už jsme takhle blízko. Naši dohodu dodržím.“

„Chci svou milost,“ prohlásil Green s náznakem výhrůžky v hlase.

„A také ji dostaneš,“ odsekl mu Garret.

„Jestli nedostanu svou milost, jsi mrtvý muž.“

Garretovi náhle vyschlo v krku. Právě mu vyhrožoval smrtí muž, který byl podle všeho schopen své výhrůžce dostát. „Od začátku jsem ti říkal, že budeme možná muset čekat až do poslední minuty.“ Garret nasadil věcný tón. „Kdyby se to domákl tisk, mohl by to překazit. Vidím to tak na pondělní dopoledne kolem jedenácté.“

Green si přejížděl dlaněmi po ulízaných vlasech sčesaných dozadu a Garretovo vysvětlení akceptoval s kývnutím hlavy. Hned nato však jeho tvář zvážněla. „To je v pořádku, ale pamatuj, jestli to nepodepíše, ty a tvůj šéf to odnesete.“

Garret nebyl zvyklý, aby mu takhle někdo vyhrožoval. Byl naopak zvyklý vyhrožovat jiným. Měl pocit, jako by ho někdo tlačil do kouta, a tak se rozhodl vyrazit do protiútoku. „Naposled ti říkám, že to není můj šéf.

A když už jsme u těch výhrůžek, proč si neposlechneš tuhle? Co myslíš, že by asi udělal tvůj starý obchodní partner Pinky, kdyby zjistil, žes mu zabil dceru?“

„Psst,“ zasyčel Speyer.

Garret o trochu snížil hlas a pokračoval: „Třeba zavolá pár svých starých přátel z Mosadu a zaplatí jim, aby tě navštívili.“

Green vrhl na politického manipulátora sedícího naproti němu předstíraný úsměv. „Pinky měl té malé běhně nechat udělat lobotomii, jako to své dceři nechal svého času udělat Joe Kennedy. Věř mi,“ dodal ve snaze ještě více oslabit Garretovu výhrůžku, „neustále z ní měl těžkou hlavu. Její smrt ho zdaleka tak nezasáhla, jak by se mohlo zdát.“

Garret pohlédl na miliardáře úkosem. „A co Josh? Jak by podle tebe reagoval budoucí prezident Spojených států amerických, kdyby zjistil, že jsi nechal zabít jeho milovanou ženu, jen aby sis udržel pár svých nečestně nabytých miliard?“ Garret se opřel zády do židle s přesvědčením, že jeho špička našla svůj cíl. „Může namířit balistickou střelu Tomahawk přímo do tvého zadku. Nebo nařídí jedné z těch letadlových lodí, aby nešťastnou náhodou najela do tvé jachty, až se budeš někdy v noci plavit ve vodách Středozemního moře.“ Garret si vzal kousek chleba. „Kdybych byl na tvém místě, nechtěl bych si znepřátelit vrchního velitele jediné zbývající světové supervelmoci.“

Greenův obličej zrudl vzteky. „Ty nevděčný malý zmetku. Nebyl to můj nápad.“

„To určitě,“ sykl Garret.

„Ty a ten tvůj šéf jste za mnou přišli fňukat kvůli svým problémům.“

„Není to můj šéf!“

„Omlouvám se,“ opravil se Green. „Tvůj budoucí viceprezident.“

„Náš… Nebo už nestojíš o to, abys dostal zpátky americké občanství?“

Speyer už to nemohl dál poslouchat. V restauraci byl sice hluk, ale i tak se k nim otočilo několik hlav. „Pánové, mám za to, že jste oba řekli své. Uzavřeli jste dohodu. Cy splnil, co slíbil, a nyní je řada na tobě, Stu. Můžu navrhnout přípitek?“ Speyer zdvihl svou sklenici. „Na Cyovu milost, která bude nepochybně podepsána tuto neděli.“

Všichni si přiťukli a Green s úsměvem konstatoval: „Doufejme.“

Garret jeho úsměv opětoval a prohlásil: „Bez obav. S vaším dovolením bych si nyní rád odskočil.“

Když byl Garret pryč, Speyer pohlédl na Greena a prohlásil: „Já jsem mu nikdy nedůvěřoval. Říkal jsem ti, že to není dobrý nápad. Co je tak špatného na životě, který zde vedeš? Proč se chceš vrátit do Ameriky?“

„To bys nikdy nepochopil. Nenarodil ses tam.“ Green hleděl na protější konec restaurace. Za barem seděla překrásná blondýnka. Zdvihl svou sklenici a usmál se. Když opět pohlédl na Speyera, zeptal se: „Přidáš se k nám později? Bude to znamenité představení.“

Speyer si přál, aby ho všichni nechali na pokoji a on si konečně mohl vybrat víno. „Ještě nevím. Mám později večer schůzku s některými svými kolegy.“

Green na něj vrhl svůj typický široký úsměv. „Kde? V Le Pretexte kvůli nějakému homosexuálnímu dostaveníčku?“

Green měl pravdu. Speyer se chtěl sejít s několika přáteli v exkluzivním ženevském homosexuálním klubu. „Jak zní to tvé oblíbené americké přísloví?“

„Proti gustu žádný dišputát.“ Green zdvihl svou sklenici. „Sežeň si přítele a vem ho s sebou. Dám si spolu s děvčaty poslat i pár dobře vyvinutých chlapců. Ukážeme panu Garretovi, jak se dokážeme v Ženevě bavit.“

51

Rapp sledoval Garretův příchod do restaurace na obrazovce svého počítače. Ještě než stačil dorazit Speyer, byl připraven sledovat ho, jak zastavuje u chodníku a nechává si zaparkovat vůz. Když k chodníku zajel velký černý hummer, Rapp dospěl k závěru, že se dívá na zbývající dva členy rezervace na večeři pro čtyři osoby. Jeho očekávání se ještě zvýšilo, když muž s postavou zadáka NHL vystoupil z vozu a vešel do restaurace, aby v ní provedl krátkou obhlídku. Další muž jako hora vystoupil z vozu, zatímco třetí zůstal sedět za volantem. Nato se objevila dvojice mužů, které ochraňovali.

Rapp okamžitě poznal Gordijevského. Během letu studoval jeho složku. Druhý muž mu připadal jaksi povědomý, ale Rapp nevěděl čím. Zatímco vstupovali do restaurace, obrátil svou pozornost zpět k monitoru a uchopil miniaturní naslouchátko, které vložil do audioportu laptopu. Rapp s Dumondem jako jediní sledovali rovněž odposlech zevnitř restaurace. Rapp se opřel do sedadla a udělal si pohodlí. Byl plně srozuměn s tím, že to bude dlouhý večer strávený sledováním, odposloucháváním a čekáním. Ani ne o minutu později seděl na okraji sedadla a pokoušel se zachytit každé slovo, zatímco se Garret a muž jménem Cy přeli kvůli jakési dohodě. Když se Garret zvedl, aby si odskočil na toaletu, Rapp stiskl na své vysílačce tlačítko pro přenos signálu a zeptal se: „Zaznamenals to?“

Dumondův praskající hlas odvětil, že ano.

Rapp si vyndal z ucha naslouchátko, v němž běžel odposlech zevnitř restaurace, a otázal se: „Můžeš to trochu vyčistit? Zbavit se zvuků v pozadí?“

„Už na tom dělám.“

„Za jak dlouho?“

„Tak za minutu.“

„Dobře. Jakmile to budeš mít, zakóduj to a pošli to Ireně.“

„Rozumím.“

Rapp znovu pohlédl na monitor počítače, který ukazoval trojici mužů u stolu. Ten holohlavý muž byl Alexandr Gordijevskij; Rapp si tím byl jistý. Včera četl složku, kterou o něm vedou v Langley. Ten třetí muž, jehož Garret oslovoval Cyi, byl Rappovi něčím povědomý, ale třebaže se snažil na to přijít, stále si nemohl vybavit čím. Jeho myšlenky se vrátily k rozhovoru. Takže Josh Alexander o ničem nevěděl. Rapp chvíli uvažoval, že mu řeknou pravdu, záhy ale usoudil, že bude lepší, když si dál bude myslet, že jeho žena zemřela rukou teroristů.

„Mitchi,“ v Rappově sluchátku se ozval Dumondův praskající hlas. „Garret telefonuje ze svého mobilu.“

„Kde je?“ Rapp sáhl po naslouchátku a opět si ho vložil do levého ucha.

„Na toaletě.“

„To je mi fuk.“ Byl to Garretův hlas, ale zněl jako z plechovky. „Ten chlap je cvok. Spoj se se Stokesem a řekni mu, že pokud se mu to podaří, zahraničí je jeho.“ Následovala chvíle ticha, zatímco Garret poslouchal toho, s kým mluvil. „Řekni newyorské státní zástupkyni, že může mít jakýkoliv úřad, který si usmyslí. Že z ní udělám třeba senátorku, ať už je odkudkoliv.“ Následovala další odmlka, zatímco Garret naslouchal volanému. „Je mi jedno, jak toho dosáhneš, Marku. Jenom, prosím tě, hned ráno vezmi Stokese do Bílého domu a přimějte Hayese podepsat tu zatracenou milost, nebo, to ti přísahám, nám Cy Green udělá ze života peklo.“

Jméno a tvář se v Rappově mysli spojily v jednu osobu a náhle byl doma. Cy Green byl Američan s pochybnou pověstí usazený v cizině, který uprchl z New Yorku kvůli obvinění z prodeje zbraní Iráku po první válce v Zálivu a Libyi ještě před tím, než začala sekat dobrotu. Měl ještě další problém, když hluboce pod cenou nakoupil cín a měď od zkorumpovaných ruských oligarchů, aby pak inkasoval tučné provize za jejich odprodej za tržní ceny. Miliony, které tím vydělal, mu byly málo, a tak skoupil veškeré dostupné rezervy, přičemž sázel na to, že ceny půjdou dolů, a pak na trh vrhl své laciné komodity, což vedlo ke zhroucení globálního trhu s cínem a mědí. Rapp měl pocit, že před pár let se Langley chystala Greena zadržet, ale nakonec od tohoto úmyslu upustila na žádost ministerstva zahraničí. Vzpomněl si přitom na staré pořekadlo, že někdy se snáze než o dovolení žádá o odpuštění. Tentokrát Rapp nebude žádat ani o jedno z nich.

Rapp opět pohlédl na obrazovku a sledoval, jak se Garret vrací ke svému spolupachateli u stolu. Popadl zabezpečený satelitní telefon odložený na sedadle po jeho boku a stiskl tlačítko pro přenos rádiového signálu ve svém rukávu. „Odeslal jsi to Ireně?“

„Ovšem.“

„A co ten poslední úsek? Budeš schopen dát s pomocí Echelonu dohromady celou tu konverzaci?“

„Právě na tom pracuju. Odehrává se to takřka v reálném čase. Chybí mi minimální fázový posun, a tak budu muset pár minut počkat.“

„Dobrá. Dej mi vědět, až to budeš mít.“ Rapp navolil na klávesnici telefonu přímou linku ředitelky Kennedyové a pohlédl na hodinky. V Ženevě bylo 20:24, z čehož vyplývalo, že ve Washingtonu je 14.24.

„Zrovna jsem se ti chystala zavolat,“ ohlásila se Kennedyová.

„Co se stalo?“

„Právě jsem mluvila s doktorkou Hornigovou. Říká, že tvůj přítel je velice hovorný.“

„Fajn, ale říká něco zajímavého?“

„Podle všeho si v říjnu minulého roku udělal malý výlet do Států.“

Rapp pomalu zvedl hlavu a zahleděl se ven skrz přední okno automobilu. „Doručil Gazičovi tu dodávku.“

„Pálí ti to.“

„Takhle na něj přišli.“ Rapp si představoval, jak Milinkovič fotografoval Gaziče, zatímco si vyzvedával dodávku.

„Cože?“

„Na tom nezáleží. To v tuto chvíli není podstatné. Dostala jsi naši zprávu?“

„Ano. Právě přišla.“

„Otevři ji a přehraj si zvukový záznam. A raději se předtím posaď.“

Rapp slyšel začátek přehrávání. Nerozuměl každému slovu, ale protože již záznam slyšel, bylo snadné ho sledovat. Když přehrávání skončilo, Kennedyová si odkašlala a pronesla: „Takže Ross o tom věděl?“

„Ano. Za chvíli dostaneš ještě jeden zvukový záznam. Garret telefonoval z toalet. Všechno nasvědčuje tomu, že mluvil s Rossem.“

„Soudím, že ten Cy z toho záznamu je Cy Green?“

„Jaks to poznala?“ otázal se poněkud překvapeně Rapp.

„On a Pinkus Rautbort byli obchodními partnery. Investovali do spousty nemovitostí v New Yorku a do pár obchodů s naftou. Jejich cesty se rozešly, když byl Green obviněn. Byl to tehdy pěkný poprask. Ministerstvo spravedlnosti zkonfiskovalo hromadu jejich společných aktiv v nemovitostech v New Yorku.“

„Nešli jsme po něm před pár lety?“

„Ano. Někdo z Národní bezpečnostní rady dal tehdy echo ministerstvu zahraničí a to začalo bít na poplach.“

„Jestli má tahle věc nějakou světlou stránku, tak určitě to, že Alexander o ničem nevěděl.“

„Souhlasím.“

„Podle mě bychom mu to neměli říkat,“ prohlásil Rapp.

„Proč ne?“

„Úplně by ho to zničilo.“

„Takže ty soudíš, že štěstí je v nevědomosti?“

„Nemyslím si, že ztratit manželku je nějaké štěstí. Ať už to mezi nimi bylo jakékoliv, mám pocit, že mu na ní záleželo.“

„Asi ano.“

„Pak mi tedy vysvětli, jak by z něj poznání pravdy mohlo udělat lepšího prezidenta?“

„Jakožto prezident musí znát pravdu.“

„Ve většině případů bych souhlasil, ale v tomhle ne. Jestli mu řekneš, co se doopravdy stalo, dosáhneš jen toho, že se z něj stane mrzutý, zahořklý, paranoidní muž.“

Po delší odmlce Kennedyová prohlásila: „Nejspíš budeš mít pravdu.“

„Poslechni si můj plán.“

„Zpomal trochu. Potřebuju si to promyslet.“

„V pohodě.“

„Mitchi?“ Z jejího hlasu byly cítit obavy.

„Mám v plánu udělat něco, co měl někdo udělat už dávno.“

„Asi bychom si to měli nejdřív trochu promyslet.“

Rapp se rozesmál. „Není třeba. Kostky už jsou vrženy.“

„Garreta nech na pokoji.“

„Přeskočilo ti?“

„Nikoliv. Máme ale většího panáčka na holení. Příliš mnoho náhod vzbudí nežádoucí zájem. Nech ho jít a postarej se o ty ostatní. A udělej mi laskavost. Požádej Marcuse, jestli by mi nemohl opatřit Rossovy lékařské záznamy z Bethesdy.“

„Ještě něco?“

„Ne.“

„Uvidíme se zítra.“ Rapp ukončil hovor a chvíli svíral telefon v klíně.

„Marcusi,“ řekl a zároveň stiskl tlačítko pro přenos signálu zabezpečené vysílačky. „Zjisti mi, kde jsou ubytováni Green a Gordijevskij.“ Na moment se odmlčel a dodal: „A podívej se, co mi můžeš zjistit o tom klubu Le Pretexte, jehož jméno padlo během jejich hovoru.“

52

Noční klub, do něhož měl Speyer namířeno, se nacházel nedaleko od restaurace, v Ženevě ovšem nebylo daleko nic. Green a Gordijevskij vezli Garreta do jiného, vzdálenějšího klubu. Byl plný mladých běloruských děvčat, která pracovala pro Gordijevského. Obvyklá taxa byla tisíc dolarů za skotačení v prostěradlech. Gordijevskij se během večeře chvástal, že devadesát procent z té částky jde do jeho kapsy. Garret se chtěl z toho vyvlíknout, ale Green trval na svém. Zastaví se na chvíli v klubu a vezmou ho zpátky do hotelu. Speyer souhlasil, že se zastaví v Greenově střešním bytě na půlnoční show.

Rappův plán se začal rozbíhat. Ve 22.41 opustila čtveřice mužů restauraci. V daný moment se Rapp zajímal jen o Speyera. Měl hrát v jeho plánu klíčovou úlohu. Rapp si během večeře povšiml v jeho hlasu čehosi zvláštního. Jisté lítosti, že se s ostatními muži ocitl na jedné lodi. Speyer odevzdal portýrovi parkovací lístek a ten s ním okamžitě pelášil pryč. Speyer zamával ostatním, kteří nastupovali do hummeru.

„Kevine,“ oslovil Rapp muže na předním sedadle. „Myslíš, že ti bodyguardi mají na sobě neprůstřelné vesty?“

Hacket zavrtěl hlavou. „Pochybuju, že by byli tak tlustí kvůli nim.“

Rapp přikývl. U někoho tomu skutečně tak bylo, ale tihle muži měli už tak dost problémů kvůli své nadváze. Pochyboval, že by si na sebe navlékli tuhou, neprůstřelnou vestu. „Tamhle přijíždí portýr. Až zastaví, aby Speyerovi předal vůz, vystartuj a zařaď se před něj. Pojede za námi do Le Pretexte.“

Portýr vyskočil ze Speyerova BMW a podržel mu dveře, aby mohl nastoupit. Hacket přesunul páku automatické převodovky do pohotovostní polohy, vyrazil na Quai de la Poste a zamířil na východ. Speyer se zařadil za ně. Jejich cíl byl vzdálený asi osm set metrů. Speyer si celou cestu od nich udržoval zdvořilý odstup. Rapp a Hacket si již místo stačili prohlédnout, zatímco si Speyer a jeho hosté vychutnávali hlavní chod. Rapp si chtěl udělat představu o jeho celkovém rozvržení. Klub zahlédl již ze vzdálenosti jednoho bloku. S jeho obřím neonovým poutačem tyčícím se vysoko nad úrovní ulice bylo nesnadné ho minout. I přes to, že bylo jen asi sedm stupňů, tlačili se u vchodu hosté až do půlky bloku.

„Teď zpomal,“ ozval se Rapp. „Tady mi zastavíš.“ Rapp se chystal vystoupit. Než vůz úplně zastavil, už měl otevřené dveře a vzápětí stál na ulici. Rapp za sebou zabouchl a vykročil mezi dva zaparkované automobily směrem k chodníku. Měl na sobě černou koženou bundu se zvednutým límcem, tmavé džínsy a černé šněrovací boty s tlustou podrážkou. Dal se nalevo a po chodníku vykročil k hlavnímu vchodu do klubu. Přitom pozoroval odjíždějícího Hacketa sledovaného přijíždějícím BMW. Dav čekajících hostů měl nyní po své pravici. Bude si muset hlídat krok, aby se sešli v pravou chvíli. Hacket dospěl ke křižovatce a odbočil vpravo, načež zůstal stát na místě.

BMW zastavilo u portýra a Speyer vystoupil z vozu. Vzal si parkovací lístek a obešel zavazadlový prostor, přesně jak Rapp očekával. Rapp přidal do kroku. Bylo vyloučeno, že by muž jako Speyer čekal ve frontě s ostatními. Rapp se opět nemýlil. Speyer vkročil na chodník a zamířil přímo ke vchodu. Jeho pozornost se soustřeďovala na parkovací lístek, který se pokoušel vsunout do své náprsní tašky.

Rapp ho zadržel mezi obrubníkem chodníku a vchodem. Pozvedl levou ruku a uchopil bankéře za pravé rameno. „Josephe,“ pronesl natolik hlasitě, aby to slyšeli i vyhazovači. „Dlouho jsme se neviděli.“ Rapp pokračoval v chůzi a udiveného Speyera si odváděl s sebou. „Máš štěstí, že tě moje šéfová chce živého, protože jinak bych tě zabil hned tady na místě.“

Speyer hleděl na neznámého s hrůzou v očích. Pokoušel se mu vysmeknout, ale jeho sevření bylo příliš pevné. „Cože?“ Jeho slova přerušil bodavý pocit v boku.

„Nepokoušej se bránit a nezesiluj hlas. Podívej se na moji pravou ruku.“ Rapp zvedl ruku svírající nůž, aby ho bankéř mohl vidět. Jeho konec byl zbarvený do ruda krví. „Jestli neuděláš přesně, co ti řeknu, podříznu ti hrdlo a nechám tě tady na místě zemřít. Vím, co jste ty a Cy Green prováděli.“ Rapp zahlédl v mužových očích záblesk strachu. „Je to tak. Jsem Američan. Když budeš spolupracovat, vyjdeš z toho bez větší újmy, což o tvém příteli Greenovi říct nelze. Pojďme.“ Rapp zamířil k čekajícímu mercedesu.

„Co jste zač?“

Rapp pokračoval v chůzi. „Jsem muž, který vyřeší všechny tvoje problémy.“

Došli k mercedesu a Rapp otevřel zadní dveře. Místo aby však Speyer nastoupil, pohlédl směrem ke klubu. Rapp se usmál a konstatoval: „Řekni mi, že nelituješ, že jsi se zapletl s Greenem, a já tě pustím. Oddělám toho zmetka vlastníma rukama a řeknu prezidentovi Alexanderovi, že jsi se podílel na vraždě jeho manželky a osmnácti dalších Američanů.“ Rapp hleděl skrz brýle do bankéřových očí. Zřetelně viděl, jak zvažuje své možnosti; jak se sám sebe ptá, co by mu mohlo zachránit kůži. Nato o něco smířlivějším hlasem dodal: „Buď to, nebo nastup do toho auta a pomoz mi.“

„Co za to?“

Rapp se usmál a odvětil: „Budeš žít.“

53

Rapp seděl bokem s levou nohou na sedadle. Už bankéře prošacoval. Našel u něj jenom náprsní tašku a telefon. Vzal si je a odložil je na přední sedadlo pro spolujezdce. Přehodil si nůž z pravé do levé ruky a namířil jeho hrot Speyerovi do tváře.

„Proč bych měl věřit třeba jen jedinému tvému slovu?“

Bankéř na něj upřel zkoumavý pohled. „Neměl byste.“

„To máš pravdu.“

„Ale měl jste pravdu, když jste prve říkal, že můj život by byl bez Cye Greena mnohem jednodušší.“

Rapp si během večeře povšiml tónu Speyerova hlasu. Bylo zřejmé, že mu společnost lidí typu Greena nebo Gordijevského není příliš po chuti. To ho samozřejmě ani trochu nezbavovalo viny, jen ho to činilo o něco sympatičtějším. Rapp viděl ve Speyerovi skrytý potenciál. Ne každý den měla CIA příležitost zmáčknout prezidenta jedné z nejvlivnějších ženevských bank.

„Tak mi ještě jednou zopakuj, jak to tam mají zařízené s bezpečností.“ Rapp se otočil a pohlédl do ulice na Greenův dům.

„Už jsem vám to vykládal třikrát.“

„Pověz mi to ještě jednou.“ Rapp se chtěl ujistit, že Speyer nic nevynechal.

„V hale je neprůstřelné sklo. Vrátný je v tuhle hodinu už pryč, tak zavoláme do střešního bytu, oni nás pustí dovnitř a pošlou dolů výtah.“

„A jakmile vyjedeme do třetího poschodí?“

„Otevřou se dveře a přijme nás jeden z jeho osobních strážců. Někdy dva.“

„A proklepnou vás detektorem kovů?“

„Ano.“

„A co komorník?“

„Někdy je tam také. Jindy zase ne. Zpravidla to záleží na tom, kolik je hodin.“ Rappovi se nezamlouvala představa, že by měl zabít komorníka. „Myslel jsem, že tam bydlí.“

„Říkal jsem jen, že ho tam skoro vždycky potkáte.“

„Dokonce i o půlnoci?“

„Pracovat pro Cye Greena je čtyřiadvacetihodinový úvazek.“ Speyer si posunul brýle ke kořenu nosu.

V Rappově naslouchátku se ozval Colemanův hlas: „Právě Garreta vysadili před hotelem a jsou na cestě k vám.“

Rapp tu informaci tlumočil Speyerovi, kterému se okamžitě nervozitou roztřásly ruce. „Takhle to nepůjde.“

„Co?“

„S tou tvojí nervozitou. Musíš se uklidnit.“

„Jak vás vůbec může napadnout, že bych mohl zůstat klidný?“

„Jen se uvolni a pomysli, jak nádherný bude tvůj život, až z něj zmizí Green a to běloruské prase.“

„Dobře. Jak ale můžu vědět, že mi nevpálíte kulku do zad?“

Rapp se usmál a podíval se na hodinky. Ukazovaly 23.56. Aspoň že ti muži byli dochvilní. Speyer jim poskytl jméno Greenovy oblíbené eskortní služby. Rapp jim zavolal a oznámil jim, že pan Green si přeje, aby přijeli o hodinu později. Pracovnice eskortní služby jim slíbila, že posune čas příjezdu na jednu hodinu ráno.

„Josephe, poznám, když se mi nabízí jedinečná příležitost.“

„Co tím chcete říct?“

„Jestli půjdeš dovnitř a uděláš přesně to, co ti řeknu, nezastřelím tě. Ráno vstaneš a půjdeš do práce. Ponecháš si dům v horách i svůj byt v Paříži. Změní se jen to, že se zbavíš těch dvou zkurvysynů.“

„To nechápu. Co z toho budete mít?“

Rapp se zasmál. „Začneš pracovat pro CIA.“

„To nemůžu!“ Ze Speyerova obličeje čišel výraz zděšení a nevole.

„Ale můžeš a také to uděláš. Nebo si popovídám s prezidentem Alexanderem o tvém podílu na smrti jeho manželky a pak banka, dům v horách, byt v Paříži… to všechno bude pryč. A pak pošle mě, abych tě zabil.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Věř mi. Vyber si raději tu první možnost. Ta druhá nebude žádná zábava.“

Speyer zaklonil hlavu a nervózně se nadechl. „Tak dobrá.“

„Rozhodl ses správně,“ konstatoval Rapp, potěšený, že Speyer konečně přistupuje na jeho pozici. „Potřebuju jen, abys zůstal klidný, a já se postarám o ostatní.“

Po úzké ulici se přibližoval hummer a jeho střecha vyčuhovala nad daleko menší vozy evropské provenience. Zastavil před Greenovým domem a vystoupil z něj bodyguard s postavou zápasníka sumo. Rapp se usmál pod vousy. Bodyguardi velkých postav dobře vypadali a naháněli strach, ale pohybovali se příliš pomalu, než aby dokázali zdolat dobře vycvičeného útočníka. Následovali Green s Gordijevským a s nimi z vozu vystoupili další obři. Všichni čtyři muži vešli do budovy a šofér odjel nejspíš najít nějaké místo k parkování, jak se domníval Rapp. Coleman ho bude sledovat a v pravé chvíli ho zneškodní. Rapp pohlédl na hodinky, přesně když jejich rafičky ukazovaly půlnoc. Pohlédl na Speyera. „Pojďme,“ řekl. Oba muži vystoupili z automobilu. Rapp schoval nůž do pravé vnější kapsy své kožené bundy a pistoli Glock s tlumičem přesunul do levé kapsy.

Obešel předek automobilu a spolu se Speyerem přešli ulici. Kráčeli dál po chodníku až ke vchodu do budovy. Speyer si posunul brýle a chystal se stisknout tlačítko zvonku.

„Pamatuj… úsměv,“ zašeptal Rapp. „Máme vypadat, jako že se bavíme.“ Speyer vyloudil na tváři nucený úsměv a stiskl tlačítko zvonku. Za několik vteřin se z plechové skříňky ozval Greenův hlas. „Josephe, tak ty jsi přišel. A přivedl sis s sebou přítele. Jak milé. Pojď hned nahoru.“

Ozvalo se cvaknutí, jak se uvolnila západka zámku. Rapp se opřel do dveří ramenem, aby po něm na skle nezůstaly otisky prstů. Dveře se otevřely a on pokynul Speyerovi, aby vešel jako první. Zamířili relativně malou halou k výtahu. Podle bílých světel nad výtahovou šachtou poznali, že výtah sestupuje z třetího poschodí. Rapp si protáhl obě nohy a procvičil si krční svaly.

Speyer na něj pohlédl úkosem. „Co to provádíte?“

„Protahuju si svaly. Protáhni si také nohy… uvolni se.“

Bankéř jej poslechl.

„Teď se párkrát zhluboka nadýchni a mysli jen na to, jak budeš šťastný, až to budeš mít za sebou.“

Dveře výtahu se otevřely a oni do něj vstoupili. Speyer se otočil a opřel se o stěnu naproti dveřím. Rapp učinil totéž a postavil se vedle něj, takže se jejich ramena dotýkala. Chtěl, aby to vypadalo, jako že to mezi nimi jiskří. Dveře se zavřely a výtah se dal do pohybu. Rapp se usmál a zeptal se: „Kolik že to let už podnikáš v bankovnictví?“

„Nezastřelte mě, prosím vás.“

Rappa napadlo, že pozitivní podpora na Speyera příliš nezapůsobila. Přiložil ústa k jeho uchu a zašeptal: „Jestli s tím nepřestaneš, přísahám, že to udělám.“ Nato se zase odtáhl a usmál se. „Stačí, když se postavíš a roztáhneš ruce. Všechno ostatní si vezmu na starost já.“

O pár napjatých chvil později se dveře výtahu pomalu otevřely. Když se tak stalo, Rapp se otočil tváří k Speyerovi a sevřel rukojeť své pistole. Měl ve své bundě právě tolik volnosti pohybu, aby mohl v případě potřeby vystřelit od boku. Uprostřed vstupní haly stál bodyguard s příručním detektorem kovů. Drahý bodyguard si již udělal „pohov“ na židli postavené nalevo u zdi. Po komorníkovi nebylo ani vidu, ani slechu. Zatímco Speyer vystupoval z výtahu, Rapp se nenápadně rozhlížel po místnosti. Zběžně si změřil oba bodyguardy; zaměřil se zejména na jejich ruce, nohy a oči. Měli ploché nohy a ruce tak oplácané sádlem, že by Rapp možná stačil napočítat do pěti, než by ze svých pouzder vylovili zbraně. Oči měli podlité a pohled skelný. Bylo dost pravděpodobné, že měli něco vypito.

Speyer roztáhl ruce jako strašák v poli, aby ho vazoun mohl zkontrolovat detektorem kovů. Rapp se postavil za něj, otočil se mírně doleva a vytáhl pistoli. Na tmavému pozadí jeho černé kožené bundy nebyla téměř vidět. Muž prohlídku dost odbýval. Rapp se začal otáčet doleva, jako by si prohlížel uměleckou výzdobu. Jakmile Speyer spustil ruce, Rapp vytáhl pravou rukou z kapsy nůž a zvedl ho nad hlavu.

„Tohle budu asi muset nechat u vás, pánové.“ Rappův pohled šlehal od jednoho muže k druhému. Oba upírali pohled na nůž. Pistole si žádný z nich nevšiml. Rapp vypálil od boku. Dva výstřely za méně než jednu vteřinu. Muž na židli byl zasažen přímo doprostřed čela. Stojící muž dostal zásah do pravého obočí. Udělal krok kupředu a začal se hroutit. Rapp přiskočil, aby zadržel jeho pád. Natáhl se po něm pravou rukou stále ještě svírající nůž a pokoušel se zpomalit jeho pohyb, aby nedopadl na podlahu příliš tvrdě. Muž klesl na kolena a skácel se na levý bok. Rapp vpálil oběma mužům do hlavy ještě po jedné kulce a schoval nůž zpátky do kapsy.

„Pojďme.“ Rapp uchopil Speyerova záda za látku kabátu a tlačil ho před sebou do chodby.

Dostali se do velkého obývacího pokoje a odbočili vlevo. Všechno vypadalo přesně tak, jak mu to Speyer popsal. Dvojité dveře do knihovny a do biliárové místnosti se nacházely přímo před ním. Rapp viděl stíny a slyšel hlasy. Popoháněl Speyera kupředu a přitom si hlídal, aby ho neztratil z dohledu. Stanuli u dveří. Místnost ubíhala doprava. Rapp tam nasměroval Speyera a sám pokračoval přímo, aby měl rozhled po celé místnosti. Riskoval víc, než by se mu líbilo, ale chtěl předejít tomu, aby Speyer udělal nějaký nepředvídaný pohyb, který by mohl iniciovat střelbu.

Gordijevskij stál u vzdáleného okraje stolu a právě se chystal odpálit šťouch. Jeho holá hlava se leskla ve světle lustru. Jeho ústa se chystala něco říct, ale už tak nestihla učinit. Kulka ho zasáhla do čela a zanechala po sobě rudou skvrnu velikosti deseticentu. Gordijevskému se podlomila kolena, poklesla mu brada a jeho tělo se sesunulo k zemi podél hrany kulečníkového stolu. Tím to skončilo. Green stál u vzdáleného okraje stolu a oběma rukama svíral tágo, jehož konec měl zapřený pod bradou. Veškerá váha jeho těla se přesunula dozadu a jeho postoj se hroutil. Typické pro muže, který platil jiným, aby za něj dělali špinavou práci.

Green pohlédl na Rappa, a aniž hnul brvou, spustil: „Ať už vám mají zaplatit cokoliv, já dám dvojnásobek.“

Rapp se zasmál a odvětil: „Nejsem na prodej. Tohle je pozornost americké vlády, ty zkurvysynu.“ Rapp stiskl spoušť. Kulka zasáhla Greena přímo mezi oči a miliardář se skácel k zemi s tágem v ruce. Rapp k němu přistoupil a zasáhl ho ještě třikrát do středu hrudi.

Stiskl na své vysílačce tlačítko pro přenos signálu a oznámil: „Tady nahoře je všechno zajištěno. Pošlu dolů výtah. A nezapomeň, že všechno smetí musí být uklizeno a vyvezeno během hodiny.“

Bankéř byl bílý jako stěna a zmocnil se ho nekontrolovatelný třas. Rapp k němu přistoupil a řekl mu: „Ber to jako ponaučení, Josephe. Dokud ke mně budeš upřímný a nebudeš škodit mně ani mé zemi, nic takového se ti nestane. Ale přísahám bohu, jestli se mě jen jednou jedinkrát pokusíš podfouknout, skončíš jako tihle chamtiví zmetkové.“

54

BÍLÝ DŮM, WASHINGTON, D. C.

Kennedyová svírala v jedné ruce kabelku a ve druhé denní hlášení pro prezidenta. Přestala už počítat, kolikrát byla u prezidenta Hayese s denním hlášením ředitele CIA, ale během posledních dvou let to nejspíš bylo čtyřikrát v týdnu. Denní hlášení ředitele CIA byl v podstatě přísně tajný bulletin, který byl vypracováván Kanceláří CIA pro běžnou agendu a analytickou podporu. Prezident Hayes četl hlášení každé ráno spolu s několikerými novinami.

Kennedyová se zastavila před prezidentovou soukromou jídelnou a usmála se na hlídkujícího agenta Tajné služby. Ředitelka CIA nespala dobře a kupodivu to nikterak nesouviselo s Rappem. Než se uložila k spánku, byl už na letišti a připravoval se k odletu. Greenův byt byl zbaven stop krve a těla byla odklizena. Starosti jí dělaly jiné záležitosti. Potřebovala, aby všechno šlo hladce a už tak složitá situace se ještě dále nezkomplikovala. Nejobtížnější pro ni bylo vložit důvěru do několika spolehlivých jedinců. Jedinců, kteří nosili odznaky a složili přísahu, že budou dodržovat zákon a ctít a chránit ústavu. Jako protihodnotu jim mohla nabídnout jedině spravedlnost. O tom nemohlo být sporu. Druhou alternativou bylo celou záležitost zveřejnit a sledovat, jak se Amerika propadá do všeobecné nedůvěry a chaosu.

Kennedyová jednou zaklepala na dveře a vstoupila. Prezident Hayes seděl za svým soukromým jídelním stolem. Měl na sobě bílou košili a kolem krku uvázanou kravatu. Brýle na čtení mu spočívaly na špičce nosu. Jako obvykle měl na stole čerstvá vydání čtveřice novin: The New York Times, The Washington Post, The Washington Times a USA Today. Každé z nich byly složeny na čtyři díly, přičemž dvoje ležely nalevo a dvoje napravo. Carl, bývalý příslušník námořnictva a nynější osobní prezidentův stevard, je tam každé ráno takto položil.

„Ireno,“ oslovil ji prezident a pomalu si stoupal. „Tohle mi bude po odchodu z úřadu asi nejvíc scházet.“

Irena zaslechla ze spižírny, nacházející se hned za rohem, nějaké zvuky. „Myslíte Carlovo kuchařské umění?“

Prezident se rozesmál. „Co může být na misce brusinek a na půlce grapefruitu za vědu?“

Carl vyšel zpoza rohu s talířem v ruce a namítl: „Nemůžu za to, že se z vás stal fanatický vyznavač zdravé výživy.“ Stevard položil talíř mezi prezidentovy dokonale složené noviny. Pak se navzdory přítomnosti vrchního velitele obrátil na Kennedyovou a o poznání přívětivějším tónem se zeptal: „Tak jak se dnes ráno máte, ředitelko Kennedyová?“

„Báječně, Carle. A vy?“

„Nemůžu se dočkat, až odsud vypadne.“ Filipínský stevard kývl na Hayese.

„Bude to změna, nemám pravdu?“

„Hotová tragédie. Vzpomínám si, jak jsem si jednou nechal vyndat zanícený zub. Byl jsem podobně nesvůj, že musí ven.“

Prezident se smál. Rádi se s Carlem navzájem pošťuchovali.

„Na co byste dnes ráno měla chuť?“ zeptal se Carl Kennedyové. „Doufám, že ne na druhou půlku toho grapefruitu.“

Přesně o to se ho Kennedyová chystala požádat, ale nechtěla zklamat Carla. „Co takhle omeletu?“

„Tu nejlepší, jakou jste kdy jedla.“

Carl se vytratil do chodby a zmizel ve spižírně. Kennedyová se obrátila k prezidentovi. Podala mu denní hlášení.

Hayes si ho vzal a chvíli ho držel v ruce. Nato pohlédl na Kennedyovou a spustil: „Nikdy jsem se netrápil zbytečnými výčitkami. A od té doby, co mám Parkinsona, to platí dvojnásob.“

„To je také jedna z vašich největších předností, pane.“

„No nic, jak prve řekl Carl, čas běží. Pro mne dnes možná ještě dvojnásob zběsileji, a tak bych vám nerad zapomněl říct, jak mnoho jste pro mne znamenala.“

„Děkuju vám, pane.“

„Myslím to upřímně, Ireno. V těžkých okamžicích jsem se mohl spolehnout na vaši moudrou a uvážlivou radu. Budou mi chybět naše ranní společné snídaně.“ Hayes rozpřáhl náruč a vřele Kennedyovou objal.

Když se od sebe zase vzdálili, Kennedyová poznamenala: „Budu vás muset někdy navštívit v Ohiu. Možná bych mohla s sebou vzít Carla.“

Se smíchem zaujali místa u stolu. Carl přinesl Kennedyové čaj a prezidentovi dolil kávu. Prezident listoval v denním hlášení CIA, ale duchem byl někde jinde. Do skončení jeho funkčního období mu už zbýval jen necelý jeden den, a tak už toho nemohl příliš mnoho udělat. Krom toho jeho mysl tížila ještě jedna věc.

„Takže podle vás ten pomlouvačný článek v New York Times byla Rossova a Garretova práce?“

„Ano,“ pronesla Kennedyová sebejistě.

„Včera večer mi volal.“

„Kdo?“ otázala se Kennedyová, ačkoliv to věděla.

„Ross. Řekl mi, že by rád se mnou zakopal válečnou sekeru.“

„To je dobré, ne?“

„Já mu nevěřím.“

„Řiďte se svým instinktem.“

Hayes pohlédl ven z okna se zachmuřeným výrazem.

„O čem chce s vámi mluvit?“

„O nějaké milosti.“ Hayes se zadíval zpět na Kennedyovou a pokračoval: „A o vás.“

Kennedyová předstírala údiv. „O mně?“

„Ano. Prohlašuje, že se ve vás možná mýlil.“

„To je zajímavé.“ Kennedyová o té schůzce věděla všechno. Věděla, že Ross a Stokes chtějí předložit návrh na udělení prezidentské milosti, ale nevěděla, že se jejich jednání má tak bezprostředně týkat i její osoby.

„Ano,“ pronesl skepticky Hayes. „Myslím, že má něco za lubem.“

„Nejspíš. Chtěl byste, abych se toho zúčastnila?“

Hayes se nad tím zamyslel a přikývl: „Poslední den v úřadu nestojím o žádné rány pod pás. Jestli mi chce něco sdělit, ať to řekne ve vaší přítomnosti.“

„Dobře.“

Na stůl dorazila její znamenitě propečená omeleta. Hayes jedl rychle a ona jedla střídmě. Učinila rozhodnutí, že před Hayesem zatají, na co přišli. Ne proto, že by mu nedůvěřovala, ale proto, že toho zažil a viděl tolik, že si nyní zasloužil opustit svůj úřad bez toho, aby ho zatěžovali tím, co se právě chystali udělat.

Kennedyová zaslechla z Oválné pracovny zvuk blížících se kroků, a když se obrátila, uviděla do jídelny vcházet Jacka Warche, prvního náměstka ředitele Tajné služby Spojených států.

„Co tě k nám přivádí?“ zeptal se Hayes.

„Dobré ráno, pane prezidente, paní Kennedyová.“ Warch stanul vedle stolu. „Jak se cítíte poslední den v úřadě?“

„Ještě mám zítřek.“

„Poslední celý den.“ Warch byl první tři roky Hayesova funkčního období velitelem prezidentovy ochranky.

„Cítím se znamenitě.“

„Báječně.“ Warch do sebe zaklesnul prsty svých rukou. „Bylo by mi ctí, kdybych vás a první dámu směl zítra doprovázet do vašeho domova v Ohiu.“

Hayes vypadal dojatě. „To není vaše povinnost, Jacku.“

„Vím, že ne, pane. Ale rád bych to pro vás udělal.“

„To by bylo báječné. Opravdu byste mi tím udělal radost. A vím, že první dáma by si to také považovala.“

„Bude mi ctí. Je mi líto, že vás ruším při snídani, ale Lorie mě požádala, abych vám vyřídil, že pan generální prokurátor a budoucí viceprezident jsou vám k dispozici, jakmile budete připraven je přijmout. Než je ale přijmete, potřeboval bych s vámi ještě probrat pár věcí.“

Kennedyová odložila svůj ubrousek na stůl. „Nechám vás spolu o samotě a požádám Lorie, aby zatím pozvala generálního prokurátora a viceprezidenta Rosse dál.“

„Jste si jistá?“ zeptal se prezident.

„Naprosto. Nechceme přeci, abyste svůj poslední celý den ve funkci strávil s jazykem na vestě.“

„Děkuju,“ řekl s úsměvem Hayes.

Kennedyová si vzala svou kabelku a šálek čaje a krátkou chodbou zamířila z prezidentovy soukromé jídelny do Oválné pracovny. Nalevo se nacházela spižírna. Kennedyová se u ní na chvíli zastavila. „Carle, ta omeleta byla hotová fantazie. Děkuju.“

„Nemáte zač.“

„Mohla bych vás požádat o kávu pro dva a možná i o trochu vody do Oválné pracovny?“

„Samozřejmě.“

Kennedyová pokračovala chodbou dál do Oválné pracovny a potom i do recepční místnosti, kde sídlil prezidentův administrativní personál.

„Dobré ráno, Lorie.“

„Dobré ráno, ředitelko Kennedyová.“

„Mohla byste prosím poslat generálního prokurátora a nastupujícího viceprezidenta Rosse dovnitř?“

Kennedyová se vrátila zpět do Oválné pracovny. Vnitřní dispozice pracovny byla stále stejná. Dvojice křesel stála před krbem a dvojice dlouhých pohovek zabírala většinu oné strany místnosti. Mezi pohovkami se nacházel poměrně dlouhý skleněný konferenční stůl. Zasedací pořádek v Oválné pracovně se řídil nepsanými pravidly. Prezident vždycky seděl v křesle napravo od krbu. Křeslo nalevo bylo vyhrazeno pro viceprezidenta, hostující hlavy států nebo za méně formálních okolností pro každého, komu ho prezident nabídl. Kennedyová pochybovala, že ho prezident Rossovi nabídne. Na to ho jednoduše neměl dost rád. Z toho vyplývalo, že Ross bude sedět na pohovce nejblíže k prezidentovi. Stokes se nejspíš usadí po jeho boku.

Vstoupil Carl s kávovým servisem a postavil ho doprostřed skleněného konferenčního stolu.

„Hned přinesu vodu.“

„Děkuju vám.“ Kennedyová měla na sobě černý kalhotový kostým. Sako se zapínalo na tři knoflíky a z každé strany mělo po jedné malé kapse. Kennedyová zatáhla za okraj saka, aby ho trochu narovnala, a pro jistotu se ještě pohladila po každé kapse.

Ross vešel do pracovny jako první. Přes jeho tvář se mihnul údiv, ale spěšně ho zamaskoval předstíraným úsměvem.

„Ireno,“ vypravil ze sebe, zatímco se ubíral napříč pracovnou. „Jaké příjemné překvapení.“ Budoucí viceprezident jí přes konferenční stůl nabízel svou pravici.

Kennedyová jeho gesto opětovala. „Dobré ráno, pane viceprezidente.“

„Ještě musíte den počkat.“ Ross na ni rozpustile pohrozil prstem.

„Ireno,“ ozval se generální prokurátor Stokes.

„Dobré ráno, Martine.“

„Nečekal jsem, že vás tady dnes ráno potkám,“ konstatoval Ross bez jakékoliv známky jízlivosti.

„Snídala jsem s prezidentem. Něco ho zdrželo, a tak mě požádal, abych vám pár minut dělala společnost.“ Kennedyová ukázala na pohovku za oběma muži. „Posaďte se. Můžu vám nabídnout kávu?“ Kennedyová s oběma muži absolvovala bezpočet schůzek a nepamatuje si, že by kterýkoli z nich odmítl.

„Ovšem,“ přisvědčil Ross, zatímco si sedal na místo, které se nacházelo nejblíže od prezidentova křesla.

Stokes položil aktovku na podlahu a řekl jen prosím.

Kennedyová se natáhla po šálku, přičemž její ruka se nad ním na malou chvíli zarazila. Pohlédla na Rosse a otázala se: „Smetanu a cukr, že?“

„Ano.“

Kennedyová položila šálek na talířek a do tří čtvrtin jej naplnila kávou. Pak do kávy přidala smetanu a jednu kostku cukru, načež ji důkladně zamíchala. Lžičku odložila na tácek a šálek i s talířkem vložila Rossovi do rukou.

„Děkuju vám.“ Ross foukl do šálku a usrkl si z něj.

Kennedyová nalila jeden šálek rovněž Stokesovi a přisunula mu ho blíž. Mezitím se objevil Carl se skleněným džbánkem a čtyřmi sklenicemi. Položil je na stůl vedle kávového servisu a odešel.

Kennedyová pohlédla na Stokese a spustila: „Doufám, že vaši lidé jsou spokojeni s informacemi, které jsme shromáždili o Gazičovi?“ Uchopila prázdnou sklenici a naplnila ji až po okraj.

„To si ze mě střílíš? Ten chlap je ztracený případ.“

„Dobře.“

Ross se ještě jednou napil kávy a zeptal se: „Už se vám podařilo něco zjistit z jeho finančních vazeb?“

„Ne.“ Kennedyová se zamračila. „Obávám se, že jsme uvízli na mrtvém bodě.“

„Měl jsem za to, že jste si byli poměrně jistí, že se vám z nich podaří něco vyčíst.“ Z Rossova hlasu zazníval náznak zklamání.

Kennedyovou to stálo velké přemáhání, aby se přiměla posadit se s tím mužem k jednomu stolu. Sledovat ho, jak předstírá rozčarování, pro ni bylo téměř nesnesitelné. „To byla pouze návnada, s jejíž pomocí jsme chtěli přimět pachatele k nějakému nepředloženému kroku.“ Ještě jednou se napila vody, načež postavila sklenici oběma rukama na stůl.

„To je škoda,“ konstatoval Ross s předstíraným zklamáním. „Ale dopadení toho druhého chlapa byl opravdu skvělý kousek.“

Do místnosti vstoupil prezident Hayes a tentokrát již měl na sobě i sako. Carl za ním zavřel dveře. Druhé dveře, za nimiž seděl administrativní personál, byly rovněž zavřeny. „Omluvte mé zpoždění, pánové.“

Ross, Stokes a Kennedyová se postavili. Hayes si to k nim rázoval se svým velkým hrnkem na kávu.

„Tak jak se dnes všichni máte?“ zeptal se Hayes povzbudivým tónem.

„Skvěle, pane,“ ozval se Ross.

Zatímco si Stokes a prezident vyměňovali zdvořilostní fráze, Kennedyová upírala pohled na Rosse. Hayes jí podal svůj hrnek a požádal, aby mu ho dolila. Uchopila konvici a nalila z ní do hrnku kávu.

„Posaďte se,“ vybídl je Hayes. „Tak co pro vás dnes ráno mohu udělat, pánové? Nechte mě hádat. Někdo chce milost.“

„Jste velice bystrý, pane prezidente,“ konstatoval Ross s úsměvem od ucha k uchu.

Kennedyová si všimla, jak se na Rossově čele začíná tvořit pot.

„Než ale přejdeme k této záležitosti, rád bych se omluvil tady Ireně.“

Kennedyová přemýšlela, co ten slizký had zase chystá.

Ross se jí přes stůl zadíval přímo do očí. „Udělal jsem chybu, že jsem o vás pochyboval na základě článku, který sepsal reportér s očividnými postranními úmysly.“

„Děkuji vám,“ pronesla Kennedyová tím nejpřívětivějším tónem, na jaký se zmohla.

„A mluvil jsem také s Joshem a shodli jsme se, že by nebylo špatné, kdybyste zůstala ve funkci ředitelky CIA, jak dlouho si jen budete přát.“

„To je vynikající zpráva,“ konstatoval prezident Hayes s nepředstíranou úlevou.

Kennedyová sledovala Rosse, jak zdvihá ruku a dotýká se límce své košile. Jeho čelo se začínalo viditelně lesknout, přesně jak jí to líčil Juarez.

„Ireno,“ oslovil ji prezident Hayes, „nechtěla byste k tomu něco říct?“

Kennedyová by ráda řekla spoustu věcí, ale nechtěla tím ohrozit svůj do všech detailů promyšlený plán. Proto dál hrála komedii. „Bude mi ctí sloužit ve vaší administrativě, pane viceprezidente.“

„Výborně,“ poznamenal Ross, zatímco se pokoušel uvolnit si límec. Zamrkal a bleskově zavrtěl hlavou. „A nyní k té milosti.“ Ještě jednou zavrtěl hlavou a protřel si oči. „Všichni na ministerstvu, kteří něco znamenají, k tomu připojili svůj podpis. To by vás mělo ochránit před případnými nepříjemnými následky.“ Ross se znenadání odmlčel a zhluboka se nadechl.

„Cítíte se dobře?“ zeptal se Hayes.

„Nejsem si jistý.“

Kennedyová se chopila své příležitosti. Natáhla se přes stůl a podala Rossovi svou sklenici. „Tady máte. Napijte se trochu vody.“

Ross se dychtivě chopil sklenice a několikrát si z ní mohutně loknul.

Kennedyová tomu přihlížela tak trochu s odstupem. Juarez jí vysvětlil, jak to bude fungovat. Droga, kterou mu přidala do kávy, mu měla zrychlit srdeční tep, ale především měla zamaskovat druhou drogu; tu, kterou si nasypala do své vlastní sklenice s vodou poté, co si z ní párkrát usrkla. Jen málo lidí vědělo, že Tajná služba namontovala do stropu Oválné pracovny miniaturní kameru. Vedly je k tomu bezpečnostní důvody. Všechno, co se zde dělo, se natáčelo, pokud prezident výslovně nepožádal, aby byl systém vyřazen z činnosti. Dnes ráno si Kennedyová přála, aby systém běžel.

Ross vypil pár doušků vody a hned nato pohlédl na prezidenta. Zdálo se, že nemůže popadnout dech. „Myslím, že je to srdce. Mám nemocné srdce.“ Náhle se zdálo, že jeho tělo začíná ochabovat. Sklenice s vodou mu vypadla z ruky, dopadla na koberec a rozlila se.

V tu chvíli už stál prezident na nohou a spěchal Rossovi na pomoc. Uchopil ho za ramena. „Nikdo o tom neví. Mám nemocné srdce.“

Já ano, pomyslela si Kennedyová bez sebemenších výčitek svědomí. Vstala a rychle vyběhla ke dveřím. Uvědomovala si, že musí zachovat náležitý dekor. Rozrazila dveře a vykřikla: „Potřebujeme lékařskou pomoc! Sežeňte doktora a přineste defibrilátor!“

Kennedyová spěchala zpátky k sedací soupravě. Ross ležel v Hayesově náručí. „Položme ho na podlahu,“ zvolala Kennedyová, zatímco popadla konec konferenčního stolu a vytáhla ho z prostoru mezi dvěma pohovkami.

Hayes se Stokesem uchopili Rosse a položili ho na podlahu. Kennedyová sesbírala střepy ze sklenice a na moment stanula nad ležícím viceprezidentem. Zanedlouho ji však přispěchavší agenti odsunuli stranou. Místnost se rychle plnila dalšími a dalšími lidmi. Kennedyová se rozhlédla kolem sebe a spatřila Carla postávajícího ve dveřích vedoucích do prezidentovy soukromé jídelny. Zvláštní agent Warch se objevil po jeho boku, přesně jak bylo naplánováno. Ukázal na konferenční stolek a řekl cosi Carlovi. Přičinlivý námořní stevard přiskočil ke stolu a začal sklízet nádobí, zatímco do místnosti přibíhaly další a další osoby. Kennedyová energickým pohybem ruky postavila sklenici s vodou na Carlův tác a obešla levou pohovku, aby si vzala svou kabelku. O půl minuty později dorazil lékař a začal ječet, aby všichni odešli. Kennedyová naposled pohlédla na Rossovu zsinalou tvář a opustila Oválnou pracovnu.

55

LANGLEY, VIRGINIE

Rapp stál před Ireniným psacím stolem. Měl na sobě stejné oblečení, jako měl v Ženevě. Byl vyčerpaný a zoufale potřeboval spánek, ale ještě víc toužil zjistit, jak došlo k úmrtí Marka Rosse v Oválné pracovně Bílého domu. Přistáli krátce po desáté hodině dopoledne. Krátce nato jim jeden z mechaniků v hangáru řekl o Rossovi. Rapp se pokoušel téměř hodinu dovolat Kennedyové, ale nebrala telefon. Nakonec mu jedna z jejích sekretářek řekla, že je na cestě do Langley. Rapp si to namířil rovnou do centrály CIA a našel Kennedyovou sedět samotnou v její kanceláři a sepisovat hlášení.

„Vidím, že jsi se neobtěžovala na mne počkat,“ spustil Rapp.

Kennedyová dokončila záznam a zavřela složku. „Jose říkal, že to musíme zařídit šikovně.“

„Co tím chtěl sakra říct?“

Kennedyová neměla chuť se s ním hádat. „Příležitost se nabídla sama.“

„To vidím. Nenadálá srdeční slabost v Oválné pracovně. Ten, kdo to provedl, musí mít pro strach uděláno.“

Kennedyová si sundala z nosu brýle na čtení a opřela se do svého křesla.

„Jak jste to udělali? To jste ho otrávili?“

Přikývla.

„Jose si libuje v těchhle úkladných metodách. Slyšel jsem v rádiu, že trpěl srdeční vadou dědičného původu.“

„Ano. Jeden reportér to odhalil během kampaně, ale já jsem o tom věděla už dřív.“

„Jak?“

„Když si u nás zažádal o místo, chtěl být zařazen do operačního oddělení.“

„To chtějí všichni, ne?“

„Neprošel tělesnou prohlídkou. Zjistili, že trpí prolapsem mitrální chlopně.“

„Co to k sakru znamená?“

„V zásadě šelest na srdci.“

„Tak kdo ho tedy otrávil? Jose?“

Kennedyová se na Rappa upřeně zadívala a potichu pronesla: „Já.“

Rapp zpočátku nebyl schopen slova. Stál tam jako němý. Nakonec zašeptal: „Tys ho otrávila?“

„Ano.“

„Cítíš se dobře?“

Přikývla. „Jsem v pořádku.“

Rapp si ji zkoumavě prohlížel. „Jsi si jistá?“

„Ano. Jsem si jistá. Měl bys také vědět, že jsem do toho musela zasvětit Jacka Warche, Marii Riverovou a také Skipa.“

Rapp nad tím chvíli uvažoval, načež konstatoval: „Potřebovala jsi jejich pomoc.“

„Ano.“

„A co pitva?“

„Vzhledem k Rossově srdeční vadě se Skip nedomnívá, že o ni jeho žena požádá. Kromě toho má Tajná služba celou tu věc na pásku. Warch už se na to díval. Říká, že tam není vidět nic podezřelého.“

„A co když bude vdova přece jen požadovat pitvu?“

„Riverová do Rossova holení dnes ráno přidala viagru. Jeden z jedů rovněž obsahoval značné množství této drogy.“

Rapp se tvářil skepticky.

„Manželky politiků dokážou udržet tajemství. Nespal s ní, a tak usoudí, že používal viagru kvůli jiným ženám. Můžeš se spolehnout, že nebude mít zájem tuhle Pandořinu skříňku otevřít.“

„A co když ano?“

„Jose tvrdí, že i když provedou pitvu, tahle věc se během toxikologické analýzy neprojeví.“

Rapp přemýšlel, jak se s tím vyrovnává. Někteří lidé mohou zabít a žít dál, jako by se nic nestalo. U Rappa záleželo na tom, koho zabil. Měl radost, že měl příležitost zlikvidovat Greena a Gordijevského. Byl pyšný, že už nejsou členy lidské rasy. Ti dva bodyguardi už ho tolik neuspokojovali. Byli to pěšáci, kteří si vybrali špatnou stranu, to bylo celé, a on necítil žádnou hrdost, že je zabil.

„Takže jsi v pořádku?“ zeptal se Rapp.

„Nebyla jsem si jistá, jak to zvládnu, ale zatím to jde. Toho muže bylo potřeba odstranit, a postavit ho před soud by nebyla ta nejlepší volba.“

„Souhlasím.“ Rapp odvrátil od Kennedyové pohled. Bylo mu z toho trochu divně. Nikdy by si nepomyslel, že by toho byla schopná.

Kennedyová, skoro jako by dokázala číst jeho myšlenky, řekla: „Víš, Mitchi, to, co se stalo dnes ráno, pro mě nebyla zase až tak nová zkušenost.“

„Jak to myslíš?“

„Celou dobu ti nařizuju zabíjet lidi. Není to o tolik jiné jako nasypat chlapovi do nápoje jed.“

Rapp viděl, kam míří. „Neušpiníš si sice ruce, ale jsi v tom až po uši.“

„Dnes ráno jsem si zašpinila ruce o trochu víc, než by mi bylo milé,“ pronesla kysele.

Rapp se usmál. „Jsem na tebe hrdý. Odvedla jsi dobrou práci. Dnes ráno jsi popravila zrádce. Ross si o to říkal. Kdybys nemohla klidně spát, tak si vzpomeň na těch devatenáct lidí, kteří umřeli loni v říjnu. Ross dostal, co si zasluhoval.“

„Dobrá rada. Díky za ni.“

Rapp si zakryl ústa a zívl. „Bože, potřebuju se trochu prospat.“

„Proč nejedeš domů? Vypadáš vyčerpaně.“

Rapp pohlédl na hodinky a setřásl myšlenku na spánek ze své mysli. „Jak dlouho musím čekat, než budu smět zabít Garreta?“

„Tak aspoň rok.“

„To nemyslíš vážně.“ Rappův hlas byl plný zklamání.

„Mitchi.“

„Rok je dlouhá doba.“

„Uvažuj o tom takhle. Časem se roznese, že Green a Gordijevskij zmizeli. A Rossův nenadálý odchod způsobí, že se Garret stane poněkud paranoidním.“

„A co když je to přesně naopak? Jak znám Garreta, tak je právě na cestě do Los Angeles, celý září a myslí si, že je tím nejšťastnějším člověkem na zemi. Nemůžu se dočkat, až ho vyvedu z omylu.“

„Mitchi,“ nabádala ho Kennedyová, „drž se od něj stranou, dokud ti neřeknu, že je čas.“

„Dobrá, ale zabijeme ho, že ano?“

„Ano. Zabijeme.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai