Střežit a bránit

Vince Flynn

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery, Špionážní

Román začíná v Íránu, který vynakládá miliardy dolarů na rozvoj jaderného programu. Izrael již nehodlá déle spoléhat na to, že tuto nebezpečnou činnost zastaví mezinárodní společenství, a proto zorganizuje výzvědnou akci, která s ohledem na svou složitost a troufalost nemá v dějinách obdoby. Po útoku zůstane uprostřed druhého největšího íránského města radioaktivní sarkofág a rozsáhlé zamořené území. Rozzuřená íránská vláda veřejně obviní Izrael a Spojené státy a požaduje odškodné. Nabubřelý prezident Íránu však ve skutečnosti touží po tom, aby Američané a Izraelci zaplatili krví. Do hry vstupuje Mitch Rapp, špičkový americký expert na boj proti terorismu. Rapp si dobře uvědomuje, že zdání klame, a tak vidí příležitost i v situaci, kdy Íránci hrozí zabitím tisíců Američanů. Přesvědčí prezidenta Joshe Alexandera, aby schválil riskantní operaci, která íránské vládě zasadí další citelnou ránu a přivede zemi na pokraj revoluce. V souladu s plánem se ředitelka CIA Irene Kennedyová vydává do oblasti na schůzku se svým íránským protějškem Azádem Ašáním. Rapp však není jediný, kdo spřádá plány. Íránský prezident Amatulláh na špinavou práci najal předního teroristu z řad Hizballáhu Imáda Muchtára, jehož úkolem je rozpoutat peklo nejen na Blízkém východě. Když schůzka Kennedyové s Ašáním skončí fiaskem, Rapp a Muchtár stanou proti sobě a hrozí nebezpečí, že celý region zachvátí válka. Čas běží a Rapp má čtyřiadvacet hodin na to, aby jakýmkoli způsobem zastavil Muchtára a odvrátil nepředstavitelnou katastrofu.

1

Puerto golfito, Kostarika

Mitch Rapp přejel rukou po jejím hladkém nahém stehně až nahoru k pasu a dál po jejím plochém břiše. Tiskl se k ní, hrudníkem se dotýkal jejích zad a její hlava spočívala na jeho paži. Tahle chvíle nebyla součástí plánu, ale příliš ho nepřekvapila. Předcházela jí řada náznaků; kradmé pohledy, poznámky pronesené napůl žertem. Jiskření mezi nimi sílilo déle než půl roku. Oba mlčky žasli. Ani jeden nedokázal odhadnout, kam až zajdou. A potom přijeli do této soukromé vily nad poklidnou pláží. Teplý a vlhký vzduch, šumění vln, skleničky tequily; to vše společně vytvořilo situaci nabitou všudypřítomným erotickým napětím.

Rapp ji políbil na nahé rameno, zabořil nos do jejích hedvábných černých vlasů a poslouchal, jak dýchá. Tvrdě spala. Dlouho nehybně ležel, zcela omámen vůní a dotekem krásné ženy, odpočívající vedle něj. Už dlouho si nepřipadal tak živý, ačkoli někde v zákoutí jeho vědomí číhal pocit viny a mohl se kdykoli přiřítit zpátky. Vnímal, jak ten pocit skrytě útočí na jeho psychiku, pokouší se o návrat a hodlá ho přinutit myslet na věci, na které by rád zapomněl, i když věděl, že to nedokáže.

Odtáhl se od ní, převrátil se na záda a zíral na větrák u stropu. Plamínky svíček se chvěly ve vánku a vrhaly tlumené světlo na zvolna se otáčející lopatky a na tmavý strop nad nimi. Vlny se rozlévaly po pláži za otevřenými balkónovými dveřmi. Uplynuly již dva roky od chvíle, kdy bomba zničila jeho dům v Chesapeake Bay a zabila jeho manželku a nenarozené dítě. Od té doby se ani jednou pořádně nevyspal a dnes to nemělo být jiné.

Toho podzimního odpoledne si přišli pro něj – ne pro ni. Pocit viny za její smrt ho zaháněl do výšin hněvu a hlubin smutku. Bylo pošetilé myslet si, že by se mohl usadit a založit rodinu. Existovalo příliš mnoho nepřátel. Příliš mnoho příbuzných těch mužů, které zabil. Příliš mnoho vlád a mocných lidí, kteří si nepřáli nic jiného, než aby Mitch Rapp ležel tváří dolů v kaluži vlastní krve. Přicházely chvíle hlubokého zoufalství, kdy si Rapp tiše přál, aby někdo z nich uspěl. Ta myšlenka se mu líbila. Někdo by zkrátka měl štěstí a ukončil by jeho trápení.

Pravděpodobnost, že by k tomu mohlo dojít dnes večer, však hraničila s nemožností. I když by se podle jeho pozice a podle ženy ležící vedle něj mohlo zdát, že urazil tisíce kilometrů kvůli romantickému dobrodružství, skutečnost byla jiná. Stručně řečeno, vypravil se do těchto tropických končin, aby zabil jednoho muže. Samolibého politického manipulátora, který sobecky povýšil zájmy své strany a sebe sama nad zájmy Ameriky. Jeho čachry ovlivnily průběh posledních prezidentských voleb, což vedlo ke smrti několika desítek nevinných lidí. Jak týdny ubíhaly, bylo stále zřejmější, že se ten muž domnívá, že mu to projde. O jeho aktivitách ve skutečnosti vědělo jen pár zasvěcených, ovšem naneštěstí pro něj zastávali názor, že velezradu je třeba potrestat.

Rapp a jeho tým muže sledovali déle než půl roku. Sledování bylo zpočátku zásadně pasivní. Muž se nacházel na jednom břehu a Rapp a jeho lidé na druhém. Stopovali ho elektronicky prostřednictvím jeho kreditní karty a výběrů z bankomatu. Po několika měsících cíl polevil v pozornosti a oni přistoupili blíž. Do domu, do kanceláře i na jachtu mu nainstalovali odposlouchávací zařízení a monitorovali jeho mobilní telefon. V jeho počítači se objevil spyware, a tak sledovali každý jeho pohyb a hledali nějaký pravidelně se opakující zvyk nebo příležitost.

Tak se dozvěděli o jeho plánovaném výletě, měsíční plavbě ze San Diega do Panamy a zpět. Cíl měl v úmyslu osobně vyzkoušet svou zbrusu novou loď za dva miliony dolarů. Rapp získal kompletní itinerář cesty a vyslal průzkumnou skupinu do přístavů, kde se jachta zastaví. Zlikvidovat cíl v odlehlé zemi třetího světa bylo každopádně lepší, než to udělat v Americe.

Ukázalo se, že ideální místo je Puerto Golfito. Do poměrně malé rybářské osady se sjíždělo stále víc turistů. Několikrát týdně v ní zakotvily výletní lodě a na břeh se vyvalil zástup cestujících. Obchody vzkvétaly, ceny nemovitostí šly nahoru a tvář města se neustále měnila. V takovém prostředí se dva lidé snadno ztratí. Měla to být poměrně jednoduchá operace. Jeden aspekt plánu však Rappa trochu znepokojoval. Nahá žena vedle něj neoblomně trvala na tom, že toho muže do hrobu pošle právě ona.

Maria Riverová představovala logickou volbu, pokud šlo o Rappův doprovod. Mluvila plynně španělsky a ve vztahu k cíli měla silnou motivaci. Možná byla motivovaná až příliš, což Rappa ve spojení s jistou další věcí trochu znervózňovalo. Dokázala by cíl zlikvidovat, holou rukou nebo s pomocí zbraně, ale scházely jí praktické zkušenosti. Profesionální zabijáci se zpravidla rekrutují ze zvláštních jednotek nebo z pouličních gangů. Obě tyto skupiny jsou necitlivé k násilí. Vnímají ho jako prostředek k dosažení cíle. Klíčem k úspěchu často bývá prosté překonání násilí ještě hrubějším násilím.

Krásná Latinoameričanka vedle něj nepocházela ani z temných uliček ghetta, ani z drsného světa zvláštních jednotek. Právě naopak, posledních deset let působila v jedné z nejmocnějších vládních agentur. Maria Riverová měla černý pás v karate, dříve pracovala jako agentka tajné služby a skvěle střílela z pistole. Její kariéra se rozvíjela velice slibně až do okamžiku, kdy někdo pumou zaútočil na kolonu aut, na jejíž ochraně se podílela. Vnitřní vyšetřování ukázalo, že Riverová naprosto nic nezanedbala, avšak v oboru, v němž úspěch zůstává bez povšimnutí a o selháních se natáčejí historické dokumenty, byla tiše odsunuta na vedlejší kolej a přeložena do suterénní kanceláře, kde její ambice zakrněly jako nepoužívané svaly pacienta v komatu. Rapp věděl, že to dlouho nevydrží, a tak jí nabídl šanci na novou kariéru.

Oficiálně Riverová pracovala pro soukromou bezpečnostní agenturu se sídlem v McLeanu ve Virginii. Udělili jí titul viceprezidentky a byla pověřena vedením oddělení osobní ochrany a hodnocení rizik. Dostávala třikrát vyšší plat než u tajné služby. Válka s terorismem soukromým bezpečnostním službám prospívala. Agentura se převážně pohybovala v mezích zákona, ale Rapp ji občas využíval pro akce, které ústředí CIA v Langley potřebovalo utajit před tiskem a Kongresem.

Tento malý výlet za jižní hranici byl dokonalým případem takové operace. Rapp osobně neviděl problém v tom, vyžádat si souhlas omezeného počtu senátorů nebo kongresmanů, ale obrátit se na celý výbor a zároveň celou věc utajit bylo nemožné. Existovalo příliš mnoho volených úředníků, u nichž ego a politické ambice vítězily nad národní bezpečností.

Rapp se obrátil a podíval se na Riverovou. I když šlo o poměrně jednoduchou operaci, chyby naprosto nepřicházely v úvahu. Likvidace musela vypadat jako nehoda, jinak by vyvolala moc otázek. Zamyslel se, zda to má Riverová v sobě, nebo jestli se nakonec projeví léta ve vládní agentuře a zastaví ji. Zabít člověka není vždycky tak obtížné, jak by se mohlo zdát. Pokud lidé projdou základním tréninkem a dostanou se do situace, v níž musí sebe nebo svou rodinu ubránit před druhými, většina z nich to dokáže. Jestliže někdo jako agent tajné služby absolvuje stovky hodin výcviku, účinně a bez váhání použije smrtící zbraň, aby zneškodnil člověka, který se chystá zavraždit prezidenta.

Nařídíte-li však agentovi, aby zabil neozbrojeného civilistu, výsledek je nejistý. I když nejsou pochyby o vině a trest je na místě, jen málo energických agentů si libuje v roli popravčích. V takovém případě již nereagují na ohrožení. Potřebují zcela nové dovednosti. Většinou žádáte po člověku, který se zatím soustředil výhradně na obranu, aby se postavil na druhou stranu barikády a postupoval stejně profesionálně. Vžít se tak rychle do nové role je prakticky nemožné. Vraždit čistě a tak, aby to vypadalo jako nehoda, je výsadou zřídka se vyskytujících zkušených zabijáků.

Rapp se znovu podíval na Riverovou. Pořád tvrdě spala. Pomalu vytáhl paži zpod jejího krku, stáhl ze sebe deku a vyklouzl z postele. Když Riverovou přikrýval, mírně zavrtěla hlavou a pak spočinula na svém polštáři. Rapp po chladných dlaždicích došel na balkon. Koruny palem pod ním se vlnily v mírném, vlhkém vánku. Podíval se přes zátoku na pohupující se stěžně plachetnic a hledal elegantní jachtu, která patřila muži, jehož přijel zabít. Loď dorazila pozdě odpoledne a spustila kotvu bezpečných šedesát metrů od nejbližšího plavidla. Dvacetimetrová azzurra s jasně červeným pruhem byla mezi bílými trupy snadno rozeznatelná.

Muž měl v Puertu Golfitu zůstat dvě noci. Již dříve musel změnit svůj itinerář, což Rappovi vyhovovalo. Plán na dnešní večer počítal pouze se sledováním, ale Rapp začínal měnit názor. Pohlédl nahoru na srpek měsíce a blížící se mraky. Za hodinu budou ideální podmínky. Na dnešní noc meteorologové předpovídali jasnou oblohu. Měsíc v první čtvrti na vodní hladině vrhá víc světla, než by si většina lidí myslela, a Rapp potřeboval snížit pravděpodobnost, že ho někdo uvidí.

Ohlédl se po Riverové. Záležitost, k níž se schylovalo, bude osobní a odehraje se na malém prostoru. Nebude si moci zachovat odstup díky vzdálenosti a pohledu skrze mířidla pušky. Třebaže cíl nepředstavoval fyzickou hrozbu, pro mnohé znamenal ten nejtěžší způsob zabíjení. Nejobtížnější psychologický test. Holé ruce. Bez nože. Bez pistole. Jenom vy a oběť, propletení ve smrtící spirále, jako když anakonda vymačkává poslední dech z teplokrevného živočicha, kterého stáhla ze břehu do řeky. Riverová by vnímala teplo oběti, cítila její pach, slyšela její potlačené výkřiky a možná by i zahlédla strach v jejích očích. Ne, rozhodl Rapp, pro ni by tahle zkouška byla moc složitá.

Tiše došel ke své tašce a vytáhl jednu vysílačku Motorola. Zapnul ji a nechal ji na prádelníku na opačné straně pokoje. Se zbytkem výstroje vykročil chodbou k obývacímu pokoji. Široké posuvné dveře byly otevřené a v prostoru visel jen čistě bílý závěs. Rapp našel škvíru uprostřed, rozhrnul jej a šel na verandu. Natáhl si černou neoprenovou kombinézu a vydal se po pěšině k moři. Dům byl obklopený pětiakrovým pozemkem a měl vlastní soukromou pláž.

Rapp prošel lesíkem a rozhlédl se po písčitém prostranství. Druhou vysílačku zasunul spolu se skládacími sluchátky pod kombinézu a vykročil uvolněně po pláži, v rukou ploutve, šnorchl a potápěčské brýle. Teď nemělo smysl cokoli skrývat. Kdyby někdo spatřil, že se po pláži v tuto pozdní hodinu plíží podezřele vypadající postava v černém, pravděpodobně by zavolal policii. Rapp vešel do vody a určil polohu jachty. Zjistil, že na opačném břehu zátoky se tím směrem nachází průsek v hradbě stromů, potom si nasadil brýle a ploutve a zvolna plaval vstříc lodi a jejímu majiteli. Měl v úmyslu ukončit život Stua Garreta a ze zkušenosti věděl, že při tom nebude cítit sebemenší slitování.

2

Isfahán, Írán

Ve vzduchu se vznášela hustá oblaka cigaretového kouře a tři muži na sebe vzájemně hleděli se směsicí opovržení a podezřívavosti. Azád Ášání by tu raději nebyl. Jednapadesátiletý šéf íránského ministerstva zpravodajské služby a bezpečnosti věděl, co přijde. Dříve nebo později dopadnou bomby a zařízení, ve kterém nyní sedí, bude zničeno americkým útokem. Samozřejmě nemohl vyloučit, že zaútočí Izraelci, ale copak na to záleželo? Izraelci koneckonců poletí v letadlech vyrobených v Americe a budou shazovat bomby americké výroby.

Ášání si prohlížel betonové stěny a strop přecpané pracovny. Byli patnáct metrů pod zemí v isfahánském jaderném zařízení. Inženýři a byrokrati Ášáního ujišťovali, že objekt je naprosto bezpečný. Nad sebou měli pozemní stavbu spočívající na dvoumetrové vrstvě mimořádně tvrdého betonu, zpevněného armaturou a podpíraného rámem z masivních ocelových nosníků. Tři metry pod nimi se nacházela další podobná vrstva, a tak to šlo až dolů do čtvrtého podzemního podlaží. Inženýři mu řekli, že americké pumy by s devětadevadesátiprocentní pravděpodobností zadržela hned deska na úrovni terénu. Druhá betonová vrstva by pak údajně se stoprocentní jistotou zastavila ono jedno procento, které by proniklo první úrovní.

Ostatní vládní úředníky to možná uklidňovalo, ale Ášání byl rozený skeptik, nikoli zaslepený náboženský fanatik. Americký zbrojní průmysl bez ustání chrlil nové zbraně schopné napáchat stále strašlivější škody. Pokud vedle sebe Ášání postavil americkou vynalézavost a vychloubačnou propagandu své vlastní vlády, jako soudný člověk nepochyboval, co má větší váhu. Při své první prohlídce jaderného zařízení se zeptal hlavního inženýra: „Jestliže je druhá vrstva stoprocentně účinná, k čemu jsou třetí a čtvrté podzemní podlaží?“ Nikdy se nedočkal odpovědi.

Ášání byl přesvědčen, že zařízení je odsouzeno ke zničení, a měl stále silnější dojem, že k tomu dojde během jednoho měsíce. Od samého začátku se stavěl, ovšem ne nijak ostře, proti jeho vybudování. Zastánci tvrdé linie však prosadili svou. Komplex v Isfahánu, podobné zařízení v Natanzu a několik dalších projektů mezitím spolykaly přes miliardu dolarů, zatímco íránské hospodářství mělo stále citelnější potíže. Oficiálně bylo cílem programu mírové využití jaderné energie. Celý svět věděl, že to je lež, už jen proto, že Írán disponoval značnými ložisky ropy a zemního plynu. Z ekonomického hlediska nemá smysl investovat miliardy do jaderného programu, jestliže země oplývá levnou ropou a zemním plynem. Írán potřeboval spíše rafinerie.

S každým dalším dnem si Ášání stále silněji uvědomoval blížící se zkázu. Připomnělo mu to pocit, který měl jako absolvent univerzity v roce 1979. Vnímal blížící se pád šáha Muhammada Rezy Pahlavího i vzestup náboženských fanatiků. Ášání vzhledem ke svému matematickému a ekonomickému vzdělání uvažoval pragmaticky. Nebylo možné zastírat, že šáh je loutkový diktátor, jehož nákladný životní styl minuje státní pokladnu. Na druhé straně však viděl fanatismus ajatolláha Chomejního a jeho kliky. Již během studia na Šírázské univerzitě Ášání zaznamenal, že fanatici získávají pro svou věc stále více jeho kolegů. Studenti nakonec nasedli do autobusů a jeli do Teheránu demonstrovat. Ášání si tehdy říkal, že ti mladí lidé nemají ponětí, k čemu se připletli.

Revoluce končívají nepředvídatelně a tahle nebyla výjimkou. Nesmlouvaví klerikové přivedli obyvatelstvo do varu a udělali ze šáha daleko většího padoucha, než ve skutečnosti byl. Studenti a odborníci, kteří se chtěli zbavit cenzury a šáhovy tajné policie, naprosto nepochopili, že uzavírají spojenectví s lidmi popírajícími svobodu projevu, práva žen a osvícené perské školství. Mladí se ale nechali unést bouří změn a chovali se jako rozlícený nevzdělaný dav. Jen málokdo se zamyslel nad tím, co přijde, až skončí šáh. Ášání to však věděl. Revoluce téměř vždy končí vítězstvím skupiny, která prakticky bez zábran likviduje všechny protivníky. O skoro třicet let, jedno manželství a pět dcer později bylo Ášánímu jasné, že většina studentů lituje, co tehdy udělali.

Toto byla Ášáního třetí návštěva podzemního komplexu za stejný počet týdnů. Tentokrát mu prezident nařídil, aby doprovázel samotného Muchtára, jako kdyby pouhá jeho přítomnost mohla místo ochránit před hrozícím bombardováním. Ášání neměl absolutně žádný vliv na íránskou Radu pro atomovou energii nebo Nejvyšší bezpečnostní radu, které řídily provoz zhruba pěti ne zcela tajných zařízení, do nichž Írán investoval, obě instituce si ale představovaly, že tato zařízení zamořují špioni, a po Ášáním a jeho tajné policii chtěly, aby je pochytal.

Tak zněl oficiální důvod jejich narůstajících požadavků, jenže Ášání věděl, jaké jsou skutečné pohnutky. Pochopitelně souvisely s politikou. Stahovala se zlověstná mračna a vůdcové si kryli záda. Panovala shoda v tom, že Američané nebo jejich nohsledi zaútočí. Pár dobře shozených bomb zničí miliardové investice a úsilí mnoha talentovaných lidí. Nezaměstnanost překročila dvacet procent, a přestože země disponovala obrovskými zásobami ropy, zemního plynu a uhlí, skoro polovina obyvatel přežívala na hranici chudoby nebo pod ní. Chvástavá islámská revoluce pokročila do třetího desetiletí a lidem se nedařilo o nic lépe než za šáha. Hrozilo, že nukleární gambit přivede vládu k bankrotu, a Ášání o náboženských fanaticích věděl přinejmenším to, že nikdo z nich nedokáže přiznat porážku. Nyní usilovali o jeho podporu. Všichni, kteří dřív prosazovali vývoj jaderných zbraní, mu teď tvrdili, že odjakživa měli výhrady.

Další důvod, proč se Ášání musel do komplexu vypravit, právě seděl vedle něj. Ášáního znervózňovalo jen málo lidí, ale Imád Muchtár k nim patřil. Tento terorista libanonského původu byl tím nejkrutějším člověkem, s nímž se kdy setkal. Chladný, vypočítavý a nenávistný muž, který se nezastaví před ničím. Jednání s Muchtárem náleželo k Ášáního nejméně oblíbeným pracovním činnostem, ale vyhýbat se mu nemohl.

Jako vůdce Hizballáhu v Libanonu se terorista stal důležitou součástí širší íránské strategie.

Třetím účastníkem schůzky byl Alí Farahání. Ten zodpovídal ze bezpečnost isfahánského jaderného zařízení a návštěvníky z Teheránu neměl v oblibě. Tyhle dva obzvlášť. Farahání se opřel a položil nohy na kovový stůl. Dlouze potáhl z cigarety a oznámil: „Američané nemají dost kuráže, aby na nás zaútočili.“

Ášání opatrně varoval Nejvyšší bezpečnostní radu, že Farahání nemá na to, aby zajistil bezpečnost nejvýznamnějšího komplexu v zemi. Faraháního rodina však měla dobré konexe, a jak to v Íránu často bývá, o jeho jmenování do důležité funkce se zasloužili příbuzní. Ášání se obrátil ke zkušenému teroristovi vedle sebe a sledoval, jak se vypořádá s neomalenou sebedůvěrou tělnatého byrokrata.

Muchtár při pohledu na hlupáka na druhé straně stolu ještě více přimhouřil oči. Zaklonil se a řekl: „Takže podle vás nezaútočí?“

„Ne.“ Farahání zavrtěl hlavou a poškrábal se v černém plnovousu. „Znemožnili se v Iráku, v rozdělené zemi poloviční velikosti. Nechtějí se pouštět do boje se stoupajícím perským půlměsícem.“

„A Židé?“

„Ať to zkusí. Nainstalovali jsme nové protiletadlové rakety S-300 z Ruska. Židé se k tomuhle místu nedostanou ani na sto kilometrů.“

Muchtár úkosem pohlédl na Ášáního, který ani nehnul brvou. Pak se Muchtár obrátil k Farahánímu a poznamenal: „Těm ruským raketám věřím asi stejně jako vám.“

Farahání se na nepatrný okamžik zarazil a potom se klidně zeptal: „Proč mě urážíte?“

„Vaše bezpečnost na mě neudělala žádný dojem. Cestou jsem viděl přinejmenším pět chyb, a to jsem ještě nezačal s inspekcí.“

„S inspekcí?“ zopakoval překvapeně Farahání a spustil nohy ze stolu. „O inspekci mi nikdo nic neřekl.“

„Proto je to překvapení, vy idiote!“ Muchtár prudce vstal, až židle odjela dozadu a zaskřípěla na betonové podlaze.

Nervózní Farahání se rovněž postavil a chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. „Kdo ji nařídil?“

„Nejvyšší rada,“ odsekl Muchtár.

Farahání tázavě pohlédl na šéfa zpravodajské služby a bezpečnosti. V radě seděl jeho vlastní bratr! Jak se mohlo stát, že ho nevaroval?

Ášání přikývl a řekl: „Náš přítel z Hízballáhu se specializuje na nekonvenční metody válčení. Přijel zjistit, co vám hrozí v případě jiného než leteckého napadení…“

„Pozemní útok?“ zeptal se velitel bezpečnosti nevěřícně. „Nepřipadá v úvahu.“

Muchtár vykročil ke dveřím. „Uvidíme.“

Ášání se podíval na hodinky. Byl znechucen oběma muži, ale ovládl se. Čekal ho úmorný den.

3

Puerto golfito, Kostarika

Uplavat zhruba osm set metrů k jachtě mu trvalo necelých dvanáct minut. Rapp by to dokázal i rychleji, ale utajení bylo důležitější než rychlost. Obkroužil příď a z vody mu při tom vyčnívala jen hlava. Ze dvou okének v boku lodi se šířilo matné světlo, za ostatními nadále panovala tma. Vzhledem k zatažené obloze byla viditelnost téměř nulová. Rapp si sundal brýle, šnorchl i ploutve. Postupně je uložil do pytle a ten uvázal k řetězu kotvy těsně pod hladinu. Podél pravoboku se blížil jachtě, přičemž pozorně poslouchal, zda se Garret nebo jeho manželka nepohybují po palubě. Když doplaval k zádi, zůstal na místě a pohledem zkontroloval plošinu pro plavce. Na délku měla čtyři a půl metru a na šířku dva metry. Důležitější ovšem bylo, že plošina z týkového dřeva byla prázdná.

Za posledních patnáct let Rapp strávil hodně času ve vodě a kolem ní. Z hlediska tajných operací voda nabízela mnoho pozitiv, ale měla jednu velkou nevýhodu. Za poměrně tichých nocí, jako byla tato, se hluk dokázal bez větších problémů šířit na dlouhé vzdálenosti. Nyní, jak Rapp zaznamenal, bylo slyšet jen pleskání vln o trup lodi a občasné zařinčení řetězu o stěžeň některé z lodí kotvících v přístavu.

Zvolna se vytahoval z vody, dokud trupem nespočinul na týkové plošině. Jachta byla dost velká, takže se nemusel obávat, že ji rozhoupe. Největší strach měl z toho, že by ho mohl zahlédnout nějaký nespavec z blízkého plavidla. Několik minut soustředěně poslouchal a sledoval plachetnici a výletní jachtu o několik set metrů blíž k pobřeží. S uspokojením zaznamenal, že se nikdo nedívá, a vylezl na plošinu. Zůstal na břiše, položil hlavu na předloktí a nehýbal se.

Tuhle chvíli si v myšlenkách přehrával dlouhé měsíce. Představoval si různé scénáře Garretova setkání se smrtí – některé byly přijatelnější než jiné. Jako ostřílený praktik nestál o nepředvídatelné zvraty. Neriskuj. Udeř, než si oběť uvědomí, co se děje, a zmiz. Jiná jeho část však toužila spatřit hrůzu v Garretových očích. Ten člověk byl nechutný sobec, který spal naprosto klidně, ačkoli se podílel na zabití nevinných lidí a zmrzačil a psychicky poznamenal mnoha dalších. Zkrátit jeho trápení by znamenalo, že z toho vyvázne příliš snadno.

Analýza všech aspektů operace musela probíhat s ohledem na dva hlavní cíle. Garretově ženě se nesmělo nic stát a jeho smrt musela vypadat jako nehoda. Vzhledem k pokročilosti soudní medicíny to nebyly snadné úkoly. Rapp se od počátku zaměřoval na Garretovu slabost pro jachtink. Tisíce lidí každý rok zemřou při lodních nehodách – nabízela se srážka, požár, utonutí, smrt elektrickým proudem nebo prosté zmizení.

Rapp pečlivě pročítal každé nové výzvědné hlášení ze západního pobřeží a hodnotil je ve světle uvedených možností. Po čase se začal rodit plán. Aby si ověřil údaje, Rapp se soukromým letadlem vypravil do San Diega. Přiletěl po setmění a odletěl před rozbřeskem. Z balkonu pronajatého bytu celou noc sledoval přístav, kde kotvila Garretova jachta. Noční pozorování Rappovi potvrdilo existenci slabého místa, jež vysvítalo z výzvědných zpráv.

Několik měsíců zvažoval přes deset způsobů Garretova zabití, ale po zralé úvaze výběr zúžil na dva. Když se dozvěděli, že Garret plánuje plavbu na nové lodi, bylo rozhodnuto. Ačkoli Rapp řekl Riverové, že akci provede ona, stále v mysli rozehrával dva scénáře. Garretovu smrt si představoval tak často, že mu připadala skoro jako vzpomínka.

Kdykoli zavřel oči, viděl sám sebe na místě, kde se právě nacházel – na plošině pro plavce u zádě jachty, jejímž majitelem byl Stu Garret. Pokud zůstane ležet, nikdo si ho nevšimne. I v měsíčním světle by ho pozorovatel považoval za srolovanou nepromokavou plachtu. Za noci, jako je tato, byl skoro neviditelný. Teď zbývalo jen počkat na Garreta.

4

Isfahánské jaderné zařízení, Írán

Uklízeč postrkoval svůj vozík pomalu chodbou; možná to bylo tím, že měl poraněnou levou nohu, nebo nedostatkem pracovního nadšení. Na sobě měl vybledlou zelenou kombinézu s bezpečnostním odznakem připnutým na chlopeň levé náprsní kapsy. Černé vlasy a vousy mu tu a tam začínaly šedivět. Za poslední rok a půl vytřel, zametl, vydrhl a uklidil doslova každou místnost, chodbu a schodiště v celém zařízení. K nadřízeným se choval uctivě, míval dobrou náladu a lidé, kteří se podíleli na probíhajícím mimořádném vědeckém projektu, si ho vesměs oblíbili.

Na bezpečnostním odznaku stálo jméno Mošen Norwrasteh. Bylo mu šestašedesát. Narodil se a vyrostl ve městě Bám na jihovýchodě Íránu. O ženu, dvě děti a tři vnoučata přišel při ničivém zemětřesení, které tam v roce 2003 zabilo přes 30 000 lidí. Norwrasteh několik let po neštěstí zoufale hledal práci, než mu bratranec, pracující v Organizaci pro atomovou energii, nabídl zaměstnání v isfahánském jaderném zařízení. Kolegové se na něj zpočátku dívali skrz prsty. Nezaměstnaných bylo hodně a dokonce i místo uklízeče lákalo řadu zájemců. Místní lidé, s nimiž pracoval, neviděli rádi, když zaměstnání dostal někdo zdaleka.

Během pár měsíců je však začal získávat na svou stranu. Norwrasteh s radostí a ochotně opravil téměř cokoli – zejména pokud to poháněl elektrický proud. Lidé mu nosili telefony, rádia, opékače topinek, vysavače – všechno, co mělo přívodní šňůru – a on je dokázal dát do pořádku. O víkendech a večer chodil do domácností a opravoval elektrické rozvody. Nikdy nechtěl peníze, pouze teplé jídlo a tolik potřebnou společnost, která mu pomáhala zaplnit prázdno po ztracených příbuzných.

Norwrasteh dokonce navštívil domov Ardešíra Hasanpúra, slavného íránského vědce, který celý program obohacování uranu řídil. Hasanpúr za ním přišel do jeho provizorní dílny v nadzemním podlaží a požádal ho, jestli by se u něj mohl zastavit a opravit pár věcí. Norwrasteh odpověděl, že mu bude ctí. Když nainstaloval stropní větrák a zprovoznil dvě rozbité lampy, nedočkal se peněz ani obyčejného poděkování. Teplé jídlo, byť jen ve společnosti služebnictva, zřejmě nepřipadalo v úvahu. Když Norwrasteh odcházel z domu, říkal si, že mu tohohle člověka nebude líto, až přijde rozhodující úder. V případě ostatních, kteří se chovali soucitně a přátelsky, si naopak umiňoval, že udělá všechno pro to, aby z komplexu unikli bez zranění.

Mošen Norwrasteh se ve skutečnosti jmenoval Adam Šošan. Do této operace se dobrovolně přihlásil třikrát, než generální ředitel Mossadu a předseda vlády konečně svolili. Jejich největší výhrada od začátku zněla, že Šošan o akci projevil zájem sám. Věděl příliš mnoho. Byl to vysoký důstojník, ne čerstvý rekrut, nedávno vybraný z izraelské armády.

Šošan měl za sebou sedmadvacet let v jedné z nejobávanějších a nejuznávanějších výzvědných služeb na světě a byl rezidentním odborníkem Mossadu na všechno perské. Plynně ovládal fársí a arabštinu a navíc strávil prvních dvacet let života v Íránu. Narodil se v Teheránu v rodině bohatého obchodního s diamanty, vlivného člena perské židovské komunity. Jak íránská revoluce nabírala na síle, Šošanův otec byl stále nervóznější a v roce 1979 poslal manželku a děti k příbuzným do Vídně. Měl v plánu přivézt je zpátky, až se situace uklidní. K tomu bohužel nikdy nedošlo. Pět měsíců poté, co rodina odcestovala do bezpečí, byl Šošanův otec obviněn ze špionáže a postaven před soud. Zmanipulovaný proces netrval ani pět minut. Obviněný odmítl právníka a sám se obhajovat nemohl. Padl rozsudek o vině a Šošanova otce vyvedli zadním vchodem a střelili do hlavy.

Adam Šošan byl jediný mužský potomek. Navzdory přání své matky se odstěhoval do Izraele a vstoupil do armády právě v době, kdy region opět připomínal sud střelného prachu. Nová skupina pojmenovaná Hizballáh byla na vzestupu a na okupovaných územích i mimo ně se prosazovala OOP. V roce 1982 se Šošan jako voják v první linii účastnil invaze do jižního Libanonu. Jeho vojenskou kariéru ukončil sebevražedný atentátník Hizballáhu, který se odpálil uprostřed Šošanovy čety. Žhavá střepina šrapnelu zasáhla Šošana do nohy a nenávratně mu poškodila podkolenní šlachu.

Ještě v nemocnici se mu ozvali z Mossadu. Ukázalo se, že ho sledovali prakticky od chvíle, kdy se přihlásil do izraelských obranných sil. Hizballáh získával stále větší vliv a špičková izraelská špionážní agentura potřebovala odborníky, kteří by dokázali analyzovat a odhalit íránský podíl v nejnovější teroristické organizaci Blízkého východu. Právě tomu se Šošan dalších dvacet let věnoval. Začal v oddělení shromažďování informací, přešel do politické akce a skončil ve zvláštních operacích, kde zaujal druhou nejvyšší pozici. Podílel se na plánování a provedení desítek vražedných útoků a polovojenských operací a pomáhal verbovat a řídit špiony, především v oblasti od Teheránu po Damašek.

Myšlenku poslat do Íránu člověka, který je dávno za zenitem fyzických sil, nikdo nebral vážně. Přinejmenším zpočátku. Šošan se skoro deset let neúčastnil operace v terénu a nikdy se nezapojil do dlouhodobé tajné akce. Protože však nezbývalo mnoho jiných možností a Írán se zanedlouho mohl stát jadernou velmocí, Šošanův nápad působil stále přitažlivěji. Byl troufalý a zároveň prostý a generální ředitel ocenil jeho prozíravost. Byl tu však jeden zásadní problém. Kdyby Íránci Šošana odhalili, budou ho mučit, přičemž mučení na rozdíl od výzev Amnesty International skutečně funguje. Člověk může být sebeodolnější, a přece z něj zkušený tým vyšetřovatelů dostane naprosto vše. Šošan bude působit hluboko v týlu nepřítele, a to téměř bez zajištění. Riziko bylo vysoké, ale Izrael neměl na výběr.

Šošan zahnul se svým vozíkem za roh. Z jeho nahrbeného postoje vyzařovala pokora, ale oči pod hustým černošedým obočím pozorně zkoumaly chodbu. Obdržel signál. Během příštích čtyřiadvaceti hodin mělo skončit patnáct měsíců života ve lži, ať bude tento konec jakýkoli. Na útěk si zakazoval myslet. Pouhá představa, že znova spatří svůj milovaný Izrael, by ho mohla svádět k předčasnému ukončení mise. Na to zašel moc daleko. Musel věc dotáhnout do krvavého zakončení. I kdyby to znamenalo jeho vlastní smrt.

Nalevo před ním se otevřely dveře a do chodby vyšli dva muži. Šošan si jednoho po druhém prohlédl. Toho nalevo poznal okamžitě. Řídil Ministerstvo zpravodajské služby a bezpečnosti a jmenoval se Azád Ášání. Muž napravo byl přízrak. Pronásledovali ho skoro čtvrt století. Ten terorista zabil tisíce Izraelců. Šošan pevně sevřel držadlo vozíku, aby zamaskoval svůj šok. Opravdu má takové štěstí? Ovládl se a podíval se ještě jednou. Prohlédl si tvar očních důlků a čela, což jsou rysy, které se skoro nedají změnit. Byl to on. Šošanovi se zatočila hlava. Nemohl uvěřit, že se mu dostalo takového daru. Pátral po Imádovi Muchtárovi ve třech světadílech, dvakrát ho bezmála dostihl, a nyní na něj narazil ve vlhké chodbě íránského jaderného zařízení, jež mělo ještě téhož dne zaniknout.

„Zdejší bezpečnost se mi vůbec nelíbí,“ řekl muž napravo jazykem fársí.

Šošan zpomalil, až se skoro ploužil. Ke dvojici mužů se přidal Alí Farahání a zastoupil Šošanovi cestu. Šošan se s vozíkem odklidil ke stěně a zaujal co nejpodřízenější postoj, což nebylo snadné, neboť měl neodbytné nutkání vytáhnout z vozíku šroubovák a zabodnout ho Muchtárovi do oka.

„Začneme u reaktoru,“ pronesl Muchtár velitelským tónem.

Šošanovi zmínka o reaktoru vyrazila dech. Írán se usilovně snažil přesvědčit okolní svět, že se reaktor nachází o sto dvacet kilometrů dál v Natanzu. Šošan věděl, že jej mají pod sebou, ale nikdy o něm nikoho neslyšel mluvit tak otevřeně.

Farahání zavřel dveře kanceláře. Vypadal dosti neklidně. „Do té části komplexu nemáte přístup.“

„Já mám přístup všude. Jestli chcete, abych zavolal prezidentovi, udělám to a povím mu, jak jste neschopný, a postarám se, aby vás přeložili na afghánskou hranici, kde budete až do důchodu honit divochy.“

Farahání zaváhal. Když zvážil možnosti, na tváři se mu objevil poraženecký výraz. Po chvíli ustoupil: „Pojďte za mnou.“

Tři muži vykročili chodbou a bez povšimnutí minuli Šošana. Šošan si nenápadně vydechl a podíval se na hodinky. Podle plánu měl před zahájením akce počkat na potvrzení, jenomže jak mohl odmítnout takovýhle dar? V komplexu, který měl Šošan zničit, se objevil Imád Muchtár, muž zodpovědný za tolik bezohledných útoků a bezpočet úmrtí. Takovou příležitost je třeba využít. Velitelé v Izraeli to jistě pochopí. Šošan zrychlil krok. Čekala ho spousta práce. Zejména pokud je chce zastihnout v reaktorovém sále.

5

Puerto golfito, Kostarika

Trpělivost nepatřila k silným stránkám Stua Garreta. Právě tento fakt stál na počátku jeho obrovského úspěchu. Lidem kolem sebe autoritativně rozděloval úkoly, jako kdyby to byli nevolníci. Za všech okolností požadoval výsledky a jen málokdy měl pro své podřízené slova chvály. Ve světě politického poradenství a řízení kampaní byl král. Žádný jiný žijící člověk se nemohl pochlubit tím, že protlačil dva různé kandidáty do Oválné pracovny. Jeho schopnost vést kampaně měla v médiích a v demokratických kruzích bezmála mytickou auru. Protivníci ho však považovali za nejúskočnějšího a nejprohnanějšího mizeru, který zčeřil vody americké politiky.

Garret se touto pověstí pyšnil. Jestliže oponenti byli dost hloupí na to, aby dodržovali pravidla, byla to jejich chyba. A on jí dokázal nekompromisně využít. Politiku vnímal jako partyzánskou válku. Svým podřízeným a agentům vydával příkazy k přepadovým útokům. Přejděte do protiútoku, nevzdávejte se a absolutně nikdy před novináři nebo protivníky nepřiznávejte vlastní provinění. Volby jsou soutěž, která probíhá v relativně omezeném časovém období. Garret často získával výhodu díky buldočí vytrvalosti, jako když se ragbyový mlýn zvolna sune k soupeřově brance. Tento přístup a nesmlouvavost mu pomáhaly v politice, ovšem zanedlouho ho měly zradit v jiné oblasti. V oblasti s daleko vážnějšími důsledky.

Garret a jeho žena spali v kapitánské kajutě na přídi zbrusu nové dvacetimetrové jachty Azzurra. Garret se převaloval, až mu noha sklouzla přes okraj široké postele. Otevřel oči a zamrkal. Potom zaostřil na modré číslice digitálního budíku vedle lůžka. Ukazoval 2.11. Zase oči zavřel a obrátil se na záda. Občas změna polohy snížila tlak na močový měchýř a on dokázal znovu usnout.

Lidé po celém světě mají své neměnné zvyky a Garret nebyl jiný. Den s oblibou začínal několika šálky velice silné černé kávy a končil lahví chardonnay – nebo dvěma. Tyto obyčeje a zvětšená prostata vedly k jistému nočnímu rituálu. Zhruba ve tři a v šest ráno se probouzel, aby ulevil stlačenému měchýři. Problém by snadno vyřešilo omezení kávy a vína, jenže Garret se nerad vzdával věcí, které měl rád. Navíc mu nečinilo potíže vstát, ale zase usnout. Po čase zjistil, že nejlepší je trávit noc na lodi. Na pevnině se skoro nevyspal, zato na moři si mohl jít ulevit, kolikrát zduřelá prostata vyžadovala, a vlny ho vždycky spolehlivě ukolébaly.

Dalším kladem pobytu na jachtě byla samota. Čím byl Garret starší, tím silněji si uvědomoval, že nemá rád lidi. Většinou mu připadali otravní a těch snesitelných stále ubývalo. Zbohatl na tom, že ve volbách do veřejných funkcí pomáhal profesionálním lichotníkům, kteří mění osobnosti ve snaze zalíbit se všem potenciálním voličům. I tito chameleóni mu začali lézt na nervy. Nedokázal vystát jejich předstíranou horlivost a nekonfliktní vyjadřování. Garret byl v podstatě vznětlivý člověk a věřil, že všichni lidé sledují své vlastní sobecké zájmy.

Evangelista, který hovoří o své lásce ke Kristu, tak nečiní z obdivu ke spasiteli, ale proto, aby stoupl v očích ostatních. Garret se setkal s mnoha hollywoodskými celebritami, jež vyjadřovaly touhu zachránit Matku Zemi, ačkoli samy obývaly domy o tisíci čtverečních metrech. Opravdu věřily v globální oteplování, nebo se jednalo o obyčejné pokrytce? Těch jsou v Hollywoodu samozřejmě celé zástupy, jenomže většinou se snaží vystupovat jako lidé osvícení, inteligentní a vnímaví. Garret tuto potřebu neměl. Po uznání druhých prahnul asi jako po pořádném kopanci do rozkroku.

Garret nasadil vychytralý škleb. Byl se svým životem velice spokojený, zejména s událostmi posledního roku. Zvládl svou druhou úspěšnou prezidentskou kampaň. Pomohl zařídit jeden z nejpozoruhodnějších volebních zvratů v dějinách země a zaplavil ho pocit všemocnosti. Jeho počínání by snad přesněji vystihla slova, že vyrobil vítězství, ovšem na této definici netrval.

Důležité bylo, že zvládl svůj úkol. Politika je tvrdá hra a všichni pro výhru udělají jakoukoli špinavost. To Garreta nepřekvapovalo. Dějiny jsou plné příkladů. Bezpočet sourozenců byl otráven, aby uvolnil místo na trůně, miliony lidí zemřely v občanských válkách kvůli pomíjivým ideálům, nelze ani vyčíslit, kolik atentátů, krvavých převratů a revolucí obrátilo celé kontinenty vzhůru nohama. Julius Caesar podlehl třiadvaceti bodným ranám, které mu zasadila klika zahrnující nejvzdělanější a nejrozumnější římské senátory. Hitler vypálil Říšský sněm do základů a obvinil z toho komunisty. Rada mužů, kteří se k moci drali s pomocí lží, podvodů a vražd, je dlouhá a plná slavných jmen.

Pokud si Garret vzal z dějin nějaké poučení, pak to, že vítězství připadne těm, kteří mají dost vůle po něm sáhnout. Ve srovnání s tím, jak se moci chápali lidé v minulosti, byly jeho metody vlastně docela mírné. Koneckonců, nikdy by se nezapojil do spiknutí, kdyby mu do obličeje nehodili ty fotografie – jasný důkaz, že druhá strana nehodlá hrát čistě. Garret věděl, že mu snímky poslal jeho starý nepřítel Cap Baker. Garretovi kandidáti, uchazeč o prezidentský úřad Josh Alexander a jeho viceprezident Mark Ross, dostávali od republikánů na frak. Docházely peníze a čas na smazání rozdílu se povážlivě krátil, ale pořád měli šanci. A právě v tu chvíli se objevily fotografie.

Garret dokázal překonat mnoho překážek, ovšem se snímky kandidátovy manželky při sexu s agentem tajné služby těžko mohl něco dělat. Ukázal je Alexanderovu potenciálnímu viceprezidentovi Marku Rossovi. Ross skoro zešílel, avšak po půlhodině klení se uklidnil. Nehodlal svou kůži prodat lacino. Bojoval příliš tvrdě na to, aby si celoživotní ambici nechal zničit jednou mizernou čubkou. Měl kontakty z doby, kdy pracoval pro CIA a jako ředitel Národní zpravodajské rady. Vymyslel způsob, jak se s problémem vypořádat, a během necelého týdne uzavřel dohodu s velice pochybným emigrantem jménem Cy Green.

Uplynulo už víc než šestnáct měsíců od útoku na kolonu automobilů, při němž zahynula Jillian Rautbortová a čtrnáct dalších lidí včetně onoho agenta tajné služby, který s ní spal. Garret sám sebe přesvědčoval, že v této záležitosti sehrál roli pouhého přihlížejícího. Nezasahoval do plánů, které se rozbíhaly, ani je neodsoudil. Pouze plnil příkazy.

Garret si pamatoval, jak ho šokovalo a překvapilo, když se pumový útok vydařil. Tisk, veřejnost i vládní agentury jim sedly na lep. Z atentátu byla obviněna odštěpenecká teroristická skupina a začal hon na její členy. Voliči se postavili za Alexandera a Rosse a ti se několik týdnů vezli na vlně solidarity k vítězství. Všechno šlo hladce až do týdne před inaugurací. Potom Mitch Rapp, špičkový protiteroristický odborník z Langley, nějak vystopoval vraha, který odpálil bombu v autě. Během několika dnů se pracně připravený plán začal rozpadat.

Jen několik dní před inaugurací dva muži, kteří se zasloužili o zázračné volební vítězství, zmizeli a už je nikdy nikdo neviděl. To bylo dosti znepokojivé, ovšem daleko víc Garretem otřásla zpráva, že zvolený viceprezident Ross zemřel na infarkt ráno před inaugurací. Navíc k tomu došlo v Oválné pracovně. Garret věděl, že Ross mívá problémy se srdcem, ale nedokázal přijmout načasování jeho skonu. Neměl důkazy, že v něm má prsty Rapp, avšak pravděpodobnost, že tři spiklenci zemřou během jediného týdne, pokládal za mizivou. Garret cítil, že za celou věcí je CIA, ale těžko se mohl obrátit na úřady nebo média. Odjel z Washingtonu a umínil si, že se nikdy nevrátí. O rok později si už tímto rozhodnutím nebyl tak jistý.

Stýskalo se mu po manipulování médií a voličů. Rád by zase vymýšlel léčky na republikány a poslouchal jejich stížnosti na neférovou taktiku. Lidé prezidenta Alexandera v něm viděli mága, který se zhruba za rok postaví do čela kampaně za znovuzvolení. Nikdo dosud nevedl tři úspěšné kampaně. Představa, že by se stal prvním a pravděpodobně jediným člověkem, který to dokáže, Garretovi připadala neodolatelná.

Garret ze sebe shodil přikrývku, aniž přitom bral ohledy na manželku, jež ležela vedle. Položil nohy na podlahu, chytil se za roh vestavěné knihovny a zvedl se. Jako obvykle byl úplně nahý. Vydal se přes kajutu k otevřeným dveřím. Cestu kolem toalety lemovala řada světel u podlahy. Garret záchod na lodi používal co nejméně a nikdy na ní nemočil. Kromě jiného byl také držgrešle a nehodlal přístavu platit nekřesťanské peníze za přečerpání odpadu.

Došel ke dveřím na palubu a odemkl. Když stoupal po schodech, představil si, jak vzrušující by bylo vést prezidentskou kampaň. Možná přišel čas vrátit se do hry. Kdyby ho chtěli zabít, udělali by to již před několika měsíci.

Garret s bezstarostnou sebedůvěrou vstoupil do prostorné kabiny, oslepený nedostatkem trpělivosti. Bylo pro něj nepředstavitelné, že by si někdo dal s něčím načas. Zamířil na levobok a po úzkých schůdcích sestupoval na plošinu pro plavce. Pravou rukou se při tom opíral o bok lodi. Kolena a záda měl ztuhlá. Když došel dolů, okamžitě se obrátil doprava, jak bylo jeho zvykem.

Garret se postavil na kraj plošiny a chytil se zábradlí. Několikrát pokrčil kolena, dlouze zívl a čekal, až pomine tlak prostaty na močový měchýř. Zatímco se díval přes zátoku ke světlům městečka, zaznamenal slabé chvění pod nohama. Začal otáčet hlavu, aby se ohlédl přes rameno, ale než stačil pohyb dokončit, ústa mu zakryla ruka v rukavici. Z hrdla se mu vydral přidušený výkřik, ale ke rtům se nedostal. Garret na pravém uchu cítil teplo útočníkova dechu a pak uslyšel hlas. Zněl chrčivě, byl jen o málo hlasitější než šepot a nahnal Garretovi strach.

„Stačí jenom pípnout, a zlámu ti krk jako sirku.“

6

Isfahán, Írán

Adam Šošan zahnul s vozíkem za roh a odpočítával kroky. Potěšilo ho, že dlouhá chodba je prázdná. Našel nenápadnou značku tužkou ve výši pasu a rozložil svou malou stoličku. Sáhl pod vozík, vytáhl kovovou krabičku a z její zadní strany strhl voskovaný papír, čímž odhalil lepivý povrch. Rozhlédl se na obě strany, s obtížemi vystoupil na stoličku, pevně krabičku přitiskl ke stěně a srovnal ji na místě. Protože neměl času nazbyt, okamžitě stoličku složil, položil ji na vozík a jel dál.

Šošanova mise se vyvinula způsobem, jaký nikdo nepředvídal. Do Íránu ho vyslali jako špiona v klasickém smyslu slova. Měl nenápadně shromažďovat informace o isfahánském jaderném zařízení a nic jiného. Nebylo třeba riskovat. Stačilo sledovat, kdo kdy přichází a odchází. Také měl vést složky o klíčových vědcích a hlavně odhadnout kapacitu centrifug hluboko v podzemí. Letectvo téměř mimochodem přišlo ještě s jedním požadavkem. Pokud to bude možné, uvítali by podrobné plány komplexu. Koneckonců, jednou dostanou za úkol ho zničit, což bude snadnější, jestliže budou vědět, kam mají shodit bomby. Šošan měl nařízeno postupovat opatrně, nespěchat a poskytovat přesné údaje. Tato operace se nedala uspěchat. Řídící důstojníci z Mossadu předpokládali, že v Íránu pobude nejméně rok. Šošan tento úkol přijal se smyslem pro povinnost. Kdykoli se v televizi objevil šílený íránský prezident a hlásal, že je třeba zničit Izrael jaderným útokem, Šošan si připomněl, jak moc záleží na jeho schopnosti vydávat se za Peršana.

Vmísil se mezi místní obyvatelstvo a vykonával svou práci. Čistil záchody, vytíral podlahy a měl oči a uši otevřené. Zpočátku byl mimořádně opatrný. Neohlášené inspekce byly na denním pořádku a ochranka se k novým zaměstnancům chovala značně podezřívavě. Malou místnost, v níž měl uklízečské náčiní, mu během prvního měsíce dvakrát obrátili vzhůru nohama. To ho přimělo k ještě větší obezřetnosti. Během druhého měsíce zjistil, že strážci nehledají důkazy o špionáži, ale o krádežích. Časem se s nimi seznámil a jejich nedůvěra se rozplynula. Zcela nečekaně k tomu přispěla Šošanova celoživotní záliba, totiž vrtání se v čemkoli mechanickém a elektrickém.

Jednou Šošan uklízel toalety strážců a zaslechl, jak si stěžují na špatný příjem televizoru. Zeptal se, zda se na přístroj může podívat, a oni souhlasili. Šošan rychle zjistil, v čem je problém, a několika otočkami šroubovákem jej vyřešil. V očích strážců tak dosáhl bezmála božského postavení. Zanedlouho opravoval rozbité televize, mikrovlnné trouby, rádia a prakticky cokoli s plošnými spoji. Pověst o šikovnosti nového uklízeče se rychle rozšířila. Ozval se mu dokonce i šéf bezpečnosti Alí Farahání. Blížily se horké letní měsíce a Farahánímu nefungovala klimatizace.

Šošan zašel do Faraháního domu a odhalil příčinu. Objednal součástku a následující týden ji nainstaloval. Farahání se ho vděčně zeptal, jestli pro něj může něco udělat. Šošan řekl, že ano, a ukázal šéfovi bezpečnosti svou místnost. Kromě čisticích prostředků, košťat, mopů a kbelíků se v ní nakupily domácí spotřebiče, které čekaly na opravu. Farahání se nejprve rozčílil, protože měl dojem, že uklízeč na ostatních zaměstnancích vydělává. Šošan ho ujistil, že tomu tak není. Doma na něj nečekala rodina. Všichni zahynuli při zemětřesení. Práce mu pomáhala přečkat dlouhé večery. Od Faraháního chtěl, aby mu dovolil zůstávat po směně v zaměstnání a věnovat se porouchaným přístrojům. Farahání mu to nejen umožnil, ale navíc mu přidělil mnohem větší nepoužívané skladiště v třetím podzemním podlaží, kde si Šošan mohl zřídit improvizovanou dílnu. Šošan věděl, že nastal rozhodující obrat, avšak nedokázal si představit, jaký užitek mu tento přesun jednou přinese.

V následujících měsících strávil v komplexu řadu večerů a víkendů. Ve dne zkoumal chodby, když po nich tlačil svůj vozík od jedné místnosti ke druhé. Strážci ho nyní prohlíželi jen zběžně, když kolem nich procházel s krabicemi nářadí, plošných spojů, baterií, kabelů a všeho ostatního, co pro svou dílnu potřeboval. V té době se seznámil s Cyrusem Omidifarem. Ten v jaderném zařízení působil jako hlavní inženýr. Staral se, aby všechno řádně fungovalo. Generátor, výtahy, ventilační systémy, vodovody, veškeré další rozvody, to vše měl Omidifar na starosti. A stejně jako Šošan byl vášnivý kutil.

Šošan si zprvu neuvědomoval pravý význam Omidifara a jeho práce. Příliš se zaměřoval na vědce a jaderný program, takže nevnímal stavbu jako takovou, kolos z oceli a betonu. To se změnilo jednoho večera, když Omidifara navštívil v jeho nadzemní kanceláři. Na stole ležely plány celého komplexu. Šošan si vzpomněl na požadavek letectva a proklínal se, že s sebou nemá miniaturní digitální fotoaparát. Stál nad výkresy a snažil se zapamatovat co nejvíc podrobností, zatímco jeho přítel mluvil do mobilního telefonu.

Když Omidifar skončil, přistoupil k Šošanovi a řekl: „Nádherná stavba… co myslíte?“

Šošan souhlasil.

„Navrhli ji, aby fungovala jako několik nezávislých sítí.“ Omidifar otočil vrchní plán a ukázal výkres vyvýšeniny na úrovni terénu. „Horní podlaží je dva metry tlusté a kříží se v něm šest vrstev armatury. Kdyby na něj Američané shodili bomby na ničení bunkrů, jsme si poměrně jistí, že je tahle první obranná linie zastaví.“

Šošan si tak jistý nebyl. Než odjel do Íránu, doslechl se, že nejlepší americké vojenské mozky vyvíjejí nový typ pum na ničení bunkrů, který by měl zařízení zlikvidovat. Podíval se na přítele. „A když ne?“

Omidifar pokrčil rameny. „Jsou tam tři další podlaží, kterými bomba musí proniknout. Nejsou tak odolná jako první, ale to ani není třeba. První podlaží i tu nejtěžší bombu zastaví nebo zpomalí. Kdyby se náhodou dostala dál, čekají na ni tři vrstvy betonu, každá metr silná a vyztužená železem. Tenhle komplex by Američané mohli zničit jedině s použitím jaderné zbraně a tak bezohlední nikdy nebudou.“

„A co Židé?“ zeptal se Šošan. Po nějaké době míval zvrácenou radost, když si mohl zahrát na člověka, jenž Židy nenávidí.

Omidifar se po jeho otázce odmlčel. Jako praktický muž se nenechal unést k antisemitským poznámkám. „S Židy je to složitější. Osobně bych tuhle operaci raději udržel v tajnosti, ale náš neohrožený prezident rád popichuje nepřátele. Teď nás všichni mají jako na talíři.“

Šošan se usmál a přikývl. Obrátil oči k nákresům a zvědavě si je prohlížel, ne jako špion, ale jako člověk bezmezné fascinovaný technikou. „Čím jste tu obrovskou hmotnost podepřeli?“

Omidifar obrátil několik listů a vyhledal příčný řez celým zařízením. „Vlastně jsme postavili podzemní mrakodrap. Celou stavbu podpírá ocelová kostra.“

V tu chvíli to Šošanovi došlo. Nikdy se nedostal do čtvrtého podzemního patra, kde se nacházel reaktor a centrifugy. Předpokládal, že je vestavěno do kamenného podloží nebo pod něj. Ze vzduchu komplex vypadal natolik odolně, že by jej mohl zničit jedině jaderný útok, a třebaže se mezi Američany i Izraelci ozývali zastánci silového řešení, Šošan se nedomníval, že na tuto variantu někdy dojde. Isfahán měl přes milion obyvatel. Nepřicházelo v úvahu, že by některá z těchto zemí svrhla atomovou bombu mezi tolik civilistů. Jenomže pokud se Šošanův instinkt nemýlil, letecký útok nebyl zapotřebí. Komplex se dal zničit mnohem jednodušeji. Šošan zkoumal nákresy a zejména se zaměřil na sílu a tvar ocelových nosníků. Když odcházel z Omidifarovy kanceláře, v jeho hlavě se rodil plán. Připravoval se k přerodu ze špiona v sabotéra.

O několik měsíců později si Šošan uvědomil, že na slabinu jaderného zařízení ho upozornilo zničení newyorských Dvojčat. Nemyslel na ně jako na věže, které před 11. září vévodily jižnímu Manhattanu. Neviděl v nich ani hromady trosek a pokroucené oceli. Soustředil se na pětivteřinové záběry, na nichž se oba mrakodrapy hroutily vlastní vahou.

Když se večer Šošan odebral domů, nešel spát. Znovu a znovu si v mysli přehrával zřícení newyorských věží. Věděl, že odhalil Achillovu patu nepřítele. Horečně uvažoval a sestavil seznam nezbytností, které bude muset do komplexu propašovat. Té noci před téměř půl rokem jeho záměr vypadal šíleně, jenomže totéž platí o všech smělých plánech. Druhý den ráno všechno zapsal do šifrované zprávy a uložil ji do mrtvé schránky. V průběhu čekání na odpověď z Tel Avivu si našel záminku k další návštěvě Omidifarovy kanceláře a tentokrát si vzal fotoaparát.

Odborná debata o přednostech Šošanova plánu zabrala dva měsíce. Nakonec rozhodla skutečnost, že letectvo nebylo schopno zajistit zničení komplexu ničím jiným než atomovou bombou. Šošan během těchto dvou měsíců rozvinul svůj plán, prozkoumal zákoutí třetího podzemního podlaží a pořídil snímky co nejvíce ocelových nosníků. Všechny údaje odesílal a dokázal předpovědět, jaké dotazy budou následovat. Také začal stavět falešnou zeď ve svém skladišti, neboť tušil, že bude muset skrýt materiál k provedení sabotáže.

Šošan strávil nekonečné hodiny úvahami. Zaútočit na jednom či dvou místech nestačilo. Plán musel být propracovaný a jeho uskutečnění si vyžádá několik hodin. Bylo nutné počítat s variantami. Šošan bude celou dobu na očích, stejně jako výbušniny. Všimne si jich i ten nejtupější strážce.

Řešení Šošan objevil jednoho odpoledne, když v komplexu nakrátko vypadl elektrický proud. Šošan právě uklízel toalety ve druhém podzemním patře. Místnost se na okamžik ponořila do naprosté tmy a pak se rozsvítila nouzová světla. Šošan zvedl zrak a prohlédl si jednotku na stěně těsně pod stropem. Sestávala ze dvou světlometů na béžové kovové krabičce velikosti zhruba třicet krát patnáct centimetrů. Šošan vyšel z toalet a rozhlédl se po chodbě. Jen na viditelném úseku napočítal další čtyři nouzová světla. Večer je pak vyfotil a zapsal si značku a číslo modelu. Nazítří ráno odeslal Mossadu zprávu, že objevil řešení problémů.

O pět týdnů později první zásilka dvanácti jednotek zamířila z Haify do Bombaje v Indii. Po celním odbavení byly jednotky znovu zabaleny a odeslány do íránské zóny volného obchodu v Čábaháru. Odtud pokračovaly do vnitrozemského Isfahánu. Další dvě zásilky následovaly. Šošan každý den zastavil se svým mopedem u brány komplexu. Moped měl dvě sedlové brašny a na zadním blatníku přivázanou starou plastovou basu na mléko. Basa byla vždycky plná součástek. Ty si ochranka přicházela prohlédnout. V brašnách se skrývaly napodobeniny osvětlovacích jednotek, ale do nich se strážci za celý měsíc ani jednou nepodívali.

Šošan si akci podle schématu mnohokrát vyzkoušel nanečisto. Odborníci v Izraeli mysleli na všechno. Místo plastické trhaviny C-4 do jednotek umístili poměrně novou termobarickou výbušninu, která se výborně hodila do stísněných podzemních prostor, neboť ze vzduchu doslova vysaje veškerý kyslík a vytvoří vakuum. Navíc vážila méně než konvenční trhaviny a měla skoro třikrát silnější účinek. Dále bylo nutno vyřešit otázku, jak všechny jednotky načasovat, aby vybuchly v naprosto stejný okamžik. Propojení výbušnin detonačním drátem bylo okamžitě zamítnuto. Také odpálení na dálku se ukázalo jako nepraktické. Rádiové vlny by nepronikly mohutnými vrstvami betonu a oceli. Nakonec byly do všech jednotek namontovány velmi přesné hodiny. Šošan je bude moci jediným ovladačem nastavit na stejnou dobu výbuchu. Provede to ve svém skladišti, než jednotky rozmístí.

Každá z šestadvaceti jednotek vážila tři a půl kila, což celkem činilo přes devadesát kilogramů. Demoliční firmy při odstřelu budov používají daleko víc výbušnin, jenže Šošan neměl v úmyslu vytvořit úhlednou hromadu trosek. Rozhodně mu bylo jedno, jak bude namáhavé je odklidit. Jeho záměr byl mnohem prostší. Chystal se odpálit nosné sloupy mezi čtvrtým a druhým podzemním podlažím. Tím odstartuje dominový efekt a horní patra se zhroutí na strop toho nejspodnějšího. Takovou zátěž dolní ocelové nosníky nevydrží a prasknou. Komplex se změní v cosi jako kupu palačinek. Všechny centrifugy a reaktor budou rozdrceny na radioaktivní suť.

Šošan kulhal chodbou a podíval se na hodinky. Měl necelých třicet minut na to, aby zařízení opustil. Po rozmístění náloží stačilo odtlačit vozík zpátky do skladiště a odejít. Až dojde k výbuchu, bude již daleko od brány a v nastalém zmatku unikne. Otevřel dveře skladiště a zajel s vozíkem dovnitř. V místnosti bez oken strávil podstatnou část posledního roku. Večer bývalo zařízení většinou prázdné a uklízeč mohl zavřít dveře a shodit masku Íránce Mošena Norwrasteha. O slovo se hlásil Izraelec Adam Šošan. Postupně si uvědomoval, že ti dva vlastně nejsou tak odlišní.

V takových chvílích zakoušel nejsmíšenější pocity. Trápil se kvůli milým lidem, které poznal, a kvůli tomu, co se s nimi po útoku stane. Měl výčitky svědomí kvůli posunutí plánu. Z ústředí mu nařídili, že má na komplex zaútočit uprostřed dne. Nechtěli jen zničit zařízení, ale také zlikvidovat vědecký potenciál íránského jaderného programu. Čím víc lidí tam dole v laboratořích zahyne, tím líp.

Šošana nepřekvapilo, když dostal příkaz způsobit maximální škodu. Sám byl nesmlouvavý a musel vydávat rozkazy, které někomu mohly připadat kruté. Od obdržení příkazu se však skoro každou noc probouzel a uvažoval, jak by se nařízení dalo obejít. Při práci v komplexu se seznámil s velice příjemnými lidmi. Samozřejmě, poznal i pár nenávistných antisemitů, ale většina zaměstnanců se nelišila od jeho sousedů a kolegů v Izraeli. Připadalo mu špatné, aby umírali proto, že poslouchali rozkazy náboženských fanatiků.

Jakmile však spatřil Imáda Muchtára, jeho výhrady se rozplynuly. Do moderních dějin Izraele zřejmě nezasáhl obávanější zločinec. Muchtár organizoval sebevražedné atentáty, raketové útoky na civilisty a bezpočet únosů. Na rukou měl krev tisíců Izraelců. Jako jeden ze zakladatelů Hizballáhu si za cíl nezvolil nic menšího než úplné zničení židovského státu. Skutečnost, že se objevil v jaderném zařízení, potvrzovala nejhorší obavy Izraele, totiž že Írán odevzdá jednu novou bombu mezinárodní teroristické skupině, jakou byl Hizballáh. Představa, že by tento muž zahynul přímo na místě tak blízko cíle, byla prostě příliš svůdná.

Šošan se krátce rozhlédl po své místnost a zauvažoval, jestli tu má něco, co by měl vzít s sebou. Zametat za sebou stopy nemělo smysl. Těch několik posledních dobře zamaskoval a navíc je zničí exploze. Vyšel ze dveří a zavřel za sebou. Když kráčel k výtahu, vzpomněl si na přítele Omidifara. Měl připravený plán, jak ho vylákat z jaderného zařízení, než nálože vybuchnou. Přivolal tlačítkem výtah a zopakoval si, že to je jediné lidské gesto, kterým může zmírnit pocit viny za smrt tolika osob.

Když se dveře otevřely, Šošan stanul tváří v tvář Alímu Farahánímu, šéfovi bezpečnosti komplexu. Farahání vypadal unaveně a měl naspěch. Šošan odhadl, že za to může dvojice mužů, kteří stáli za ním. Rychle ustoupil stranou a zamumlal omluvu. Odvrátil pohled stranou a všichni tři prošli kolem něj a zamířili směrem k Faraháního pracovně. Šošan vešel do kabiny a stiskl knoflík do pozemního podlaží. Když se dveře zavíraly, vyhlédl do chodby na Muchtárův zátylek a jeho uctivý výraz ustoupil širokému úsměvu.

7

Puerto golfito, Kostarika

Rapp držel chladnou ocel nože na Garretově nahém těle jako připomínku smrtelnosti, která byla v danou chvíli velice důležitým faktorem. Spíše pobaveně než pohrdavě zašeptal: „Myslel sis, že ti to projde, viď?“

Garret podnikl chabý pokus útočníka setřást.

„No tak, Stu. Jestli chceš žít, uděláš přesně to, co ti řeknu.“

Bylo důležité Garreta vyděsit a zároveň mu ponechat naději, že může zůstat naživu. Oba tyto pocity musely zůstat v rovnováze. Rapp měl nad obtloustlým politickým manipulátorem zjevnou fyzickou převahu, ovšem dnes večer bylo hrubé násilí až tou poslední variantou. Rapp musel věnovat pozornost dokonce i pozici nože. Držel jej na Garretově krku pod takovým úhlem, aby po něm nezůstala sebemenší jizva, kterou by odhalila pitva. Od začátku lhal, a pokud měl jeho plán vyjít, musel v Garretovi na několik minut vyvolat dojem, že možná přežije.

Přiblížil rty na pár centimetrů ke Garretově uchu a pokračoval: „Chtěl jsem se zastavit, podříznout tě a mrtvolu hodit do vody, ale šéf si bůhvíproč myslí, že by ses nám mohl hodit.“ Rapp se odmlčel a poskytl Garretovi falešnou naději. „Problém je ovšem v tom, že občas neplním rozkazy.“

Posunul se doprava a obrátil Garretovi hlavu, aby mu oběť mohla pohlédnout do tváře. Garret přimhouřil oči ve snaze identifikovat útočníka. Několik vteřin zůstaly zúžené a potom se náhle rozšířily strachem.

Rapp se usmál. „Přesně tak, Stu, znáš mě. Poslední rok ses mě pokoušel zbavit tím, že jsi Tomovi Richovi dodával ty pitomosti, které otiskovaly Times. Nakonec se ti to vymstilo, co říkáš?“

Garret se pokusil zavrtět hlavou.

„Nebudu se opakovat. Chci tě zabít, a jestli to udělám, ředitelka Kennedyová mi navzdory rozkazům určitě odpustí, protože jsi jeden z největších parchantů v americké politice všech dob. Takže jestli si chceš zachránit krk, přestaň mi lhát. Rozumíme si?“

Garret zavřel oči a přikývl.

„Dobře, teď si klekneš a já ti sundám ruku z pusy, abychom si mohli promluvit.“ Aniž mu poskytl čas na přemýšlení, Rapp Garreta stlačil na týkovou plošinu. Když Garret klesl na kolena, Rapp obrátil nůž a přitiskl jej na kůži tupou stranou. „Teď ti odkryju pusu. Jestli uslyším něco hlasitějšího než šeptání, proříznu ti hrtan až k páteři. Utopíš se ve vlastní krvi a věř mi, že to nebude příjemné.“ Rapp nechal Garreta pouvažovat o trýznivé smrti a potom zvolna oddálil dlaň od jeho rtů.

Politický poradce a bývalý šéf prezidentova volebního štábu se dlouze nadechl a zašeptal: „Prosím, nezabíjejte mě. Já za nic nemůžu.“ Přidal na hlasitosti. „To všechno ten idiot Mark Ross.“

„Tiše,“ připomněl Rapp.

„Promiňte,“ omluvil se Garret mnohem klidněji.

„Možná to nebyl tvůj nápad, ale nic jsi nenamítal.“

Garret zaváhal a pak přikývl.

„Nejenže jsi nic nenamítal. Pomohl jsi ho uskutečnit.“

„Jenom jsem plnil příkazy.“

„Blbost. Rozhodně jsi nebyl řadový voják, který na frontě musí poslouchat rozkazy. Jsi politická děvka, která se neohlíží na nic jiného než na vítězství svého koně. Vedl jsi kampaň a smrt Jillian Rautbortové se ti hodila stejně jako Rossovi.“

„Ta ženská měla svoje mouchy.“

„Myslíš to, že podváděla manžela?“

„Já jenom tvrdím, že kdyby nešla do postele s cizím chlapem, nemuselo se stát to ostatní.“

Rapp chytil Garreta levou rukou za vlasy a zaklonil mu hlavu. „Tak proč se nedáš k Tálibánu? Vážně mi chceš namluvit, že když ženská podvede svého muže, zaslouží si smrt?“

„Ne,“ bránil se Garret, „jenom říkám, že kdyby nelezla do té postele, spousta věcí by se nedala do pohybu.“

„A nezemřelo by čtrnáct dalších lidí?“

„To byla nešťastná náhoda.“

„Nešťastná náhoda,“ sykl Rapp. „Zmanipuloval jsi prezidentské volby tím, že jsi vyhodil do vzduchu kolonu aut a zabil patnáct lidí, a podle tebe to je nešťastná náhoda!“

Garret v Rappově hlase vycítil hněv. „Bylo to špatné. Udělal jsem chybu. Měl jsem mu v tom zabránit.“

„To jsi teda rozhodně měl, ty zatracenej psychopate.“ Rapp stáhl nůž z Garretova hrdla a uložil jej do pochvy. Levou rukou Garreta pořád držel za vlasy. „A proto tě teď zabiju.“

Než mohl Garret zareagovat, Rapp jím smýkl doleva. Garret sebou automaticky trhl doprava, aby nespadl do vody, a právě na to Rapp čekal. Využil Garretovy hybnosti a nasměroval jeho hlavu proti levému boku lodi. Garretův spánek dutě narazil do tvrdého laminátu, až politický manipulátor skoro ztratil vědomí a bezvládně svěsil ruce podél těla.

Rapp pustil Garretovy vlasy a oběma rukama ho pevně objal kolem hrudníku. Potom se pořádně nadechl a vrhl se s Garretem po hlavě přes okraj plošiny pro plavce. Když dopadli do studené tmavé vody, Rapp začal klidně kopat nohama, aby se dostali hlouběji pod hladinu. Šok z chladu Garreta zřejmě probral. Začal bojovat o život, ale nebylo mu to nic platné. Rapp ho pevně svíral kolem hradního koše. Jak klesali do hloubky, Garret se snažil poškrábat Rappovi ruce v rukavicích. Protože se mu to nepodařilo, zaútočil na Rappův obličej, jedinou část těla nezahalenou neoprenem.

Rapp zareagoval tím, že pěsti posunul dolů, aby Garretovi omezil možnost mávat pažemi. Potom ho prudce stiskl, čímž mu z plic vytlačil vzduch. Celou dobu vytrvale kopal nohama, takže se oba vzdalovali od toho, co Garret potřeboval nejvíc – od kyslíku. Garret se začal kroutit a zuřivě pohyboval nohama. Rapp měl zavřené oči a stahoval ho dolů. Podle doby klesání odhadl, že jsou přes sedm metrů pod hladinou. To bohatě stačilo. Garret musel nesnesitelně trpět. Podle všeho měl pocit, že mu každým okamžikem exploduje hrudník.

Rapp strnul, takže se oba ustálili ve vodorovné poloze, a vydechl trochu vzduchu z plic. Byli pod vodou teprve necelou půlminutu, ale Rapp věděl, že Garret už dlouho nevydrží. Garretovy pohyby ztrácely frekvenci i sílu. Rapp mírně uvolnil sevření, aby vyzkoušel Garretovu reakci. Ruce oběti nehybně splývaly podél těla. Rapp otevřel oči a zvedl je k sotva znatelnému světlu od hladiny. Potom Garreta pustil a přidržel ho jen za vlasy. Kdyby Garret ještě žil, okamžitě by vyrazil nahoru. To se však nestalo. Tělo se vznášelo před Rappem jako tmavá silueta na bledém pozadí. Rapp položil ruce Garretovi na ramena, postrčil ho ještě hlouběji a sám se vzdaloval k hladině.

Spatřil černý trup lodi, zamířil k úzké přídi a opět vypustil trochu vzduchu. Po deseti vteřinách se tiše vynořil nad hladinu a nadechl se, jednou krátce a dvakrát dlouze. Srdce mu bilo jako o závod. Kvůli tlukotu v uších a šplouchání vody skoro neslyšel. Klidně splýval a nasával kyslík stále hlouběji do plic. Nad hladinu mu vyčnívala jen hlava. Srdce se pomalu uklidňovalo a Rapp si z uší vytřepal vodu. Chvíli poslouchal, jestli se neprobudila Garretova manželka, ale nic tomu nenasvědčovalo. Po další minutě odvázal pytel z kotevního řetězu a vydal se k pobřeží. Pokud mu bude přát štěstí, kolem poledne by mohl být ve Washingtonu.

8

Isfahán, jaderné zařízení

Hádky pokračovaly skoro celé dopoledne. Ášání měl dojem, jako by se vypravil na dlouhou cestu autem se svými dospívajícími dcerami. Většina lidí se Imáda Muchtára obávala. Vzhledem k jeho těsným kontaktům na náboženské fanatiky a zálibu v násilí bylo rozumnější klidit se mu z cesty. Farahání se však kvůli své hlouposti nebo přesvědčení rozhodl, že neprodá kůži lacino. Kdykoli Muchtár s taktem vojenského šikovatele upozornil na slabé místo bezpečnosti zařízení, Farahání se obhajoval jako uražený umělec. Stále nevybíravěji útočili jeden na druhého a Ášání si zoufale přál, aby ho podřízení zavolali k nějaké nehodě, která by vyžadovala jeho bezodkladný zásah.

Ášání se opíral o stěnu ve Faraháního kanceláři a poslouchal, jak Muchtár vyjmenovává osobní složky, do nichž chce nahlédnout.

Farahání si právě zapalovat cigaretu. Vydechl oblak kouře a zavrtěl hlavou. „Toho člověka znám velice dobře. Ten by revoluci nikdy nezradil.“

S takovou paličatostí se Ášání u Faraháního ještě nesetkal. Zřejmě se projevily neustálé návštěvy z Teheránu a měsíce zpochybňování každého jeho kroku. Jenže Muchtár nepatřil k obyčejným byrokratům, kteří si chtějí krýt záda. Již ve čtrnácti letech vstoupil do palestinské teroristické skupiny Force 17. Když mu bylo kolem dvaceti, pochopil, že Jásir Arafat je úplatný megaloman, a přerušil kontakty s OOP. Založil málo známou organizaci Islámský džihád, z níž později vznikl Hizballáh. O rok později se situace na Blízkém východě výrazně změnila, když exploze aut naložených výbušninami srovnaly se zemí americké velvyslanectví a kasárna námořní pěchoty a francouzská kasárna v Bejrútu. Po těchto třech krvavých atentátech se Muchtár a jeho lidé soustředili na únosy, které pro zbývající část dekády poznamenaly mezinárodní politickou scénu. Muchtár byl muž činu, který se nezdráhal násilí. Neváhal zabít ty, kdo nesdíleli jeho nekompromisní verzi džihádu, i kdyby to byli muslimští bratři.

„Tři vaši špičkoví vědci byli otráveni,“ zaútočil Muchtár.

„V zařízení se žádné stopy jedu nenašly,“ namítl Farahání.

„Tak kdo je podle vás otrávil?“

„Určitě v tom mají prsty špinaví Židi, ale protože k tomu došlo mimo zařízení, vyšetřování nespadá do mé kompetence.“ Farahání se obrátil k Ášánímu. „Jestli chcete vědět, kdo je zabil, zeptejte se Azáda.“

„Já vím, kdo je zabil,“ skoro vykřikl Muchtár. „Teď jde o to, jestli ve své omezenosti dokážete pochopit, že Židé mají v téhle zemi špiony. Slídí tady už dost dlouho. A zaměřili se na ty tři vědce, kteří tvořili páteř programu obohacování uranu.“

„Tohle by pochopil každý. O tom se s vámi nepřu. Ti muži byli otráveni na univerzitě. Ne tady u nás. Tady židovští špioni nejsou. To není možné.“

„Chci mluvit s tímhle člověkem.“ Muchtár zvedl jednu osobní složku.

Farahání se napřímil a řekl: „Tento muž pochází z rodiny, o jejíž pověsti nelze pochybovat.“

Ášání sledoval, jak Muchtár zatíná pěsti a rozšiřují se mu nozdry. Šéf Ministerstva zpravodajské služby a bezpečnosti náhle všechno pochopil. Proč si to jen neuvědomil dřív? Farahání se narodil ve velice hrdé perské rodině. Její kořeny se daly vystopovat až k perským dynastiím. Když tato zbožná rodina viděla, že šáh přijde o trůn, z pudu sebezáchovy přešla na stranu ajatolláha Chomejního a jeho revolucionářů. Farahání byl mimořádně pyšný na svůj perský původ a nehodlal přijímat rozkazy od palestinského přivandrovalce Muchtára.

Ášání si uměl představit, jak se situace teď vyvine. Pokud Muchtár pochopí, že se nad něj Farahání jako význačný Peršan povyšuje, je pravděpodobné, že Farahání zemře nebo přijde k vážnému úrazu. Faraháního bratr, jenž zasedal v nejvyšší radě, bude velmi rozhořčen. Muchtár je příliš cenný na to, aby ho potrestali, a proto ho pošlou zpátky na frontovou linii v Libanonu. Mocní lidé se budou zajímat, proč Ášání nezakročil, než se věci vymkly kontrole. Jakmile mu toto všechno prolétlo hlavou, Ášání usoudil, že nemá smysl komplikovat si život.

Odlepil se od zdi. „Já toho muže také znám. Skutečně je z vynikající rodiny, a právě proto bychom s ním měli promluvit.“

Farahání na Ášáního vrhl nechápavý, bezmála dotčený pohled.

„Řekne nám pravdu,“ vysvětlil Ášání. „Jestliže viděl něco nebo někoho podezřelého, poví nám to.“

Farahání se zamyslel a po chvíli souhlasil.

„Dobře,“ uzavřel Muchtár. „Kde ho najdeme?“

Ášání se podíval na hodinky. Bylo skoro poledne. „Co kdybyste poslal svoje lidi, aby pro něj zašli a přivedli ho do jídelny?“ Nedal Farahánímu příležitost cokoli namítnout. Otevřel dveře kanceláře. „Počkám na vás u výtahu.“

Po chvíli za ním na chodbu vyšel Muchtár. Srovnal krok se šéfem výzvědné služby a konstatoval: „Ten člověk je idiot.“ Ášání pokrčil rameny. „Je to dříč.“

„Jestli vám to stačí, měli byste najmout vola.“

Ášání vzdychl. „Imáde, mimo svoje ministerstvo v kádrových otázkách nerozhoduji.“

„Asi byste měl.“

„Jsou tady ještě další faktory, a třebaže to není ten nejbystřejší člověk ve státních službách, je neúplatný.“

„Má svoje lidi moc rád. Snadno se nechá napálit.“

„Což je možná úplně jedno.“

„Jak to myslíte?“

„Informovali jsme o tomhle programu moc otevřeně. Američané se dozvěděli, že zařízení v Natanzu je jen zástěrka. Investovali jsme miliony dolarů do falešného komplexu, aby se v případě útoku rozhodli pro ten vzdálenější, kde se teoreticky nachází reaktor. Byl to dobrý nápad. V okolí nikdo nežije. Američané by nám sedli na lep a tohle zařízení by nechali na pokoji.“

„Dozvěděli se, že Natanz je imitace?“ Z Muchtárova tónu bylo patrné, že to je pro něj novinka.

„Ano, takže oni i Izraelci teď vědí, že máme všechna vejce v jednom košíku.“

„Podle mě nezaútočí. Rozhodně ne ze vzduchu. Jejich postavení v mezinárodním společenství je už tak nejisté.“

Ášání zaváhal, jestli má říct, co se mu honí hlavou, ale v jistém smyslu nechtěl ztratit tvář. „Ještě před rokem bych s vámi souhlasil.“

„Co se od té doby změnilo?“

Došli k výtahu a stáli proti sobě. Byli stejně vysocí. Ášání měl štíhlou, kdežto Muchtár robustní postavu. Ášání spiklenecky zašeptal: „Náš dobrý přítel moc žvanil o tom, že chce Izrael vymazat z mapy.“

„Vy jeho názory nesdílíte?“ zeptal se Muchtár podezřívavě.

„Nic takového jsem neřekl. Jenom si nejsem jistý, jestli je rozumné vyhrožovat, dokud svou hrozbu nedokážete splnit.“

Muchtár nepatrně pokýval hlavou. „Minulost nezměníte. Teď je důležité zajistit bezpečnost tohoto zařízení a já pochybuji, že tenhle hlupák to dokáže.“

Ášání nechtěl zabřednout do tématu. „Na rozdíl od vás nejsem přesvědčen, že nezaútočí ze vzduchu. Pokud by do našeho vzdušného prostoru pronikl jediný bombardér B-2, nevšimli bychom si ho. Létají ve výšce patnáct kilometrů a unesou přes osmnáct tun nákladu. Nepochybuji, že Američané mají nějakou novou zbraň, která se dostane až do nejspodnějšího podlaží našeho zařízení.“

„Museli by použít atomovou bombu,“ zavrtěl Muchtár hlavou. „A to neudělají. Kromě toho nemám strach z Američanů. Svázali si ruce tím průšvihem v Iráku. Evropští spojenci by jim takový útok neschválili. Starosti mi dělají Židé, a těm Američané B-2 nedají.“

„Tak jak nám Židé můžou uškodit?“

„Samozřejmě tím, že nás budou neustále obtěžovat. Zabijí další vědce, pokud to bude nutné, jenže tím nás jenom zpomalí. Nakonec se tohle zařízení pokusí zničit. Jediná otázka je jak.“

Ášání neměl Muchtára příliš v oblibě. Ten muž byl natolik násilnicky zaměřený, že ho v civilizované společnosti sotva někdo mohl mít rád, ovšem úplně ho zavrhnout také nebylo možné. Uspěl tam, kde selhaly celé země. Sebevražedné a raketové útoky, jimiž rok za rokem sužoval Izrael, byly důvodem, proč Židé nakonec svolili, že se vzdají části území. Nezasloužila se o to Organizace spojených národů ani její výhrůžky sankcemi. Nezasloužily se o to Egypt, Sýrie, Jordánsko ani další sousední arabské země. Ty se o to pokusily mnohokrát a Židé pokaždé dokázali, že se svého nevelkého území drží zuby nehty. Muchtár byl však bojovník s nevšední schopností předvídat kroky nepřátel.

Ášání se chystal promluvit, když vtom k nim přistoupil Farahání s informací, že dotyčný vědec již obědvá v jídelně. Otevřely se dveře prostorného výtahu a Ášání gestem vybídl Muchtára, aby vstoupil jako první. Vůdce Hizballáhu zaváhal, mimoděk se zašklebil a pak vešel do ocelové skříně. Ášání jeho chování se zájmem pozoroval. Následoval ho do výtahu a postavil se k zadní stěně, u níž Muchtár zaujal pozici zvířete zahnaného do rohu. Ášání pochopil, že vůdce Hizballáhu nesnáší stísněné prostory. Když se dveře zavřely, Muchtár sklopil oči a něco si drmolil. Ášání si tuto informaci uložil do paměti.

Výtah sebou trhl a velmi pomalu se rozjel. Ášání sledoval čísla nade dveřmi a nepřítomným hlasem pronesl: „Damien Chaussepied.“

„Kdo?“ zeptal se Muchtár chraplavě.

„Damien Chaussepied. Slyšel jste o něm někdy?“

„Ne.“

„Byl to francouzský dodavatel, který v roce 1981 pracoval na reaktoru Osirak v Iráku.“

„A proč o něm mluvíte?“

„Ukázalo se, že je to izraelský špion. Po celém komplexu rozmístil naváděcí majáky, aby izraelští piloti přesně věděli, kam mají shazovat bomby.“

„A Izraelci ho zabili,“ dodal výsměšně Farahání. „Takhle zacházejí s lidmi ve svých službách.“

Ášání šéfovi bezpečnosti nevěnoval pozornost a zaměřil se na Muchtára. „Údajně zahynul při leteckém útoku.“

„Údajně?“

„Alespoň to tvrdí Iráčané a Francouzi. Já jsem tomu nikdy nevěřil.“

„Proč?“

„Během let prosákly jisté informace, že na té akci s Mossadem spolupracovala francouzská DGSE.“

Farahání odfrkl. „To zní jako typická sionistická propaganda.“ Muchtár se na něj ani nepodíval a poznamenal: „Řekl jste, že zemřel při náletu.“

„Povídalo se to.“

„Našli jeho tělo?“

„Našli části nějakého těla. Komplex byl v troskách.“

„Takže podle vás Francouzi pracovali pro obě strany.“ Ášání přikývl. „Nechali si zaplatit miliony za stavební práce a potom Izraelcům pomohli se zničením.“

„To je čistá spekulace,“ upozornil Farahání.

„Domněnka,“ zdůraznil Ášání, „založená na jistých informacích, ke kterým vy nemáte přístup.“ Farahání se nesouhlasně zamračil.

„Vidím, že pochybujete, a proto vám položím jednoduchou otázku. Důvěřujete našim ruským přátelům, kteří nám pomáhají s jaderným programem?“

„Ano.“

Muchtár se hlasitě zasmál. „Potom jste blázen. Rusové jsou horší než Saúdové. Prodali by vlastní děti, kdyby jim někdo nabídl dost peněz.“

Ášání se chystal zapojit do debaty s vlastním postřehem o Rusech, ale už se k tomu nedostal. Právě v tom okamžiku se přihodilo něco velice špatného, a třebaže Ášání netušil, co přesně to bylo, věděl, že je zle.

Začalo to duněním někde pod nimi. Ášání je zprvu vnímal tlumeně a jakoby z dálky, avšak jeho případné naděje vzápětí ukončila mnohem hlasitější exploze, která nabírala na intenzitě. Výtah se otřásl, světla zablikala a potom Ášání s hrůzou zaznamenal, že ho proud vzduchu, vysávaného z omezeného prostoru, táhne ke dveřím. Čas se na chvíli zastavil, tři muži šokované hleděli jeden na druhého a pak začali lapat po kyslíku. Zatímco se snažili uspokojit naléhavou potřebu a naplnit si plíce, výtah se otřásl dalším, daleko silnějším výbuchem. Kabina okamžitě vystřelila nahoru, na vteřinu zůstala viset a nakonec se zřítila dolů. Jistící kabel se napjal a výtah prudce zastavil, až se všichni tři muži zhroutili na podlahu. Světla ještě jednou zablikala, ale nezhasla.

Ášání se převalil na bok a ležel tváří v tvář Muchtárovi. Teroristovy oči se rozšířily strachem. Ášání dál zadržoval dech a podíval se ke dveřím.

Ozvalo se syčení a do kabiny opět začal proudit vzduch. Přestože byl cítit spáleninou, dýchat se dal. Farahání si klekl a natáhl se k ovládacím knoflíkům.

„Musíme odsud zmizet. Zaútočili na výtahové šachty.“

Muchtár se přerývavě nadechl a zeptal se: „Cože?“

„Američané bombardují ventilační a výtahové šachty.“

Ášání se zvedl na jedno koleno. Cítil, že se výtah znova pohybuje. Věděl, že strategie amerického bombardování spočívá ve shazování laserem naváděných pum na ničení bunkrů do ventilačních otvorů. Kvůli tomu byla přijata zvláštní bezpečnostní opatření. Ani jediná šachta v komplexu nevedla z povrchu až do nejspodnějšího podlaží, kde se nacházel reaktor. Kromě toho měly výtahové šachty na úrovni terénu zesílené kryty.

Farahání zasunul prsty do mezery ve dveřích a snažil se je silou otevřít, zatímco Muchtár pěstí bušil do tlačítka na ovládacím panelu.

Ášání dál klečel na jednom kolenu. Nebyl si úplně jistý, jestli je dobrý nápad opustit relativní bezpečí výtahu. Zatím nepochybně přečkali pouze první vlnu útoku. Další budou následovat. Najednou se ozval hluk natolik zlověstný, že sebou Ášání reflexivně trhl. Začalo to jako sténání, které neustále sílilo a zvyšovalo se. Znělo to jako nářek nějakého velkého savce těsně před smrtí. Později se přidal hlasitý praskot. Výtah se znovu zatřásl, takže Farahání ztratil rovnováhu a srazil Muchtára do kouta.

Ášánímu zvuky zvenčí připadaly jaksi povědomé, avšak nedokázal je zařadit. Vtom se otevřely dveře a Ášání ze své pozice v kleče spatřil scénu, která absolutně nedávala smysl. Protože celé dopoledne strávil pod zemi, naprosto nečekal, že uvidí modré nebe. Odjakživa předpokládali, že Američané nebo Židé zaútočí v noci. Kvůli výbuchům ztratil přehled o čase. Vzápětí si uvědomil, že ještě něco je špatně. Bez ohledu na denní či noční hodinu by nebe vůbec neměl vidět. Před očima by měl mít strop podzemního podlaží.

Muchtár ze sebe odstrčil Faraháního směrem k otevřeným dveřím. Ášání vstal a váhavě vykročil kupředu. Mozek ho stále varoval, že se přihodilo cosi nečekaného. Pořád se vracel k onomu příšernému skřípění. Zdola se jako mlha nad oceánem vyvalil oblak prachu a úplně zakryl výhled. V Ášáního mysli se rozezněla varovná siréna, když konečně pochopil, co se děje. Podobný skřípot slyšel před mnoha lety, když se účastnil tajného útoku na iráckou ropnou plošinu. Takhle zní kroutící se a praskající ocel.

Farahání vyběhl z výtahu a zřítil se dolů jako kámen. Odkudsi z hloubky zazněl jeho křik. Muchtár vyrazil hned za ním. Ášání vzápětí zareagoval spíše mimoděk než na základě rozhodnutí. Vystřelil ruku vpřed a zachytil Muchtára za košili. Vůdce teroristů chvíli balancoval na hraně, jednu nohu bezpečně ve výtahu a druhou již nad propastí, v níž by ho čekala jistá smrt. Ášání zvolna vtáhl Muchtára zpět do kabiny. Téměř okamžitě si uvědomil, že promarnil báječnou příležitost. Kdyby věděl, jak obrovské problémy mu Muchtár v následujících týdnech způsobí, bez váhání by ho shodil do vražedné hlubiny.

9

Atlanta, Georgia

Rapp se díval z okénka letadla Gulfstream G-5, jehož podvozek se právě vysouval do přistávací pozice. Riverová ho chytila za ruku, což si vyložil jako dobré znamení, pokud bral v úvahu skutečnost, že skoro celé dopoledne mlčela. Rapp nikdy nebyl expert na vztahy. Předpokládal, že kdyby zašel za psychiatrem, problém by se během několika minut vyřešil. Možná ještě rychleji. Rappovi v mládi zemřel otec na infarkt, jeho láska ze střední zahynula při výbuchu letadla společnosti Pan Am nad Lockerbie a manželku mu zavraždili před pouhými dvěma lety. Když navíc odjakživa nedůvěřujete lidem, máte zaděláno na staromládenectví. Rapp coby realista nalezl útěchu ve vědomí, že sám je na tom lépe. Nebyla to však pravda. V jeho životě zela propast. Samotu snášel stále hůř. Práci ovšem miloval, a to velmi. Starosti mu působil soukromý život.

Riverová nabízela určitou naději. Její latinoamerický temperament pochopitelně mohl způsobovat potíže v některých méně podstatných ohledech, ale dokázala zůstat nad věcí a především se vyznačovala smyslem pro povinnost a uměla přinášet oběti. To by Anna nepochopila. Jeho manželka tvrdila, že chápe, proč Rapp dělá to, co dělá, ale nikdy to úplně neschvalovala. Jak by také mohla? Pracovala jako reportérka a on byl tajný agent CIA. Anna v zásadě věřila, že média mají právo vědět o všem, co vláda podnikne. Rapp v zásadě věřil, že pro civilizovanou společnost je lepší, pokud se některé věci nedozví. Kdyby si před svatbou udělali nějaký předmanželský test, výsledky by měli mizerné. Jenomže ani to by je neodradilo. Byli bláznivě zamilovaní a jemu se dodnes stýskalo po jejím objetí. „Na co myslíš?“

Riverové slova vrátila Rappa jako políček do reality. Pomalu se obrátil a zadíval se do karamelových očí ženy, s níž před necelými čtyřiadvaceti hodinami spal. A třebaže nevynikal ve vztazích, nebyl takový hlupák, aby jí vyprávěl, že vzpomíná na zesnulou manželku.

„Jenom jsem uvažoval, proč mě potřebují v Atlantě.“

Rapp měl na mysli svoji šéfku, ředitelku CIA Irene Kennedyovou. Zavolala mu a ještě nad Mexickým zálivem nechala jejich letadlo odklonit.

„Řekla ti, co se děje?“

„Jenom že se mnou chce mluvit prezident.“

Riverová znervózněla. „Nemůže to být tamto?“

„Ne.“ Rapp zavrtěl hlavou. Věděl, co má Riverová na mysli. Prezident neměl ponětí o Garretově podílu na smrti jeho manželky.

Riverová se chvíli dívala z okénka vedle Rappa a pak zvolna stočila pohled k němu. Stiskla mu ruku a řekla: „Chci, abys věděl, že asi vím, proč jsi v noci udělal, co jsi udělal, a že mi to nevadí.“

Rapp byl překvapený. „Vážně?“

Na pláž se vrátil krátce před čtvrtou hodinou ráno a Riverová na něj už čekala. Seděla s vysílačkou na kraji lesíku a tvářila se nervózně. Rapp vystoupil z vln, měkkým pískem kráčel k ní a nevěděl, co má čekat, i když tušil, že spokojená nebude. Na okamžik dokonce zauvažoval, jestli jí nezalže. Protože měli v plánu zabít Garreta až následujícího večera, mohl by jí namluvit, že byl na průzkumu, ale brzy by ho odhalila. Garretova žena hned po probuzení ohlásí, že postrádá manžela. Potřebovali zmizet ze země, než se o věc začne zajímat policie.

Rapp došel k Riverové a natáhl ruku. Chytila se ho a on ji zvedl na nohy.

Dlouze se mu zadívala do očí a pak se zeptala: „Zabil jsi ho, je to tak?“

Rapp zaváhal a odpověděl: „Je.“

Pozorně si ho prohlédla, pak pokývala hlavou a zcela věcně poznamenala: „Radši si sbalíme a vypadneme odsud.“

Rapp očekával ostřejší konflikt. Šel za ní do domu a předpokládal, že výslech teprve přijde. Zatímco Riverová balila věci, zavolal pilotům a řekl jim, aby připravili letadlo. To jim bude trvat necelou hodinu. Když se na východě začalo rozednívat, naložil zavazadla na zadní sedadla půjčené Toyoty Cruiser a zamkl dům.

Do Golfita přiletěli pronajatým malým tryskovým letadlem, v jehož kabině seděli bývalí vojenští piloti, kteří dostali dobře zaplaceno za mlčení. Se vstupem do země si Rapp nedělal hlavu. Přistáli s Riverovou na provinčním letišti v Golgotu, kde celní a pasová kontrola téměř neexistovala. Podpůrný tým jim dopředu zamluvil auto i dům. Jediný problém představovali neodbytní obchodníci s nemovitostmi, kteří na letišti číhali na potenciální kupce. Oživení trhu zasáhlo i odlehlou jižní část Kostariky. Ve snaze zbohatnout se sem přestěhovalo mnoho Američanů. Soukromá letadla nebyla na malém letišti ničím neobvyklým, ale na druhé straně jich tu nepřistávalo tolik, aby zůstala nepovšimnuta. Nemohli vyloučit, že se po jejich stopě nepustí nějaký odhodlaný reportér, i když se daleko nedostane. Oba přiletěli s mexickými pasy.

Před sedmou hodinou ranní už směřovali podél pobřeží na sever. Po několika hodinách přistáli v Cancúnu a zmizeli v soukromém hangáru, kde na ně čekalo nové letadlo a nová identita. Stali se z nich Bob a Susan Lutherovi, manželé z Nashvillu. Potom měli letět do Houstonu, jenže nedlouho po startu přišel telefonát z Langley. Protože po nezabezpečené lince nemohli rozebírat podrobnosti, šéfka Rappovi pouze sdělila, že se s ním chce prezident poradit o jakési naléhavé záležitosti. Sejdou se v Atlantě a hned po obědě společně odletí do Washingtonu.

Riverová téměř po celou dobu letu mlčela. Četla si a Rappa si skoro nevšímala. Když mu nyní řekla, že chápe, proč Garreta zlikvidoval sám, považoval to za dobré znamení.

„Jsi velice dobrý v tom, co děláš,“ pokračovala Riverová. „Občas mi to nahání strach, ale to je teď jedno. Byla to složitá operace a všechno muselo perfektně vyjít. I když jsem toho parchanta chtěla vyřídit, byla bych naivní, kdybych si myslela, že bych to měla udělat já.“

„Díky. Jsem rád, že to chápeš.“

„Teď je řada na tobě.“

„Řada na mně?“

„Aby ses omluvil.“ Riverová si uhladila lesklé černé vlasy na rameni a natočila se v sedadle. S úsměvem pokračovala: „No tak. Poslouchám.“

„Co chceš slyšet?“

„Omluvu, žes mi neřekl, co chystáš.“

„Já…“ Rapp se odmlčel.

„Myslel sis, že víš všechno nejlíp, a bál ses, jak budu reagovat, a tak jsi mě opil, vyspal ses se mnou a pak ses odplížil z postele a udělal tu práci sám.“

„To není tak úplně pravda.“ Rapp nervózně poposedl. „Nechtěl jsem…“

„Ale ano, chtěl,“ přerušila ho. „Zřejmě si to nepřipustíš, ale takhle jsi to plánoval od chvíle, kdy jsme o té operaci začali mluvit. A já proti tvému rozhodnutí nic nemám.“

„Tebe by to nenaštvalo? Nehádala by ses se mnou?“

„Možná ano, ale nakonec bych tvoje rozhodnutí respektovala.“

Rapp se nevěřícně zasmál.

„Takhle ti to připadá lepší?“ Riverová na něj vrhla káravý pohled. „Jsem tvoje partnerka. Jistím tě. Kdyby se něco podělalo, mám ti zachránit krk. A to jde dost těžko, když spím.“

„Nechal jsem zapnutou vysílačku. Kdyby nastaly problémy, zavolal bych ti.“

Riverová vyprostila dlaň z jeho sevření a zkřížila ruce na prsou. „Doufám, že nepatříš k tomu druhu chlapů, co nedokážou před ženou přiznat chybu.“

„To rozhodně ne.“

„Tak o co jde? Řekla jsem, že respektuju tvoje taktické rozhodnutí jít do akce. Jenom chci, abys uznal, žes mě neměl nechat stranou.“

„Dobře… Neměl jsem tě nechat stranou.“ Riverová se usmála. „Nebylo to tak těžké, viď?“

„Bylo.“

Riverová se znova usmála a pak se naklonila a políbila ho. „Vím, co jsi zač, Mitchi. Nehodlám tě měnit. Aspoň ne moc. Možná jenom potřebuješ trochu obrousit hrany.“

10

Atlantské mezinárodní letiště patřilo k nejrušnějším na světě a vzhledem k tomu, že v jedné jeho odlehlé části zastavil osamocený Boeing 747, stalo se také tím nejlépe střeženým. Kvůli prezidentské koloně se zastavila veškerá doprava nejen na zemi, ale i ve vzduchu. Řada osobních aut, limuzín, SUV i motocyklů svižně ujížděla po hladkém makadamu, jako kdyby jejich pasažéři chtěli chytit letadlo. To sice nechtěli, ale lidé zodpovědní za prezidentovy přesuny věděli, že každá minuta stojí peníze. Tajná služba úzce spolupracovala s místními představiteli a úřady, aby všechno běželo hladce. Uvědomovali si, jak negativní ekonomický dopad může mít prezidentova návštěva v moderní době arogantních vojenských velitelů. Jestliže by významné letiště, jako je to v Atlantě, zavřeli na třicet minut, v oblasti i mimo ni by vznikly obrovské dopravní komplikace, které by dopravce stály miliony dolarů.

Proto lidé z 98. transportní perutě a tajné služby usilovali o to, aby letadlo bylo připraveno ke startu, jakmile prezident nastoupí. Novináři, kteří měli letět s ním, již dorazili autobusem z baptistického kostela Ebenezer, kde hlava státu zahájila charitativní církevní shromáždění. Nastoupili zadním schodištěm do letadla a nyní se usazovali a připoutávali před vzletem. Posádka mezitím provedla předstartovní kontroly a nahodila čtyři motory General Electric.

Jak se kolona blížila k obrovskému modrobílému stroji Boeing 747-200B, některá vozidla se od ní odpojila. Jindy by se s hlavou státu u letadla loučila řada hodnostářů, ale vzhledem k časové tísni byl tento bod zrušen. Dveře prezidentské limuzíny Cadillac DTS se začaly otevírat, ještě než zabrzdila u červeného koberce. Muži v tmavých oblecích a několik žen se připojili k těm, kteří už hlídkovali kolem letadla. Prezident Alexander vystoupil ze zadních dveří a zamířil k předním schodům. Krátce se zastavil jen proto, aby zachytil za loket ředitelku CIA Irene Kennedyovou a odvedl ji s sebou nahoru. Poradce pro otázky národní bezpečnosti a náčelník štábu šli hned za nimi. Skupinu uzavírala trojice agentů z osobní ochranky, přičemž další pospíchali k zadnímu schodišti.

Během třiceti vteřin po příjezdu limuzíny se schody odpojily od letadla a vozidla odjela do jiné části letiště, kde budou naložena do nákladních strojů 89. transportní perutě. Pozemní personál odstranil jasně žluté klíny pro zajištění podvozku a vyslal signál, že všechno je v pořádku. Desátník letectva v oranžové vestě a se sluchátky na uších došel před letadlo a naposledy zkontroloval situaci. Potom zvedl signalizační kužely a ukázal pilotovi, aby ho následoval. Když se stroj dal do pohybu, desátník ustoupil doleva a projíždějícímu krásnému boeingu zasalutoval.

Uvnitř se prezident Alexander a jeho nejbližší poradci přesouvali do konferenční místnosti, kde na ně čekal Rapp.

Rapp se postavil a řekl: „Pane prezidente, omlouvám se za svůj zevnějšek.“ Na sobě měl obnošené plátěné kalhoty v barvě khaki, vybledlé tričko s límečkem a sako, které si půjčil od jednoho agenta tajné služby. Navíc se již pět dní neholil.

„Nic se neděje.“ Prezident si sundal sako a hodil je na gauč na opačné straně stolu. „Podle vašeho vzhledu soudím, že jste plnil nějaký úkol, o kterém radši nechci vědět.“

Rapp se skoro rozesmál, ale pak se ovládl. Nevěděl, jak se situace vyvine.

Prezident zaznamenal jeho rozpaky a obdařil Rappa širokým jižanským úsměvem. „To byl vtip. Posaďte se a připoutejte se.“

Všech pět lidí se usadilo do nehybně připevněných kožených křesel.

Prezident zaujal místo v čele stolu a po jeho pravici seděli poradce pro otázky národní bezpečnosti Frank Ozark a náčelník prezidentova štábu Ted Byrne. Rapp a Kennedyová se posadili naproti nim, přičemž Kennedyová byla blíž k prezidentovi.

Zatímco letadlo pojíždělo po letišti, prezident se podíval na důstojníka letectva, který stál ve dveřích, a řekl: „Jakmile nabereme výšku, chci si zatelefonovat.“

„Ano, pane.“ Muž zasalutoval a zavřel dveře.

Venku burácely silné motory. Rapp se naklonil ke Kennedyové a zašeptal jí do ucha: „Mohla byste mi říct, co se sakra děje?“

Kennedyová již v ruce držela složku, protože jeho otázku předvídala. Otevřela desky, vytáhla z nich satelitní fotografii a položila ji mezi ně. „Poznáváte tohle?“

Rapp se na snímek soustředěně zadíval a poškrábal se v černém strništi. „To je komplex v Isfahánu, ne?“

„Ano.“ Kennedyová mu ukázala další fotku, která na první pohled vypadala stejně jako předešlá.

„Na co se mám zaměřit?“ zeptal se Rapp.

Kennedyová poklepala prstem do pravého horního rohu fotografie. „Na tohle.“

Rapp několikrát přejel očima mezi snímky. „To je kouř?“

„Vypadá to tak.“ Kennedyová oba obrázky uklidila a vytáhla dva jiné. Byli to zvětšeniny inkriminované oblasti. Na první byly jasně vidět velké klimatizační jednotky na střeše. Na druhé vše zakrýval oblak zvířeného prachu.

„Co se stalo?“ otázal se Rapp polohlasně.

„To zatím nevíme přesně.“

„Takže to není naše práce?“

„Ne.“

„Tak to museli udělat Izraelci.“

„Pravděpodobně.“ Kennedyová mu přistrčila další fotografii, zatímco letadlo směřovalo k ranveji. Na tomto snímku prach chyběl.

Rapp si fotku několik vteřin prohlížel a pak položil předpokládanou otázku: „Kam se poděla ta střecha?“

„Vypadá to, že se zřítila do té velké jámy.“

Rapp se pokoušet srovnat si informace v hlavě. „Tak moment. Kdy se to stalo?“

„Dnes krátce po poledni. Teheránského času.“

„Máme to natočené v reálném čase?“

„Částečně. NRO záběry právě teď zpracovává.“ Kennedyová měla na mysli Národní úřad pro průzkum.

„Mluvila jste s Benem?“ Rapp tím myslel Bena Freidmana, Kennedyové protějšek v Mossadu.

„Nezvedá mi telefon.“

Rapp zavrtěl hlavou. „To není dobré znamení.“

„Možná, ale dokážu si představit, že má plné ruce práce.“

„Nebo se nechá zapírat. Co jejich velvyslanec?“

„Zatím nic. Spojilo se s ním ministerstvo zahraničí, ale on tvrdí, že ví ještě míň než my.“

„Nejspíš to tak bude.“ Rapp se podíval na prezidenta, který mluvil s náčelníkem štábu a poradcem pro otázky národní bezpečnosti. Přisunul se ke Kennedyové a zeptal se: „Proč jsem tady já? Mám dojem, že jsem se dostal mezi moc velké ryby.“

Kennedyová si posunula brýle na čtení na špičku nosu a odpověděla: „Nemám tušení.“

Rapp se nedůvěřivě zamračil. „A teď vážně.“

„Opravdu. O tomhle jsem se dozvěděla těsně před dopoledním hlášením.“ Kennedyová poklepala na satelitní fotografie. „Proto mě s sebou vzal na tenhle výlet. V polovině cesty mezi Washingtonem a Atlantou šel do své pracovny a někam volal. Po deseti minutách se zase objevil a řekl mi, že s námi máte letět zpátky do Washingtonu.“

Rapp se opřel v křesle, složil ruce na prsou, uvažoval o možných důsledcích prezidentova náhlého zájmu a mumlal si: „Moc by mě zajímalo, s kým to sakra mluvil.“

11

Za poslední rok Rapp absolvoval víc videokonferencí než za všechna předchozí léta ve vládních službách dohromady. Po 11. září protiteroristická byrokracie narostla z několika stovek odhodlaných mužů a žen z CIA, FBI, ministerstva zahraničí a hrstky dalších agentur na tisíce lidí s celkovým rozpočtem přes miliardu dolarů. V souladu s váženou tradicí Capitol Hillu politici vynakládají na řešení problémů obrovské sumy peněz bez ohledu na to, zda je to skutečně zapotřebí.

Vznikly nové agentury jako Ministerstvo vnitřní bezpečnosti, Národní protiteroristické centrum a Centrum pro vyšetřování teroristických hrozeb. Organizace, o jejichž existenci Rapp do té doby nevěděl, například Národní agentura pro zpravodajství o Zemi, získaly na důležitosti a zapojily se do potírání terorismu. Rapp si stále nebyl jistý, čemu se posledně jmenovaná agentura věnuje, ale zjistil, že má nablýskanou novou centrálu a rozpočet, o který by se mohli zajímat lobbisté. Také díky satelitně propojeným kancelářím ve všech větších světových městech se stále narůstající protiteroristický aparát ministerstev obrany, spravedlnosti a zahraničí změnil v byrokratický moloch s obratností atomové ponorky v řece Potomac.

Naplnila se jedna z nejhorších Rappových obav. Nadaní lidé a obrovské zdroje se přesunuli do podpůrných týmů, i když to byly spíš operační týmy, kde byli opravdu potřeba. A protože z 11. září vyplynulo zásadní poučení, že lidé spolu málo komunikují, z Capitol Hillu přišlo nařízení, že všichni na sebe mají být hodní a dělit se o informace. Videokonference byly na denním pořádku, což ovšem Rapp nepovažoval za nejšťastnější opatření.

Na stěně konferenční místnosti naproti prezidentovi visela metrová plazmová obrazovka. Obraz se rozdělil na poloviny, přičemž nalevo se nacházel ministr obrany Brad England a napravo ministryně zahraničí Sunny Wicková. Prezident Alexander funkci zastával necelý rok a naštěstí pro mladou hlavu státu zatím nedošlo k žádnému většímu mezinárodnímu konfliktu. To se mělo brzy změnit. Rapp se od Kennedyové dozvěděl dobrou zprávu, že prezidentův tým pro otázky národní bezpečnosti navzdory závažnosti událostí v íránském jaderném zařízení vidí situaci optimisticky. Stejně jako během většiny videokonferencí Rapp hodlal mluvit co nejméně. Odjakživa pochyboval o ujišťování techniků, že komunikační linky jsou bezpečné. Předpokládal, že jakmile signál začne putovat mezi družicemi, někdo jej zachytí a rozšifruje.

„Brade,“ začal prezident, „omlouvám se, že jsem vám zkazil lyžování.“

„Nic se neděje, pane prezidente, patří to k mé práci.“ England se vypravil na prodloužený víkend do horského střediska v Beaver Creeku v Coloradu. Nedávno oslavil padesátku a bez ohledu na prošedivělé vlasy vypadal velmi mladě. Protože dříve zastával vysokou pozici v bance Merrill Lynch, bezvadně zapadal do prezidentova plánu zapojit do vlády lidi ze soukromého sektoru.

„Zdravím, Sunny,“ oslovil prezident ministryni zahraničních věcí. „Máte nějaké zprávy od izraelského velvyslance?“

„Ne. Přinejmenším nic neobvyklého.“

Wicková seděla u svého stolu ve městě Foggy Bottom. Rapp věděl, že jeho šéfka a ministryně jsou spolu zadobře. Potěšilo ho, že Wicková se pro konferenci nevybavila týmem pěti podřízených.

„Už jste se dovolala izraelské ministryni zahraničí?“ zeptal se prezident.

„Ano. Zrovna jsme domluvily.“

„No a?“

„Jejich vláda oficiálně nemá tušení, co se v isfahánském komplexu stalo.“

„A neoficiálně?“ zajímal se prezident.

Wicková v pravé ruce otáčela černé pero Mont Blanc. V jednasedmdesáti vypadala o deset let mladší. „Proslýchá se, že by v tom mohla mít prsty jistá organizace.“

Prezident se obrátil ke Kennedyové, která seděla po jeho levici.

„Ředitel generál Freidman se mi ještě neozval,“ řekla Kennedyová.

„Není to u něj nezvyklé?“ zeptal se prezident Alexander.

„Ani ne,“ připustila Kennedyová klidně.

Rapp si své komentáře nechával pro sebe. Znal Bena Freidmana dlouho a s Mossadem spolupracoval na nejméně pěti operacích. Freidman by v zájmu ochrany svého milovaného Izraele udělal cokoli. Byl neochvějně přesvědčený, že z každého kritického okamžiku jejich spolupráce musí pro Izrael něco vyplynout. Rapp uznával jeho schopnosti a houževnatost, ale nikdy neztrácel ze zřetele, že by ho Freidman bez výčitek nechal ve štychu, pokud by tím pro svou zemi získal sebenepatrnější výhodu.

„Jaké jsou zprávy z Íránu?“ pokračoval Alexander.

Jako první odpověděla Wicková. „Nic oficiálního.“

„Národní bezpečnostní agentura zaznamenala obrovský nárůst komunikace,“ ozval se Ozark.

„Jakého druhu?“ zajímal se Alexander.

„Všeho. Mobilní telefony, internet, vojáci, záchranné sbory, náboženské vedení, politici… celá země mluví.“

„Co média?“

Otázky se ujala ministryně zahraničí. „Před dvaceti minutami al-Džazíra odvysílala záběry hasičských aut a sanitek přijíždějících do komplexu.“

Prezident chvíli uvažoval a pak se obrátil k plazmové obrazovce. „Brade, co jste se dozvěděl od sboru náčelníků štábů?“

„Máme tam dvě letadla AWACS.“ Ministr obrany měl na mysli stroje Boeing E-3, součást vzdušného varovného a kontrolního systému. „Jedno nad Bagdádem a druhé nad severní částí Perského zálivu. Dneska dopoledne jsme my ani Britové žádné lety v oblasti nepodnikali.“

„Určitě?“ naléhal prezident.

„Ano,“ odpověděl váhavě England. „Je tu však ještě jedna nepravděpodobná možnost.“

„Jaká?“

„Pokud by Izraelci vyvinuli neviditelný bombardér, mohli by takovou akci podniknout, jenže to nikdo ze sboru náčelníků nepokládá za reálné.“

„Irene?“ prezident se otočil k ředitelce CIA.

„O ničem podobném jsme neslyšeli. Nás stojí jeden stroj B-2 přes dvě miliardy dolarů. Izraelská ekonomika by takové zatížení nezvládla, a i kdyby ano, letěli by bombardovat za bílého dne?“

„Souhlasím,“ připojil se England.

„Satelitní fotografie?“ pokračoval prezident.

„NRO by pro nás během hodiny měl mít zprávu.“ Kennedyová odložila brýle na čtení na své desky s dokumenty.

„Mám předběžné hlášení od svých expertů na hodnocení pumových útoků,“ oznámil England. „Nezaznamenali žádné známky leteckého úderu.“

V místnosti na celých deset vteřin zavládlo ticho a pak se prezident zeptal: „Tak jaké možnosti nám zbývají?“

Kennedyová zvedla pero, několikrát jím poklepala na kožené desky a konstatovala: „Sabotáž nebo neštěstí.“

„Neštěstí?“

„Íránci nejsou zrovna proslulí přísností stavebních předpisů. Už měli problémy s pozemními stavbami, většinou při zemětřeseních, a před pár lety se tam zřítil poměrně nový obytný komplex. Ukázalo se, že stavitel používal nestandardní postupy. Zahynulo skoro sto lidí.“

„A vy si myslíte, že stejně nestandardní postupy by povolili u tak důležitého projektu?“ namítl náčelník prezidentova štábu.

„Zdálo by se, že to není možné, ale dlouholeté zkušenosti mě naučily, že u Íránců člověk nikdy neví.“

Prezident Alexander se zamyslel. Po několika vteřinách se podíval na Rappa a zeptal se: „Napadá vás něco?“

Rapp krátce zauvažoval, co má říct, a pak usoudil, že na tom nesejde. „Protože neznám všechna fakta, odhadl bych, že na pětadevadesát procent jsou za tím Izraelci. Je tady malá pravděpodobnost zřícení kvůli odbyté stavbě, ale tu bych osobně nebral moc vážně.“

„Proč?“ zajímal se prezident.

„Perské ego by takovou blamáž nepřipustilo. I kdyby se zařízení zhroutilo samo, obviní Izrael. V každém případě budou chtít pomstu.“

„Souhlasím,“ připojila se ministryně zahraničí Wicková. „Jenom bych dodala, že zřejmě obviní taky nás.“

„Máte nějakou možnost promluvit si s jejich ministrem zahraničí?“ pokračoval prezident.

„Nejspíš ne. Očekávám, že se domluví mezi sebou a veškerá prohlášení obstará Amatulláh. Nejlepší bude využít náš zákulisní kanál.“

Alexander vypadal překvapeně. „Nevěděl jsem, že nějaký máme.“

Kennedyová si odkašlala. „Po jedenáctém září jsme navázali kontakt s íránským ministerstvem zpravodajské služby. Nemají ve zvláštní oblibě al-Káidu a další sunnitské teroristické skupiny. Nějakou dobu si o Tálibánu a al-Káidě vedli záznamy. V prvních měsících války nám poskytovali důležité zpravodajské informace.“

„Kdo konkrétně?“

„Azád Ášání. Můj protějšek.“

„Věříte mu?“

„To je trochu silné slovo, ale považuji ho za celkem rozumného.“

„Dobře. Zkuste se s ním spojit. Co Izraelci? Už mám zavolat předsedovi vlády?“

„Raději ne,“ řekla ministryně zahraničí Wicková. „Nemá smysl stavět ho do pozice, kdy by vám musel lhát. Nejdřív zkusíme něco zjistit z vlastních zdrojů.“

„Souhlasím,“ ozval se Ted Byrne.

„Dobře.“ Prezident se podíval na hodinky. „Teď si musím zatelefonovat. Znova se sejdeme za hodinu.“ Prezident se obrátil k poradci pro otázky národní bezpečnosti a dodal: „Zařiďte, aby se všechny důležité osoby dostavily do Oválné pracovny, jakmile přistaneme.“

„Ano, pane.“

Alexander se postavil a pohlédl na Rappa. „Mitchi, šel byste se mnou, prosím? Chci s vámi o něčem mluvit.“

12

Teherán, Írán

Než se Azád Ášání dostal do kanceláře vůdce nejvyšší rady Alího Hosejního Násirího, setmělo se. Byl unavený a každý záchvat kašle ho vyčerpával ještě víc. Měl za sebou dlouhý den, který začal v pět ráno cestou na letiště a odletem do Isfahánu. Nyní se Ášání vrátil vojenským letadlem poté, co celé odpoledne strávil v jaderném zařízení a pokoušel se zjistit, co se vlastně stalo.

Když Muchtára zachránil před pádem do vražedné hlubiny za Alím Faraháním, situace se značně zkomplikovala. Do výtahu pronikl oblak prachu a drobné suti a zcela Ášáního zasypal. Ášání se schoulil v koutě kabiny a opatrně se nadechoval přes košili, kterou si přetáhl přes ústa a nos. Přinejmenším jednou měl dojem, že nepřežije. Oči ho pálily od prachu a každý nádech byl obtížnější než ten předešlý, a tak vzpomínal na manželku a milované dcery a přemýšlel, jak se o sebe postarají v zemi s tak nejistou budoucností.

Když se částečky konečně usadily, všechno bylo pokryto silnou šedou vrstvou rozdrceného betonu. Ášání se zvedl ze svého místa v koutě, přičemž měl pocit, jako by na něm ležela tlustá deka. Kaskáda prachu se z něj sypala k zemi. Došel ke dveřím výtahu a prohlédl si spoušť okolo. Vypadalo to, jako by se probudila dlouho dřímající sopka a vyplivla na povrch šedivý popel.

Ášání se přes usazující se prach díval na zkázu pod sebou a hluboce litoval svou vlast. Neschvaloval jaderný program a rozhodně nebyl zastáncem popichování Západu dříve, než budou mít zbraně na podporu svých slov, ale tohle jeho křehké perské ego prostě nedokázalo unést. Perská mentalita vychází z úspěchů starých tisíce let. Takovýto naprostý a absolutní zmar je pro ni nepředstavitelný.

Pravdou zůstávalo, že stavba měla poměrně málo nevelkých otvorů, jimiž dovnitř mohly proniknout pumy. Mnohokrát o tom diskutovali. Panovalo přesvědčení, že bomby nepoškodí ani první podzemní podlaží, natož čtvrté. Zničení prvního však zcela vyloučit nemohli. Existoval utajovaný plán, o kterém se hovořilo jen v nejvyšších kruzích. Jestliže Židé a jejich pomahači budou mít štěstí a zničí všechna podlaží včetně reaktoru, vláda hodlá lhát celému světu i vlastním občanům. Řekne jim, že zařízení přečkalo bez úhony. Vedení zastávalo názor, že bez ohledu na skutečnost je třeba udržet iluzi, že íránští inženýři dokáží čelit čemukoli, co na ně Američané a jejich chráněnci svrhnou.

A teď tohle, pomyslel si Ášání při pohledu do hloubky. Naprosté a totální zničení celého komplexu se utajit nedá. Celý svět má jejich selhání přímo před očima.

Choval úctu k Američanům a jejich technice. I když letadla mohli pilotovat Izraelci, byli to Američané, kdo vyvinul nejnovější pumu, schopnou rozvrátit ten nejdokonalejší výtvor íránských inženýrů. Jak dokázali zamířit natolik přesně, že se zařízení samo zhroutilo? Věděli snad od začátku, že ho dokáží zničit, a jen čekali, až do něj Íránci investují miliardu dolarů? Jako člověka s více než dvacetiletými zkušenostmi z oblasti špionáže Ášáního na okamžik zdrtila myšlenka, že si s nimi nepřátelé pohrávali jako kočka s myší.

Z hlubiny zoufalství mu pomohli záchranáři. Ášáního i Muchtára vytáhli z kabiny na lanech. Potom jim dali vodu, aby si vymyli oči a vypláchli ústa. Zraněné prohlédli zdravotníci, a než se Ášání nadál, přibyly mu další starosti. Jako by nestačilo, že se nadýchal betonového prachu, měl by před sebou jen měsíc života, pokud by tento prach byl radioaktivní. Záchranáři oba muže svlékli donaha a dovedli do dekontaminačních stanů, kde je postříkali hadicí, třikrát vydrhli a dali jim modré pracovní kombinézy. Lékař, který spolupracoval s jedním vědcem a v době útoku byl naštěstí mimo budovu, jim řekl, že úroveň radiace je přijatelná. Ášáního to příliš neuklidnilo. Věděl, že podceňování problémů před obyvatelstvem patří k důležitým rysům vládní politiky.

Záchvaty kašle se dostavily téměř okamžitě. Doktor mu vysvětlil, že drobné částečky betonu pronikly do hrtanu a do plic. Poradil mu, aby se kašli nebránil, protože tělo se tak přirozeně očišťuje. Kromě toho se Ášání dozvěděl, že za den nebo dva mu bude líp. Moc tomu nevěřil. Viděl dokumentární film Sicko od Michaela Moorea. Tento brilantní kousek protiamerické propagandy vyprávěl mimo jiné o několika záchranářích, kteří se podíleli na obrovském úklidu Ground Zero po 11. září a později se snažili zorientovat v americkém necitlivém a na zisk zaměřeném systému zdravotní péče. Ještě po několika letech tito muži trpěli strašnými dýchacími problémy a nemálo jich zemřelo.

Teprve uprostřed odpoledne Ášání pojal podezření, že se možná zmýlil. Záchranáři v ochranných oblecích se spouštěli do obrovské jámy a hledali známky života. Írán má zkušenosti se zemětřeseními, a tak na místo brzy dorazili oddíly se záchranářskými psy a různými přístroji pro hledání zasypaných osob. Když ho armádní důstojník ještě jednou ujistil, že úroveň radiace je přípustná, Ášání došel až na okraj jámy, aby přihlížel. Když se podíval do propasti, uvědomil si, že jeho původní předpoklad byl chybný.

Třebaže všechno pokryl šedý prach, stále byly vidět trhliny a vyzdvižené kusy betonu. Nikde se však nečernaly okrouhlé díry s pokroucenou armaturou, které by označovaly místa, kudy střechou a prvním podlažím pronikly bomby. Ášání kráčel kolem jámy, překračoval trosky a hledal výmluvné stopy, které po pumách na ničení bunkrů vždycky zůstávají. Když jámu obešel dokola, podíval se nahoru a poprvé ho napadlo, že se možná přihodilo něco docela jiného.

Právě v tu chvíli mezi záchranáři zavládla panika. Několik mužů dole na hromadě sutin mělo Geigerovy počítače. Jeden oznámil, že našel radioaktivní místo, které tam ještě před několika minutami nebylo. Geigerovy počítače začaly jeden po druhém pípat jako kanárci v uhelném dole. Zdálo se, že odněkud z trosek se vyvalila jakási neviditelná smrtící mlha. Toho se vědci z Organizace pro atomovou energii obávali nejvíc. Reaktor se roztavil. Vysoce radioaktivní štěpné produkty se zpod sutin uvolňovaly do okolního prostředí. Vědci měli havarijní plán pro případ poruchy reaktoru a ihned jej začali uskutečňovat. Záchranáři dostali příkaz opustit jámu a okamžitě podstoupili dekontaminaci, zatímco jejich nadřízení volali do všech místních kamenolomů.

O dvacet minut později do díry za miliardu dolarů vyklopil první náklaďák kupu cementu. Jen pár minut po něm dorazilo druhé. Během hodiny u jámy stála řada nákladních míchaček a po dvou do ní spouštěly svůj obsah. Naděje a pýcha íránského lidu zcela neobřadně mizela pod vrstvou radioaktivního betonu.

Vojenské letadlo s Ášáním a Muchtárem přistálo v Teheránu těsně před večeří. Prezident Amatulláh na večer svolal zasedání Nejvyšší národní bezpečnostní rady. Ášání se zastavil doma, aby se osprchoval a vzal si oblek. Políbil ženu a dcery a vyrazil do své kanceláře, kde mu náměstci podali hlášení. Měl dvacet minut na to, aby je všechny vyslechl. Krátké rozmluvy mu potvrdily, že úvahy celé vlády vycházejí z předpokladu, že zařízení zničili Američané nebo Židé chirurgicky přesným bombardováním.

Ášání se zeptal, jestli radary protivzdušné obrany před útokem nebo po něm něco zaznamenaly. Dva náměstci přišli s protichůdnými informacemi. Třetí oznámil, že mluvil s pilotem íránských aerolinií, který v oblasti údajně viděl izraelská proudová letadla. Toto svědectví již převzaly všechny agentury. Ášání náměstkovi přikázal, aby pilotovi okamžitě zavolal a ověřil, jestli nejde o smyšlený příběh, kterým se pilot chce proslavit. Perské obyvatelstvo má mimořádný talent zviditelňovat se na okraji národních krizí tohoto typu. Podle Ášáního pokynů měl náměstek pilotovi zdůraznit, že ho čeká věznění a nelítostné mučení, pokud se ukáže, že lhal.

Ve čtvrt na devět Ášání odjel ze své kanceláře k nejvyššímu vůdci. Než tam dorazil, příšerně ho rozbolela hlava. Věděl, že důvodem je nadcházející schůzka. Všichni budou házet vinu jeden na druhého. Nadutý prezident bude nesnesitelný. Při podobných příležitostech Ášání obvykle držel jazyk za zuby, zejména pokud se účastnil nejvyšší vůdce, avšak dnes to možná bude jiné. Skutečnost, že dnes málem přišel o život, otupila jeho obezřetnost.

Při dalším záchvatu kašle Ášáního napadlo, jestli právě nepřišel o čtvrtstoletí života. Jestli další rok nebo dva nebude trpět při každém nadechnutí. A kvůli čemu? To byla zásadní otázka. Na vybudování komplexu se nijak nepodílel. Při každé příležitosti se vyslovoval proti sestrojení jaderné pumy. Již nějakou dobu si uvědomoval, že Amatulláh a jeho kumpáni Íránu nepřinesou nic dobrého, ale dnes se jeho pocity nečekaně zhmotnily a prodraly se na povrch. Ášání se rozhodl, že nebude mlčky přihlížet, jak Amatulláh překrucuje fakta.

13

Air Force One

Prezidentova pracovna v Air Force One se nacházela hned vedle, jen pár kroků od konferenční místnosti. Tato blízkost Rappovi poskytla pouze několik vteřin na úvahy o povaze vrchního velitele ozbrojených sil a nad důvodem, proč se o něj najednou zajímá. Šestačtyřicetiletý Alexander patřil k nejmladším mužům zvoleným do nejvyšší funkce. Většina lidí si ho oblíbila, ale Rapp se vyznačoval hluboce zakořeněnou nedůvěrou ke všem politikům. Příliš často dávali přednost zájmům své strany a vlastní politické kariéře před národní bezpečností. Agentury jako CIA se měnily ve smetiště problémů a často se dostávaly do role pěšců v partii hrané dvěma politickými stranami. Jestliže se něco podařilo, politik si připsal zásluhy, ale pokud plány nevyšly, vina bývala svalována na Langley. Samozřejmě to tak nedopadlo pokaždé. Rapp znal hrstku senátorů a kongresmanů, na něž se dalo spolehnout. Mužů a žen, kteří věděli, co je v sázce. Mužů a žen, kteří uměli dotáhnout věci do konce a dokázali mlčet.

Rapp vešel za prezidentem do pracovny. Alexander měřil sto osmdesát osm centimetrů, tedy o dva víc než Rapp. Byl štíhlý, vážil kolem pětaosmdesáti kilogramů a měl husté pískově hnědé vlasy. V kaštanově hnědých očích se zračila ostražitost, které jen málo scházelo k přílišné pronikavosti. Přešel napříč místností směrem k psacímu stolu a usadil se do koženého křesla s vysokým opěradlem, obdobného jako v konferenční místnosti. Křeslo se dalo otáčet, ale též znehybnit v poloze pro vzlet a přistání. Stejné křeslo stálo také naproti stolu, tedy na pravé straně letadla. Rapp zpozoroval dlouhý kožený gauč a usoudil, že se na něm bude cítit líp. Posadil se, rozhodil ruce po opěradle a přehodil levou nohu přes pravou.

Alexander se zadíval na list papíru na stole. Když dočetl, přetrhl jej napůl a vložil do skartovačky. „Pravděpodobně vás zajímá, proč jsem chtěl, abyste se mnou letěl zpátky do Washingtonu.“

„Když mi volají prezidenti, napadne mě, že jsem je něčím naštval.“

Alexander se usmál, až se mu ve tvářích udělaly dolíčky. „O tom nic nevím. Můj předchůdce si vás dost považoval.“

Rapp přikývl. Občas se vyskytly komplikace, ale většinou s prezidentem Hayesem vycházeli velice dobře. „Řekl vám taky, že se mnou někdy není k vydržení?“

Alexander se stále usmíval. „To nebylo třeba. V tomto ohledu vás vaše pověst předchází.“ Stiskl knoflík na boku křesla a sklopil opěradlo. Natočil křeslo a položil nohy na roh stolu. „Svou práci děláte zatraceně dobře, Mitchi. Jedna z posledních věcí, které mi prezident Hayes před odchodem z úřadu řekl, byla, abych vás používal s rozmyslem.“

„Používal?“ Rapp slovo zopakoval, neboť ho lehce pobavilo, že se pro něj Alexander rozhodl.

„Asi by bylo lepší nasazoval. Nebo spíš vypouštěl. Hlavní je, že nejsem tak naivní, abych si myslel, že v našem světě násilí nikdy nefunguje. Jsou chvíle, kdy je proti síle nutné nasadit sílu.“

To se Rappovi líbilo. „Naprosto s vámi souhlasím.“

„Máte všestranné nadání, Mitchi. Co považujete za svou největší přednost?“

„Na to se neptejte mě, pane.“

„Takže na seznam vašich kladů můžeme přidat skromnost. Víte, já jsem politik, a proto umírněnost k mé práci vlastně nepatří. Přesto si myslím, že máme něco společného.“

Rapp nadzdvihl jedno husté černé obočí, aby naznačil zájem. Ve skrytu duše však uvažoval, co by ho mohlo spojovat s uhlazeným a vypočítavým politikem jako Alexander.

„Četl jsem zprávu, kterou jste loni připravil. Tu o možných reakcích Íránu, kdybychom zlikvidovali jejich jaderný program.“

Rapp přikývl. Zprávu sepsal dřív, než Alexander nastoupil do úřadu. Vzhledem k citlivosti jejího tématu byl okruh čtenářů dosti omezený. Rappa překvapilo, že se dostala do rukou Alexanderovi a že měl čas ji přečíst.

„Trváte ve světle posledních událostí na svých tehdejších závěrech?“

Rapp chvíli vzpomínal na jednotlivé body zprávy. „Protože jsme je nebombardovali my, bude to trochu složitější, ale v podstatě bych řekl, že zareagují, jak jsem předpověděl.“

„Takže Hizballáh a přidružené organizace na jejich popud podniknou sérii teroristických útoků a začnou unášet Američany v zahraničí.“

„Nejdřív zaútočí na Izrael a potom půjdou po nás.“

„Jste si jistý?“

„Na devětadevadesát procent. Nemají v povaze nedělat nic.“

Prezident se zamyslel nad Rappovou poznámkou a pak se zeptal: „Podle vás je za tím Izrael?“

„Bena Freidmana znám dlouho, pane. Úzce jsem spolupracoval s Mossadem. Odjakživa se pouštějí do hodně odvážných akcí. O takových operacích se nám ani nesní.“

„Proč to tak je?“

„Bojují o přežití. Jsou daleko blíž než my.“

„Blíž k čemu?“ zajímal se prezident.

„K centru radikálního islámu. Nemají dost velké území, aby mohli v klidu vyčkávat, a málokdy si odpočinou od válčení, takže dělají všechno možné, aby ty šílence kolem přibrzdili. Například loni zabili ty tři íránské vědce.“

„Jako prezident mám největší strach z toho, že bych ztratil nějaké město,“ pronesl Alexander vážně. „Vím, že tady jsou… ti fanatičtí džihádisté. V noci kvůli nim nespím. Vím, že nabírají nováčky… cvičí… plánují… hledají příležitost k útoku. Nic by je nepotěšilo víc než srovnat se zemí celé město a zabít všechny obyvatele.“

„Máte pravdu, pane.“

V Alexanderově tváři se zračily starosti. „V mé straně je až moc lidí, podle kterých násilí nikdy není odpověď. V občanské společnosti s poměrně efektivním právním systémem je to osvícený a lákavý argument. V poklidné přednáškové síni plné akademiků zní ještě líp, ale v reálném světě,“ Alexander zavrtěl hlavou, „jsou to strašné kecy.“

„V tomhle směru se s vámi nebudu přít, pane.“

„Ani jsem to nečekal. Teď zpátky k tomu, co nás dva spojuje… říká se tomu vize. Dokážeme si představit, jak se situace vyvine, pokud jisté věci uvedeme do pohybu. Poznal jsem to z vaší zprávy. Myslím, že chápete mentalitu íránského vedení lépe než kdokoli z mé vlády.“

„Děkuji, pane.“

Alexander na chvíli zaváhal a pak ztišil hlas. „Prezident Hayes mi vyprávěl o vaší analogii s továrnou na párky.“

Rapp přikývl. „Lidem ty párky chutnají, ale nechtějí vidět, jak se vyrábějí.“

„Přesně tak. Tím se dostáváme k důvodu, proč jsem chtěl, abyste letěl se mnou.“ Alexander spustil nohy se stolu, předklonil se a opřel se o předloktí. „Nehodlám sedět se založenýma rukama a čekat, až Íránci pustí své teroristické spojence z řetězu.“

Rapp se mírně napřímil. „Poslouchám vás.“

„Víte, že jsem v Alabamě hrál fotbal?“

„Myslím, že jsme to zaslechl během vaší kampaně.“

„Býval jsem rozehrávač. Ještě na střední jsem se na jarním tréninkovém táboře zranil a nikdy jsem se úplně neuzdravil. Poslední rok jsem hrál s Bryantem a taky s Perkinsem. Zjistil jsem dvě důležité věci. Za prvé, pokud máte v plánu kandidovat jednoho dne na guvernéra Georgie, měl byste chodit na georgijskou univerzitu nebo na georgijskou techniku. Ne na alabamskou univerzitu. Během týdne, kdy moje alma mater prohrála s Buldoky, jsem ztratil dvouciferný náskok ve volebních preferencích. Málem jsem přišel o vítězství. Za druhé, útočte.“

„Prosím?“

„Na postu rozehrávače se naučíte často a ostře útočit. K tomu samozřejmě potřebujete sílu a rychlost, ale obránce nic nezaskočí víc než správná taktika útoku. Vzpomínáte si na alabamský tým z národního mistrovství z dvaadevadesátého?“

„Ne.“

„Měli sice průměrný útok, ovšem nejspíš tu nejlepší obranu v univerzitním fotbale všech dob. Skoro ve všech zápasech do ní nasazovali deset hráčů. Ti při každé příležitosti nekompromisně a rychle vyráželi dopředu a soupeřův útok měl co dělat, aby neztrácel yardy. Mohl jenom reagovat a přizpůsobit se… najít nějaké kouzlo, aby je přibrzdil. V tom útočníci nebývají dobří. Jejich úkolem je donutit k reakci a přizpůsobení obranu. Ne naopak.“

„Myslím, že vám rozumím,“ poznamenal Rapp.

„Od vás chci, abyste sestavil taktiku hry,“ vysvětloval Alexander. „Vlastně spíš takový seznam. Seznam všech klíčových postav Hizballáhu a všech ostatních, se kterými můžeme mít potíže. Zůstane to mezi námi a Irene. Přečteme si ho a pak ho roztrháme. Kopie nejsou potřeba. Ať za vámi nezůstanou žádné papírové stopy.“

„To se dá zařídit.“

„Dobře. Pokud zachytíme sebemenší náznak, že Íránci na černou práci nasadí Hizballáh, chci deset chlapů do skrumáže. Teď nemluvím jenom o cíleném bombardování. Buďte kreativní. Chci, abyste je posadil na zadek. Musejí se bát o život.“

Rapp se usmál a zvolna pokýval hlavou. „Bude mi opravdovým potěšením, pane.“

14

Teherán, Írán

Ášání následoval tělesné strážce nejvyššího vůdce do zasedacího sálu a posadil se najeden z dlouhých gaučů. Místnost mu připadala depresivní. Duchovní, kteří se považovali za strážce revoluce, přehnali snahu oprostit se od šáhovy okázalosti. Ze sálu zmizely všechny obrazy a ozdobné předměty. Stěny byly vymalovány nabílo a na dvou širokých bílých oknech visely pruhy levné šedé látky, které bylo možné vydávat za závěsy jedině díky tomu, že nepropouštěly sluneční paprsky. Koberec byl hnědý, poměrně nový a podřadný. Gauče s dřevěnými opěrkami pro ruce vypadaly příšerně a jejich laciný květinový vzor budil dojem, že pocházejí z bazaru.

Na vážnost stavu Ášáního upozornila nedávná návštěva saúdskoarabského krále. Ani jediný hotel ve městě nedokázal vyhovět panovníkovým standardům, a tak s týdenním předstihem dorazil tým dekoratérů s boeingem plným nábytku, obrazů, koberců a všech ostatních náležitostí, díky nimž bude králův pobyt snesitelnější. Na audienci u nejvyššího vůdce panovník přišel právě do této místnosti. Celou saúdskoarabskou delegaci pobouřilo, že nejvyšší představitel země s takovým bohatstvím jako Írán může brát tak málo ohledů na zvyklosti mezinárodní diplomacie.

Ášání věděl, že příčinou je snaha duchovních vůdců ukázat arabským bratřím, že jsou lepšími muslimy. Saúdové a jejich sunnitská sekta islámu možná pečují o Mekku a Medinu, ale Prorokova pravda je v držení šíitů. Na rozdíl od Saúdů uposlechli Mohamedovu výzvu a vzdali se světského života v přebytku. Ášání však věděl, že to je jenom póza. Mnozí duchovní, kteří veřejně opovrhovali moderními vymoženostmi, se v soukromí obklopovali luxusem. Utráceli tisíce dolarů za roucha a vesty na míru. Našlo se pochopitelně několik výjimek a jedna z nich právě vešla do místnosti.

Ášání zvedl oči a spatřil ajatolláha Ahmada Nadžára, předsedu Rady dohlížitelů. V mnoha směrech to byl druhý nejmocnější muž Íránu. Po deseti letech v čele Ministerstva zpravodajské služby a bezpečnosti ho nejvyšší vůdce jmenoval do čela rady, která působila jako zákulisní arbitr a byla fakticky hlavou státu. Tento krok zprvu mnozí vítali. Nadžár byl konzervativec a jako ministr zpravodajské služby dosti znepříjemňoval život médiím a všem, kdo si dovolili nesouhlasit s nejvyšším vůdcem. Ášání pod Nadžárem několik let pracoval a nerudného nadřízeného si oblíbil z prostého důvodu, že Nadžár nebyl ani v nejmenším pokrytecký. Jestliže s ním lidé jednali na rovinu a s úctou, všechno šlo hladce. Pokud tomu tak nebylo, riskovali mohutný výbuch jeho hněvu.

Pracovníci Ministerstva zpravodajské služby a bezpečnosti kromě jiného zajišťovali, aby se do novin dostaly jen nezávadné zprávy. Ministerstvo fungovalo jako oficiální cenzor revoluce. Ášání si nedokázal představit názornější příklad Nadžárovy prchlivosti než několik let starý incident s šéfredaktorem jednoho deníku. Noviny otiskly sérii článků o schůzkách mladých muslimů s muslimkami. Poslední příspěvek doprovodilo několik snímků, na nichž se páry držely za ruce. Silně nábožensky cítící Nadžár byl pobouřen a zavolal si šéfredaktora na kobereček. Ášání pobaveně sledoval, jak se úlisný novinář pokouší vysvětlit, že Nadžár nemůže donekonečna žít v minulosti. Rozvinula se vzrušená debata a šéfredaktor odmítal uznat chybu. Nadžár se rozčílil natolik, že po něm mrštil konvici s čajem.

Ášání tenkrát považoval za štěstí, že to byla jenom konvice. Nadžár u sebe vždycky nosil pistoli a vědělo se, že s ní občas mává a míří na lidi, kteří ho opravdu pobouřili. V tomto případě se Nadžár rozhodl, že nechá pistoli v pouzdře a vrhne se na šéfredaktora osobně. Srazil muže k zemi a zakousl se mu do ruky jako pes. Novinář skončil v nemocnici, kde mu paži sešili nejméně deseti stehy. Událost povzbudila Nadžárovy nepřátele, takže během několika měsíců jako ministr zpravodajské služby a bezpečnosti skončil.

Všechny naděje, že Nadžár zasedne v radě a pomalu upadne v zapomnění, se rychle rozplynuly. Zanedlouho radu zreformoval a začal veřejně a ostře komentovat všechno, co lid odvádělo od kořenů revoluce. Méně se na veřejnost a do okolního světa dostávaly informace, že se Nadžár stále víc a víc hádá s prezidentem Amatulláhem.

Ášání časem pochopil, že nejvyšší vůdce jmenoval Nadžára do rady, aby ho využíval jako štít proti stále bojovnějšímu a populárnějšímu prezidentovi Amatulláhovi. Podle jednoho neměnného pravidla moderní íránské politiky si nejvyšší vůdce nesměl umazat ruce. Jako náboženský představitel Íránu měl povinnost povznést se nad vřavu.

Nadžár rychle přešel sál, v němž seděl Ášání. Na sobě měl dlouhý černý hábit a bílý turban. Jeho plnovous byl popelavě šedý, s tmavě hnědými skvrnami u koutků úst. Podíval se na Ášáního, jenž se snažil vstát, a řekl: „Zůstaňte sedět. Nemůžu uvěřit, že jste tady.“

„Je mi dobře,“ ujistil ho Ášání.

Nadžár natáhl ruce a sevřel Ášáního pravici v obou dlaních. „Měl byste být v nemocnici.“

„Sedět a poslouchat mi neublíží.“

„Mluvení obstarám za nás oba. S tím si nemusíte dělat starosti.“ Ášání se usmál. „Díky.“

Do sálu vešli ministr zahraničních věcí a náčelník nejvyššího velení ozbrojených sil, následováni viceprezidentem Rady pro atomovou energii. Všichni tři vypadali podrážděně, zvláště viceprezident. Nejvyšší národní rada měla dohromady osmnáct členů a nejvyššího vůdce, ale dnes večer se měl na jednání na vrcholné úrovni dostavit pouze výkonný výbor. Všichni už slyšeli, že Ášání skoro zahynul. Někteří vyjadřovali opravdovou úlevu, že přežil. Jiní zájem předstírali. Problém spočíval v tom, že se vesměs jednalo o zkušené lháře a Ášání nedokázal posoudit, kdo je upřímný a kdo pouze politikaří.

Prezident Amatulláh se objevil s pětiminutovým zpožděním, jako obvykle. Po jeho pravici kráčel generálmajor Zaríf z Islámské republikánské gardy a po levici brigádní generál Sulejmání ze zvláštních jednotek Quds. Ášání by rád považoval za pouhou shodu náhod, že Amatulláha doprovodili vojenští představitelé, kteří ponesou zodpovědnost za to, že nepřátelé Íránu za útok zaplatí, ale na to znal malého politika příliš dobře.

Prakticky hned ve dveřích Amatulláh oznámil: „Pánové, konečně máme záminku zahnat ty sionistické psy do moře.“

Ášání upřel zrak na výškově hendikepovaného prezidenta v nepadnoucím obleku. Lhát tisku a veřejnosti byla jedna věc, ale mít tu odvahu tváří v tvář dobře informovaným mužům, to bylo něco úplně jiného. Nyní již seděli všichni kromě Amatulláha, obou generálů a předsedy Rady dohlížitelů. Ášání se pomalu otočil, aby zaznamenal Nadžárovu reakci.

Výbušný duchovní pohlédl přes tmavé brýle na Amatulláha a zeptal se: „A čím bychom je tam podle vás měli zahnat?“

Amatulláh nezaváhal ani na okamžik. „Generál Zaríf mě ujistil, že republikánská garda je odhodlaná a připravená k boji. Přes pět set tisíc mužů. Židé budou rádi, když dají dohromady sto tisíc.“

„A jak je tam dostanete?“ zajímal se Nadžár s neskrývaným pohrdáním. „Neměli bychom se zeptat Američanů, jestli můžeme pochodovat přes Irák? Nebo si vyčarujeme lodě a vezmeme to přes Suezský průplav? Myslíte, že nás Židé nechají vylodit, nebo ty lodě potopí rovnou na moři?“

Amatulláh se ovládl a vysvětlil: „Netvrdím, že bychom vojenskou akci měli zahájit zítra nebo příští týden. Říkám jen, že Židé a Američané zahájili válku a že za to musí zaplatit.“

„Úplně s vámi souhlasím, ale nemůžeme si namlouvat, že Židy zaženeme do moře. Právě kvůli tomuto druhu uvažování jsme se dostali do situace, ve které teď jsme.“ Nadžár byl od počátku otevřeným kritikem jaderného snažení.

Amatulláh předstíral překvapení. „Co tím naznačujete?“

„Nic nenaznačuji. Konstatuji skutečnost. Právě z tohoto důvodu jsem byl proti rozvoji programu. Už před lety jsem vám říkal, jak to dopadne. Hromada dolarů a nenahraditelní vědci, to všechno je pryč!“

„Máme právo se bránit!“ zvolal Amatulláh.

„A vůči íránskému lidu máme povinnost dělat to moudře!“ opáčil Nadžár energicky.

„Oba máte pravdu,“ ozval se klidný hlas od dveří.

Ášání se obrátil a spatřil nejvyššího vůdce, nepřehlédnutelnou postavu v jemném hábitu. Jeho tvář vyzařovala intenzivní zájem. Byl to přemýšlivý muž, který se nenechal ovládat emocemi, a Ášání se nemohl zbavit dojmu, že ajatolláh Alí Násirí se k prezidentovi a svému nejbližšímu poradci často chová jako k hašteřícím se dětem.

15

Air Force One

Rapp by dal přednost osobnímu rozhovoru, ale tlačil ho čas. Předpokládal, že přinejmenším Čína a Rusko sledují Air Force One s pomocí špionážních družic a snaží se zachytit všechny signály, které směřují k letadlu nebo z něj vycházejí. Technici z Pentagonu a Národní bezpečnostní agentury přísahali, že komunikační linky do Washingtonu jsou bezpečné, ale Rapp měl svoje pochybnosti. V dějinách se vyznal dost dobře na to, aby věděl, že vědci odjakživa pronášejí podobná ujištění a později se ukáže, jak moc se mýlili. Proto vycházel z předpokladu, že žádné zcela bezpečné linky neexistují. Kvůli práci však často býval pod takovým tlakem, že osobní setkání nepřicházelo v úvahu.

Prezident mu nasadil brouka do hlavy. Rapp vždycky zdráhavě obdivoval Íránce a jejich propagandistické nadání. Vedoucí představitelé chápali, že mají-li se udržet u moci, musí obyvatele přesvědčit, že za všechno špatné v jejich životě může Amerika a Západ. Nezáleželo na tom, zda se případná obvinění zakládají na pravdě, podstatné bylo, že posilovala národní hrdost. Toho si v následujících týdnech užijí do sytosti. Všechno vyčtou Americe a na důkazy se ohlížet nebudou. Stačí vznést obvinění. Obyčejné Íránce nebude zajímat, že se zkázou jaderného zařízení nemá

Amerika nic společného. Jejich nenávist je zakořeněná tak hluboko, že ani nepotřebují své vůdce, aby namířili prst na Američany.

Právě tato skutečnost a prezidentovo odhodlání přistoupit k činu Rappa přivedly na myšlenku, že zničení komplexu nejspíše byla klasická tajná operace. Jestliže Íránci chtěli jednat rychle a neohlížet se na fakta, samozřejmě to znamenalo, že se více otevřou protiútoku. A ten by pro jejich velkohubého prezidenta mohl být velice zahanbující. Protože se nad zařízením v době útoku nenacházelo žádné letadlo, americké, izraelské ani jiné, zbývaly jenom dvě možnosti. Tu první Rapp okamžitě zavrhl, protože znal své izraelské kolegy a věděl, že náhodné zhroucení celého komplexu je prostě příliš nepravděpodobné. Jako druhá varianta se nabízel útok Izraelců. A právě proto, že o nich Rapp věděl své, ani na okamžik nezapochyboval, že to je jejich dílo.

Brzy měl mít úplnou jistotu. Kennedyová telefonovala do Washingtonu a organizovala program. Na letecké základně Andrews bude na Rappa čekat letoun G-5 ve službách CIA a okamžitě s ním zamíří do Tel Avivu. Kennedyová také promluvila se svým izraelským protějškem a řekla mu, že Rapp je na cestě a že by bylo rozumnější nevyjadřovat se k současné krizi v Íránu, dokud nebude na místě.

Aby svůj plán uvedl do pohybu, Rapp potřeboval pomoc jistého člověka z Langley. Mohl použít vlastní satelitní telefon, ale bylo pravděpodobné, že by hovor zaznamenala posádka Air Force One a spustila povyk. Druhá možnost byla požádat posádku o pomoc a zavolat do Langley bezpečnou linkou. To by nejspíš šlo, ale v tom případě by hovor určitě sledovali Rusové a Číňané. Nakonec se Rapp rozhodl telefonovat z nezabezpečeného přístroje. Zpravodajské služby rozhovoru nebudou přikládat zvláštní důležitost, a pokud s volaným budou používat dostatečně neurčité výrazy, nikdo nepochopí, o čem je řeč. Za prezidentovou pracovnou a konferenční místností se nacházela místa vyhrazená jeho poradcům. Podobně jako v první třídě mezinárodních letů byla kolem širokých sedadel spousta prostoru. Rapp zpozoroval volné místo a posadil se.

Vedle seděl jakýsi mladý, ani ne třicetiletý zaměstnanec prezidentské kanceláře. Odtrhl oči od počítače a podíval se na Rappa, ve tváři otázku Kdo sakra jsi? Nahlas ovšem řekl: „Promiňte, ale to místo je obsazené.“

Rapp si uvědomil, že jeho vzhled zdaleka neodpovídá standardům Bílého domu. Usmál se a opáčil: „Dobře. Jenom si rychle zavolám.“ Sáhl pro telefon a začal vymačkávat číslo jedné kanceláře v Langley ve Virginii. Bylo mu jasné, že ho mladík pořád sleduje. „Vy jste novinář?“

Rapp ho sjel pohledem. „To se vám povedlo, mládenče.“

„Nevidím váš odznak,“ pokračoval muž o něco ostřeji, „a sem novináři nesmějí.“

„Odznaky,“ pronesl Rapp s mexickým přízvukem, „my žádné pitomé odznaky nepotřebujeme.“ Mladík se tvářil nechápavě.

„Žhavá sedla. Vy jste to neviděl?“ Rapp slyšel, že telefon na druhém konci začíná vyzvánět.

„Ne.“ Mladík se tvářil smrtelně vážně. „Proč nenosíte oficiální insignie?“

Ze sluchátka se ozval ženský hlas. „Kancelář Roba Ridleyho. U telefonu Penny.“

„Penny, tady Mitch. Je tam Rob?“

„Kde máte insignie?“ naléhal mladík.

„Moment, Penny.“ Rapp zakryl mluvítko a podíval se mládenci poprvé do očí. „Nechte mě hádat… právnická fakulta? Nějaká špičková univerzita… tam jste si osvojil asertivitu a neodbytnost.“

„Dartmouth.“

„Výborně. Skvělá škola. A teď vypadněte.“ Rapp ukázal palcem do uličky. „Mám důležitý hovor. Nejlíp uděláte, když si skočíte na záchod.“

„Nelíbí se mi…“

Rapp ho přerušil. „Běžte za Tedem Byrnem a zeptejte se ho, kdo jsem.“ Mladík neochotně zaklapl laptop a odešel. Rapp si znovu přiložil sluchátko k uchu a řekl: „Robe?“

„Páni, to je přímo pan Sekáč. Slyšel jsem, že tě PUSA pozval na výlet.“

„Myslel jsem, že zrovna dneska budeš mít na práci spoustu jiných věcí než shánět drby.“

PUSA byla zkratka prezidenta Spojených států amerických. Ridley pracoval jako náměstek operačního ředitele blízkovýchodního oddělení, které se nyní ocitlo uprostřed víru událostí. Byl to bývalý mariňák, zatraceně chytrý chlap a jeden z nejschopnějších lidí, s nimiž Rapp kdy spolupracoval.

„Už mi vůbec nevoláš. Jedině takhle si o tobě udržím přehled.“

„Co se ti doneslo?“

„No… prakticky všichni politici chtějí hlášení, aby se mohli ukazovat v televizi a tvrdit, že vědí, co se děje, můj izraelský protějšek mi nezvedá telefon a linky mezi Teheránem a Bejrútem jsou tak rozžhavené, že se můžou každou chvíli roztavit.“

„Podařilo se ti mluvit s někým z Mossadu?“

„Ne, a to jsem vyzkoušel všechno možné. Vzal jsem to přes staré kamarády. Nikdo to tam u nich nebere.“

„Takže nic nevíš.“

„Od nich ne, ale neřekl bych, že vůbec nic. Jenom nic konkrétního. Řeči se prostě vedou.“

„Co kdyby ses do toho zapojil?“

Následovala krátká odmlka a potom: „Poslouchám.“

„Vzpomínáš si na toho chlápka, kterého jsme loni potkali v písečných dálavách?“ Rapp měl na mysli Irák.

„Viděl jsem tam spoustu lidí. Musíš to upřesnit.“

„Chlápek z PMOI.“

„Z PMOI?“

Rapp mluvil o organizaci Mudžáhidové íránského lidu, ale nechtěl to říkat nahlas. „Vzpomínáš, byli jsme v tom paláci, zůstali jsme vzhůru do čtyř, pili jsme brandy a kouřili doutníky? O jednom místním vůdci mluvil jako o pávím prezidentovi.“

„Jo, jasně,“ odpověděl Ridley. „Už chápu.“

„Víš, kde je?“

„Když jsem ho prověřoval naposledy, pendloval mezi Mosúlem a Bagdádem. Obchoduje s autodíly, jestli tomu věříš. Údajně se mu daří výborně.“

„Kontaktuj ho a domluv mi s ním schůzku.“

„Na kdy?“

„Na zítra, co nejdřív,“ odpověděl Rapp. „A najdi ještě někoho, kdo bude informovat prezidenta. Ty poletíš se mnou.“

„Povíš mi, o co jde?“

„Všechno ti vysvětlím v letadle. Sejdeme se na Andrews za dvě hodiny.“

„Spolehni se.“

16

Teherán, Írán

Ášání se přidržoval opěrky gauče. Zjistil, že pokud se soustředí na povrchní dýchání, daří se mu omezit záchvaty kašle na minimum. Vpravo vedle něj seděli velitel ozbrojených sil a ministr zahraničí. Nejvyšší vůdce usedl do prostého křesla takřka naproti Ášánímu. V zasedacím sále se nevyskytovala žádná moderní technika. Scházely počítače i plazmové televizory, stejně jako projektory a sklopné obrazovky. V místnosti nebyl ani konferenční stůl, kolem kterého by se přítomní shromáždili. V takovém prostředí králové a náboženští vůdcové rokovali již řadu století. Prosebníci a rádci přicházeli ve svých záležitostech a panovník vydával edikty, přičemž se nezatěžoval podrobnostmi ani praktickým provedením. O ty se později postarali pobočníci. Tento systém plně vyhovoval záměru nejvyššího vůdce připsat si zásluhy za to, co se vydaří, a zachovat si odstup od toho, co fungovat nebude.

Stěny byly holé, až na jednu. Na zdi vysoko nad pravým ramenem nejvyššího vůdce visela jeho zarámovaná fotografie. Mezi křeslem nejvyššího vůdce a gaučem, na kterém seděli Nadžár a Amatulláh, dodávala nevýrazné místnosti státnickou atmosféru íránská vlajka. Prezident a předseda Rady dohlížitelů se naprosto nesnažili předstírat vzájemné sympatie. Byli to nepřátelé, což všichni přítomní dobře věděli. Oba muži vypadali strnule a odtahovali se jeden od druhého, Nadžár směrem k nejvyššímu vůdci a Amatulláh k Ášánímu.

Ášání zaváhal pouze na okamžik, když mu lékař řekl, aby šel rovnou do nemocnice a nechal se vyšetřit. Ášání věděl, že jeho účast na setkání je nezbytná, přinejmenším proto, aby se ujistil, že Amatulláh nesvalí veškerou vinu na něj a nepřesvědčí nejvyššího vůdce, že je třeba přijmout odvetná opatření. Existoval ještě jeden důvod a ten mu stále nešel z hlavy. Hluboce ho znepokojilo, co viděl v jámě, která ještě nedávno byla epicentrem vědeckého pokroku a národní hrdosti. A ještě víc ho trápilo to, co neviděl.

Perská hrdost bude trvat na odvetném útoku. Bez ohledu na jeho podobu Ášání a jeho ministerstvo sehrají rozhodující roli. Přímý vojenský protiútok by skončil fiaskem, ale to několika klíčovým členům rady nezabrání požadovat vyhlášení války Izraeli. V nadcházejících týdnech se bude hodně mávat šavlemi, nakonec však Írán špinavou prací pověří někoho jiného. Najít dobrovolníky nebude těžké. Mnoho chudých Palestinců uvítá příležitost stát se mučedníky.

Nyní Ášání uvažoval především nad tím, jak zajistit ochranu sám sobě a svým lidem. Bude nutné někoho obvinit. Zdálo by se, že ministr zpravodajské služby se nemá čeho bát, jenže Amatulláh byl nevyzpytatelný. Prezident se ve svých výkladech nikdy nezatěžoval fakty. Bylo třeba počítat s nejhorším. Až vypukne hledání obětního beránka, v radě budou uzavírána nová spojenectví. Kdo se pokusí přepsat dějiny? Kdo bude mlžit? Kdo komu vrazí nůž do zad? Možné bylo všechno a Ášání nehodlal ležet v nemocnici a nechat se okukovat od doktorů.

Nejvyšší vůdce ukončil společnou modlitbu a pokynul svému příteli Nadžárovi, ať začne.

Nadžár se podíval na generálmajora Dadrese a vyzval ho: „Podejte hlášení, generále.“

Jako všichni ostatní v místnosti měl i Dadres plnovous. Ten jeho byl hustý a černý. Vlasy nad širokým čelem mu ustupovaly dozadu. Na sobě měl olivově zelenou armádní uniformu a vypadal dosti rozpačitě. Předklonil se a řekl: „Podle našich odhadů k útoku došlo krátce po poledni. Naše radary nezachytily žádná letadla, a tak předpokládáme, že nepřítel použil neviditelný bombardér B-2. Odhadujeme, že stroj letěl někde na horní hranici operační výšky, tedy zhruba v patnácti kilometrech.“

„Vzpomínám si, jak nás Rusové ujišťovali, že jejich nový raketový systém dokáže americká neviditelná letadla odhalit,“ poznamenal Nadžár smutně.

„Tvrdili, že bombardéry můžeme zničit, až otevřou pumový prostor.“

„A naše letectvo nic nezaznamenalo.“

„Správně.“

„Výborně,“ konstatoval Nadžár kysele. „Dvacet sedm milionů dolarů za raketový systém, který nefunguje.“

Ášáního pochybnosti narůstaly. Znal vědecký základ neviditelných bombardérů a také věděl, že mohou být zachyceny během pěti až deseti vteřin, kdy shazují náklad. Ještě nelogičtější bylo načasování útoku. Ášání zatím neslyšel, že by Američané nasadili neviditelný bombardér do akce za bílého dne. Dali by v sázku stroj za miliardu dolarů? Ášání usoudil, že nikoli.

„Jeden pilot v oblasti viděl izraelské letadlo,“ ozval se Amatulláh. „Moji lidé ho právě teď vyslýchají.“

Nadžár se zvolna obrátil k prezidentovi. „Večer jsem slyšel vaše prohlášení ve zprávách a taky jsem viděl rozhovor s tím pilotem. Nejsem si jistý, jestli se mu dá věřit.“

„Jste rozený skeptik,“ namítl Amatulláh.

„Vy jste neposlouchal, co nám říkal generál Dadres? Letectvo si ničeho nevšimlo. Podle nich neviditelné bombardéry můžou létat patnáct kilometrů vysoko. Dopravní letadla létají v devíti až deseti kilometrech. Ten váš pilot by musel mít pořádně ostrý zrak, aby něco viděl.“

„Patnáct kilometrů je odhad radarových operátorů, kteří nesplnili svůj úkol. Jsem velice rád, že máme alespoň očité svědectví jednoho zkušeného pilota.“

„Dobře.“ Nadžár se obrátil k Dadresovi. „Generále, kolik neviditelných bombardérů Izraelci mají?“

„O žádných nevíme.“

„A kdyby jim Američani nějaký půjčili, myslíte, že by ho hned přemalovali nabílo s velkými modrými Davidovými hvězdami na křídlech?“

„Ne.“

Nadžár pokýval hlavou a počkal, jestli něco nepodotkne Amatulláh.

„Můžeme vést spory o tom, jak se to stalo, ale všichni dobře víme, že to udělali Židé a Američané.“

„I tak by tato rada ocenila, kdybyste se v době národní krize nejdřív poradil s námi, než vyrazíte před kamery.“

Amatulláh se podíval na nejvyššího vůdce. Nadžára ignoroval. „Omlouvám se.“

Ajatolláh Násirí omluvu přijal sotva patrným přikývnutím. Pak se tiše zeptal: „Kolik lidí zemřelo?“

Nadžár se obrátil ke Golamu Mošénímu, muži zodpovědnému za íránský jaderný program, a mnohem hlasitěji zopakoval: „Tak kolik?“

Mošéní byl mohutný muž, jehož váha pravděpodobně dosahovala sto třiceti kilogramů. Čelo se mu lesklo potem. „Šedesát sedm vědců a techniků. Měli jsme štěstí, že k útoku došlo během oběda. Dvacet tři vědců a techniků bylo mimo komplex, když bomby dopadly.“

„Štěstí.“ Amatulláhův hlas byl plný ironie. „Nevím, jestli bych tohle slovo použil při popisu něčeho, co jakkoli souvisí s vámi.“

A je to tady, pomyslel si Ášání. Amatulláh vybral obětního beránka. Dlouhé roky se Mošéního zastával a prohlašoval ho za muže, jenž má v rukou budoucnost země. Podle prezidentových tvrzení Mošéní nejen řídil jaderný program, ale také dokázal zabránit pronikání nepřátel do íránského vzdušného prostoru.

„Mohlo to dopadnout hůř,“ zněla Mošéního chabá obhajoba.

Amatulláh složil ruce do klína. Nohama sotva dosáhl na podlahu. „Náš jaderný program je v troskách, uprostřed druhého největšího města máme obrovskou toxickou jámu a Západ se nám směje. Řekněte nám, prosím, co mohlo dopadnout hůř?“ Zamával rukama ve vzduchu. „Osobně bych moc rád slyšel, co horšího se mohlo stát.“

Mošéní zrudl. Sevřel rty a mlčel. Jeho rozpaky a zahanbení byly očividné.

„Zastavili jste únik radioaktivních látek?“ zajímal se Nadžár.

„Ano.“

„A co zbytek zařízení?“

„Vybavení můžeme zachránit, ale musí se přesunout na jiné místo.“

„Do Natanzu?“ zeptal se Nadžár.

„Přesně to bych doporučoval.“

Nadžár se otočil k Amatulláhovi. „Vzpomínám si, jak jste prosazoval umístění hlavního jaderného zařízení do Isfahánu místo do Natanzu. Tvrdil jste, že Američané nezaútočí na komplex uprostřed města.“

Předseda Rady dohlížítelů mluvil o dvou největších jaderných zařízeních v zemi. Natanz se nacházel na odlehlém místě v horách, stovky kilometrů od Isfahánu. Před lety se bouřlivě diskutovalo o tom, kde by měly být rozhodující části programu. Amatulláh z již uvedených důvodů prosadil Isfahán, za který se navíc přimlouvali přední vědci. Nechtěli se s celými rodinami stěhovat do vzdáleného Natanzu.

Amatulláh se vychytrale zašklebil, čímž získal trochu času. „Nic takového jsem netvrdil. Pouze jsem tlumočil mínění jiných.“ Prezident pohlédl na viceprezidenta pro atomovou energii.

„Neujišťoval jste nás snad, že isfahánské zařízení přečká bez úhony jakýkoli útok Američanů?“

„Pokud jsem taková slova vyřkl, pak se zakládala na informacích lidí, kteří se v tom vyznají.“

„To ujištění jste pronesl. Dobře si na to vzpomínám.“

Amatulláh znechuceně vzdychl. „Odborníci, kteří nepracují pro mě, prohlašovali, že zařízení odolá všem druhům útoku kromě jaderného. Američané zřejmě vyvinuli novou zbraň. Jsem politik, ne vědec, můj příteli. Nejsem vojenský expert ani věštec, který dokáže předpovídat budoucnost.“

„Možná bychom od nynějška měli méně věřit vašim slovům.“

Amatulláh nasadil ublížený výraz. „Jestliže mi chcete vyčítat, co se dnes stalo, pak mě nesmírně urážíte. Nejsem tu, abych hovořil o minulosti. Přišel jsem, protože chci vědět, jakou odplatu Židům a Američanům připravíme.“ Prezident se dlouze rozhlížel po místnosti a podíval se všem zúčastněným do očí. „Rozčilení některých z nás je pochopitelné, ale teď musíme ovládnout hněv a soustředit se na protiútok. Kdo v tomto sále jaderný program nepodporoval?“

„Oplatíme nepřátelům útok,“ pronesl Nadžár vážně, „ale nejdřív musíme stanovit odpovědnost. Ne všichni členové rady obhajovali program stejně jako vy. Někteří z nás se obávali, že skončí právě takhle. Že utopíme nesmírné prostředky v programu, který naši nepřátelé jednoho dne zničí. Kdybych věděl, že budete s novináři tak otevřeně mluvit o právu vyvíjet jaderné zbraně a o touze vymazat Izrael z mapy, nikdy bych program nepodpořil.“

„Já…,“ nadechl se Amatulláh.

„Nepřerušujte mě,“ řekl Nadžár ostře. „Myslím, že bychom vás měli odvolat z funkce.“ Duchovní se odmlčel, čímž Amatulláhovi naznačil, že mluví zcela vážně. „Bohužel to nemůžeme udělat hned. Víte proč?“

Amatulláh zavrtěl hlavou.

„Nemůžeme to udělat, protože by Židé tančili v ulicích. Bylo by to pro ně dvojité vítězství. Ať se mi to líbí nebo ne, právě vy jste člověk, který zmobilizuje naše lidi a přiměje je pracovat na odplatě.“

Amatulláhův výraz přešel od zděšení k hrdosti a pak k euforii. „Lidé se za nás postaví, to vám můžu slíbit. Zaútočíme na Židy a Američany jako nikdy předtím a já už vím, kde přesně je zasáhneme. Budou muset zaplatit za svou aroganci. Zničíme je.“

17

Air Force One

Rapp přistoupil ke dveřím prezidentovy pracovny a zaklepal. Chvíli počkal a potom vstoupil. Alexander byl za stolem a Kennedyová seděla v křesle naproti němu. Rapp zavřel dveře a posadil se na opěrku gauče vpravo od prezidenta.

Kennedyová se na něj podívala a oznámila: „Právě probíráme, co mám říct Azádovi.“

Rapp si představil íránského ministra zpravodajské služby a pokrčil rameny. „Slyšeli jsme, že jste měli menší nehodu. Rádi bychom vám vyjádřili soustrast, ale skutečnost je taková, že jsme tiše doufali, že Izraelci jednou něco takového provedou.“

„Myslím, že tohle nezabere.“

„Je to pravda.“

„Co jste zjistil?“ ozval se prezident.

„Izraelci s nikým nemluví. Od nejvyššího velení po střední kádry nikdo nebere telefon.“

„Vaše mínění?“

„Udělali to oni,“ řekl Rapp.

„Určitě?“

„Stoprocentně.“

„Mitchi,“ zasáhla Kennedyová opatrně, „odpřísáhnout to nemůžete.“

„Dobře… tak na devadesát devět celých devět devět devět procenta.“

„Vysvětlete to.“ Prezident se opřel a přehodil nohu přes nohu.

„Izraelci drží pohromadě. Nikdy jsem nespolupracoval s nikým, kdo se dokáže semknout jako oni. Takže teď táhnou za jeden provaz. Třeba situaci nějak ustojí, když budou celému světu lhát, že s tím nemají nic společného.“

„Ale proč nás dopředu neupozornili, co chystají?“ zeptal se Alexander. „Je snadnější žádat o odpuštění než o svolení,“ připomněla Kennedyová. „Přesně tak,“ souhlasil Rapp.

Prezident se na okamžik zamyslel a pak pokračoval: „Co když to byla nehoda?“

„Nebyla to nehoda, pane. Udělali to Izraelci a jejich mlčení to dokazuje. Kdyby opravdu za nic nemohli, volali by nám a ptali se, proč jsme je dopředu neupozornili. Řekl bych, že to byla přísně tajná operace poměrně úzké skupiny v rámci Mossadu, možná s účastí několika vojáků, předsedy vlády a jednoho nebo dvou ministrů. Nevím, jak to provedli, ale pořádně Íránce zaskočili. Analytici v Langley prozkoumali satelitní záběry a před zřícením komplexu na místě nezaznamenali absolutně žádnou aktivitu. Stráže neopustily kasárna, z budov neprchali lidé. Zkrátka nic neobvyklého.“

„A proč je to tak důležité?“

„Nestřílelo se. Kdyby na zařízení zaútočilo komando, ostraha základny by nějak reagovala. Proto si Íránci myslí, že to byl letecký útok. Nic je předem nevarovalo, že se něco děje. To zařízení tam prostě bylo a najednou zmizelo. Logicky předpokládají, že šlo o nálet neviditelného bombardéru, i když jsem zatím neslyšel o žádné takové operaci za bílého dne.“

Prezident se obrátil ke Kennedyové. „Vím, že jsem se už ptal, ale není možné, že Izraelci postavili vlastní neviditelné letadlo?“

„Krajně nepravděpodobné.“

„Ale možné.“

Rapp tuto variantu mávnutím ruky zavrhl. „Izraelci na vývoj takového stroje nemají peníze, a i kdyby je měli, je tu ještě jedna okolnost, která ukazuje na diverzní operaci. Až se vrátíte do Washingtonu, ministr England vám předloží zprávu z Pentagonu s hodnocením škod. Zatím jsem ji neviděl, ale vím, co v ní bude.“

„Jak to víte?“

„Mám zkušenosti s označováním cílů pro letce, kteří shazují pumy na ničení bunkrů. Osobně jsem prolezl pár vybombardovaných štábů a řídicích center a ty rozhodně nevypadaly jako zničený komplex na satelitních snímcích. Všude byly díry, propadly se části podlahy a stropů a všechno uvnitř zčernalo, ale nikdy jsem neměl pocit, jako by se otevřela země a celou budovu spolkla.“

„Tak co se stalo?“

„Měli někoho uvnitř, nejspíš docela dlouho. Agenti se nenápadně pohybovali po zařízení, rozmístili nálože a pak je odpálili. Nic jiného nepřipadá v úvahu.“

Prezident se otáčel v křesle a uvažoval nad Rappovými argumenty. Nakonec zvedl oči a řekl: „Proč vlastně záleží na tom, jestli Izraelci zaútočili ze vzduchu nebo nějak jinak? Tak jako tak to udělali oni.“

Rapp se usmál. „Záleží na tom, protože nám to umožňuje vytvořit alternativní pravdu a udělat z Íránců před jejich vlastními lidmi a před celým světem lháře.“

Prezident na chvíli oněměl. Krátce se podíval na Kennedyovou a potom na Rappa. „Naprosto nechápu, jak to myslíte.“

„Já taky ne,“ dodala Kennedyová.

„Slyšel jste někdy o skupině pojmenované Mudžáhidové íránského lidu? PMOI? Tato organizace je volně řízena Národní radou odporu Íránu, do které patří disidenti všeho druhu. Většina jich žije v Evropě. Jsou to vědci, učitelé, umělci… prostě každý, kdo měl pocit, že ho duchovní utlačují, a rozhodl se odejít. Podíleli se na revoluci s devětasedmdesátém, a když šáh uprchl, zjistili, že se s nimi nepočítá. V roce 1981 bylo několik stovek nejvyšších představitelů zatčeno a převezeno do věznice Evin, kde je Chomejní nechal postřílet. Kromě PMOI existuje ještě organizace známá jako MEK, Mudžáhidové e-Khalq. Tihle lidé nám zachraňují kůži v severním Iráku. Když se sunnité bouří nebo Íránci do oblasti vyšlou brigády Badr, voláme MEK a oni problém vyřeší.“

„Nejsou na seznamu teroristů?“ zeptal se prezident.

„To byl špatný krok předchozí vlády. Ta se chtěla zavděčit Íránu, což byla hloupost, ale teď není správná chvíle něco měnit. Důležité je, že MEK se stala silou, se kterou je třeba počítat. Existuje několik důvodů, proč je Mosúl klidnější než Bagdád nebo Basra, a MEK patří k těm nejdůležitějším. Íránská vláda tuto organizaci nenávidí a lidé z MEK nemůžou fundamentalistickým duchovním přijít na jméno.“

„Jak tedy zapadají do současné krize?“

„Nezapadají,“ řekl Rapp s úsměvem, „ale stanou se její součástí.“

18

Teherán, Írán

Ášání měl pocit, jako by se přemístil do jakéhosi alternativního vesmíru, kde si nahoře a dole vyměnily místo. Samozřejmě bylo třeba tvářit se statečně a naplánovat patřičnou odvetu, jenže tohle bylo prostě absurdní. Člověk, jenž zemi dostal do této složité situace, se měl opět stát vrchním propagandistou pro další fázi konfliktu. Poslední věc, kterou potřebovali, byla ohnivá rétorika a sliby velkolepé pomsty. Rada začala blouznit. Za normálních okolností by se Ášání neodvážil vystoupit proti Amatulláhovi v přítomnosti nejvyššího vůdce, ale teď to bylo něco jiného. Cosi se v něm změnilo a on si uvědomoval, že se o to zasloužilo polední setkání se smrtí.

Odjakživa věděl, že Amatulláh je ze všech členů vlády pravděpodobně tím nejlehkovážnějším a nejarogantnějším. Jeho ostré projevy významně přispěly ke vzniku současné krize. Prezident bezostyšně lhal sám sobě i ostatním. Nedokázal přijmout evidentní skutečnost, že íránský jaderný program je v troskách, a to doslova, neboť záchrana vybavení byla vyloučena. Podle veškerých odhadů výzvědné služby Izraelci disponovali více než stovkou jaderných zbraní a Američané jich měli tolik, že utráceli miliony dolarů za demontáž těch starých. Představa, že by Írán mohl tyto dvě země porazit, byla absurdní.

Posílen svým setkáním se smrtí Ášání pohlédl na drobného prezidenta a zeptal se: „A jak je zničíme?“

„Budeme na ně posílat jednu vlnu mučedníků za druhou. Zaměříme se na jejich infrastrukturu. Srazíme jejich hospodářství na kolena,“ odpověděl podrážděně Amatulláh šéfovi zpravodajské služby.

Ášání se nenechal zastrašit. „Útok z jedenáctého září nebyl pro jejich ekonomiku víc než jednodenní chřipka. Vyšli z něj silnější než kdy dřív.“

„Postaráme se, aby jedenácté září vypadalo jako neškodná kratochvíle.“

Ášání se zatvářil pochybovačně. „A vy myslíte, že si to Američané nechají líbit?“

„Ano. Nemůžou si dovolit vstoupit s námi do války. Poučili se v Iráku.“

„Co když se mýlíte? Předpokládejme, že budou chtít válčit. Podle vás jsou za tím útokem oni, což de facto znamená, že jsou ochotni riskovat otevřenou válku.“

„To ne.“ Amatulláh energicky zavrtěl hlavou. „Proto na shození bomb nasadili Izraelce. Neměli dost odvahy, aby se s námi střetli sami.“

Jeho neochvějné přesvědčení, že dokáže předvídat chování Američanů, bylo zneklidňující. Ášání se otočil k nejvyššímu vůdci. „Zapamatujte si, co říkám. Jestli na Američany zatlačíme příliš, můžeme čekat odvetná opatření.“

„Vojáky k nám nevyšlou,“ namítl Amatulláh.

„Nemluvím o invazi. Budou nás bombardovat, a to intenzivně.“

Amatulláh pohrdavě odfrkl. „A my je budeme napadat úplně všude. Nejen v Americe, ale po celém světě. Jejich letecký průmysl srazíme k zemi. Přerušíme dodávky ropy a jejich hospodářství se zhroutí.“

Ášání smutně zavrtěl hlavou. „Eskalace povede k další eskalaci. Zažijeme bombardování, jaké svět ještě neviděl. Vzpomenete si na moje slova. Hned první den zničí naše letectvo a potom se zaměří na nás.“ Ášání se rozhlédl po místnosti, aby všichni pochopili, že každému jednotlivě půjde o krk. „Naši mučedníci budou potřebovat čas a není jisté, že uspějí. Na druhé straně, Američané nás obklíčili. Mají základny v Iráku a Afghánistánu a dvě letadlové lodě v Perském zálivu. Jestliže vypukne válka, vyšlou sem ještě třetí a možná i čtvrtou a pátou.“

„Dobře,“ řekl Amatulláh. „Jen ať ty svoje nádherné lodě do Zálivu pošlou, aspoň bude mnohem jednodušší je potopit.“ Naklonil se dopředu a dodal: „Hormuzský průliv máme pod kontrolou my. Ne oni.“

„Podceňujete Američany, jestliže si myslíte, že jsou tak bláhoví, aby všech pět letadlových lodí shromáždili v Zálivu. Námořní pěchotu a letectvo přesunou do Kataru, SAE nebo Bahrajnu. Obklíčí nás ze tří stran.“

„To nikdy!“ zvolal Amatulláh. „Naši arabští bratři se k něčemu tak věrolomnému nepropůjčí.“

„Arabští bratři nejsou nadšení z našeho sílícího vlivu v Iráku. Nebuďte si tak jistý jejich podporou. I kdybyste měl pravdu, Američané mohou operovat z Arabského moře. Během jednoho týdne rozvrátí celou naši infrastrukturu. Zaútočí na každou rafinerii, na každý ropovod a železniční trať. Přijdeme o všechna telekomunikační zařízení a elektrárny. To se pochopitelně netýká severu, kde Kurdům všechno nechají a ještě jim poskytnou zbraně. Bude trvat roky, než se naše zranitelné hospodářství vzpamatuje, a na severu bude třeba bojovat s povstalci.“

„Podceňujete sílu našeho lidu,“ namítl Amatulláh. „Na rozdíl od Američanů, kteří jsou obézní a líní, naši lidé dokáží přinášet oběti a vystačit s málem.“

„A vy přeceňujete naši oblibu mezi lidmi,“ odsekl Ášání. „Nebuďte si tak jistý, že budou na vaší straně, až vypadne elektřina a na stolech zbydou prázdné talíře.“

„Vy zrádče!“ rozohnil se Amatulláh. „Jak se opovažujete?“

Ajatolláh Nadžár natáhl ruku a dotkl se Amatulláhova předloktí. „Neměli byste zapomínat,“ doporučil pevným hlasem, „kdo je tu s námi.“

Ášání a Amatulláh se ohlédli na nejvyššího vůdce a odvrátili zrak, čímž dali najevo pokoru a zahanbení. Nejvyšší vůdce seděl nehybně v křesle, ruce spuštěné podél těla a dlouhé prsty na kolenou. Díky své póze nebo snad povaze vyzařoval klid.

Rozvážně a sebejistě pronesl: „Byli jsme napadeni.“ Než pokračoval, podíval se všem přítomným do očí. „Máme plné právo žádat odplatu v krvi a majetku.“ Otočil se k ministrovi zahraničních věcí. „Vy naši věc přednesete v Organizaci spojených národů. Pachatelé budou muset zaplatit.“ Obrátil pohled k Ášánímu a Amatulláhovi. „Musíme postupovat obezřetně. Zdá se, že Spojené státy na špinavou práci opět využily Izrael.“

Všichni muži v sále viděli, že Ášání pokýval hlavou.

„Je tu ještě možnost,“ začal Ášání, „že Spojené státy o ničem nevěděly.“

„Myslíte, že je naše ztráta zarmoutila?“

„To ne, ale rád bych připomněl, že nás Američané zbavili Saddáma i Tálibánu. Jsme s jejich vládou v neoficiálním kontaktu. Než něco podnikneme, rád bych věděl, co nám k tomu řeknou.“

„Nedozvíte se nic než lži!“ zvolal Amatulláh.

Ášání si ho nevšímal. „Nechápu, jak by nám mohlo uškodit, když je nejdřív vyslechneme.“

Amatulláh se nadechoval k odpovědi, ale nejvyšší vůdce ho umlčel nesouhlasným pohledem, urovnal si šaty a řekl: „Pravá ruka nemusí vždycky vědět, co dělá levá.“

Ášání si už zvykl na podobná mlhavá vyjádření, jimiž se nejvyšší vůdce zbavoval odpovědnosti. Problém však podle Ášáního spočíval v tom, že ponechávala příliš mnoho prostoru pro výklad.

„Není nic špatného na tom zjistit, co Američané řeknou, ale nevěřte jim. Detaily nechám na vás, ovšem jedna věc musí být jasná. Tento útok nemůže projít bez odezvy.“

Členové rady horlivě přikyvovali a několik jich zatleskalo. Ášání měl nepříjemný pocit, že se vydali po nebezpečné cestě dlážděné emocemi a národní hrdostí. Při představě, kam až by mohli zajít, se prudce rozkašlal. Zkroutil se bolestí. Ostatní členové rady ho znepokojeně sledovali, dokud záchvat nepominul.

„Omlouvám se,“ řekl Ášání rozpačitě. Ucítil na bradě vlhkost a přejel si hřbetem ruky přes ústa. Se zahanbením zaznamenal, že má na ruce krev.

Nejvyšší vůdce se na něj vážně zadíval a doporučil: „Můj synu, měl byste jet do nemocnice.“

„Promiňte. Okamžitě pojedu.“ Ášání vstal a uklonil se. Najednou nemohl dýchat. Udělal dva kroky směrem ke dveřím, zapotácel se a upadl.

19

Bílý dům

I za klidného dne bývá Washington rušné město. Lidé se do metropole stahují z celého světa kvůli obchodním, špionážním a mnoha dalším záležitostem, legálním i nelegálním. Sídlí tu bezpočet neziskových organizací, firem a finančních institucí a také druhá nejsilnější novinářská komunita po New Yorku. Pokud připočteme Baltimore, sportovní příznivci mohou fandit šesti významným profesionálním týmům a nejméně deseti univerzitním mužstvům. Nic se však nevyrovná politice. Možnost rozhodujícího střetu s Íránem město zaplavila adrenalinem. Lidé na prvních stranách deníků viděli fotografie zuřícího íránského prezidenta a letecké snímky zničeného jaderného zařízení. Televizní a rozhlasové stanice nemluvily o ničem jiném. Írán obvinil Spojené státy a Izrael. Izrael prozatím mlčel, ale americká vláda prostřednictvím tiskové tajemnice Bílého domu Sue Glusmanové vydala prohlášení, v němž jakýkoli podíl na nehodě odmítla.

Kennedyová upozornila Glusmanovou a prezidenta, aby o události mluvili jako o nehodě, dokud Írán nedokáže něco jiného. Ředitelka CIA za sebou měla jen několik hodin spánku. Po včerejším přistání na základně Andrews okamžitě odletěla vrtulníkem do Langley, kde pracovala až do 23.00. Pak ji řidič odvezl domů. Poděkovala matce za hlídání syna Tommyho, políbila spícího chlapce a pět hodin se vyspala, než zase vstala, opět chlapce políbila a ještě před rozedněním vyrazila zpátky do kanceláře. Tak tomu bohužel bylo častěji, než by si přála. Jako ředitelce CIA jí nevadila práce, ale skutečnost, že nemůže být se synem.

Kennedyové obrněný Chevrolet Suburban projel kontrolním stanovištěm tajné služby u jihozápadní brány a zastavil u vchodu v přízemí. Na prezidentovu žádost ředitelka CIA dorazila časně. Na osmou bylo naplánováno setkání Národní bezpečnostní rady a Alexander chtěl, aby ho předem informovala o nočním vývoji událostí. Kennedyová pozdravila uniformovaného důstojníka tajné služby, jenž seděl hned za dveřmi. Potom prošla chodbou a vystoupala po schodech. Když se ocitla v prezidentově soukromé jídelně, na okamžik ji překvapilo, že vidí také ministryni zahraničí Wickovou a ministra obrany Englanda.

Stříbrovlasý ministr obrany se právě chystal pozřít lžíci ovesné kaše. Vtom spatřil Kennedyovou a jako obvykle rovnou přešel k věci: „Ten Rappův návrh se mi líbí. Prezident nám o něm zrovna řekl. Tihle lidé si nikdy nelámou hlavu s pravdou. Myslím, že je načase, abychom jim dali ochutnat jejich vlastní medicíny.“

Kennedyová nasadila nepřesvědčivý úsměv, což bodrého Englanda rozesmálo.

Ukázal přes stůl na prezidenta a konstatoval: „Říkal jsem vám, že se jí nebude líbit, že jste nám to pověděl.“

Ministryně zahraničí Wicková seděla přímo naproti Kennedyové. Zamračila se na Englanda a řekla: „Protože ví, jak málo lidí v tomhle městě umí udržet tajemství.“

„Nebojte se, Irene,“ ujišťoval England. „V investičním bankovnictví není základem přežití to, že si pouštíte pusu na špacír. Přinejmenším z dlouhodobého hlediska.“ England připomínal své působení ve společnostech Merrill Lynch a Piper Jaffray. Prezident si ho vybral do vlády, protože chtěl, aby mu s přechodem Pentagonu do nového tisíciletí pomohl nějaký chladně uvažující byznysmen.

Alexander ukázal na volnou židli a řekl: „Posaďte se, prosím.“

Kennedyová si odložila kufřík vedle židle a plášť odevzdala stevardovi v uniformě námořnictva.

„Máte nějaké přání, doktorko Kennedyová?“

„Jako obvykle, José. Děkuji.“

Prezident odstrčil talíř s nedojedenými vejci a párkem stranou a otřel si koutky úst bílým ubrouskem. „Měl Mitch pravdu ohledně toho hodnocení škod způsobených bombovým útokem?“

„Moji odborníci se na tom shodují,“ řekl England, „s jedinou výjimkou.“

Kennedyová se posadila a zeptala se: „S jakou?“

„Jeden analytik si myslí, že Izraelci shodili taktickou atomovou bombu.“

„Zajímavé. Jeden můj kolega včera přišel se stejným názorem. Co vašeho analytika přivedlo k domněnce, že to byla atomová bomba?“

„Ani ne tak důkazy, jako pravděpodobnost. Tvrdí, že ostatní varianty jsou moc komplikované. Příliš mnoho proměnných.“

Kennedyová se na chvíli zamyslela a pak položila otázku: „Jak se tam ta zbraň podle něj dostala?“

„Tady má jeho teorie trochu slabinu. Údajně šlo o řízenou střelu.“

„Naše družice by vypuštění řízené střely zachytily.“

„Velmi pravděpodobně ano. Také se domnívá, že je dost dobře možné, že Izraelci mají neviditelný bombardér.“

Kennedyová se podívala na prezidenta a pak znovu na Englanda. „V tomhle se vaši lidé zřejmě vyznají líp než moji. Shodnou se na tom, že Izraelci vyvinuli neviditelný bombardér?“

„Ne,“ odpověděl England důrazně. „Včera jsme toto téma probírali a všichni experti se shodují, že na to Izrael prostě nemá peníze.“

„Třeba nepotřebovali tolik peněz, kolik si myslíte,“ ozvala se Wicková.

„Jak to?“ podivil se prezident.

„Už mnohokrát prostě ukradli to, co potřebovali. Postavili na tom svůj jaderný program. Výzkum, vývoj a testování jsme obstarali my a oni nám sebrali data. Dokonce nám kradli jaderný materiál, než sestrojili svou první atomovou bombu.“

Prezident se obrátil ke Kennedyové. „Je to pravda?“

„Bohužel ano. Stalo se to v šedesátých letech. Ukradli zhruba devadesát kilogramů vysoce obohaceného uranu.“

„Souhlasím, že to je možné,“ řekl England, „ale přesto velmi nepravděpodobné. Nezapomínejte, že k útoku došlo za bílého dne. Moji lidé zpětně prověřili provoz na všech izraelských letištích. Zaměřili se zejména na základny v Negevské poušti. Nic nezjistili. Veškeré vzlety odpovídají údajům z dalších sledovacích zařízení. Těžko můžeme předpokládat, že Izraelci tajně vyvinuli letadlo za několik miliard dolarů a odstartovali s ním za denního světla.“

„Takže souhlasíte s Mitchovou teorií,“ konstatovala Kennedyová.

„Ano.“

Prezident se napil kávy a zeptal se: „Shodneme se na tom, že Mitchův odhad může být správný?“

Všichni tři prezidentovi poradci jeden po druhém souhlasili.

Prezident se otočil k ministryni zahraničí Wickové. „Bude vám činit problém zalhat Organizaci spojených národů?“

Wicková vypadala pobaveně a pak se rozesmála. „Kdybych nedokázala překrucovat fakta v tom doupěti patologických lhářů, nebyla bych dobrá ministryně zahraničí. Jak že to nazval Mitch? Vytváření alternativní pravdy?“

„Ano.“

„To se mi líbí. OSN je postavena na alternativních pravdách. Všechny samozřejmě mají nějaký účel.“

„Výborně.“ Prezident se obrátil ke Kennedyové. „Co vaše schůzka se šéfem íránské zpravodajské služby?“

„V podstatě je všechno dohodnuto. Teď se pracuje na detailech.“

„Kde se sejdete?“

„V Mosúlu. Už jsme se tam viděli.“

Prezident se podíval na Wickovou. „Vy proti tomu nic nenamítáte?“

„Ministerstvo zahraničí nemá žádné oficiální kontakty s Íránem a jen velmi málo neoficiálních. Myslím, že to věci jen prospěje.“

Pak se Alexander zeptal Kennedyové: „Máte nějaké zprávy o Mitchovi?“

Ředitelka CIA pohlédla na hodinky. „Za chvíli by měl přistát v Tel Avivu.“

„Myslíte, že mu dají jasnou odpověď?“ zajímala se Wicková.

Kennedyová chvíli přemýšlela. „Na tom nejspíš nesejde. Mitchův nápad se jim bude zamlouvat z prostého důvodu, že jim poskytne diplomatické krytí. Zakalí vody natolik, že členové Rady bezpečnosti OSN budou mít důvod hlasovat proti jakýmkoli sankcím, které Írán navrhne.“

„Vážně si myslíte, že mu nic neřeknou?“ zeptal se Alexander překvapeně.

„Pane prezidente, jsou to ostří hoši. Jestli jim ale někdo rozváže jazyk, bude to Mitch.“

20

Tel Aviv, Izrael

Gulfstream G-5 přistál na Mezinárodním letišti Bena Guriona, kde na něj již čekala cisterna s palivem. Jakmile letadlo doplnilo nádrže, zamířilo ke zchátralému hangáru daleko od obchodního terminálu. Piloti CIA se strojem s rozpětím křídel osmadvacet a půl metru opatrně projeli třicetimetrovými otevřenými vraty a vypnuli motory. Mitch Rapp vyhlédl z okénka na levé straně a zkontroloval muže, kteří ho přijeli vyzvednout. Vypadali jako druhořadí agenti z filmu o studené válce, vyměňující si zajatce na Checkpointu Charlie.

Rapp si rozepnul pás a vstal. Ohlédl se na Roba Ridleyho, který se rovněž chystal zvednout. „Zůstaň sedět.“

„Jo, to určitě.“ Šéf blízkovýchodního oddělení CIA už byl skoro na nohou. Rapp příteli položil ruku na rameno a zatlačil ho zpátky. „Myslím to vážně.“

„Máme za sebou dvanáctihodinový let,“ stěžoval si Ridley. „Zbláznil ses? Potřebuju si protáhnout nohy.“

„Jasně… tak jestli z tohohle letadla vystoupíš, možná ti ty nohy zlomím. Zůstaň sedět, dokud ti neřeknu něco jiného.“

„Přísahal bych, že tě vychovala smečka vlků. Proč pořád vyhrožuješ?“

„Prostě seď. Víš, jak nedůvěřivý Ben je.“ Rapp prošel kolem Ridleyho a zastavil se u Marcuse Dumonda, počítačového génia z Langley a krále hackerů.

Dumond k Rappoví zvedl zrak a zeptal se: „Co se děje?“

„Seď na zadku, dokud si nepromluvím s Benem. Nemá rád neznámé obličeje.“

Rapp pokračoval ke dveřím a spustil schody. Sklonil hlavu a toporně sešel dolů. Na sobě měl černé kalhoty od obleku a přes ně mu visela proužkovaná košile s krátkým rukávem. Jakmile se jeho černé italské mokasíny dotkly hladkého betonu, vykročil ke generálnímu řediteli Mossadu. Vzhledem k hustému strništi a neupraveným černým vlasům Rapp do místního prostředí zapadal lépe než muž, k němuž měl namířeno. Neoblékl se do svých obvyklých šatů a měl pro to dobrý důvod. Mnoho pracovníků bezpečnostních agentur do oblasti přilétalo ve vojenských uniformách a vysokých botách. Mezi domorodci si jich pak každý hned všiml, což působilo jako odstrašující prostředek. Nezačínejte si se mnou. Nosím pistoli a mám povolení zastřelit kohokoli, kdo mě naštve. Na druhou stranu byli středem pozornosti. To Rapp nechtěl. Chystal se do prostředí, kde se musí pohybovat nenápadně.

Rapp kráčel hangárem k Freidmanovi, jehož doprovázeli dva urostlí muži, kteří zřejmě pouze čekali na velitelův pokyn, aby Rappa rozsápali na kusy. Freidman také nebyl žádný drobek. Měřil kolem sto osmdesáti centimetrů a vážil přes sto deset kilo. Na širokých ramenou se mu blyštěla holá hlava s výraznou spodní čelistí. Svého času hodně posiloval. Nyní mu táhlo na sedmdesát, a proto posilování přenechal svým dvěma průvodcům.

Rapp k němu přistoupil a řekl: „Bene, jsem rád, že jste sem za mnou přijel.“

Freidmanův jízlivý výraz se nezměnil. „Vzpomenu si na vás každý den, když vstávám z postele.“

„Vy máte ještě po tolika letech erekci?“ zeptal se Rapp. „Všechna čest, kamaráde.“

Gorila po Freidmanově pravici postoupila o půl kroku dopředu. „Klid, zabijáku,“ řekl Rapp. „Nerad bych ti namlátil přímo před tvým šéfem a dvojčetem.“

„Myslím tu díru po kulce, jak jste mě střelil do nohy,“ pokračoval Freidman.

„Víte, Bene,“ opáčil Rapp, „ani nechci domýšlet, co byste udělal vy mně, kdybych byl takový blázen, abych zabil izraelského občana a nechal se dopadnout při pokusu zasahovat do politiky vaší země.“

Freidman vzdorovitě zvedl bradu a nevěnoval pozornost bodyguardům, kteří se k němu obrátili.

„Cože… vy jste se kamarádům ještě nepochlubil?“ zeptal se Rapp s předstíraným překvapením. „Moc rád jim povím o tom, jak jste řídil operaci proti zemi, která je vaším nejvěrnějším spojencem. Bylo to takhle, mládenci…“

„To stačí!“ zařval Freidman. „Počkejte na mě venku,“ rozkázal tělesným strážcům. Ti se jako dobře vycvičení rotvajleři obrátili a beze slova zmizeli. Jakmile byli z doslechu, šéf izraelské špionáže zavrčel: „Co chcete?“

„Vypadáte trochu unaveně, Bene. Málo jste se vyspal?“

„Jsem tady jenom proto, že mě váš prezident požádal, abych se s vámi sešel. Co chcete?“

„Nic nechci, Bene.“

Freidman se zasmál. „Takže jste přiletěl kvůli tomu, že se vám po mně stýskalo?“

„Ne, přiletěl jsem, abych vám poděkoval.“ Šéf izraelské špionáže obrátil oči v sloup. „Za co?“

„Za to, že jste nám prokázali laskavost a zničili íránský jaderný program.“

Freidman se Rappovi podíval přímo do očí a řekl: „Nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

Rapp posunul jednu nohu dopředu, založil ruce na prsou a obdivné pronesl: „Myslím, že jste ten nejlepší lhář, kterého jsem kdy poznal, Bene.“

„Pochvala od někoho tak zkušeného opravdu potěší.“

„Díky. A teď vážně. Vím, že jste to zařízení zničili, a vy to víte taky. Jsem na vaší straně. Řekl jsem prezidentu Alexanderovi, že jste nám hodně pomohli.“

„My jsme na to zařízení žádné bomby neshodili. Nezajímá mě, co tvrdí ten bláznivý skrček… V jeho zemi v době útoku nikdo neviděl izraelská letadla, což mě přivádí k jedinému možnému závěru.“

Rapp se usmál. „Nemůžu se dočkat.“ Pokynul rukou. „Povídejte.“

„Myslím, že nad Isfahánem někdo mohl spatřit americká letadla.“

„Ano, správně. Jeden náš pilot usoudil, že čeho je moc, toho je příliš, a tak to tam rozbombardoval, aniž si předem vyžádal svolení Pentagonu nebo prezidenta.“

„Já jenom říkám, že to letadlo, které údajně viděli nad Isfahánem, nebylo naše, a proto pravděpodobně patřilo vám.“

„Vy jste neuvěřitelný. Uletěl jsem skoro deset tisíc kilometrů, abych vám zachránil kůži, a podle vás jsem takový pitomec, že vám uvěřím tyhle báchorky?“

„Nevzpomínám si, že bych vás prosil, abyste mi zachránil kůži.“

„Neprosil jste mě, ale stejně to udělám.“

„Nepotřebuju vaši pomoc.“

„To tedy potřebujete,“ neudržel se Rapp. O krok ustoupil a pokračoval: „Uznávám, že prezident mohl poslat vhodnějšího člověka, pokud uvážíme, co jsme my dva spolu zažili, ale s tím se nedá nic dělat. Jsem vám opravdu vděčný, že jste sebrali odvahu a udělali, co bylo třeba. Prezident to vidí stejně, i když to nemůže veřejně přiznat. Mám od něj svolení zahájit operaci, která vás zbaví obvinění a dokáže, že íránské vedení je banda mizerných lhářů.“

„Já ne…“

Rapp ho umlčel. „Bene, nechte mě domluvit, prosím. Vím, že jste to provedli, a vím taky, jak jste to provedli. Nepotřebovali jste letadlo. Ani řízenou střelu. Nic takového. Měli jste někoho uvnitř. Odpálili jste tam nálože a celé zařízení se samo zhroutilo na úhlednou hromádku. Máte můj obdiv, a kdybyste nebyl takový parchant, nejspíš bych vás na místě obejmul.“

Freidmanův mrzutý výraz se ještě více zachmuřil. „S kolika lidmi jste o tom mluvil?“

„Jenom s Irene a s prezidentem.“

Freidman vydechl a dlouze se rozhlédl po hangáru. Jeho ztrápený pohled hovořil za vše. Velice ho znepokojilo, že Rapp znal jedno z nejpřísněji střežených tajemství jeho vlády. „Odkud ty informace máte?“

Rapp se usmál. Z Freidmanových úst tato otázka zněla téměř jako přiznání. „Pracuje u vás jeden můj kamarád.“ Rapp věděl, že tato lež Freidmana dožene k šílenství. Raději změnil téma. „Potřebuju, aby vaše vláda zachovala linii. Mlčte. Všechno popírejte. Pořád dokola. Ať Íránci přijdou s jakýmikoli důkazy, nesmíte připustit, že to byla vaše práce. Určitě v pátek ztropí povyk v OSN a svalí vinu na vás. Až přednesou svoje argumenty, podtrhneme jim koberec pod nohama, takže budou vypadat jako prolhaní blázni.“ To Freidmana zaujalo. „Co máte v plánu?“

„Nebojte, všechno se brzy dozvíte. Prezident vám ještě jednou děkuje. Nemám vás rád, Bene, ale rozhodně obdivuju vaši odvahu.“ Rapp se obrátil a vracel se k letadlu.

„Kam letíte?“ zavolal za ním Freidman.

„Do severního Iráku,“ odpověděl Rapp přes rameno. „Zachránit vám kůži.“

21

Teherán, írán

Ášání přečkal noc v nemocnici pod sedativy. Když ho ráno vzbudila příšerná bolest hlavy, matně si vzpomněl na jednání, jehož se předešlého večera zúčastnil. Manželce a dcerám, které za ním přišly na návštěvu, vyprávěl, co se stalo. Pobavilo je, když mu doktor doporučil, aby nejméně dva dny nechodil do práce a nemluvil. Jeho plíce kvůli vdechnutému prachu pracovaly na deset procent obvyklé kapacity. Lékaři se snažili neztrácet optimismus. Řekli mu, že pokud bude odpočívat a brát antibiotika k potlačení infekce, mohl by být zhruba za týden v pořádku. Ášání měl neurčitý pocit, že mu lžou.

Dopoledne se u jeho lůžka začali objevovat zástupci ministerstva zpravodajské služby a podávali mu hlášení o vývoji situace. Zpočátku se jednalo o pouhé rutinní zprávy, třebaže ve víru událostí po útoku v Isfahánu měla každá drobnost mimořádný význam. Manželka se zdržovala poblíž a dvakrát se pokusila zabránit příchozím ve vstupu. Ášání její snahu oceňoval, ale věděl, že nemá šanci uspět. Potřeboval informace o dění.

Po poledni Ášání nabyl dojmu, že nastaly potíže. Objevily se náznaky, že Amatulláh plánuje zavléct zemi do otevřené války. Ta by nemusela nutně znamenat katastrofu, avšak záleželo na síle americké a izraelské reakce. Vyhlásit pohotovost na základnách a organizovat demonstrace je jedna věc, ale vyslat na moře celou íránskou ponorkovou flotilu je něco docela jiného. Američané se velice obávali ponorek třídy Kilo, které Írán nedávno nakoupil od Ruska. Až společně s miniponorkami a hlučnými plavidly íránské výroby vyrazí do akce, Američané budou mít nahnáno ještě víc.

Ášání brčkem usrkával tekutou stravu, když do pokoje vešel jeho zástupce s bonboniérou a ustaraným výrazem. Naklonil se k Ášánímu, aby je neslyšel nikdo nepovolaný, a pošeptal mu do ucha: „Máme problémy.“

Ášání znal Fajrúze Mehralu Džalálího šestnáct let. Věděl, že nemá sklony k přehánění. Jeho znepokojený pohled naznačoval, že problémy jsou vnitřního rázu. Ášání zvedl ruce z klína a gestem všechny poslal pryč. Čtyři lidé odešli, jenom manželka se k tomu neměla. Ášání zatnul zuby a trhl hlavou směrem ke dveřím. Jeho žena zklamaně zavrtěla hlavou a zmizela.

Džalálí si k posteli přitáhl židli. „Zkontrolovali váš pokoj?“

Ášání přikývl. Smutnou skutečností bylo, že se obával spíše odposlouchávání vlastní vládou než zahraničními agenturami.

„Ten zabedněnec si hrozně vyskakuje,“ začal Džalálí znechuceně. „Chová se, jako kdyby mu ministerstvo patřilo.“

Ášání pokýval hlavou. Jeho přítel hovořil o neomaleném Muchtárovi. Tento muž bez perských kořenů si nezískal oblibu Džalálího ani mnoha dalších.

„Amatulláh nám řekl, abychom mu poskytli veškerou podporu. Ten člověk připravuje tak rozsáhlé útoky, že vyprovokuje Izraelce a Američany k protiúderu. A to není zdaleka nejhorší. Náš neohrožený prezident přišel s novým nápadem.“ Džalálí zvedl ukazovák k pravému spánku a v mezinárodně srozumitelném gestu jím zakroužil. „Chce, abychom připravili plán potopení našeho vlastního tankeru v Hormuzském průlivu.“

Ášání vytřeštil oči.

„Je to jasné,“ pokračoval Džalálí. „Chce pak obvinit Američany. Tvrdí, že nám všichni uvěří a že se Spojené státy dostanou do ještě větší izolace.“

Ášání se ohlédl ke dveřím a tišším hlasem zachraptěl: „To nemyslíte vážně.“

„Myslím. Prohlašuje, že ceny ropy vyletí nahoru, což bude vítaná injekce pro státní pokladnu, ale hlavně prý zmizí veškeré pochybnosti, že proti nám Američané vedou válku.“

Ášání cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Vzpomněl si na Amatulláhův pošetilý plán z loňského jara, kdy zorganizoval únos britských námořníků a příslušníků námořní pěchoty. Tímto šíleným způsobem chtěl reagovat na útěk několika vysokých íránských důstojníků na Západ. Předpokládal, že mu incident získá popularitu mezi krajany, ale neuvědomoval si, jakou škodu způsobí na mezinárodní scéně. Projevil se jako gangster, jemuž nečiní problém lhát. Britové s pomocí Američanů předložili jako nevyvratitelný důkaz satelitní snímky, podle kterých byli námořníci zajati v iráckých vodách, nikoli v íránských. Amatulláh je prohlásil za podvrh a hodlal svůj osud vložit do rukou Rady bezpečnosti OSN, ale v poslední chvíli zasáhl ajatolláh Nadžár a přesvědčil Amatulláha, aby rukojmí propustil. Propagandista pak drze zorganizoval tiskovou konferenci, na níž propuštění oznámil jako dar britskému lidu.

Ášání věděl, že musí zůstat v kontaktu s Nadžárem a postavit se na stranu rozumu, než začnou odvetná opatření. Obrátil oči ke dveřím a zašeptal Džalálímu: „Musíte mě odsud dostat.“

22

Washington

Ředitelka CIA Kennedyová zamyšleně vyhlížela z tmavého okénka svého obrněného vozu Chevrolet Suburban. Budovy, chodci a holé stromy jí připadali spíše jako zrychleně promítaný film. Cítila se unavená, ačkoli byly teprve čtyři hodiny odpoledne. Její kolona se počínající dopravní špičkou prodírala k ministerstvu zahraničí. Ministryně Wicková ji požádala o neformální schůzku kvůli přípravě vystoupení v OSN. To byla pro Kennedyovou zcela nová zkušenost. Nedalo se říci, že předešlý ministr zahraničí neměl CIA v oblibě. Spíš se choval rezervovaně, což nebylo neobvyklé. Kontakty se CIA většinu lidí znervózňují, asi jako přítomnost člověka s nakažlivou nemocí. Nejdůležitější americká špionážní agentura bývá spojována s neblahými a mnohdy zločinnými skutky. Kennedyová již jednala s lidmi, kteří CIA otevřeně opovrhovali nebo dokonce doporučovali, aby byla zrušena a zaměstnanci skončili za mřížemi. Kennedyová to považovala za důsledek jedovaté kritiky ze strany levicových extremistů, podle nichž všechno půjde hladce, pokud Amerika bude jednat v rukavičkách.

Ministryně zahraničí Wicková tyto názory naštěstí nesdílela. Vyznávala liberální politiku, procestovala celý svět a rozuměla lidské povaze i složitostem jednotlivých kultur. Tato vdova a matka pěti synů a jedné dcery prezidenta od svého nástupu do funkce obviňovala ze sexismu. Nikoli však ze sexismu jeho vlády nebo země. Wicková věřila, že pro vítězství ve válce s terorismem je z dlouhodobého hlediska rozhodující zapojení žen. Dokud budou muslimskou extremistickou kulturu ovládat fundamentalističtí muži se středověkým smýšlením, těžko lze dosáhnout míru. Kennedyová v tomto ohledu spojila síly s Wickovou a společně na prezidenta tlačily.

Auto nečekaně zastavilo zhruba dva kilometry od města Foggy Bottom. Kennedyová se chtěla zeptat řidiče, co se děje, ale pak si všimla, že křižovatku zatarasila jiná kolona sedanů a SUV. Protože Írán vyhrožoval odvetnými opatřeními, ministerstvo vnitřní bezpečnosti doporučilo zvýšenou ochranu konvojů důležitých vládních představitelů. Šéf ochranky ředitelky Kennedyové se již podle těchto pokynů zařídil, třebaže sama Kennedyová opatření prohlásila za předčasné. Doprava ve Washingtonu patřila již tak k nejhorším v zemi a všechny ty kolony ji komplikovaly ještě víc.

Právě když se křižovatka uvolnila, Kennedyové zazvonila bezpečná mobilní telefonní jednotka. Podívala se na displej a zjistila, že jí volají z kanceláře. Zvedla černé sluchátko z vidlice a ohlásila se: „Haló?“

„Mám na lince Mitche.“ Byl to hlas jedné ze tří asistentek.

„Přepojte mi ho, prosím.“

Ozvalo se cvaknutí a potom Rapp. „Irene?“

„Ano?“

„Mám za sebou první část cesty.“

„Už jste zase ve vzduchu?“

„Nevolal bych vám, kdybych byl ještě na zemi.“

„Jak to šlo?“

„Ten člověk je prostě neuvěřitelný. V jednu chvíli se to dokonce pokusil hodit na nás.“

Kennedyová vzdychla. V podobných chvílích přemýšlela, jestli je Ben Freidman skutečně spojenec. „Co řekl?“

„Snažil se mi namluvit, že tam někdo viděl naše letadla.“

„Jak jste reagoval?“

„Vysvětlil jsem mu, že tam žádná letadla nebyla. Jejich ani naše. V tu chvíli poprvé zakolísal. Mluvil vyhýbavě a nervózně. Hlavně když jsem mu přesně popsal, jak bylo to jaderné zařízení zničeno.“

„Co na to on?“

„Vypadal ustaraně… chtěl vědět, s kým jsem mluvil.“

„A dál?“

„Řekl jsem mu, že mám informátora v jeho vládě.“

Kennedyová se usmála a podotkla: „To jste neudělal.“

„Ale udělal. Mizera jeden. Sám má v Americe skoro víc špionů než všechny ostatní země dohromady, a jakou pomoc jsme jim věnovali za poslední rok? Pět miliard dolarů?“

„Zhruba.“ Konvoj mezitím dojel k prvnímu bezpečnostnímu stanovišti blok od ministerstva zahraničí. Agenti CIA dopředu zavolali, a tak byla závora otevřená a ochranka vozy máváním propouštěla. „Uvědomujete si, že zahájí vyšetřování, aby zjistil, kdo s vámi mluvil?“

„Uvědomuju. Snad ho to na chvíli zabaví. Doporučil jsem mu, aby mlčel a vládě doporučil všechno popírat.“

„Neřekl jste mu, co podniknete, že ne?“

„Ne.“

„Dobře.“ Kolona se prohnala kontrolním stanovištěm a zastavila před hlavním vchodem. „Ještě něco?“

„Ne. Náš člověk v Mosúlu všechno nachystal. Ozvu se, hned jak s ním promluvím.“

„Díky.“ Kennedyová položila sluchátko do vidlice a čekala, až se otevřou dveře. Možná to působilo přehnaně, ale její ochranka na tom trvala. Vždycky chtěli zjistit, zda jí v okolí něco nehrozí, než opustí bezpečí limuzíny. Vystoupit mohla po pěti vteřinách. Kennedyová opustila vozidlo a obklopena muži, kteří na ni čekali, vyšla po schodech do budovy. Přivítal je úředník ministerstva zahraničí a doprovodil je kolem detektorů kovu do připraveného výtahu.

Wicková Kennedyovou očekávala ve své rozlehlé pracovně. Třebaže zvenku Budova Harryho S. Trumana nevypadala jako ukázkové dílo americké architektury, kancelář ministryně byla pozoruhodná. Zdálo se, jako by ji sem přemístili z francouzské vily z osmnáctého století. Nábytek, koberce, zlatem zdobený strop a alabastrový krb, to všechno vyzařovalo bohatství a prestiž.

Ministryně zahraničí se podívala přes rohovinové obroučky brýlí, které měla posazené na špičce nosu. Krátké šedé vlasy nosila sesekané. Odstrčila křeslo dozadu a vstala.

„Děkuju, že jste přišla, Irene.“

„Potěšení je na mé straně, Sunny.“

„Můžu vám nabídnout něco k pití?“

„Ne, díky.“

Wicková došla k nevelkému baru a vytáhla dva hrnky na čaj. Postavila je na pult a sáhla do skříňky pro brandy Hennessy. Do obou hrnků nalila a vykročila s nimi za Kennedyovou.

„Vypadáte, že byste si možná dala.“ Ministryně jeden drink podala ředitelce CIA.

Kennedyová se usmála. „Máte moc hezké nádobí.“

„Potuluje se tady spousta puritánů a abstinentů. Ne jako za starých časů, to mi věřte.“

Kennedyová zvedla hrnek. „Na staré časy.“

Wicková ji napodobila a přiťukla si s ní. „I když za starých časů bychom to dotáhly maximálně na sekretářky.“

„To je pravda.“

„Tak na ty staré časy zapomeneme.“ Wicková ukázala ke dvěma křeslům u krbu. „Dneska jsem četla v novinách, že se Stu Garret utopil na dovolené někde ve Střední Americe.“

„V Kostarice,“ upřesnila Kennedyová.

Wicková usedla do křesla napravo a chvíli si Kennedyovou prohlížela. Nakonec poznamenala: „Ten chlap byl vážně idiot.“

Kennedyová našpulila rty a vymýšlela přiměřenou odpověď. Vycítila, že Wicková možná ví víc, než dává najevo. „Občas šel lidem pořádně na nervy.“

„To rozhodně.“ Wicková se napila a změnila téma: „Slyšela jsem, že ráno letíte do Iráku.“

„Ano.“

„Buďte opatrná.“

„To jsem vždycky.“

„Myslím mimořádně opatrná. Já Íráncům nevěřím.“

Kennedyová přiložila hrnek ke rtům, ale nenapila se. „Zjistila jsem, že ten Ášání je docela rozumný člověk, se kterým se dá jednat.“

„Neznám ho, ale starosti mi nedělá on. Znervózňuje mě ten mrňous Amatulláh.“ Wicková upila brandy. „Proč jsou všichni praštění diktátoři tak malí?“

„Shoda náhod,“ řekl Kennedyová. „Saddám měl kolem sto pětaosmdesáti centimetrů.“

„A co Hitler? Ten nemohl měřit víc než sto pětasedmdesát.“

„Jasně, asi máte pravdu.“

„Pol Pot, Kim Čong-il, Mao Ce-tung.“

„Co Stalin? Ten podle mě nebyl malý.“

„To je vlastně jedno. Každopádně Amatulláhovi nevěřím. Dávejte si dobrý pozor, až tam budete. Zejména po mém zítřejším vystoupení v New Yorku. Nebude se jim líbit, že je někdo tak ztrapnil.“

„Ne, to nebude, ale právě kvůli tomu jim pojedu nabídnout olivovou ratolest.“

„Nezapomínejte, že lidé jako Amatulláh mír nechtějí. Potřebují nás jako nepřítele, aby se udrželi u moci.“

„To je pravda, a proto tam jedu já a ne vy. Bude to naprosto neoficiální návštěva. Alespoň do doby, než slíbí, že zatočí s Hizballáhem.“

„Netvrdím, že s tím plánem nesouhlasím. Jen chci, abyste byla opatrná.“

Kennedyová se maličko usmála. „Budu. Tak jak vám můžu pomoct s tím zítřkem?“

23

Mosúl, Irák

Slunce klesalo za obzor, když se letoun G-5 vynořil z nesouvislých mraků. Dole se rozprostíral dvoumilionový Mosúl, jehož centrum na východní straně lemoval Tigris. Stará část byla s rozsáhlými předměstími spojena pěti hlavními mosty. Mosúl vznikl jako středisko obchodu a po staletí býval národnostně i nábožensky různorodý. S tím na konci osmdesátých let dvacátého století skoncoval Saddám Husajn. Vyhnal Židy, křesťany a za nejtragičtějších okolností také Kurdy.

Saddám všechny nahradil sunnitskými rodinami, které mu odpřísáhly věrnost nebo pocházely z jeho rodného Tikrítu. Kurdové se po vyhnání z města usídlili v horách u turecké hranice, odkud proti diktátorovým vojákům podnikali partyzánské výpady. Po Saddámově pádu Mosúl prodělal řadu změn. CIA navázala velice užitečné spojenectví s Kurdy. Ať se ve městě přihodilo cokoli, agentura se mohla obrátit na kurdské přátele, jejichž posádka sídlila v severní čtvrti. Kurdové se okamžitě dostavili a posvítili si na frakci, která momentálně působila potíže. Šíitské obyvatelstvo zde na severu nebylo tak početné jako na jihu, to však Íráncům nebránilo vysílat do oblasti brigády Badr nebo místní al-Káidě vyvolávat rozbroje mezi Sunnity a Kurdy.

Rapp se díval přes levé křídlo a počítal mosty. Nedokázal pochopit, proč se ta zatracená země prostě nerozpadne na tři menší. Vždyť ve svých současných hranicích vznikla teprve po druhé světové válce. Turci, Kurdové, Peršané a Safíjovci pět století bojovali o kousek úrodné půdy mezi Tigridem a Eufratem. Potom se objevili Britové a pak Francouzi, překreslili mapu Blízkého východu a všechno se sesypalo. V Mosúlu však díky Kurdům vládl klid. Piloti si dokonce připadali natolik v bezpečí, že se k letišti přibližovali přímo přes střed města. Na rozdíl od Basry nebo Bagdádu se na přistávací dráhu nespouštěli vývrtkou, což nebývá příjemné.

Letadlo měkce dosedlo a pokračovalo k sektoru CIA v rámci základny. Tam Gulfstream G-5 za šedesát milionů dolarů zastavil v opevněném hangáru. Pasažéři jeden po druhém vystoupili a otevřeli zavazadlový prostor. Rapp si vzal svůj objemný batoh a dva černé kufry. K vratům hangáru došel právě ve chvíli, kdy se blížily dva sedany. První jel Ford Crown Victoria a druhý Chevrolet Caprice Classic. Auta byla rezavá a pomačkaná a pohybovala se rychlostí, jež Rappa trochu zneklidňovala.

Řidič prvního vozu začal mávat otevřeným okénkem. Rapp sotva rozeznával obličej člověka za tmavým sklem. Byl to Stan Stilwell, šéf zastoupení CIA v Mosúlu. Auto prudce zastavilo a dveře se rozletěly. Stilwell se podle tradice T. E. Lawrence změnil v domorodce. Na sobě měl volné černé kalhoty a šedo-černou károvanou košili. Tvář mu ztmavla dobronzova a hustý černý knír budil dojem, že si jej pěstuje od puberty.

„Bratře Mitchi,“ řekl Stilwell, když si přehodil cigaretu z pravé ruky do levé. „Rád tě vidím.“

Rapp potřásl Stilwellovi pravicí a krátce ho objal. „Jak se vede, kamaráde?“ Znal Stilwella déle než deset let. Protože byl o pár let starší, při několika prvních zámořských akcích byl jakýmsi Stilwellovým učitelem.

„Výborně. Tady v Kurdistánu je dobře.“

„To si umím představit. Kolik máš přítelkyň?“

„Jenom pár.“ Stilwell se usmál a odhalil mezeru mezi horními zuby.

„Jednou skončíš v rukou nějakého rozzuřeného otce, který tě donutí vybrat si mezi kastrací a oltářem.“

„Zatím mě žádný nechytil.“

Rapp si vzpomněl, jak jednou musel Kennedyovou přesvědčovat, aby Stilwella nekárala za jistý flirt, o kterém se pak nezmínil v hlášení, ale rozhodl se nevytahovat toto téma před Ridleym. „Slavná poslední slova.“

„Takhle nemluv.“

„Jenom říkám, že dřív nebo později si vyčerpáš příděl štěstí.“ Stilwell potáhl z cigarety. „Asi máš pravdu.“

„Je všechno připravené?“

„Jo. Čeká na nás u mě. Podej mi ty kufry.“ Stilwell se podíval přes Rappovo rameno a spatřil Ridleyho. „Zdravím, veliteli. Jak se máte?“

„Sotva stojím na nohou,“ zabručel Ridley.

„Taky vás rád vidím.“ Stilwell zvedl Rappovy kufry a uložil je do velkého zavazadlového prostoru sedanu. „Veliteli,“ obrátil se k Ridleymu, „co kdybyste jel s Mikem v tom druhém autě? Nečekám žádné problémy, ale nemá smysl jim to usnadňovat.“

„Stane,“ řekl Rapp a ukázal na Dumonda, „tohle je Marcus.“

„Zdravím, Marcusi, dejte sem zavazadla.“ Stilwell popadl první černý kufr a málem jej upustil. „Panebože, co v tom máte?“

„Vybavení.“

„No teda.“

Rapp došel k autu, kde se také shromáždili všichni ostatní. Podíval se na Stilwella a zeptal se: „Vysvětlil ti Rob, jaká je situace?“

„Ne do všech podrobností, ale chápu, co máš v plánu.“

„A?“

„Líbí se mi to.“

„Co Masúd?“ Masúd Mahabád byl nejvyšší představitel MEK v Mosúlu. „Podle něj to je vynikající.“

„Můžeme se na něj spolehnout?“

Stilwell odhodil cigaretu na zem a z pomačkaného balíčku vytáhl další. „Masúd je pravděpodobně ten nejdůvěryhodnější člověk, se kterým jsem se tady za celou dobu setkal.“

„Dobře. Potřebujeme na cestu nějaké extra náčiní?“ Rapp měl na mysli zbraně.

„Ne. Nebudeme zastavovat.“

„Víš to jistě?“ zeptal se Rapp s pochybami v hlase.

„Jestli tě to uklidní, podívej se.“ Stilwell nadzvedl pravý cíp košile a odhalil pistoli Glock a dva náhradní zásobníky. „Pod střechou mám schovanou brokovnici a pod palubní deskou samopal.“

„To mi stačí. Jedeme.“

Ridley a Dumond nastoupili do druhého vozu, Rapp společně se Stilwellem do prvního. Rapp se okamžitě po dosednutí natáhl pod palubní desku a vytrhl samopal P-90 z pružinových úchytů. Robustní malá zbraň byla velice přesná a výborná pro boj na krátkou vzdálenost. Rapp zkontroloval, jestli je v komoře náboj, a uložil samopal nazpátek.

Zatímco ujížděli k hlavní bráně, zeptal se: „Už tě někdo střelil za tu doby, co jsi tady?“

„Několikrát, když jsme ještě jezdili v suburbanech.“ Stilwell zavrtěl hlavou. „To byla opravdu pitomost. V těch autech jsme na sebe akorát upozorňovali.“ Obrátil se k Rappovi. „Už bych do něj nevlezl.“

„Chytrý tah. Ty dveře mi připadaly docela těžké. Dal jsi do nich nějaké pancéřování?“

„Jo. Vlastně to zařídil Masúd. Ten jeho kšeft s autodíly je terno a navíc dělá pancéřování do starých aut, jako je tohle.“

Projeli branou a potom až k hlavní silnici kličkovali mezi betonovými zátarasy. Pak Stilwell zamířil na sever a zamáčkl cigaretu v popelníku. Z palubní desky vzal chránič na zuby z čirého plastu a ukázal jej Rappovi. Potom si jej zasunul do úst a šlápl na plyn. Velký osmiválcový motor z Detroitu se hlučně probral k životu.

„Teď přijde nejhorší část cesty. Něco jako pět set mil v Indianapolis, když ale přidáš bomby.“

Rapp si honem zapnul bezpečnostní pás. „A co ten chránič?“

„Jezdí tady nejhorší řidiči na světě. Jeden z našich lidí měl před pár měsíci bouračku. Narazili do něj tak prudce, že si ukousl jazyk.“

Rapp se podíval na Stilwella, aby zjistil, jestli si z něj nedělá legraci. Viděl, že Stilwell soustředěně svírá volant, a rozhodl se mlčet. Chytil se madla na dveřích a tiše klel.

24

Teherán, Írán

Imád Muchtár měl špatnou náladu. S opovržením se rozhlížel kolem obdélníkového stolu. Jako muž činu nesnášel, když ustrašení lidé pronášeli banality. Tahle parta žvanila v jednom kuse to samé. Zaženeme Izraelce do moře. Zničíme celou jejich zemi. Vymažeme je z mapy. Američané nás budou prosit o odpuštění. Uděláme tohle a uděláme tamhleto, a tak to šlo pořád dokola a nikdo z nich nezvedl prst, aby vykonal aspoň setinu toho, o čem tak bouřlivě hovořili.

Muchtár by rád uzavřel téma Izrael. Ta paličatá zemička ho nudila. Projevovala známky slabosti. Vymírali bojovníci ze staré gardy, tedy ti, kteří si pamatovali všechny porušené sliby. Postupně je nahrazovali mladší Židé, kteří měli až po krk útoků, vražd a krveprolití. Pociťovali tak silný odpor, že byli ochotni přistoupit na iluzi míru. Muchtár jimi pohrdal. Jejich rodiče a prarodiče možná nenáviděl, ale choval k nim úctu a měl z nich strach. Mladá generace v Bejrútu i Tel Avivu se svými iPody a mobilními telefony rychle ztrácela identitu.

Muchtár závodil s časem a technikou. Nikdo z ostatních mužů, kteří se shromáždili v Amatulláhově zasedacím sále, si neuvědomoval, jaké změny probíhají za hranicemi země. Natolik propadli své islámské revoluci, že nyní věřili vlastní propagandě. Opravdu si mysleli, že mají v bitvě Východu se Západem navrch, ale Muchtár věděl svoje. Počet zabitých amerických vojáků byl směšně nízký v porovnání s jinými konflikty. Když Írán naposledy válčil s Irákem, zemřel milion lidí. Přesto bylo nutné Američany co nejdřív vytlačit. Důsledky jejich okupace byly dalekosáhlé.

Internet, televize, rozhlas, mobilní telefony a cestování stíraly hranice mezi rasami a národnostmi a každý den, kdy americká válečná mašinérie setrvávala v oblasti, další mladí podléhali svodům kapitalismu a komerce. Ekonomická prosperita se šířila, stejně jako důsledky desítek let přistěhovalectví z Libanonu a Palestiny do Evropy, Spojených států a Kanady. Tato prosperita je připravovala o rozhněvané mladé muže, které potřebovali pro pokračování boje. Spokojeného mladíka neláká osud sebevražedného atentátníka. Saúdové a Pákistánci v Iráku naštěstí dokázali zajistit stálý přísun chlapců, kteří v medresách financovaných Saúdskou Arábií procházeli vymýváním mozků. Jedině tato nepočetná, avšak spolehlivá armáda sebevražedných atentátníků Američanům bránila v nastolení míru a stability. Muchtár a jeho lidé potřebovali otevřít novou frontu. Potřebovali dát Američanům lekci a donutit je ke stažení. Jestliže se jim to nepodaří, budou riskovat rozšíření moru hospodářské prosperity. Jakmile k tomu dojde, lidé ztratí chuť bojovat.

Tlachání pokračovalo, přičemž se každý Amatulláhův poradce snažil toho předešlého překonat v nabubřelosti. Muchtárovi docházela trpělivost. Alláh s ním jistě měl velké plány. Proč by mu jinak umožnil přežít strašlivý útok na jaderné zařízení? První den Muchtár přečkal v nemocnici pod sedativy. Plíce ho bolely od kašle. Když pro něj Amatulláh poslal, Muchtár v tom viděl šanci uniknout ze spárů sestřičkám a doktorům. Kdyby věděl, že se jednání vyvine takhle, raději by zůstal v posteli.

Generálmajor Dadres, velitel ozbrojených sil, mírnil své dřívější prohlášení, že pokud jeho pobřežní dělostřelectvo dostane rozkaz, dokáže potopit všechny americké lodě v Perském zálivu. Nyní tvrdil, že ačkoli Spojeným státům může způsobit značné škody, agresivní krok bude bezpochyby vnímán jako vyhlášení války a povede k drtivým protiútokům.

„A jak říkáte tomu, co udělali oni nám?“ zeptal se Amatulláh se svým typickým úšklebkem. „To nebylo vyhlášení války? Máme tady sedět a nechat to bez trestu?“

„Souhlasím,“ řekl generál Dadres a snažil se znít uvážlivě, „ale musíme pečlivě zvážit, co je adekvátní.“

Muchtár zaklonil hlavu a opovržlivě zamručel. Amatulláh a jeho poradci se obrátili, aby zjistili, co neomaleného vůdce Hizballáhu rozladilo.

„Co se stalo?“ zeptal se Amatulláh téměř vesele.

„Nevěřím vlastním uším,“ odpověděl Muchtár bez snahy zakrýt znechucení. „Adekvátní. Ve válce se na adekvátnost nehledí. Izrael a Amerika vás bezdůvodně napadly. Dělali jste přesně to co Izrael před třiceti lety, když vyvíjel jaderné zbraně navzdory Organizaci spojených národů a Agentuře pro atomovou energii. Ze všech zemí měl Izrael nejmenší právo provést nám tohle.“

Ozvalo se zaklepání na dveře, a když se otevřely, stanul v nich Azád Ášání. Ministr zpravodajské služby přes celý stůl pohlédl na Amatulláha a řekl: „Omlouvám se, že jsem se nedostavil včas.“

„Slyšel jsem, že jste v nemocnici.“

Ášání odsunul jednu z volných židlí. „Doktoři to občas přehánějí s opatrností.“

Amatulláh přejel Ášáního podezřívavým pohledem a pak se otočil ke generálu Dadresovi. „Kde jsme skončili?“

„Myslím, že náš libanonský přítel chtěl mluvit o tom, co bychom měli udělat.“

Muchtárovi neuniklo, jakým způsobem generál pronesl jméno jeho nové vlasti. Byl v pokušení zeptat se generála, kolik mužů ztratil v boji s Izraelem a Amerikou, ale nakonec to nechal být. „Udeříte na ně,“ začal pomalu a klidně. „Líbí se mi ten váš nápad,“ řekl Amatulláhovi, „potopit váš vlastní tanker a obvinit z toho Američany, ale myslím, že byste měli zajít ještě o krok dál. Potopte tanker a potom těmi svými novými ponorkami z Ruska napadněte jejich letadlové lodě a zničte je.“

„Jestli se dotkneme jediné jejich letadlové lodě,“ připomněl šokovaný Dadres, „pošlou celé naše námořnictvo ke dnu.“

„Ať si poslouží. Stejně to námořnictvo za nic nestojí,“ opáčil Muchtár.

Dadres se od Muchtára obrátil k Amatulláhovi „Jsem zastáncem rozhodné akce, ale bylo by bláhové nevzít v úvahu americkou schopnost protiútoku.“

Muchtár nedokázal sedět klidně, když obtloustlý a starý generál označil jeho návrh za bláhový. „Víte, kolik mých lidí zahynulo v boji proti Americe a Izraeli?“ Nečekal na generálovu odpověď. „Tisíce. Kolik padlo vašich mužů, generále?“

Dadresova tvář zrudla hněvem. Praštil pěstí do stolu a odsekl: „Nedovolím vám urážet mé muže.“

„Výborně!“ Muchtár vstal. „A máme jasno. Pošlete je do boje, stejně jako jsem já posílal třicet let ty své.“

„Jak se odvažujete?“ Generál se rovněž postavil.

„Celý život jsem odvážný, generále. Odvážně jdu do bitvy. Odvážně tam posílám své muže. Riskuji, že mě zabijí Izraelci. Francouzi. Američané. Seznam ještě pokračuje. Ať shodí ty svoje bomby. Ať zničí vaše námořnictvo. Vtrhnout do vaší země si nikdy netroufnou.“

„Ani kdybychom jim potopili letadlovou loď?“

„Zejména pokud jim potopíte letadlovou loď. Obyčejní Američané už mají plné zuby války a obhajování židovských zločinců. Přišel čas jednat neohroženě.“ Muchtár vykročil ke dveřím.

„Kam jdete?“ zeptal se Amatulláh.

„Do Libanonu a pak do Ameriky, kde pomstím útok proti vaší zemi.“ Muchtár prudce otevřel a potom za sebou prásknul dveřmi.

Ášání pomalu obrátil oči zpátky k mužům kolem stolu a jednoho po druhém si je prohlédl. Všichni zahanbeně klopili zrak, až na jednoho. Amatulláh nasadil pokřivený úsměv a vypadal zasněně. Ášání pozoroval, jak se koutky Amatulláhových úst zvedají nahoru v náznaku uspokojení. Ministr zpravodajské služby měl plnou hlavu starostí kvůli tomu, co vyslechl, a teď se navíc dostavil svíravý pocit v žaludku. Cosi mu říkalo, že Amatulláh Muchtára požádal, aby shromážděné dohnal k lehkovážnému činu.

Ášánímu bylo jasné, jak Američané odpoví, jestli přijdou o letadlovou loď, zejména pokud Írán nemůže dokázat, že zničili zařízení v Isfahánu. Také dobře znal své kolegy. Věděl, že když přivandrovalec jako Muchtár zaútočí na jejich čest, budou jednat. Ášání jim musel poskytnout čas na uklidnění.

Odkašlal si a začal: „Ministr Saléhí za několik málo hodin promluví před Radou bezpečnosti OSN. Byl jsem informován, že ministryně zahraničí USA odletěla do New Yorku a také pronese řeč. Kontaktovala mě ředitelka CIA a chce se sejít a probrat, co se stalo.“

„Jaký to má smysl?“ zajímal se Amatulláh.

„Myslím, že než uděláme něco, co by mohlo ohrozit vládu a lid této země, měli bychom promluvit s Američany a zjistit, jestli nechtějí předložit nějakou nabídku, která by odvrátila další konflikt.“

Poradci jeden po druhém souhlasně přikyvovali.

Amatulláh se po nich rozhlédl a řekl: „Můžu počkat nanejvýš den nebo dva, než přikročíme k činu, ale mezitím je třeba sestavit plán. Až vydám rozkazy, chci, aby byly okamžitě vykonány. Vyjádřil jsem se dost jasně?“

Všichni shromáždění postupně přisvědčili. Dokonce i Ášání. Bez ohledu na zdravotní stav ráno vyrazí do Mosúlu. Pokud co nejdřív nepromluví s Kennedyovou, situace by se mohla vymknout kontrole.

25

Mosúl, Irák

Jako šéf zastoupení v Mosúlu se Stilwell mohl po městě pohybovat daleko snadněji než šéfové zastoupení v Basře a Bagdádu. Jeho protějšek v Basře žil na základně na letišti v neustálém strachu z únosu nebo vraždy. Šéf CIA v Bagdádu málokdy opouštěl zelenou zónu pod kontrolou Američanů, a pokud tak učinil, pak většinou ve vrtulníku.

Stilwell za všech okolností střídal tři bezpečné domy. Každé dva měsíce si pronajal nový a jeden ze stávajících opustil. Vždy se jednalo o nenápadné patrové cihlové budovy obklopené vysokými zdmi s pevnou branou. Nechal je hlídat soukromými bezpečnostními agenturami a nikdy v žádné nezůstal déle než dvě noci v řadě. Neustále měnil zaběhlé postupy, aby zmátl případné únosce. Únosy zástupců firem i soukromých občanů kvůli výkupnému byly v Mosúlu na denním pořádku. Zhruba polovina zajetí přežila. Masúd mu občas dělal stín, aby odhalil případné pronásledovatele. Před několika měsíci Masúdovi muži ve Stilwellově blízkosti několikrát spatřili jednoho místního gangstera a se zlomenou čelistí a nohama ho poslali do nemocnice.

Když přejížděli Tigris, Stilwell začal Rappovi vyprávět poslední novinky o Masúdovi.

„Usiloval o ten dům tři roky.“

„Proč zrovna o tenhle?“ zeptal se Rapp.

„Je na východním břehu. Jsou tam větší pozemky a většinou míň násilí. Také má odtamtud blíž k íránské hranici, což je pro něj z nějakého důvodu hodně důležité.“

Jak se blížili ke druhé straně řeky, Stilwell ukázal na sever. „Vidíš ten pruh zeleně u dalšího mostu, s těmi stromy? Co vypadá jako park?“

„Jasně.“

„Tak tam teď bydlí. Ten dům dřív patřil Saddámovu bratranci, který úplně ovládl textilní průmysl v severním Iráku. Nádeníky do továren mu pomáhal obstarávat Saddám. Předpokládám, že se pěkně napakoval.“

„Měli jsme nakonec štěstí a hodili mu na hlavu bombu?“

„Ne. Týden před vypuknutím války se uklidil do Jordánska. Potom dlouho doufal, že se jednou vrátí. Před pár měsíci konečně pochopil realitu a prodal dům Masúdovi.“

Za řekou zahnuli na sever. Po kilometru a půl odbočili do tiché ulice a po několika stech metrech dojeli k masivní ocelové bráně, u níž stáli strážci. Ti Stilwella poznali a s úsměvem na něj mávali. Byl vydán signál a tři a půl metru vysoká brána se otevřela.

„Neprohledají nás?“ zeptal se Rapp.

„Jsme s Masúdem kamarádi. Důvěřují mi.“

Vydali se po příjezdové cestě lemované stromy a Rapp poprvé spatřil dům. Byl obrovský. „Nevzpomínám si, že by byl tak bohatý, když jsem ho loni viděl. Nedělá náhodou kromě náhradních dílů ještě do něčeho jiného?“ zeptal se Rapp nedůvěřivě.

„Pár věcí by se našlo.“

„Například?“

„Pistole.“

„On obchoduje se zbraněmi?“

„Je spíš finančník. Pomáhá ty obchody dojednat.“

„Co dalšího bych měl vědět?“

„Víš, jak jsem mluvil o tom Saddámově bratranci… od kterého koupil tenhle barák?“

„Jo.“

„Koupil taky jeho firmu.“

„Za výrazně podhodnocenou cenu, předpokládám.“

Stilwell zastavil před krytým sloupořadím. „Sunnité tady všechny vysávali spoustu let. Rozhodně je nebudu litovat.“

Rapp otevřel dveře, vystoupil a prohlédl si celé průčelí domu a budovu pro hosty. Masúdovi Mahabádovi se dařilo skvěle.

„Mitchi.“

Rapp se obrátil a spatřil Masúda, který k němu kráčel po štěrkové pěšině z ovocného sadu. Měřil něco kolem sto sedmdesáti centimetrů, ale vážil přes devadesát kilo. Vlasy měl skoro šedivé a pravděpodobně mu táhlo na sedmdesát. Byl oblečený do pestré košile s krátkým rukávem. Rapp mu vyšel vstříc.

„Díky, že jste se na mě přijel podívat,“ pronesl Masúd dokonalou angličtinou a natáhl ruku.

„Kdybych tušil, že jste si pořídil tak nádherný dům, naplánoval bych si delší pobyt.“

„Můžete tu zůstat, jak dlouho budete chtít.“ Masúd sevřel Rappovi ruku do obou dlaní a přátelsky se usmál. „Nemůžu vaší zemi ani dost poděkovat za to, co udělala pro Kurdy.“

„A já nemůžu dost poděkovat za vaši věrnost a podporu.“

„Rádo se stalo.“ Masúd se podíval přes Rappovo rameno a řekl: „Ahoj, Robe. Jak se vede, příteli?“

„Mám se dobře, Masúde. Jak se daří tvojí rodině?“

„Výborně, díky za optání. Jenom vždycky musím zamknout dcery, když se tady objeví.“ Vrhl pohled na Stilwella. „Omdlévají z něj.“

Ridley Masúdovi potřásl rukou. „Můžu ho nechat vykastrovat, jestli chcete.“

„Ano, vykastrovat.“ Masúd se od srdce zachechtal. „To by bylo fajn.“

Když smích odezněl, Rapp představil Dumonda a potom je Masúd provedl po domě. Několikrát se zastavil a pohovořil o uměleckých dílech, jež zakoupil, a o dalších, na která měl zálusk. Rezidence působila spíše jako malý palác. Vnitřní stěny byly z vápencových bloků. Na levé straně vstupní haly se zvedalo hlavní schodiště se železným zábradlím. Skupina vyšla na verandu právě včas, aby se mohli pokochat sluncem nad západním obzorem. Celý Mosúl se před nimi rozprostíral v dlouhých večerních stínech.

Venku je u nábytku a koberců, vynesených z interiéru, očekávali dva sluhové. Servírovali se drinky a pak předkrmy. Všichni se posadili.

Masúd je obešel a každému hostu nabídl z humidoru doutník. Jak slunce zapadalo, rozsvěcely se lampy. Když si všichni zapálili, Masúd se uvelebil do obrovského křesla a s ďábelským úsměvem se obrátil k Rappovi.

„Je vám známo, jakou nenávist a pohrdání chovám k tomu samolibému prezidentovi Amatulláhovi?“

„Ano, je,“ přisvědčil Rapp.

„Takže chápete, že mě nic nepotěší víc, než vidět ho na kolenou.“

„V tom případě jsme dva.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách, abych vám pomohl. Povězte mi nějaké podrobnosti o svém plánu.“

Rapp odložil skotskou a dlouze potáhl z luxusního doutníku Monte-cristo. „Chci, abyste si to promyslel, protože se možná budou mstít.“

Masúd přezíravě odfrkl a zavrtěl hlavou. „Nemám strach z íránské vlády ani z jejich zbabělých brigád Badr.“

„Znáte jejich minulost stejně dobře jako my všichni. Neváhají vraždit své nepřátele.“

„A já si nenechám nic líbit. Jestli je pravda to, co mi vyprávěl Stan,“ Masúd mávl ke Stilwellovi, „a vy máte šanci toho mizeru doopravdy znemožnit a dokázat, že lže, pak u toho nechci chybět.“

„Co MEK a PMOI? Musíte to s nimi probrat, než plán odsouhlasíte?“

„Mohl bych mluvit za PMOI, ale to neudělám. Za MEK klidně promluvím, a pokud jsem správně pochopil, co zamýšlíte, potom pro vás bude lepší spolupracovat s MEK.“

„Taky bych řekl.“

„Podpoříme jakýkoli pokus vnést nestabilitu do Amatulláhovy vlády.“

„Co žádáte jako protihodnotu?“ zeptal se Rapp. Masúd nasadil zarmoucený výraz a poposedl v obřím křesle. „Vděčíme vám za mnohé.“

„My vám také,“ namítl Rapp.

„Našly by se záležitosti, se kterými byste mi mohl pomoci, ale nechci je do toho zatahovat. Jsme spojenci. Vyděláme na tom oba.“

„To je pravda.“

„Teď mi povězte ten svůj plán. Zajímají mě všechny podrobnosti.“ Rapp zvedl sklenku, aby Masúdovi připil. „Uděláme to následovně.“

26

Teherán, Írán

Ášání se podíval na hodinky. Jestliže si řidič pospíší, nemuseli by přijet pozdě. Ministr zpravodajské služby otevřel lahvičku s léky proti bolesti, které mu dal lékař, a několik tablet spolkl. Mezi jednáními se vrátil do své kanceláře na ministerstvu a vyslechl hlášení zástupců. Schůzka s Kennedyovou byla domluvena na zítřejší odpoledne do Mosúlu, kde se setkali i naposledy. Všichni byli nervózní, až na Ášáního, který měl podezření, že za to můžou prášky. Velitel Ášáního ochranky neviděl rád, že se schůzka dohaduje tak narychlo. Uvítal by víc času na prověření situace na místě. To Ášáního nepřekvapilo, neboť lidé z jeho ochranky byli nutně paranoidní. Musel jim klidným hlasem nařídit, aby si přestali lámat hlavu s detaily. Američané by teď rozhodně nechtěli přilévat olej do ohně.

Velitel ochranky Rahád Tehrání Ášánímu vysvětlil, že nemá strach z Američanů. Obával se Mudžáhidů e-Khalq. Podle Tehráního informací si představitelé MEK v posledních hodinách čile vyměňovali informace a v severních provinciích vypukly nepokoje. Ášání usoudil, že Kurdové pouze chtějí využít příležitosti k rozdmýchání vášní. Doporučil Tehránímu, aby se uklidnil, ale sám byl na pochybách. Krize v severních provinciích byly stále hrozivější. Poslední věcí, kterou teď potřebovali, bylo povstání.

Jak se blížili k prezidentskému paláci, ulice se zaplnily chodci a autobusy. Amatulláh vyslal do ulic své lidi podněcovat protiamerické demonstrace. Na univerzitách se neučilo a hromadná doprava byla zdarma. Všichni mířili ke starému americkému velvyslanectví. Ačkoli je Američané opustili před více než pětadvaceti lety, Amatulláh a jeho věrní revolucionáři místo stále využívali pro shromáždění proti Velkému Satanovi. Auto projelo branou prezidentského paláce a ujíždělo mezi svěžími trávníky. Ášání neměl zájem setkat se s Amatulláhem během jediného únavného dne dvakrát, avšak dávno dobře věděl, že prezidentova žádost o schůzku je ve skutečnosti rozkaz.

Ášání byl uveden do pohodlného pokoje vedle Amatulláhovy kanceláře, kde měli vyslechnout projev ministra Saléhího před Radou bezpečnosti Organizace spojených národů. V místnosti již čekal brigádní generál Sulejmání z jednotek Quds, stejně jako Golam Mošéní, viceprezident pro atomovou energii, a generálmajor Zaríf, velitel republikánské gardy. Všichni popíjeli čaj. Ášání se s nimi pozdravil a posadil se vedle Sulejmáního na kožený gauč. Na velkém televizoru běžela CNN. Muž a žena na obrazovce hovořili o napětí mezi americkou ministryní zahraničí a jejím íránským protějškem.

V místnosti se objevil Amatulláh se sklenicí vody v ruce. Usmíval se od ucha k uchu. „Zrovna jsem mluvil se Saléhím. Francie, Rusko a Čína podpoří naši rezoluci. Prý můžeme počítat taky s Anglií, jestliže zmírníme výpady proti USA.“

„Co ostatní členové?“ zeptal se Ášání.

„Jižní Afrika a Itálie vyčkávají, jak to dopadne. Všichni ostatní stojí za námi. Podle ministra vypadá izraelský velvyslanec dost nervózně.“

„Oni nevyslali ministra zahraničí?“ ozval se Mošéní překvapeně.

„Ne,“ odpověděl Amatulláh. „Nejspíš ho nechtějí uvádět do rozpaků.“

Amatulláh se posadil a vzápětí začal Saléhího projev. Íránský ministr seděl za velkým polokruhovým stolem, o něco výš než patnáctka členů Rady bezpečnosti, shromážděná u dlouhého obdélníkového stolu.

Ášání dostal kopii projevu a předem si jej prošel. Řeč netrvala ani pět minut. První třetina se zabývala právem nezávislé země usilovat o energetickou soběstačnost a bezpečí před útoky jiných států. Všichni v Radě bezpečnosti věděli, že isfahánské zařízení nesouviselo s energetickou soběstačností, nýbrž s jadernými zbraněmi, což ale ministru Saléhímu nebránilo rozvíjet úvodní myšlenku. Druhá třetina popisovala škody způsobené útokem.

Saléhí udeřil pěstí do stolu a uvedl počet mrtvých – 328 vědců, techniků a dělníků. Ášání věděl, že skutečný počet byl asi třetinový, ale Amatulláh jej kvůli efektu ztrojnásobil. Na plátně za Saléhím se objevovaly fotografie nejlepších a nejgeniálnějších íránských vědců. Hodnotu zařízení Saléhí odhadl na zhruba tři miliardy dolarů, opět přibližně trojnásobek skutečnosti. Nejstrašnější však jsou důsledky. Uprostřed krásného města Isfahánu se odehrála jaderná katastrofa, kterou předčí jen Černobyl. Škody způsobené civilnímu obyvatelstvu jsou nevyčíslitelné.

Poslední třetina řeči pojednávala o odškodném, jež Írán požaduje. Není pochyb o tom, kdo útok provedl. Je evidentní, která bídná země zosnovala toto barbarské porušení mezinárodního práva. Saléhí se poprvé zmínil o Izraeli. Připomněl všechny výpady Izraele proti muslimským sousedům, ale příhodně pominul výpady muslimských sousedů proti Izraeli. Zdůraznil, že Írán útok nijak nevyprovokoval, a nakonec vyjmenoval požadavky své země. Cena byla astronomická. Reparace ve výši deseti miliard dolarů plus veškeré náklady na likvidaci isfahánského zařízení.

Ášání o těchto požadavcích věděl a podílel se na jejich doladění. S ohledem na zničení komplexu je považoval za oprávněné a domníval se, že by na ně Američané mohli přistoupit. Cílem třetího požadavku bylo zatlačit na Izrael. Ášání nevěřil, že jej rada schválí, ale za pokus to stálo. Saléhí přednesl žádost, aby Izrael přiznal, že má jaderné zbraně, a umožnil inspektorům OSN neomezený přístup do svých zařízení. Izraelský velvyslanec v tu chvíli skutečně vypadal, jako by na něj někdo zatlačil.

Ášání myslel, že Saléhí už skončil, jenže ministr se napil vody a oznámil, že zbývá poslední bod. Připomněl odsouzeníhodné sestřelení letu íránských aerolinií číslo 655 americkým křižníkem Vincennes, které připravilo o život 290 lidí, z toho 66 dětí. Vyjmenoval půltucet potopených íránských obchodních lodí. Odsoudil pokračující americkou podporu Izraele a strašlivé pronásledování palestinského lidu. Řekl, že jeho země již nehodlá snášet tyranii jediné světové supervelmoci.

Ášání vycítil, že Saléhí si připravuje půdu pro velice dramatický závěr.

„Tato organizace,“ pokračoval Saléhí, „nás již v minulosti nedokázala ochránit. Byli jsme napadeni dvěma nenávistnými protivníky a nepřipustíme, aby tyto zločiny proti nezávislé zemi zůstaly bez trestu. Během osmačtyřiceti hodin zbavíme všechny americké a izraelské lodě práva na volný průjezd Hormuzským průlivem. Pokud se o něj jakékoli plavidlo pod americkou nebo izraelskou vlajkou pokusí, budeme to považovat za válečný čin a přistoupíme k rozhodné akci.“

Místnost vybuchla ohnivou diskusí. Saléhí se na okamžik odmlčel a pak promluvil do vřavy. „Až se Spojené státy a Izrael přiznají k tomuto zbabělému útoku proti suverénnímu státu a zaváží se zaplatit odškodné, opět průliv otevřeme.“

Chvíli trvalo, než se všichni vzpamatovali. Amatulláh poslední požadavek záměrně udržel v tajnosti, protože dobře věděl, jaký poprask vyvolá. Rada bezpečnosti se před hlasováním bezpochyby pokusí požadavky oddělit, což by mohlo vést k vyšetřování, které potrvá měsíce, avšak kvůli uzavření průlivu je třeba jednat rychle, a proto lze očekávat brzkou rezoluci. Nebo může dojít k eskalaci napětí, která podle Ášáního názoru Íránu neprospěje. Ministr zpravodajské služby se obrátil k prezidentovi a vůbec ho nepřekvapilo, že Amatulláh upírá oči na obrazovku, přikyvuje a vypadá nesmírně spokojeně. Ášání měl nepříjemný pocit, že Amatulláh ve skutečnosti touží po konfrontaci v Perském zálivu.

27

Mosúl, Irák

Rapp seděl v Masúdově obývacím pokoji s Ridleym, Stilwellem, Masúdem a jedním Masúdovým synovcem. Také sledovali jednání v Organizaci spojených národů, avšak místo čaje a vody pili pivo a kouřili doutníky. Rapp o zvláštním chování Íránců věděl svoje. Hlavně o jejich prezidentovi. Amatulláh byl v jistém smyslu kombinací studenoválečnických diplomatů ze Sovětského svazu a jihoamerického bandity Huga Cháveze. Například mu nečinilo problémy mluvit před novináři o svobodě tisku, upozorňovat na její omezování ve Spojených státech a chlubit se vlastní otevřeností. Uzavření Hormuzského průlivu pro americké lodě však Rapp neočekával. Jestliže člověk lže o lidských právech a svobodě tisku, pro novináře je těžké to dokázat, protože nikdy přesně nevědí, co se děje v zákulisí. V tomto případě ale byla hranice jasně stanovena. Pokud do třicetikilometrové úžiny připluje letadlová loď, nedá se přehlédnout.

Mezinárodní vody jsou prostě – mezinárodní vody. Může se v nich pohybovat kdokoli. Íránu patřily vody do devatenácti kilometrů od pláže, ale ani o píď víc. Budou-li se Američané držet dost daleko od pobřeží, nemohou s tím Íránci nic dělat. K takovému závěru by aspoň došel logicky uvažující člověk, jenže Rapp nepodléhal iluzím. Íránci rádi stanovovali vlastní pravidla a pak je přepisovali. Rozhodně si nenechali propagandu nabourávat přízemními fakty.

Na obrazovce se objevila ministryně Wicková. Rapp si všiml, že obvykle klidná a elegantní ministryně jen s obtížemi přemáhá hněv. Měla brýle na čtení a dívala se stranou na íránského ministra zahraničí, zatímco jí jeden poradce cosi šeptal do ucha. Wicková přikývla a poradce se znovu posadil. Ministryně trhnutím otevřela desky, přelétla očima své poznámky, potom je odsunula a odložila brýle. Rozhlédla se po velvyslancích, kteří reprezentovali patnáct zemí zastoupených v radě, a jako roztrpčená matka zavrtěla hlavou.

„Především bych tento orgán chtěla ujistit, že Spojené státy nemají nic společného s událostmi, které se tento týden staly v isfahánském jaderném zařízení. Právě jste byli svědky staré známé taktiky, kterou íránská vláda používá pokaždé, když má nějaký problém. Obviňuje USA. Obviňuje Izrael. Za všechno může Velký Satan.“ Wicková vrhla pohled na Saléhího. „Kdykoli Írán postihne nějaká katastrofa, vedení země ukazuje na hvězdy a pruhy a Davidovu hvězdu, aby odvrátilo pozornost svých občanů od vlastní neúspěšné politiky. Jako obětní beránek jim sloužíme už dost dlouho.“

Wicková se ohlédla přes rameno a ukázala na plátno. „První snímek, prosím.“

Objevila se velká satelitní fotografie isfahánského komplexu. „Tyto záběry byly pořízeny jen chvíli před zničením íránského jaderného zařízení. Dovolte mi připomenout, že existence tohoto zařízení porušovala rezoluce Rady bezpečnosti číslo šestnáct set devadesát šest a sedmnáct set čtyřicet sedm.“ Významně se odmlčela. „Následující série záběrů vám ukáže průběh jeho zničení.“

Na plátně se v časové posloupnosti střídaly fotografie s vysokým rozlišením. Wicková vysvětlovala: „Všimněte si absence jakýchkoli záblesků, výbuchů nebo oblaků kouře.“ Wicková se opět ohlédla. „Další snímek, prosím.“

Objevily se zvětšené fotografie střechy zařízení. Byly rozdělené do čtyř částí. Všichni zřetelně viděli klimatizační jednotky i štěrkovou texturu masivní asfaltové vrstvy. Obrázky následovaly jeden za druhým, od zcela nepoškozené střechy k prvním známkám potíží, které z oběžné dráhy vypadaly jako pouhé vlasové praskliny. K prasklinám směřovaly červené šipky a po straně byly připojeny menší fotografie pro srovnání. Další série zobrazovala pukliny šířící se ze středu střechy do stran jako klikatá pavučina. Ty byly jasně patrné a červené šipky už nebyly zapotřebí.

„Všimněte si,“ upozornila Wicková, „že naprosto nic neukazuje na průnik bomby střechou. Naši odborníci tyto fotografie zkoumali do nejmenších podrobností a chtěli bychom vyzvat ostatní stálé členy rady, aby se svými satelitními záběry učinili totéž.“

Pak na řadu přišly záběry ukazující rozpad střechy, jejíž velká středová část se oddělila a zřítila dolů. Zbývající části nevydržely o moc déle. Vypadalo to, jako by se země otevřela a celé zařízení spolkla. Na posledním snímku z obrovské obdélníkové jámy začínal stoupat oblak kouře.

„Střechu nenarušila bomba a navíc jsme neviděli žádnou explozi, jež by se při leteckém útoku dala očekávat. Předložili jsme tyto fotografie desítkám expertů, civilním i vojenským, a všichni se shodli na tom, že isfahánské zařízení postihlo úplné zřícení, které začalo uvnitř budovy. Nedošlo k útoku z vnějšku. Nikdo neshazoval bomby z letadel, jak tvrdí íránská vláda.“ Wicková se obrátila přímo k íránskému ministru zahraničí a řekla: „Zpočátku jsme se domnívali, že ke zřícení došlo nejspíš kvůli stavební chybě, ale tuto možnost jsme včera vyloučili, když jsme získali nové informace.“

Wicková se podívala doprava na svého náměstka a lehce kývla hlavou, „íránská vláda světu ráda namlouvá, že se těší plné podpoře íránského lidu, ačkoli opak je pravdou. Mudžáhidové íránského lidu, Národní rada odporu Íránu a Mudžáhidové e-Khalq, to jsou jen některé z mnoha skupin, jež představují opozici proti diktátorské íránské vládě.“ Jména organizací se objevila na plátně. „Extremističtí duchovní se déle než pětadvacet let snaží tyto skupiny potlačit vražděním jejich vůdců a vězněním členů, kteří se odváží vyslovit proti tvrdé vládní politice. Důsledným ovládáním tisku se íránskému vedení dařilo tajit tento sílící odpor před okolním světem. S tím je teď konec. Pro diktátorské režimy, jako je ten teheránský, je s rozvojem internetu stále složitější řídit tok informací.

Následuje prohlášení vydané Mudžáhidy e-Khalq neboli MEK, jak se jim zpravidla říká. Ráda bych připomněla, že toto video je k dispozici na internetu a každý si je může prohlédnout. Také jsem slyšela, že je již hodinu vysílá al-Džazíra.“

Rapp sledoval, jak se na plátně objevují záběry natočené včera v Masúdově domě. Na zemi seděl muž, nohy složené pod sebou. Na sobě měl zelenou vojenskou uniformu a černou kuklu s dírami pro oči. V klíně držel útočnou pušku AK-74 ruské výroby. Stěnu za ním pokrýval modrý transparent s nápisy Svobodný Írán a Mudžáhidové e-Khalq v perštině a angličtině. Muž pod kuklou byl Masúdův synovec, který plynně ovládal fársí i angličtinu. Začal v prvním jazyce a pak přešel ke druhému.

„Íránský lid dlouho trpěl, zatímco jeho vůdcové si užívali kořist uloupenou šáhovi Muhammadu Rezovi Pahlavímu. Statečný íránský lid povstal a svrhl pouta šáhova režimu, ale pak mu revoluci ukradla skupina sobeckých mužů, kteří si mastí kapsy, i když my ostatní sotva uživíme své rodiny. Drží se u moci nelítostným potlačováním opozice. V Íránu neexistuje svoboda smýšlení, svoboda tisku a náboženská svoboda. Jsou tu pouze tvrdá nařízení sobců, kteří sami žijí v šáhových palácích, pijí jeho víno a na svých satelitních televizorech sledují pornografii.“

Rapp se usmíval, když poslouchal slova, jež sám napsal. Nad posledním řádkem o pornografii kvůli jisté citlivosti chvíli váhal. Lidem ze Západu takové obvinění může připadat směšné, ovšem mezi obyvateli země s přísným islámským právem může vzbudit těžko vyvratitelné podezření, že zákonodárci nedbají vlastních nařízení. V této části světa může podobné nařčení vést až k nepokojům.

„Chrání je tajná policie,“ pokračoval muž v kukle, „která má daleko horší pověst než obávaná šáhova SAVAK. Její příslušníci bijí, mučí a vraždí všechny, kdo se odváží nesouhlasit. Vláda utratila miliardy za vývoj jaderných zbraní, zatímco průměrný občan své rodině sotva opatří otop a jídlo. Co jsme my, obyčejní lidé, získali honbou za jadernými zbraněmi, které nepotřebujeme a které podle světa mít nemáme? Vůbec nic. Naše kdysi významná země se stala vyděděncem svobodného světa. Ptám se svých íránských spoluobčanů, je náš život lepší než za šáha? Smutná pravda zní, že ne. A proto jsme zničili jaderné zařízení v Isfahánu. Pronikli jsme mezi strážce revoluce a do všech vládních organizací. Isfahánské zařízení bylo typickým příkladem všeho, co je na našich vůdcích špatného. Zajímají se o hospodářskou prosperitu a náboženské dění? Ne. Jde jim jenom o moc, kterou si uzurpovali. Dovolili jsme těm sobcům ukrást nám revoluci a zaplatili jsme za to vysokou cenu. Mnozí naši spoluobčané jsou mrtví, protože jsme nejednali dřív. Nyní nadešel čas pro druhou revoluci. Přišel čas zbavit se vlády extremistických duchovních a jejich malého loutkového diktátora. Zničení isfahánského zařízení je začátkem konce těchto tyranů a první bitvou boje za skutečně islámský a demokratický Írán.“

28

Teherán, Írán

Projev ministryně zahraničí Wickové byl přijat se značnou nelibostí. Dokonce i Ášání, který sám sebe pokládal za daleko racionálnějšího v porovnání s ostatními muži v Amatulláhově pracovně, v něm spatřoval potvrzení známé skutečnosti, že v Organizaci spojených národů je upřímnost mimořádně vzácná. První postřeh americké ministryně však nemohl být trefnější. Kdykoli se Amatulláh dostal do potíží s vlastním lidem nebo nejvyšším vůdcem, pospíchal k nejbližšímu mikrofonu a dlouze spílal zlým Spojeným státům. Na závěr obvykle vyhrožoval Izraeli zničením. Bylo to klasické odvracení pozornosti.

Satelitní snímky zkázy isfahánského zařízení se u ostatních setkaly s výsměchem, nicméně Ášání jim věnoval soustředěnou pozornost. Pozorně vyslechl argumenty americké ministryně. Fakta odpovídala jeho vlastnímu podezření. Prvním náznakem, že se schyluje k něčemu vážnému, byla zmínka Wickové o různých disidentských skupinách v Íránu. Ášáního analytický mozek dokázal rychle domýšlet důsledky. Jakmile ministryně vyjmenovala trojici protivládních organizací, šéf zpravodajské skupiny věděl, co bude následovat. Málem to řekl Amatulláhovi. Rychlý telefonát na ministerstvo telekomunikací by vysílání zarazil, ale Ášání od útoku uvažoval trochu jinak. Obvyklá trpělivost, s níž sledoval teatrální gesta a silácké projevy, se vytratila. Skoro jako by si přál vidět Amatulláha v nesnázích, a tak zůstal sedět a mlčel.

Když Wicková ohlásila video Mudžáhidů e-Khalq, nálada v Amatulláhově pracovně se okamžitě změnila. Místo úsměvů se objevily zamračené výrazy a hovor utichl. Ášání sledoval, jak se Amatulláh naklání dopředu.

íránský prezident se zeptal: „Co je to za podvod?“

První slova mluvčího MEK Ášání vyslechl s obezřetným zájmem. Dobře věděl, že se teroristické skupiny s oblibou hlásí ke špinavé práci někoho jiného, protože sám v minulosti řídil natáčení podobných prohlášení. Mnohé akce Hizballáhu byly natolik kontroverzní, že se k nim organizace nemohla otevřeně přiznat, a proto si zásluhy připsaly okrajové frakce. MEK však okrajovou frakcí nebyli. V severních provinciích narůstal jejich vliv i členská základna. Působení vládních jednotek tam ztěžoval neustálý strach z napadení.

Slova, která zazněla z televize, byla nepochybně těmi nejpodvratnějšími v Íránu od roku 1979. Ášání se bál a zároveň doufal, že vyvolají ohlas u široké veřejnosti. Jeho obavy pramenily ze skutečnosti, že revoluce přinášejí zmatky a postihují mnoho nevinných lidí. Naděje se týkaly jeho dcer. Kéž by mohly žít v Íránu zbaveném fanatických a šovinistických extremistů. Potom do jeho úvah zasáhla třetí emoce. Bylo to pobavení. Pobavení nad Amatulláhovou reakcí.

Než muž v kukle odříkal prvních pár vět, Amatulláh vyskočil a utíkal ke stolu. Popadl sluchátko a stiskl jediné tlačítko. Ášání číslo neviděl, ale ani to nebylo potřeba. Pochopil, kam prezident volá. Na ministerstvo telekomunikací. Státní televize dostala příkaz, aby odvysílala projev ministra Saléhího v OSN. Upoutávky běžely celý den a po projevu měla následovat lživá odpověď americké ministryně zahraničí. Sledovanost byla vysoká a informace, že se Amatulláh a další vedoucí představitelé dívají na pornografii, způsobí obrovské pozdvižení. Ášání to považoval za geniální tah. Na pravdivosti obvinění nezáleželo. V íránské společnosti potlačující sexualitu stačí k napáchání nedozírných škod pouhý náznak.

Amatulláh křičel do telefonu a oči stále upíral na televizor. Jeho zuřivost rostla s každou trýznivou vteřinou. Nakonec popadl těžítko a mrštil jím proti obrazovce. Těžítko se odrazilo od ochranného plexiskla, se žuchnutím dopadlo na podlahu a zanechalo za sebou téměř neviditelnou šmouhu. Amatulláh nedosáhl kýženého výsledku a s obnovenou vervou hulákal do sluchátka.

Ášání těkal pohledem mezi Amatulláhem a televizí, jako kdyby sledoval sportovní zápolení. Ve skrytu duše se ptal, kdy tento okamžik přijde. V sousedním Iráku se válčilo a síla a odvaha MEK rostly. Ášáního ministerstvo léta stíhalo disidenty a revolucionáře a likvidovalo je. V poslední době žili ve strachu jeho vlastní lidé. K incidentům docházelo pouze v severních provinciích, jenže byly stále častější. Ášání varoval Amatulláha a ostatní členy rady, že hrozí rozšíření nepokojů do dalších částí země. Prezident a jeho klíčoví poradci však byli natolik zaslepeni svými plány na vyvolání rebelií v sousedním Afghánistánu a Iráku, že jeho varováním nevěnovali pozornost.

Téměř jako na pokyn producenta obrazovka v Amatulláhově kanceláři začala zrnit právě ve chvíli, kdy maskovaný mluvčí MEK pronesl poslední slova: „Zničení isfahánského zařízení je začátkem konce těchto tyranů a první bitvou boje za skutečně islámský a demokratický Írán.“

29

Mosúl, Irák

Otlučený Oldsmobile Cutlass projížděl skoro prázdnou ulicí. Kvůli těžkému pancéřování se spíše ploužil. Slunce ještě nevyšlo a nad celým městem visel šedivý opar. Rapp byl v Mosúlu teprve dva dny a Stilwell už čtyřikrát vyměnil vůz. Auto bylo cítit cigaretovým kouřem a jakýmsi dalším pachem, který Rapp nedokázal zařadit a raději se o to nepokoušel. Na podlaze se povalovaly zmačkané plechovky, polystyrénové kelímky a obaly od sendvičů. Popelník přetékal nedopalky, dokouřenými až k filtru. Tento trik Rapp také často používal. Hrál divadlo. Vytvořil iluzi, že je tuctový povaleč, a lidé si ho téměř nevšímali.

Pracovat pro CIA v Mosúlu vyžadovalo velikou obezřetnost. Stilwell potřeboval vycházet na ulici, aby získal poznatky a vybudoval síť informátorů, ale zároveň musel za všech okolností dbát o svou bezpečnost. Mohl také sedět za relativně nepropustnými zdmi nejbližší americké základny a jen přijímat návštěvy místních. Pokud by se ale nevmísil mezi obyvatelstvo, těžko by si udržel podrobný přehled o dění. Stilwell chápal, že musí jít s kůží na trh, mají-li se mu dařit náhodná setkání, na nichž stojí kariéra mnoha zpravodajských důstojníků v zahraničí. Důstojník může narazit na tři kategorie lidí. Do první patří lidé, kteří mají plné zuby stávajícího režimu. Takovým v Iráku vadila především korupce a násilí. Ti zpravidla bývají nejlepší. Slušní občané, kteří již nemohou zavírat oči před skutečností, že jejich čtvrť ovládli teroristé, násilníci a zločinci. Zástupcem druhé kategorie je člověk, jenž za informace požaduje nový život v Americe nebo peníze. Problém je v tom, že vám mnohdy vypráví cokoli, co chcete slyšet. Třetím typem, zdaleka nejproblematičtějším, je někdo, kdo se chce mstít. Kvůli neurovnanému obchodnímu sporu s konkurentem či partnerem nebo po hádce se sousedem naváže kontakt se CIA a osočuje protivníka ze všeho možného. Ve většině případů takový člověk není o nic lepší než ten, na koho donáší. Se třetí kategorií se Stilwell už nebavil.

Nejriskantnější na Stilwellově práci bylo to, že musel být pořád k zastižení. Tím ze sebe na druhé straně dělal terč pro všechny zuřivé frakce, které ve městě jako Mosúl měly spadeno na všechny Američany, o důstojnících CIA nemluvě. Zajištění vlastní bezpečnosti vyžadovalo veliké úsilí. Nikdy nespal na stejném místě více než dvě noci po sobě, často měnil auta a vydával se za nízko postaveného agenta CIA, jenž nemá téměř žádné pravomoci. Vytvořil si fiktivní nadřízenou Lady Di, která připomínala spíš Margaret Thatcherovou než zesnulou princeznu. Ta vydávala rozkazy a o všem rozhodovala. Stilwell byl obyčejný pěšák. Jeho schůzky se většinou odehrávaly v jedné z mnoha mosúlských internetových kaváren nebo na otevřených tržištích. Míval kolem sebe několik kurdských bodyguardů, což byli zkušení bojovníci a lidé mimořádně loajální CIA.

Auto dojelo ke křižovatce a zastavilo na semaforu. Mířili na jih, na letiště, kde se měli setkat s Kennedyovou a jejím doprovodem. Město ožívalo. Pouliční prodejci rozkládali stánky a přibývalo vozidel. Stilwell se rozhlédl na obě strany. Chtěl projet na červenou, ale pak do vozovky vkročila žena zahalená od hlavy k patě a v černé burce, jíž se z obou stran za ruku držely děti. Chlapeček byl oblečený do džín a svetru a dívka měla hidžáb neboli muslimský šátek. Žena se úzkou mezírkou dívala přímo před sebe. Asi pětiletý chlapec a jeho o pár let starší sestra se podívali na Rappa a usmáli se. Rapp úsměv opětoval, zamával jim a tiše se modlil, aby den přečkali ve zdraví. Naprostá neúcta povstalců k životu byla otřesná.

Během nedávného sezení s psychiatrem z Langley Rapp dostal otázku, jestli mu zabíjení připadá snadné. Prodělal podobných vyšetření dost, aby věděl, že jsou založena na standardizovaných dotaznících. Odpovědi se pak zaznamenávaly do jeho složky jako hodnocení a fakta. Rapp nerad rozmlouval s lidmi bez praktických zkušeností z terénu. Nesnášel zpochybňování své práce někým, kdo sedí v pohodlné klimatizované kanceláři, činí rozhodnutí nad šálkem horké kávy a nemusí mít strach, že v příštích pěti minutách přijde o život.

Psychiatrům to nikdy neřekl, ale skoro nic ho neuspokojovalo tak jako pronásledovat muže, který měl na rukou krev nevinných lidí, a nakonec ho zlikvidovat. Někdy to znamenalo kulku do hlavy na osm set metrů, jindy označení cíle laserem, aby americké letadlo mohlo shodit čtvrttunovou bombu; když si ale mohl vybrat, Rapp dával přednost těsné blízkosti. Chtěl se nepříteli dívat do očí ve chvíli, kdy si uvědomí, že se jeho bídný život chýlí k bolestnému konci. Jeho oběťmi byli násilníci a gangsteři, kteří se považovali za hrdiny, protože naložili auto výbušninami a přesvědčili pomateného mladíka, aby se s ním odpálil u nějaké budovy nebo na přeplněném trhu. Co tím sledovali? Jak může kohokoli napadnout, že si takovým činem zajistí přízeň údajně soucitného boha?

Odpověď byla jednodušší, než si mnoho lidí představovalo. Vesměs se jednalo o šovinistické fanatiky, oddané zvrácenému výkladu islámu. Muže, kteří se v mládí vydali na cestu násilí a boje a odmítali ji opustit. Muže, kteří v nenávisti a obviňování druhých strávili tak značnou část života, že se již báli couvnout a zamyslet se nad tím, co páchají. Muže, kteří měli strach přečíst si celý korán, protože věděli, že by v něm narazili na slova proroka, jenž by jejich činy nikdy neschválil.

Takové bestie Rapp lovil. Muže, kteří si nevážili lidského života, a proto ztratili právo na ten svůj. Jen hrstka lidí doopravdy rozuměla tomu, co Rapp dělá. Se zaujetím cíl sledovat, někdy celé měsíce. Věděl, kdy má udeřit a kdy se má držet stranou. Čekal na ideální příležitost, aby se mohl přiblížit, zabodnout nůž do mozkového kmene a sledovat, jak tělesné funkce skomírají. Uvědomoval si, že stěží pomstí všechny nevinné, které konkrétní fanatik a jeho organizace připravili o život. Na druhé straně však bylo jasné, že na seznam nepřibude nikdo další.

Během let Rapp zavítal do skutečně odporných končin. Nocoval ve vlhkých džunglích Filipín a jihovýchodní Asie, kde se na něj vrhali komáři velcí jako kolibříci. Musel pěšky zdolat severní cíp Sahary, aby se vyhnul libyjským bezpečnostním silám. Ve švýcarských Alpách málem umrzl a v Afghánistánu ho postihla úplavice tak silná, že během jednoho týdne zhubl o osm kilogramů, přičemž většinu času proležel na podlaze vlhkého, depresivního bytu.

Během jízdy po prašném starověkém Mosúlu Rapp dospěl k závěru, že by se na ta místa kdykoli vypravil znovu. Ve dvoumilionovém městě si víc než kdy jindy uvědomoval, v jak rozdělené části světa se nachází. Když včera večer Ridley odjel na základnu zavolat bezpečnou linkou do Langley a pomoci s přípravami příjezdu Kennedyové, Rapp se Stilwellem se vypravili zkontrolovat vybraný dům a čtvrť, kde se ředitelka CIA setká se svým protějškem. Došli po Ninivské ulici až k Tigridu a pak odbočili doprava do ulice Amíra Zaja, kde se bezpečný dům nacházel. Měli s sebou čtyři bodyguardy, přičemž dva šli před nimi a dva je jistili zezadu. Průzkum trval hodinu, a třebaže Rapp nezaznamenal žádné násilné činy, jejich následky viděl na každém kroku. Na domech byly šrámy po kulkách a střepinách. Některé budovy po explozích vyhořely a několik se napůl zřítilo. Policisté v hojném počtu hlídkovali kolem soudu, dokonce i večer po jeho uzavření. Hlavní ulice byly plné oranžovo-bílých taxíků a starých vozů japonské výroby.

V jednu chvíli kolem projela kolona amerických bojových vozidel Stryker. Osmikolové stroje přerušily dopravu a rozechvěly okna. Rapp si všiml, že někteří chodci se zastavují a přihlížejí, zatímco jiní mizí v uličkách a obchodech. Napětí bylo hmatatelné. Polovina lidí si přála, aby se okupační armáda stáhla, a druhá by rozhodně dala přednost jejímu setrvání, protože jinak by v zemi naplno propukla občanská válka. Rapp napětí považoval za zlověstné, jako kdyby se blížila obrovská bouře a nic ji nemohlo odvrátit. Nemožnost spolehlivě vyhodnotit, kdo představuje ohrožení a kdo ne, komplikovala situaci nesmírně stresujícím způsobem. Bylo skoro nemožné udržet si přehled o všech zúčastněných, a i kdyby se to podařilo, nikdo nemohl zaručit, že v průběhu boje nepřejdou na druhou stranu.

Jedním z uklidňujících faktorů byl Stilwell. Své pracovní postupy dotáhl téměř k dokonalosti. Bezpečný dům stál přímo naproti místu, kde se uskuteční schůzka, a jednalo se o internetovou kavárnu, kde se scházel se svými informátory. Kavárna patřila bratranci jednoho Stilwellova bodyguarda. Stilwell mu platil tisíc dolarů v hotovosti měsíčně, jen aby ji mohl využívat. Dvoupatrová obytná budova přes ulici byla napěchovaná zásobami. Nesměli se spoléhat na náhodu. K dispozici byla polní lůžka, proviant a spousta vojenského vybavení pro případ obležení. K obraně mohli využít granátomet, pušky M-4, pistole Glock ráže .45, ostřelovačskou pušku Barrett ráže .50, dva lehké kulomety M249 a bednu ručních granátů M67. Kromě nich měli neprůstřelné vesty, vybavení pro ošetření raněných, komunikační a průzkumná zařízení a štos starých časopisů a oddechového čtiva. Všechno chránily vyztužené ocelové dveře se třemi pevnými závorami. Na oknech byly mříže a schodiště i obytnou část domu sledovaly miniaturní kamery. Všechny čtyři bezpečné domy měl Stilwell vybavené stejně a mohl jejich interiér sledovat přes internet.

Rapp usnul kolem jedenácté večer za dveřmi zavřenými na závoru a s nabitou pistolí po boku. Nedlouho po druhé ho ze spánku vytrhla střelba. Hodinu se převaloval v posteli, a když zase usínal, střílení propuklo nanovo. Tentokrát blíž. Stilwell hlasitě chrápal a Rappovi nezbývalo než ležet se zavřenýma očima a přemýšlet o všem, co musí ráno zkontrolovat. Nakonec těsně před rozedněním ještě jednou usnul, ale vzápětí ho probudil mohutný výbuch. Rozsvítil světlo a podíval se na Stilwella, který otevřel jedno oko.

„To bylo blízko,“ řekl Rapp.

„Klid,“ zamumlal Stilwell. „To byli naši.“ Obrátil se na druhý bok a za necelou minutu zase chrápal.

Po hlavní příjezdové cestě se blížili k letišti a Rapp se rozhlížel po okolí. Podesáté se ptal sám sebe, jestli bylo rozumné pozvat Kennedyovou do toho prostředí. Íránci se s ní odmítli setkat na letišti, a tak bylo vybráno neutrální místo ve městě. Minuli výbuchem zničený vrak auta a Rapp zívl.

Stilwell se vesele zašklebil a zeptal se: „Co se děje? Ty ses v noci nevyspal?“

Rapp se díval přímo dopředu a mračil se. „Nevím, co bylo horší, jestli ta střelba, nebo tvoje chrápání.“

„Moje chrápání. Kdybys tady spal častěji, na střelbu by sis zvyknul.“

„To určitě.“ Rapp zamyšleně pokýval hlavou a uložil si do paměti, že musí Kennedyovou požádat, aby Stilwellovi pořádně přidala. Pro chlapy v terénu není žádný plat moc vysoký.

30

Vrtulník Mi-24 ruské výroby se přiřítil ke starověkému městu Ninive a obkroužil je. Ášání si prohlížel trosky asyrské metropole a uvažoval o své vlasti a jejím místě v dějinách. Nepamatoval si všechna fakta, ale věděl, že hlavní město Asýrie padlo přibližně tisíc let před prorokovým příchodem. Město rozvrátili Médové a Babyloňané, které později porazil Kyros Veliký. Doby, kdy Peršané ovládali území od Středozemního moře po dnešní Indii, dávno pominuly. Jakékoli naděje, že by mohli obnovit zašlou slávu, byly zjevně liché. Vzhledem k nedávnému vývoji budou mít štěstí, pokud se jejich země ještě nescvrkne.

Ášání si již nějaký čas uvědomoval, že vláda je v daleko složitější situaci, než si připouští. Jeho kolegové z Nejvyšší bezpečnostní rady buď neměli přehled o posledních událostech, nebo se obklopili patolízaly, kteří jim sdělovali pouze to, co chtěli slyšet. To byl zcela jistě Amatulláhův případ. Prezident věřil vlastní propagandě a domníval se, že k tomu dokáže přimět i ostatní.

Debakl v Organizaci spojených národů byl znát. O věci jednala Rada bezpečnosti a americké tvrzení, že se Írán snaží utajit domácí nepokoje, vyvolalo ještě další reakce. Chabá obrana ministra zahraničí Saléhího, že Američané důkazy zfalšovali, jenom přilila olej do ohně. Saléhího protesty tváří v tvář ministryni Wickové a její záplavě informací připadaly nemístné i Ášánímu. Články zahraničních novinářů poprvé od revoluce zpochybňovaly schopnost teheránské vlády udržet se u moci. V severních provinciích vypukly protesty a Ášáního lidé hlásili, že také v hlavním městě panuje výbušná nálada.

Nejvyšší vůdce se jako obvykle vytratil a raději se zaměřil na náboženské záležitosti. Ášání měl podezření, že se nejvyšší vůdce distancoval od potopení lodi, čímž Amatulláhovi poskytl lano, které mu poslouží buď k záchraně, nebo k oběšení. Ášáního napadlo, že se nejvyšší snaží upevnit svou pozici duchovního vůdce natolik, aby jí neotřásla ani Amatulláhova neschopnost obstarat zahraniční podporu a udržet vládu nad íránskými spoluobčany. Přes noc došlo k několika útokům zápalnými bombami na banky. Amatulláh nařídil pohotovost bezpečnostních služeb a rozkázal, aby zatkly každého, s kým budou sebemenší potíže.

Vrtulník přešel do vodorovného letu a pak zvolna sestupoval k parkovišti u řeky. Ášání se podíval doprava a spatřil záda Imáda Muchtára, který vyhlížel z okénka na pravé straně a mluvil do mobilního telefonu. K dovršení všeho špatného si teď Amatulláh nechal od Muchtára radit. Vůdce polovojenského křídla Hizballáhu byl užitečný coby nástroj pro určité operace, ale jako konzultant íránského prezidenta v době mezinárodní krize se rozhodně nehodil. Měl příliš omezený obzor na to, aby dokázal poradit v komplikovaných záležitostech. Bez ohledu na události v Organizaci spojených národů doporučoval zahájit útoky proti Izraeli a Americe. Když chtěl Ášání znát důvod, Muchtár odpověděl, že bez ohledu na odpovědnost přišlo zničení isfahánského komplexu těmto dvěma zemím vhod, a tak musejí být potrestány. Protože u Ášáního nepochodil, obrátil se Muchtár přímo na Amatulláha a řekl mu, že výpad proti Židům a Američanům si obyčejní Íránci vyloží jako důkaz jejich viny.

„A co když přijde protiútok?“ zajímal se Ášání.

Muchtár ho přejel povýšeným pohledem a zavrtěl hlavou. „Nechtějí s námi bojovat. Věřte mi.“

Ášání se při vzpomínkách na včerejší setkání nemohl zbavit nepříjemného pocitu, že Amerika podnikne odvetné kroky. Ani jediný člen nejvyšší rady si neuvědomoval, na jak tenkém ledě se pohybují. Ášání ve vzduchu cítil problémy. Občané se bouřili. Stále víc žen se líčilo a nosilo značkové oblečení, které odhalovalo víc kůže, než se duchovním zamlouvalo. Schylovalo se k policejnímu zákroku a Ášání měl podezření, že tentokrát po něm lidé vyjdou do ulic demonstrovat proti brutální vládní politice. Amatulláh udělá cokoli, aby svou úžasnou revoluci udržel v chodu. Nic jiného neměl. Nic jiného neznal. Prožil s ní příliš dlouhý čas a stála ho příliš mnoho úsilí, než aby ji nechal padnout, i kdyby se už zachránit nedala.

Když s sebou Amatulláh na tak choulostivou misi vzal Muchtára, jen tím potvrdil svoje zoufalství. Ti dva spolu něco chystali a Ášání si byl jistý, že ať to bude cokoli, jen to zhorší situaci. O neobvyklém členovi svého doprovodu se dozvěděl teprve dnes ráno. Okamžitě volal do prezidentského paláce, aby zjistil důvod. Když se z telefonu konečně ozval Amatulláh, řekl Ášánímu, že Muchtár potřebuje mluvit s velitelem Hizballáhu v Mosúlu. Ten prý získal důležité informace o tom, že Američané podpořili akci MEK v isfahánském zařízení. Ášání uvažoval, co všechno se mohlo přihodit poté, co v půl jedné v noci odešel z prezidentského paláce. Amatulláh celý večer trval na tom, že důkazy předložené v OSN Američané zfalšovali, což podle něj dokazovalo, že zařízení zničili s pomocí neviditelných bombardérů. Teď najednou obrátil a prohlašoval, že šlo o sabotáž. Nedávalo to smysl.

Vrtulník přistál na skoro prázdném parkovišti.

Muchtár Ášánímu podal ruku a řekl: „Pamatujte si, že Alláh přeje odvážným. Má s námi velké plány. Proto jsme přežili útok v Isfahánu.“

„Alláh je veliký.“ Ášání vystoupil z vrtulníku a zamířil k šéfovi své ochranky, který přiletěl už včera večer a koordinoval bezpečnostní opatření s lidmi z Oddělení 9000 – skupiny verbované, cvičené a financované šíitskými povstalci v Iráku. Muži z místní šíitské domobrany měli zajišťovat dopravu a ochranu během schůzky. Všichni měli černé kukly. Ášání se pozdravil s velitelem ochranky a pak se obrátil k Američanovi, se kterým se již dříve dvakrát setkal.

Muž ze CIA o krok postoupil a natáhl paži. „Ministře Ášání, díky, že jste přiletěl.“

„Pane Ridley,“ odpověděl Ášání dokonalou angličtinou, „vy jste měl mnohem delší cestu než já.“ Potřásl muži rukou.

„To je pravda,“ uznal Ridley, „ale stejně si vážím vaší dobré vůle.“

„A já oceňuji dobrou vůli ředitelky Kennedyové. Mlčení jenom plodí další nedorozumění.“ Ášání zaznamenal, že se Ridley dívá přes jeho rameno. Ohlédl se a spatřil odcházejícího Muchtára. Terorista držel objemný kufřík a pospíchal na druhou stranu parkoviště. Tam nastoupil do modro-bílého policejního SUV, obklopeného z obou stran pickupy s kulomety na korbách. Za zbraněmi stáli muži zákona v Černých kuklách.

„Kdo to je?“ zajímal se Ridley.

Ášání si chvíli pohrával s myšlenkou, že by americkému špionovi řekl pravdu. FBI Muchtára zařadila na seznam nejhledanějších teroristů. Muž ze CIA by nejspíš mohl požádat o okamžitý letecký útok. Třebaže by se Ášánímu značně zjednodušil život, kdyby Muchtár zemřel, rozhodl se neodpovídat a místo toho položil vlastní otázku.

„Ředitelka Kennedyová už čeká?“

Ridley dál sledoval druhého muže, jehož kolona se mezitím rozjela. Doufal, že toho člověka někdo ze Stilwellových lidí vyfotil. „Ano. Jakmile jí zavolám, že jsme na cestě, vyrazí taky.“

„Dobře. Těším se, až si s ní promluvím.“

31

Letadlo ředitelky Kennedyové přistálo těsně před rozbřeskem. Očekávali ji Ridley a generál Tom Gifford, velitel základny. Gifford ji doprovodil do důstojnických ubikací, kde jí vyhradili pokoj. Když se osprchovala, převlékla a nasnídala, vyrazila na zastoupení CIA, nacházející se v přísně střeženém sektoru základny. To sestávalo ze čtyř přívěsů, rozmístěných do čtverce s nekrytým prostranstvím uprostřed. Prostranství bylo plné satelitních talířů a antén. Podél přívěsů byly ve dvou vrstvách vyrovnány pytle s pískem, na střechách navíc proložené dřevěnými deskami. Minometné útoky na základnu nebyly ničím neobvyklým. Jeden přívěs zcela zaplňovalo citlivé komunikační vybavení. Další byl rozdělen na čtyři kanceláře a recepci, třetí sloužil jako společenská a konferenční místnost a ve čtvrtém se nacházela noclehárna a sklad. Na opačné straně základny stály čtyři prázdné nákladní kontejnery, propojené do provizorního vězení a vyšetřovacího zařízení. Celou oblast lemoval masivní plot a ostnatý drát.

Stilwell s Rappem prošli kontrolním stanovištěm a Kennedyovou zastihli v komunikačním středisku. Právě přijímala hlášení od náměstka z globálního operačního centra CIA v Langley. Rapp musel počkat, až videokonference skončí, a tak se mezitím posadil se šéfem ředitelčiny ochranky a probrali detaily. Rapp znal Torna McDonalda pět let. McDonald se pro svou práci skvěle hodil. Byl spolehlivý, neustále ve střehu a dokonale se ovládal. Dnes ráno však vypadal neobvykle nervózně. Rapp brzy zjistil proč.

McDonald přiletěl s Kennedyovou teprve před několika hodinami, ale již včera na místo vyslal svůj tým, šestici mužů se třemi pancéřovanými suburbany v nákladním letadle C-17 Starlifter. Ti vyložili vybavení a rozhodli se vyjet ve dvou vozech ze základny a prověřit trasu na místo setkání a zpět na letiště. Na chvilku zabloudili ve špatné části města a dostali se pod palbu. Obě vozidla se vrátila na základnu, ale jedno bylo dost poškozené. McDonald si ho prohlédl těsně před Rappovým příjezdem. Napočítal čtyřicet zásahů z pistolí a pušek. Pancéřování obstálo, ale vůz potřeboval opravit. McDonald o incidentu nechtěl informovat Kennedyovou a Rapp souhlasil.

McDonald hodlal zajistit dopravu s pomocí generála Gifforda a jedné jeho brigády strykem, avšak vyjednávání s Íránci se mimo jiné týkalo také přítomnosti vojenských jednotek. Pokud by Íránci na místě schůzky spatřili americké vojáky, stáhli by se. Protože přišel o jedno vozidlo a měl omezené možnosti, McDonald si chtěl vypůjčit jedno nepancéřované SUV od bezpečnostní agentury, která měla posílit ochranný konvoj.

Rapp by nejraději celý plán zrušil a naložil Kennedyovou na zadní sedadlo jednoho Stilwellova otřískaného sedanu, ale rozhodnutí nebylo na něm. Ve snaze McDonalda uklidnit přislíbil, že budou se Stilwellem po celou dobu schůzky v budově přímo přes ulici. Popsal arzenál, kterým Stilwell disponuje, a ujistil McDonalda, že v případě jakýchkoli komplikací mohou pomoci významnou palebnou silou.

„Vy ji prostě dopravte na schůzku a potom zpátky na základnu, Macu. Včera večer jsme celou čtvrť se Stilwellem prověřili. Má to tam pod kontrolou. V sedm ráno rozmístil hlídky. Celkem čtyři. O dvě ulice dál všemi směry. Zná majitele té kavárny a v záloze čeká půl tuctu Kurdů. Ti se v okolí výborně vyznají. Vědí, kdo tam patří a kdo ne. Kdyby se dělo něco podezřelého, řeknou nám to.“

„Co si myslíte o cestě?“ zeptal se McDonald a ukázal na mapu s červeně vyznačenými ulicemi.

Rapp zvážil možnosti. Dobré bylo, že se od letiště vzdálí jen na osm kilometrů. Znepokojoval ho pouze směr. „Myslím, že jste to vymysleli dobře. Mohli jste s ní jet na sever a přes most, jenže tím byste zdvojnásobili nebo dokonce ztrojnásobili dobu jízdy a navíc byste museli po téhle hlavní ulici, kterou Stilwell popsal jako pět set mil v Indianapolis s bombami.“

„Já vím. Už jsem mluvil s velitelem základny. Od včerejška má v terénu odstřelovače a pyrotechnickou jednotku.“

Rapp se znovu podíval na mapu. „Řekl bych, že tak je to v pořádku. Omezit rizika. Co nejrychleji ji dopravit z bodu A do bodu B.“

„Výborně.“ McDonald si prohlížel plán města. „Tohle je něco jiného než Washington.“

„To rozhodně,“ souhlasil Rapp.

Otevřely se dveře z komunikačního střediska a vešla Kennedyová. „Mitchelli,“ řekla a zamířila k Rappovi.

„Dobré ráno, ředitelko.“ Rapp přejel pohledem její oblečení. Na sobě měla vysoké černé boty, džíny a volnou černou bundu. Na krk a ramena jí splýval černý hidžáb. Kennedyová prožila podstatnou část mládí na Blízkém východě. Rapp byl rád, že nezapomněla, jak splynout s davem.

Kennedyová Rappovi nastavila tvář. Sklonil se a políbil ji.

„Jak se cítíte?“ zeptala se.

„Dobře.“

„Vypadáte unaveně.“ Zamračeně si ho prohlížela. Rapp na ni ukázal a obrátil se k McDonaldovi. „Je jako moje starší sestra. Už vám někdy řekla, že vypadáte hrozně?“ McDonald se usmál. „Ne.“

„Neřekla jsem hrozně. Řekla jsem unaveně.“

„Ale myslela jste hrozně… jenom jste slušná.“

„No… skutečně vypadáte unaveně. Máte pod očima tmavé kruhy a…“ Kennedyová se nahnula a začichala. „Vy jste kouřil,“ konstatovala pohoršené.

„Ano, kouřil. Tady je to normální. Všichni kouří. Musím zapadnout. Jinak bych vypadal jako politicky korektní Američan a někdo by mě zastřelil nebo unesl, což je daleko nebezpečnější než pár cigaret.“

„Na tom něco bude,“ uznala Kennedyová.

„Co je nového od včerejšího večera?“

„Projednávání rezolucí ve prospěch Íránců bylo odloženo na neurčito, ale oni pořád trvají na tom, že nás zbaví práva na volný průjezd Hormuzským průlivem.“

„Jasně… teď jde o to, jestli to udělají.“

„Obávám se, že ano.“

„To nemyslíte vážně. Bylo by to nejméně vyrovnané námořní střetnutí v dějinách.“

„Taky si myslím. Možná nás zkusí k něčemu vyprovokovat a postaví se do role oběti. Jsou zoufalí, Mitchi. Ta operace, kterou jste rozjel, přináší ovoce. Britové nás informovali, že včera večer někdo zápalnými bombami zaútočil na dvě banky a několik čerpacích stanic. Po celém městě se prý objevují nápisy proti Amatulláhovi.“

„Výborně. Třeba demonstranti vtrhnou do prezidentského paláce.“

„Kéž bychom měli takové štěstí.“

Do místnosti vešel Stilwell a pozdravil: „Dobrý den, ředitelko.“

„Zdravím vás, Stane.“

„Právě jsem mluvil s Robem. Ášání už přistál a je na cestě. Je čas vyrazit.“ Rapp se otočil k McDonaldovi a požádal: „Dejte mi pět minut náskok a pak za žádných okolností nezastavujte.“

„Rozumím.“

Nakonec se Rapp obrátil ke Kennedyové a s uklidňujícím úsměvem řekl: „Hodně štěstí. Kdyby se něco stalo, budu poblíž.“

32

Ulici z obou stran blokovaly policejní vozy. Jedno modro-bílé auto odcouvalo na obrubník, aby mohla projet Ášáního kolona. Trojice vozidel zastavila přímo před kavárnou. Ášání otevřel dveře a vystoupil na chodník a maskovaní muži z ochranky zaujali pozice kolem něj. Ášánímu to připadalo poněkud přehnané. Společně se šéfem ochranky a člověkem ze CIA vešel do kavárny. Místnost byla malá, přibližně pět krát dvanáct metrů. Šedé spáry mezi obdélníkovými bezovými dlaždicemi na podlaze na některých místech zčernaly a celou podlahu jako by pokrývala vrstva letité špíny. Ášání se rozhlédl. Původně bílé stěny získaly žlutavý nádech z cigaretového kouře. Vzpomněl si na své plíce, jejichž stav se naštěstí dost zlepšil. Snad měl doktor pravdu a nebudou žádné trvalé následky.

„Ministře,“ oslovil ho Ridley, „můžu vám nabídnout něco k pití? Ředitelka Kennedyová tady bude za chvíli.“

„Dal bych si čaj, prosím.“

Ridley se podíval také na šéfa Ášáního ochranky, jenž zavrtěl hlavou. Ášání se odebral k jednomu stolu uprostřed místnosti a posadil se na modrou laminátovou židli. Chtěl zjistit, jestli kolem sebe nemá odposlouchávací zařízení, jenže pak si to rozmyslel. Vzhledem k vyspělosti americké techniky by tím jen ztrácel čas. Navíc bylo pravděpodobné, že pro zaznamenání rozhovoru použijí lasery nebo směrové mikrofony. Přišel Ridley s čajem a sklenicí medu. Ášáního překvapilo, že CIA ví o jeho zálibě v čaji s medem, ale nedal to na sobě znát. Poděkoval a chystal se nápoj zamíchat, když vtom spatřil ředitelčin doprovod.

Ášání odložil med a vstal. Sledoval, jak se ke kavárně blíží urostlý muž se samopalem a za ním Kennedyová. Muž se podíval kolem sebe a pak ustoupil stranou a pokynul ředitelce CIA, že může vejít. Kennedyová překročila práh a sundala si velké sluneční brýle.

Ášání se s ředitelkou CIA už dvakrát osobně setkal. Podle jeho informací jí bylo šestačtyřicet. Stala se nejmladší osobou v čele americké špionážní agentury a zároveň první ženou v této funkci. Titul doktorky filozofie získala na katedře arabistiky a byla to rozvedená matka přibližně desetiletého chlapce. To se Ášání dozvěděl před několika lety, když Muchtár a jeho kumpáni z Hizballáhu přišli s nápadem chlapce unést. Ášání tehdy vůdce polovojenské organizace přísně napomenul, že o takové operaci vůbec uvažoval.

„Ředitelko Kennedyová,“ oslovil ji Ášání a natáhl pravou ruku, „rád vás zase vidím.“

Kennedyová se usmála. „Přála bych si, aby to bylo za příjemnějších okolností, ministře Ášání.“

„Říkejte mi Azáde, prosím.“

„Jedině když já pro vás budu Irene.“

„Samozřejmě. Posaďte se.“ Ášání pokynul k židli na opačné straně stolu. „Můžu vám objednat něco k pití?“

„Dala bych si čaj.“ Kennedyová odsunula židli a sedla si.

Ášání se ohlédl na velitele své ochranky a kývl na číšníka za pultem. Potom se obrátil zpátky ke Kennedyové. Chvíli si ji prohlížel a napadlo ho, že vypadá uvolněně. Buď uměla výborně zvládat stres, nebo byla dobrá herečka. Vzhledem k tomu, že jí scházely vrásky kolem očí, usoudil, že výborně zvládá stres.

Ukázal na její oblečení a řekl: „Kvůli mně jste si nemusela brát hidžáb.“

Kennedyová se dotkla černého šátku, kterým si zahalila hlavu a ramena. „Nevadí mi. Nosila jsem ho jako malá.“

„Vy jste žila v zahraničí?“ Ášání předstíral, že o tom neví. „Ano. V Káhiře, v Damašku a pak v Bejrútu.“ Ášání přikývl a zahrál překvapení. „Vždyť ale… o Bejrútu jste musel vědět.“

„Co je s Bejrútem?“ zeptal se Ášání klidně.

„Nepřijela jsem jitřit staré rány, ale myslím, že je důležité, abychom k sobě byli upřímní, pokud máme nějak vyřešit celý ten zmatek.“ Ášání zaváhal a pak řekl: „Souhlasím s vámi.“

„V tom případě se mi nechce věřit, že jako íránský ministr zpravodajské služby nevíte, že můj otec zahynul při bombovém útoku na americké velvyslanectví v Bejrútu ve třiaosmdesátém.“ Kennedyová málem dodala, že útok provedl Hizballáh a financoval Írán, ale nebylo třeba opakovat známé skutečnosti. Ášání věděl, kdo krveprolití způsobil, a uvědomoval si, že to ví i Kennedyová.

Napil se čaje a ohleduplně pokračoval: „Vašeho otce je mi líto. Všechno to násilí se mi vůbec nelíbí. Zemřelo mnoho nevinných.“

Ášáního člověk před Kennedyovou postavil šálek kouřícího čaje a vzdálil se. Ředitelka CIA nápoj uchopila do obou dlaní a dodala: „Příliš mnoho.“

„Hodně lidí v mé zemi,“ začal Ášání, přičemž se oběma lokty opřel o stůl a naklonil se ke Kennedyové, „si klade otázku, jestli jsou Spojené státy opravdu tak špatné. Zbavili jste nás Saddáma a Tálibánu. Jak dobře víte, šíité a sunnité se nemají zrovna v lásce. Přestaneme spolu bojovat jedině v případě, že mezi nás vstoupí někdo jako vy.“

„Tak to bohužel je.“

Rozhostilo se nepříjemné ticho a potom Ášání navázal: „Bojím se, že současná situace by se nám mohla vymknout z rukou. Řada členů vlády prahne kvůli zničení isfahánského zařízení po krvi. Žádá si ji naše perská hrdost.“

„Hrdost může být velice zhoubná.“

Ášání odfrkl. „Ano. Máte pravdu, ale v naší vládě je bohužel pár lidí, kteří nevidí jinou možnost. Chtějí, aby za tuto urážku někdo zaplatil.“

„Pak by se měli zaměřit na vzbouřence a vynechat nás a Izrael. Nebo se bojí přiznat, že mají vnitřní problémy?“

„Nepřijel jsem diskutovat o pracovních postupech své vlády,“ pronesl Ášání o něco vážněji. „Dostal jsem pozvání, abych vás vyslechl, a společně jsme našli přijatelné řešení složité situace.“

Kennedyová se napila čaje a potom řekla: „Prezident Alexander uvažuje o navázání omezených diplomatických vztahů.“

„Zajímavé. Čím k tomu chcete moji vládu přimět?“

„Máte dvaceti až třicetiprocentní inflaci, čtyřicet procent ropy dovážíte, i když disponujete druhými největšími zásobami na světě po Saúdské Arábii, a vaše hospodářství je před zhroucením. Potýkáte se s vnitřními nepokoji, které náboženští extremisté znovu krutě potlačí. I když tentokrát není jisté, jestli jim to vyjde.“ Kennedyová se odmlčela, aby zjistila, jestli se Ášání pokusí něco namítnout. Mlčel, a tak pokračovala.

„Pokud přistoupíte na kompromis a dohodneme se, že je čas zapomenout na minulost a nastolit trvalý mír respektující islám i svobodu, můžeme obnovit vztahy na úrovni, která do vaší země přiláká americké investice.“

„Hodně lidí u nás si myslí, že zničení isfahánského zařízení byla vaše práce,“ poznamenal Ášání.

Kennedyová se mu podívala zpříma do očí a řekla: „Můžu odpřísáhnout, že s tím útokem nemáme nic společného.“

„To je možné. Jenom vám říkám, že zastánci tvrdé linie budou chtít něco hmatatelnějšího než možnost, že u nás budou investovat americké banky.“

„Americké finanční instituce se řídí příkladem vlády Spojených států. Proto vám prezident hodlá nabídnout miliardu dolarů v garantovaných půjčkách.“

To Ášáního překvapilo. „A v čem je háček?“

„Peníze musejí být vynaloženy na budování nových rafinerií. Půjčky budou první tři roky bezúročné a potom bude pevný úrok pět procent ročně.“

„Peníze musejí být použity na stavbu rafinerií?“

„Prezident má dojem, že jedině tak můžeme získat souhlas většiny Kongresu.“

„Chcete, abychom se vzdali jaderného programu?“

„Ne.“ Kennedyová zavrtěla hlavou. „Ne oficiálně.“

„Ale neoficiálně.“

„Pomohlo by to.“

Ášání sebou trhl. „Část našich představitelů je posedlá myšlenkou, že se staneme jadernou velmocí.“

Kennedyová se předklonila a zašeptala: „Vaše hospodářství je na tom bídně. Schyluje se k další revoluci, jenomže tentokrát o moc přijdete vy. Tohle je pro vás šance na odvrácení katastrofy.“

Ášání se poškrábal ve vousech a podíval se přes Kennedyovou k zaprášeným vchodovým dveřím. Jen ve svém omezeném zorném poli napočítal pět mužů v bojové výstroji a s připravenými zbraněmi. Takhle by za rok či dva mohl vypadat Teherán, pokud nebude dosaženo hospodářské stability. Jedna věc mu ale nešla z hlavy. Pátravě pohlédl na Kennedyovou a zeptal se: „Proč?“

„Proč co?“

„Proč nám nabízíte pomoc?“

Kennedyová pokývala hlavou. Třebaže Ášání přemýšlel poměrně nezaujatě, podepsala se na něm skutečnost, že celý život prožil v zemi, která ze všech svých nezdarů obviňovala Ameriku. „Protože si myslíme,“ začala pomalu Kennedyová, „že je dost lidí jako vy, Azáde, slušných lidí, kteří chtějí skoncovat s nenávistí a násilím. Kdo ví, jaká vláda by nastoupila po druhé revoluci? Kdo může říct, že by nebyla ještě fundamentalističtější a zaměřená proti Západu víc než ta současná?“ Kennedyová zavrtěla hlavou. „Za cenu značných obětí jsme zjistili, že hospodářská nestabilita na Blízkém východě není pro Spojené státy tím nejlepším. Duchovní pak můžou snadněji kázat svoje nenávistné učení. Přejeme si obnovení perské hrdosti. Chceme, abyste řídili svůj vlastní osud. Chceme, abyste měli úspěchy ve vědě a zdravotnictví. Chceme, aby se vám dařilo, už kvůli tomu, že byste nám pořád nevyčítali svá selhání.“

Na Ášáního tváři se objevil výraz hlubokého soustředění. Všechno, co Kennedyová řekla, byla pravda, ale vysvětlit to mužům, jejichž moc stojí výhradně na nenávisti k Americe, bude nesmírně obtížné.

Kennedyová věděla, co se mu honí hlavou. „Vím, že je to riskantní. Proto jsem tady já a ne ministryně zahraničí Wicková. Náš prezident mě sem poslal, protože mě a vás považuje za důkaz, že naše země můžou spolupracovat.“

„Máte pravdu, ale bude to náročný krok.“

„Napadá vás něco jiného, Azáde?“ Kennedyová rozpřáhla ruce. „Vyhovuje vám snad tohle? Bomby v autech a sektářské násilí, únosy a krveprolití? Oba víme, že vaše země k tomu má blíž, než mulláhové připouštějí.“

Ášání se sklopenýma očima zvolna přikývl.

„Tak jak zní vaše odpověď?“

Ášání naprosto nepochyboval, že Kennedyová přišla s rozumným návrhem, ale bude mimořádně těžké přesvědčit o tom nejvyšší radu. V myšlenkách se neustále vracel k Amatulláhovi. Nadutý prezident bude proti plánu ze všech sil bojovat. Přesto existovala šance, že nejvyšší vůdce v něm rozpozná příležitost k odvrácení bolesti a utrpení svého lidu. Nakonec Ášání pohlédl na Kennedyovou a řekl: „Upřímně doufám, že se naše schůzka do dějin zapíše jako chvíle, kdy dvě země navázaly nové a trvalé přátelství. Musím vás však varovat, že přesvědčit o tom nejvyšší radu nebude jednoduché.“

„Já vím, ale kvůli oběma našim zemím bych byla ráda, kdybyste uspěl.“

33

U.S.S. VlRGINIA,

Ománský záliv

Kapitán Pete Halberg měl zaděláno na žaludeční vředy. Tohoto pětačtyřicetiletého absolventa námořní akademie v Annapolisu nikdo nedokázal vyvést z rovnováhy. Manželka ani šest dětí a rozhodně ne posádka. Potlačoval stres tím, že jej ukládal kamsi do žaludku a tam zaléval černou kávou. Obvykle nejméně deseti šálky denně. Zdraví mu zachraňovala pouze každodenní dvacetiminutovka u boxovacího pytle ve strojovně jeho ponorky. Sportovní dvacetiminutovka a lahvička antacidových tablet, kterou zlikvidoval za týden. Toho dne ráno panovala na můstku zvlášť napjatá nálada.

Kapitán ponorky zakouší mimořádný stres a zároveň uspokojení. Pokud velí nejnovější americké ponorce rychlého útoku, jeho emoce se dostávají o třídu výš. Námořnictvo Spojených států Halbergovi svěřilo technický div za dvě miliardy dolarů a velení nad 134 muži. Jeho probíhající plavba byla ještě před dvěma dny vcelku rutinní, jenomže pak přišla blesková zpráva od velitele ponorkové bojové skupiny neboli CTF 54. Rozkaz zněl odpojit se od úderné skupiny Dwight D. Eisenhower, která hlídkovala v Perském zálivu, a plout do Ománského zálivu, kde měli Halberg a jeho muži zaměřit a sledovat jednu z íránských ponorek třídy Kilo, jež narychlo vyplula z přístavu.

Krátce po půlnoci minuli v Hormuzském průlivu liberijský tanker se surovou ropou a vpluli do hlubších vod Ománského zálivu. Se sto patnácti metry byla U.S.S. Virginia o pět metrů delší, než činila hloubka hlavního plavebního kanálu. Žádná ponorka na světě kromě sesterských lodí ani zdaleka nedosahovala jejích technických možností, ale i ona měla svá omezení. Halberg a celá posádka si zhluboka oddechli, když dorazili do hlubokého Ománského zálivu. K silným stránkám Virginie patřila neviditelnost, palebná síla a rychlost. Aby jich mohli využít, potřebovali manévrovací prostor. Jestliže se Perský záliv podobal šestiproudé dálnici za hezkého slunečného dne, Hormuzský průliv připomínal temnou uličku za deštivé noci. V nejužším místě měl čtyřicet tři kilometrů a byl plný ostrovů a nákladních plavidel. Většina supertankerů měří skoro tři sta metrů. Proudy jsou rychlé, a jakmile se loď dostane mimo hlavní plavební kanál, může narazit na bezpočet vraků.

Na základě informací od CTF 54 Halberg a jeho výkonný důstojník Dennis Strilzuk stanovili nejpravděpodobnější polohu íránské ponorky. Nastavili přístroje do hlídkového režimu a potom Halberg výkonnému důstojníkovi předal velení, aby se mohl aspoň trochu vyspat. Po čtyřech hodinách se vzbudil a v plné síle se vrátil na můstek. Pluli rychlostí pěti uzlů východním směrem a sledovaná ponorka podle údajů na obrazovce směřovala podél íránského pobřeží stejnou rychlostí proti nim.

Byl to předvídatelný manévr, který Íránci použili již mnohokrát. Základnu v Bandar Abbásu opustili za denního světla, aby je měl celý svět na očích, a průlivem propluli na hladině. Jakmile měli plavební kanál za sebou, ponořili se a přidali rychlost. Severně od ománského Maskatu zpomalili na pět uzlů a zvolna vykroužili několik osmiček, čímž se přesvědčili, že je nesledují Američané. Potom podél íránského pobřeží těsně před hranicí teritoriálních vod pluli na sever a čekali na americké válečné lodě, které by mohli na cestě průlivem doprovodit.

Když Halberg přišel na můstek, Strilzuk mu podal hlášení.

„Asi před třiceti minutami vypluli do mezinárodních vod a prohánějí se po hranici šelfu jako po závodní dráze.“ Strilzuk ukázal na obrazovku, na níž byl vidět prudký pokles dna Ománského zálivu ze sta na tisíc metrů hloubky. Íránci se nacházeli přímo na prahu Hormuzského průlivu.

Halberg se napil kávy. „To nedává smysl.“

„Ne, nedává. Proč by se snažili ztratit, když na sebe potom takhle upozorňují?“

„Třeba chtějí, abychom o nich věděli,“ uvažoval Halberg.

„Taky mě to napadlo.“ Strilzuk kapitánovi podal vytištěnou zprávu od CTF 54. „Tohle přišlo asi před hodinou.“

Halberg se do sdělení začetl. Protože jeho nejstarší potomek již nastoupil na vysokou, kapitán byl pyšný na to, že se dosud obejde bez brýlí. Podle zprávy to na íránské námořní základně v Bandar Abbásu vypadalo jako ve včelím úlu. Uprostřed noci odtamtud vypluly další dvě ponorky třídy Kilo, Tareq a Noor, a čtyři miniponorky.

Strilzuk se obrátil k nejbližšímu barevnému monitoru a řekl: „Tyhle satelitní snímky byly pořízeny ve čtyři hodiny. Na všech fregatách v přístavu se svítí. Evidentně chtějí na moře poslat celé válečné loďstvo.“

Halberg se podíval na souřadnicový stůl. Někdejší papírové archy byly nahrazeny plochými počítačovými obrazovkami, které poskytovaly taktické informace v reálném čase. S pomocí složitého navigačního systému displej ukazoval přesnou polohu Virginie, sledované íránské ponorky a prakticky všech ostatních plavidel v Ománském zálivu. Halberg stiskl tlačítko, čímž změnil měřítko a zobrazil taktickou situaci v Perském zálivu. Dvě ze šestice íránských ponorek se již ztratily. Zbývající čtyři mířily na sever, vstříc úderné skupině Eisenhower. Halberg předpokládal, že zmizelé ponorky plují tamtéž. Hlídkoval v těchto vodách skoro dvacet let a ještě nezažil, že by se Íránci chovali tak agresivně.

Halberg na souřadnicový stůl znovu vyvolal oblast, za kterou bezprostředně zodpovídal. Zkontroloval pozici íránské ponorky třídy Kilo, v níž rozpoznali Yunes, nejmodernější z trojice. Zdálo se, že hlídkuje na okraji Hormuzského průlivu.

„Nechcete se jít vyspat?“ navrhl Halberg Strilzukovi. „Začnu hlídku o něco dřív.“

„Určitě?“

„Potvrzuji.“ Halberg se usadil do svého křesla ve velicím a řídicím centru a požádal o šálek kávy. Když si na obrazovkách prohlížel rozložení sil na bitevním poli, pochopil, že ho nečeká další nudný den na moři.

34

Mosúl, Irák

Rapp, oblečený do volných černých plátěných kalhot a šedé košile s vyhrnutými rukávy, stál za Stilwellem a díval se na plochý displej. Obrazovka byla rozdělená na dvě části. Levá ukazovala Kennedyovou a pravá Ášáního. Jejich konverzace zněla z počítačových reproduktorů poměrně zřetelně. Jak Kennedyová předvídala, rozhovor se obešel bez konfliktů. To Rappa mohlo uklidnit, ale neuklidnilo.

Něco mu pořád nesedělo. Prohrábl si husté černé vlasy a poškrábal se ve vousech. Podíval se na druhý displej, který nabízel čtyři pohledy na ulici před kavárnou. Policisté u severního zátarasu vypadali poněkud nervózně. Předem bylo rozhodnuto, že neobdrží žádné podrobnější informace o schůzce. Zejména nevěděli, že jedním ze dvou hlavních účastníků je ředitelka CIA. Situaci trochu zkomplikoval íránský požadavek, aby se do bezpečnostní operace nezapojili američtí vojáci.

Pokud šlo o zvládání davu, nejrozumnější bylo obrátit se na místní policii. Aspoň si to myslel Ridley. Rapp o tom začínal pochybovat. Zdálo se, že policisté si všímají spíše toho, co se děje uvnitř zajištěného prostoru, než okolí. Za úkol však měli sledovat kolemjdoucí a zajistit, aby do ulice neproniklo žádné vozidlo.

Chodců naštěstí nebylo mnoho. Místní věděli, že se mají od kontrolních stanovišť držet co nejdál, neboť na ně často útočili fundamentalističtí sebevražední atentátníci. Zatímco se Rapp pokoušel vyhodnotit situaci, přijela další dvě policejní vozidla. Byly to pickupy s kulomety ráže .50 namontovanými na střechu kabiny. Dva kulomety představovaly značnou palebnou sílu a policisté za nimi měli neprůstřelné vesty a černé kukly, ale jinak na korbách stáli zcela nechráněni. Byla to dokonalá práce pro nováčky, kteří si za těžkou zbraní připadají nepřemožitelní. Ve skutečnosti se z nich však stávaly snadné terče. Pokud by došlo k boji, nevydrželi by dlouho. Poradil by si s nimi kterýkoli obstojný střelec. Rapp si všiml, že muži za kulomety si také víc hledí uzavřeného prostoru než okolního dění.

Obrátil pohled k mužům, kteří zajišťovali dopravu ministra Ášáního. Zaparkovali přímo naproti kavárně a svým americkým kolegům. Protože na sobě měli civilní oblečení a černé kukly, aby je nikdo nepoznal, Rapp usoudil, že patří buď k jednotkám Quds, nebo k místní šíitské domobraně. Všichni byli vyzbrojeni útočnými puškami AK-74. Rapp by pochopil, že si tváře zakrývají příslušníci domobrany, ale pokud tak činili i policisté, hodně to vypovídalo o úrovni zločinnosti ve městě.

Rapp poklepal Stilwellovi na rameno a řekl: „Zdá se mi to, nebo by policajti a ti chlapi v kuklách po sobě nejraději začali střílet?“

„Ne,“ odpověděl Stilwell a nespouštěl oči z obrazovky, „nezdá se ti to. Je to pořád dokola. Policajti jsou většinou sunnité a domobranu tvoří šíité. Jsou jako fanoušci Yankees a Red Sox, jenom se nenávidí mnohem déle.“

„Fanoušci Yankees a Red Sox se vzájemně nevraždí.“

„Mohli by… kdyby museli žít ve stejném městě.“

To se Rappovi nezamlouvalo. Rozhodně nepotřebovali, aby se Kennedyová ocitla uprostřed přestřelky mezi dvěma skupinami místních. „Dá se těm lidem z domobrany věřit?“

„Jak to myslíš?“

„Jak můžeme vědět, že nezačnou střílet?“

„Nezačnou.“

„Bezva.“

„Mitchi, já v tomhle městě věřím jedině svým Kurdům.“ Rapp se rozhlédl po policistech. „Ani policii ne?“

„Policii ze všech nejmíň.“

„To nemyslíš vážně.“

„Ale myslím. Málokdo je v tomhle zatraceném městě úplatnější. Jestli se tu začne střílet, je nejméně padesátiprocentní pravděpodobnost, že prostě utečou.“

„Tak proč je tady máme?“

„Protože si nemůžeme moc vybírat.“

„Do prdele.“

„Mitchi, není to tak špatné, jak si myslíš. Ti chlapi nemají tušení, koho chrání. Vědí jenom, že od nás dostanou pěkně tučné prémie, když všechno proběhne bez problémů.“

Rapp s neztenčenými obavami sledoval monitor. Ukázal na něj a řekl: „Koukni na tyhle dva idioty. Mají ty kulomety namířené úplně špatným směrem.“

Stilwell se podíval a zavrtěl hlavou. „S tímhle tady mají obrovské problémy. Každý den musím nějakého pitomce napomenout, aby držel pistoli skloněnou. A aby nechodili s nábojem v komoře, odjištěnou zbraní a prstem na spoušti. Náhodné výstřely jsou tu stejně běžné jako bouračky… a nejsou to kdovíjací řidiči.“

Rapp tiše zaklel. Náhodný výstřel by za současné situace mohl vést k tomu, že by se všemi možnými směry rozletělo přinejmenším tisíc kulek. Přešel k oknu a mezerou mezi závěsy vyhlédl na ulici. U opasku měl připevněnou vysílačku a do ucha si zasunul bezdrátové sluchátko. Stiskl volací tlačítko a řekl: „Macu, jak to jde?“ Díval se přímo na šéfa ředitelčiny ochranky, který stál ve dveřích kavárny.

„Naprosto skvěle,“ odpověděl McDonald ironicky. „Kolem mě stojí muži v maskách, mají větší zbraně než já a hrozně rádi by oddělali moji šéfovou. Jinak je to báječné dopoledne. Svítí sluníčko, máme kolem dvaceti stupňů. Připadám si jako na dovolené.“

„Já vím. Vypadá to, že budou končit. Irene prošla všechny podstatné body. Ještě chvíli, a můžete to tady zabalit a vypadnout zpátky na letiště.“

„Už aby to bylo.“

„Vydrž.“

Rapp přepnul vysílačku z obousměrného módu a podíval se na vzdálenější konec ulice. Několik policistů zmateně manipulovalo s granátomety ruské výroby.

„Tohle je vážně blázinec,“ zamumlal si Rapp.

Palebná síla byla zcela nezajištěná. Podvědomě zvedl levou ruku a sáhl na pistoli Glock 21 ráže .45 na stehně. Pod volnou šedou košili si oblékl neprůstřelnou vestu s keramickou vložkou v oblasti srdce. Pistoli měl v jednoduchém pouzdře a u opasku dva náhradní zásobníky. Na chvíli se obrátil od okna a jeho oči zabloudily k malé zbrojnici, kterou Stilwell připravil v opačném koutě pokoje. Na podlaze ležela černá laminátová bedna se dvěma přezkami.

Rapp k ní došel, klekl si a přezky uvolnil. Odklopil víko a spatřil svůj arsenál: pušku ráže 5.56 mm s tlumičem, ještě jednu pětačtyřicítku a pistoli Glock 17 rovněž s tlumičem, vše v pěnových výřezech. Útočnou pušku M-4 vyrobila firma Sabre Defense. Byla to zvláštní verze z dílny Massada Ajjúba, rozdělená na dvě části. Rapp na složení zbraně potřeboval jen několik vteřin, na hlaveň našrouboval tlumič a přidal zásobník na třicet ran. Zkontroloval pojistku a pak do komory zasunul jeden náboj ráže .233, vzal dva náhradní zásobníky a odešel zpátky k oknu.

„Zavolej na základnu,“ nařídil Stilwellovi, „a řekni jim, ať je jednotka rychlého zásahu nachystaná u brány. Tím myslím se zbraněmi připravenými ke střelbě a nastartovanými motory.“

„Spolehni se.“

Rapp sevřel pažbu M-4 a podíval se na hodinky. Bylo 11.17. Přejel pohledem ozbrojené jednotky na ulici a nemohl se zbavit dojmu, že něco není v pořádku. Pokud některá ze stran udělá jediný chybný krok, Kennedyová a její doprovod se octnou v křížové palbě. Z reproduktoru za sebou slyšel ředitelčin hlas. Přimhouřenýma očima sledoval, jak ke dvěma policejním pickupům na konci ulice přijíždí ještě jeden. Z jeho korby seskočilo osm mužů, všichni v uniformách a černých kuklách, a ve dvojicích zaujalo pozice na všech rozích křižovatky. Rapp polohlasně zaklel a usoudil, že to stačí.

„Macu,“ řekl poté, co stiskl knoflík na vysílačce, „myslím, že je čas to zabalit a vrátit se na základnu.“

„Souhlasím.“

„Dobře, připrav svoje muže na přesun. Ministr Ášání pojede první, a hned jak bude pryč, vyveďte ji ven a honem na základnu.“

„Mám jí říct, že musíme jet?“

„Přesně tak. Prostěji pošeptej, že se přihodilo něco urgentního. Na tom podstatném se už dohodli. Příště se můžou sejít v Ženevě, kde se nebudeme muset starat o všechny ty šílence kolem.“

„Rozumím.“

Rapp přejel pohledem od dveří kavárny ke členům domobrany a policistům na opačné straně. Posuvné dveře se již otevřely. Rapp poodstoupil, aby mezi závěsy nebyla vidět hlaveň, a zvedl pušku. S oběma očima otevřenýma se podíval přes mířidla L-3 EOTech a ustálil červenou tečku na hlavě jednoho policisty za kulometem. Vzdálenost odhadl na přibližně čtyřicet metrů. Snadná rána. Rapp zkusil namířit na mladíka za druhým kulometem a tiše řekl: „Hlavně klid, hoši. Za pár minut bude po všem.“

Nějaký muž, zřejmě důstojník, předstoupil před kulometčíky, cosi na ně křičel a rozhazoval rukama. Mladíci po chvíli obrátili kulomety tak, že mířily opačnými směry. Rapp sklonil pušku a trochu se uklidnil.

35

Irene Kennedyová stála uvnitř kavárny a sledovala, jak Ridley a ministr Ášání přecházejí ulici. Než nastoupili do auta, oba se ohlédli. Schůzka ještě posílila Kennedyové přesvědčení, že íránský ministr zpravodajské služby je člověk, s nímž je možné spolupracovat. Možná by mu mohla i věřit. Přátelsky se na Ášáního usmála, když jí zamával. V pravé ruce držela sluneční brýle a mávání opětovala. Mohla by s ním mluvit hodiny. Měli před sebou dlouhou cestu. Relativně krátká schůzka ředitelku CIA utvrdila v tom, že přišel čas zakopat s Íránem válečnou sekyru. Zejména pokud bude ve vládě víc lidí jako Ášání.

Ostatní muži se rozdělili do dvou sedanů a kolona vyrazila. Kennedyová si nasadila brýle a uvažovala, co podnikne s Rappem. Poznala Mitche jako jednadvacetiletou lakrosovou hvězdu syrakuské univerzity. Získala ho do služby, vycvičila ho a po většinu jeho pozoruhodné kariéry ho také řídila. Hned od začátku byl vynikající. Bez problémů si osvojoval cizí řeči a způsoby a zvyky typické pro různá města po celém světě. Měl pozoruhodnou schopnost splynout při zámořských misích na dlouhou dobu s prostředím téměř bez kontaktu s agenturou.

Mnohokrát uplynuly dlouhé měsíce a Kennedyová se už obávala, jestli Rapp ještě žije.

Pokaždé se však vrátil. A s každou úspěšnou misí klesala jeho trpělivost s řídicími důstojníky. Měl stále více výhrad k úředníkům z ústředí CIA. V průběhu let se jeho nekázeň zhoršovala. Od svého učitele Thomase Stansfielda se Kennedyová dozvěděla, že ti nejlepší agenti bývají tak trochu rebelové. Nezapadají do byrokratických struktur Langley. Jejich mise jsou příliš nevyzpytatelné na to, aby měly nějakou strukturu. Pokud se přidala skutečnost, že plány do nejmenších detailů sestavovali lidé, kteří na zámořské misi nikdy nebyli, bylo zaděláno na potíže.

Situaci se nepatrně zlepšila, když se Rapp oženil. Anna mu ukázala, že všechno lze posuzovat z různých hledisek. Po její vraždě však ještě zúžil okruh lidí, jimž důvěřoval. Trpělivost se úplně vytratila. Setkání s Ášáním bylo vzácnou příležitostí a Kennedyová měla zlost, že ho Rapp ukončil předčasně prostě proto, že mu připadalo příliš dlouhé.

Kennedyová se obrátila k McDonaldovi a zeptala se: „Jak Mitch přišel na to, že už musíme jet?“

„Situace venku mezi ministrovými lidmi a policií byla dost napjatá. Vypadalo to, že po sobě začnou každou chvíli střílet.“

„To myslíte vážně?“

„Ředitelko, o podobných věcech bych nežertoval. Můžeme vyrazit zpátky na základnu?“

Kennedyová založila ruce na prsou a podívala se k patrové budově přes ulici. Rappa neviděla, ale byla si jistá, že tam někde je. Pokývala hlavou a rozhodla: „Dobře. Jedeme.“

McDonald gestem přivolal další tři své muže. Čtvrtý zůstal u zadních dveří suburbanu na straně spolujezdce. Čtveřice mužů z kavárny s Kennedyovou uprostřed vykročila směrem k vozu. Ředitelka se posadila na zadní sedadlo. Jeden muž nastoupil za ní a zavřel dveře. Další osobní strážce si sedl z druhé strany, aby ředitelku měli mezi sebou. McDonald vyčkával u předních dveří na straně spolujezdce a pokynul všem ostatním, aby se stáhli do vozidel. Když nastoupili, naskočil na přední sedadlo ředitelčina chevroletu a nařídil odjezd. Pět aut se současně dalo do pohybu a jen na okamžik zastavilo, než jim policejní vozy uvolnily cestu.

Kennedyová se předním oknem dívala ven. Její vůz jedoucí za dalším suburbanem právě minul policisty a odbočil doleva. Povšimla si desítek maskovaných policistů, kteří stáli na opačné straně ulice. Všichni měli černé kukly a drželi samopaly nebo granátomety. Kennedyová sáhla po mobilním telefonu. Stiskla několik tlačítek, čímž jej přepnula z tichého režimu, a právě když se chystala zkontrolovat e-maily, ozvala se ohlušující exploze. Suburban prudce zastavil. Kennedyová vyhlédla předním oknem ven a rozšířenýma očima a s otevřenou pusou sledovala, jak vůz před nimi zahaluje ohnivá koule.

36

Rapp se díval za odjíždějící Ášáního kolonou. Členům domobrany se nedala upřít ráznost. Přesunul se k dalšímu oknu, aby měl lepší výhled na vozy zrychlující směrem k policejnímu kontrolnímu stanovišti. Této chvíle se obával. Zpola očekával, že policisté začnou na auta střílet a v moderní irácké verzi závěrečné scény filmu Bonnie a Clyde je provrtají přívalem kulek. Policajti naštěstí uvolnili cestu a tři sedany vyrazili volnou ulicí k Tigridu a čekajícímu vrtulníku.

Rapp se vrátil k prvnímu oknu. „Teď už by to mělo jít hladce, když jedna z místních rozhádaných part sbalila kufry.“

„Souhlasím.“ Stilwell stiskl několik kláves a změnil úhly kamer na hlavním monitoru. „To byl vynikající nápad, Mitchi. Možná se s ním zapíšeš do dějin.“

„Nepředbíhej událostem, kamaráde. V Teheránu jsou davy pomatených mulláhů, kterým se zamlouvat rozhodně nebude.“

„I kdyby nestáli o naši hospodářskou pomoci, podařilo se ti odvrátit jejich pozornost od nás a od Izraele.“

„Uvidíme.“ Rapp sledoval, jak Kennedyová nastupuje do pancéřovaného suburbanu. Ochranka se stáhla k ostatním autům a naskákala do nich. Toyota 4Runner v čele se dala do pohybu. Konvoj byl mnohem pomalejší než Ášáního kolona. Vozidla se sunula ulicí. Dvě policejní auta zařadila zpátečku a uvolnila cestu. Vedoucí toyota vjela do křižovatky a zabočila doleva. Po ní následoval první pancéřovaný chevrolet. Rapp věděl, že Kennedyová sedí ve druhém. Konvoj uzavíraly tři bílé Toyoty 4Runner, které vypadaly jako vypůjčené z vozového parku Organizace spojených národů. Když suburban s Kennedyovou najížděl do zatáčky, Rapp si všiml čehosi divného. Policisté na levé straně ulice se rozběhli Rappovým směrem. Rapp zatlačil posuvné dveře do strany a vyšel na balkon. Podíval se na chodník pod sebou, aby zjistil, co se děje. Nikoho tam neviděl. Chodce ani vozidla. Obrátil se zpátky k policistům a zaznamenal, že někteří se ohlížejí přes rameno. Neutíkali k něčemu, ale před něčím. Rapp se vrátil pohledem k zatáčce právě ve chvíli, kdy ji druhé vozidlo mělo skoro za sebou.

Jeho pozornost zaujal rychlý pohyb těsně za bílým SUV. Rapp viděl, že policejní kulometčíci kvapně obracejí své zbraně. Další skákali za vozidla a schovávali se za domy. Rapp zpozorněl, přimhouřil oči a pravou rukou sáhl po pojistce své pušky. Všechny instinkty v jeho těle náhle křičely, že se děje něco špatného. Předklonil se z balkonu a díval se, jestli nepřehlédl nějakou skrytou hrozbu. Současně sáhl pod košili a zapnul vysílačku, aby slyšel ředitelčinu ochranku.

Když uslyšel hlučnou střelbu z kulometů, trhl sebou. V městském prostředí plném tvrdého asfaltu a betonu se rány rozléhaly jako kanonáda. Rapp s hrůzou pozoroval, jak oba kulometčíci začínají pálit dlouhými dávkami. Poslední bílé SUV bylo trháno na kusy.

Ozvala se hlasitá exploze a potom Rappovi v uchu zazněl McDonaldův hlas. „Do prdele! Útočí na nás. Nezastavujte! Jeďte, jeďte, jeďte!“

Po prvním výbuchu následovaly dva další. Rapp zvedl pušku do palebné pozice a přes rameno zavolal do bytu: „Okamžitě zavolejte zásahovou jednotku!“

Viděl, jak se zadní dveře posledního SUV na straně řidiče otevírají. Očividně zraněný člen ochranky vypadl ven a pokoušel se krýt za zadním kolem. Skupina strážců zákona po něm začala pálit zpoza kufru policejního auta. Nemilosrdně ho skosili přívalem kulek. Rapp se zhluboka nadechl a zavrhl myšlenku, že je okamžitě postřílí. Mohli počkat.

Matně černý tlumič na hlavni pušky mu jen přidal na přesnosti. Mířidla L-3 EOTech sestávala ze čtvercového hledáčku s červenou tečkou uprostřed. Byla to báječná novinka v oblasti bojové techniky, která střelci umožňovala mít při míření na cíl obě oči otevřené. Rapp umístil červenou tečku na hlavu kulometčíka vpravo, lehce se předklonil a stiskl spoušť. Zpětný ráz zdvihl pušku jen o pár centimetrů. Nekonečné hodiny strávené na střelnici se Rappovi vyplatily. Znovu hlaveň srovnal a posunul její ústí doleva. Zamířil na otevřená ústa levého kulometčíka, který něco křičel a zároveň pálil po zbývajících vozidlech. Rapp zmáčkl spoušť, mířidla poskočila nahoru, a když se vrátila dolů, ukázala se v nich krvavá skvrna v černé kukle, neboť kulka odstranila značnou část lebky. Maskovaný policista ještě vteřinu svíral rukojeti kulometu a pak se tělo zvrátilo dozadu a přepadlo přes bok auta.

„Seber pušku a vypadni odsud,“ zavolal Rapp na Stilwella. S připravenou zbraní vyhlížel další kulomety, když vtom si všiml, že jeden policista zaměřuje granátomet. Rapp ustálil červenou tečku na jeho hlavě a vypálil. Kulka policistu zasáhla do spánku právě ve chvíli, kdy odpaloval granát. Granát se vychýlil z kurzu, narazil do budovy a vybuchl, přičemž zabil tři strážce zákona. Rapp našel třetí kulomet a muže za ním první ranou minul. Rychle znovu zamířil a sestřelil ho z korby pickupu. Potom stálým, metodickým a neuspěchaným tempem likvidoval jeden cíl za druhým, přičemž počítal vypálené náboje.

„Macu,“ řekl co neklidněji. „Podej hlášení.“ Čekal, až se mu ozve velitel ředitelčiny ochranky, a současně dál střílel a počítal. Potřicáté stiskl spoušť a potom si klekl na jedno koleno, vysunul zásobník a nahradil jej novým. Ohlédl se do bytu a viděl Stilwella nabíjet lehký kulomet. Zaklapl zásobník do své M-4, rozhlédl se po bojišti a zkoušel si domyslet, co se za rohem stalo se zbytkem ředitelčiny kolony. Zmocňoval se ho pocit beznaděje, ale musel jej potlačit. Potřeboval se soustředit a co nejlépe odrážet útoky, než ze základny dorazí posily.

Připravil si náboj do komory a vstal. Všiml si dalšího mučedníka, který se stavěl za kulomet, a sestřelil ho ranou ze strany do hlavy. Ze sluchátka zaznělo sténání.

„Macu, to jsi ty? Je ti něco?“ Rapp hledal další cíl, což nebylo snadné. Policisté si uvědomili, že každý, kdo se odváží ke kulometu, vzápětí padne.

„Macu,“ zavolal Rapp ještě jednou. Sledoval dvojici policajtů, kteří ukazovali někam po ulici a vzápětí se odpojili od jednotky a pospíchali pryč. Rapp se na okamžik zaradoval. Nepředpokládal, že by konvoj strykerů mohl dorazit tak rychle, ale jiné vysvětlení útěku policistů neměl.

Jeho radost stejně rychle pominula, když spatřil, že přes křižovatku k ředitelčině koloně uhání pomačkaný sedan. Následovaly další dva a potom dvě dodávky, které zastavily uprostřed prostranství. Někteří policisté prchali a jiní zůstali na místě a začali si strhávat uniformy. Rapp na chvíli přerušil střelbu, protože si nebyl jistý, na koho má mířit.

Stilwell za ním přispěchal na balkon a řekl: „Špatné zprávy. Zásahová jednotka má nějaký problém.“

Než se Rapp stačil zeptat, v čem komplikace spočívá, do místnosti přiběhli Kurdové a něco na svého šéfa křičeli. Rapp si všiml, že někteří mají černé vlněné kukly. Podíval se na arzenál v rohu pokoje a pak dolů na ulici, jež se náhle zaplnila maskovanými příslušníky domobrany.

Rapp zařval, aby všichni zmlkli, a pak se obrátil ke Stilwellovi: „Jaký problém?“

„Neodpověděli. Vím jenom to, že základna je uzavřená.“

Rapp si ulevil několika nadávkami a pak se otočil k jednomu z maskovaných Kurdů. Natáhl ruku a řekl: „Dej mi kuklu.“

Muž nereagoval dostatečně rychle, a tak Rapp rozkaz zopakoval hromovým hlasem seržanta na cvičišti.

„Co to děláš?“ podivil se Stilwell.

„Jdu dolů.“ Rapp od Kurda převzal černou kuklu.

„Sakra, zbláznil ses?“

„To je teď jedno. Otevři ty bedny,“ ukázal Rapp na zásobu zbraní, „jednu půlku chlapů pošli na střechu a druhou na balkon a palte po všem, co se pohne, kromě mě.“

Natáhl si kuklu a obrátil se ke Kurdům. „Na mě nestřílejte. Černé kalhoty, šedá košile, černá kukla.“ Dotýkal se jednoho kusu oblečení po druhém. „Všechny ostatní zlikvidujte.“

37

Imád Muchtár vyhlédl zaprášenou výkladní skříní ven a zkontroloval situaci na ulici. O půldruhého bloku dál policisté vytvořili barikádu, přesně jak mu slíbili. Muchtár se hodně spoléhal na Alího Abbáse. Před dvěma lety ho osobně vybral za velitele Hizballáhu v Mosúlu. Od té doby Abbás vytvořil velice efektivní síť. Nezaznamenal takové úspěchy jako jeho kolegové v Basře nebo Bagdádu, ovšem jeho práce byla mnohem obtížnější kvůli početnému kurdskému obyvatelstvu. Za úkol měl shromažďovat zpravodajské informace a podnikat menší operace proti Američanům. Kromě jiného zjistil, že sunnity ovládaná policie je téměř totálně zkorumpovaná. Prakticky všechny muže zákona do města na severu země poslal Saddám v rámci plánu na snížení vlivu Kurdů a šíitů.

Po Saddámově pádu se hlavním cílem policistů stalo přežití. V mnoha směrech připomínali spíše organizovanou zločineckou skupinu než strážce pořádku. Pokud si někdo přál ochranu, musel za ni zaplatit. Platili dokonce i ti, kteří pouze chtěli mít klid. K zajištění policejní spolupráce Abbás potřeboval dobrou lež a podstatnou část 250 000 dolarů, které poskytl Amatulláh. Muchtárovi řekl, že se policisté do akce pravděpodobně nezapojí, budou-li vědět, že zamýšleným cílem je někdo tak vysoce postavený jako ředitelka Ústřední zpravodajské služby. Taková operace, podniknutá ve spolupráci s íránskými jednotkami Quds, by jim v následujících dnech způsobila příliš velké potíže. A tak byla vymyšlena příhodná lež.

Místnímu policejnímu veliteli Abbás namluvil, že obětí bude židovský bankéř ze Švýcarska. Muchtár věděl, že podle uzavřené dohody mají policisté za úkol jenom zastavit dopravu a hlídkovat po obvodu ohrazeného prostoru. Muchtár veliteli nabídl víc peněz a velitel nabídku přijal a dokonce projevil zájem o část výkupného. Terorista po dalších deseti minutách vyjednávání souhlasil. Velitel zkusil ještě přitlačit, jenomže narazil. Muchtár namítl, že nebezpečí pro policisty bude minimální. Kromě toho měl svoje muže a pro ně policejní auta. Od velitele potřeboval jenom to, aby se držel stranou, než se usadí prach a dorazí američtí vojáci. Potom se může vrátit na scénu a předstírat, že o ničem nevěděl.

Muchtár nespouštěl oči z Abbáse. Ten na sobě měl policejní uniformu, stál na rohu ulice a čekal, až mu Muchtár dá signál, že se kolona rozjela. Muchtár mu již volal a chtěl, aby ti idioti na pickupech obrátili kulomety na druhou stranu, než dostanou rozkaz k útoku. Američané jsou sice hlupáci, ale takhle hloupí přece jen nejsou.

Muchtár dal jasně najevo, že je rozhodující, aby se ministr Ášání vrátil živý do Íránu. Plánu by mohlo uškodit, kdyby se takto vysoce postavený představitel nechal přistihnout na schůzce s ředitelkou CIA. Muchtár lidi kolem sebe většinou považoval za nahraditelné, ale v tomto případě nikoli. Byl Ášánímu zavázán za záchranu života. Kdyby nebylo ministra, spadl by za tím hlupákem Alím Faraháním do jámy radioaktivní suti. Při pomyšlení na takovou smrt se mu na okamžik roztřásly ruce. Před sedmi lety během jedné krátké války se sionisty dopadla izraelská bomba na budovu, ve které právě byl, a skoro ho zabila. Muchtár pak přečkal dva dny v téměř zasypaném sklepě. Při útoku přišel o tři spolubojovníky. Jejich zaprášená a rozdrcená těla se mu vryla hluboko do paměti. Tato událost a těsný únik před smrtí v Isfahánu Muchtára utvrdily v přesvědčení, že už do žádného bunkru nikdy nevkročí. Bude se pohybovat výhradně na povrchu.

Abbás se posunul blíž a ze zadní kapsy vytáhl bílý šátek. Začal jím divoce mávat a potom zvedl obě pěsti, čímž Muchtárovi naznačil, že Kennedyová je ve druhém suburbanu. Byl to signál, na který čekali. Muchtár se obrátil ke čtrnácti mužům, kteří stáli v zadní části obchodu.

„Už jedou. Nasaďte si kukly.“ Libanonský terorista sáhl po mobilním telefonu a stiskl tlačítko volání. Po třech zazvoněních se ohlásil dychtivý hlas. Muchtár oznámil: „Je čas.“ Na odpověď nečekal. Upustil mobil na podlahu a chopil se své pistole Makarov. Svým mužům řekl, že s ní zastřelí každého, kdo nebude s patřičným zápalem plnit rozkazy.

38

Oranžovo-bílý taxík jezdil po jižní části města skoro hodinu. Jeden muž seděl vzadu a druhý řídil. Jednou zastavili na kávu a podruhé u novinového stánku. Po padesáti minutách hlídkování se vydali ještě dál na jih. Vhodná místa měli vybraná od předešlého večera. Lepší si zvolit nemohli. Obě se nacházela nejvýš tři kilometry od hlavní brány základny, což bylo rozhodující. Sáhár a Ziba byli íránští revoluční gardisté, sloužící nyní v jednotkách Quds. Patřili k malé buňce, jejíž specialitou byly minometné útoky. V Iráku pobývali teprve pět měsíců, ale okolí znali výborně.

Poslední rozkaz obdrželi, když projížděli pouhé tři bloky od prvního odpalovacího místa. Malé auto se prohnalo ulicí plnou smetí a zastavilo u polorozpadlého skladiště. Oba muži vyskočili ven. Motor nechali běžet a otevřeli kufr. Urostlejší Sáhár vytáhl minomet M224 ráže 60 mm. Ten po sestavení vážil necelých dvaadvacet kilogramů. Základnu Sáhár položil přesně doprostřed křídou namalovaného kruhu, který si připravili včera. Obě nohy podstavce umístil na odpovídající značky. Šroubový nastavovací mechanismus elevace a nastavení hlavně měli také dopředu zaaretovaný. Sáhár poodstoupil od minometu a cestou zpátky ke kufru minul Zibu, který ke zbrani pospíchal s minami v obou rukou.

Sáhár si oblékl silné kožené rukavice a také vzal dva kusy munice. Podnikli už desítky útoků, ale na hlavní základnu pálili jenom jednou, a to před několika měsíci. S nasazením života zjistili, že Američané mají velice účinný radar pro zjišťování nepřátelských palebných postavení. Při jedné z prvních akcí měli ostřelovat letištní ranvej těsně před tím, než na ní přistane nákladní letadlo. Sestavili zbraň, spustili do hlavně minu a ta odsvištěla pryč. Stáli na místě a čekali na explozi. Když se po několika vteřinách ozvala, v euforii tleskali a smáli se. Sáhár se právě chystal vypálit další minu, když uslyšeli hvízdání dělostřeleckého granátu, který letěl směrem k nim. Zachránila je pouze nedaleká stoka, do které se oba vrhli, než dopadl první ze šesti granátů. Jejich auto bylo úplně zničeno. Sáhár přežil a poučil se.

Dnes Sáhár a Ziba projevovali méně nadšení pro splnění rozkazu než obvykle. Člověk z Hizballáhu jim řekl, co od nich očekává, a byl to náročný úkol. Vypálit šestkrát z jednoho minometu trvá skoro dvacet vteřin. Američané tedy budou mít víc než dost času odpovědět mnohem těžší municí. Sáhár a Ziba namítli, že jeho plán nevyjde, a on okamžitě zpochybnil jejich oddanost. Dokonce i jejich odvahu. To Sáhár ani Ziba nemohli připustit, a tak slíbili, že rozkaz splní. V noci nemohli spát a dohodli se, že čtyři miny budou stačit. Potom odjedou na další stanoviště a vypálí ještě dvakrát.

Sáhár se vrátil k minometu a podíval se na svého přítele, který kývl, že je připraven. Sáhár do hlavně spustil minu a oba ustoupili. Zazněla hlasitá rána a střela vylétla k obloze. Gravitace ji během vteřiny stáhne nazpátek a mina dopadne na zem, snad někde poblíž hlavní brány základny. Ziba odpálil druhou minu. Po ní následovaly ještě dvě a potom Sáhár do jedné ruky uchopil horkou hlaveň a do druhé dvounožku. Naložil dvaadvacet kilo kovu do kufru a pospíchal za volant. Právě když dosedl, uslyšel zlověstné svištění blížícího se granátu. Vší silou dupl na plyn a malá toyota vyrazila. O vteřinu později přišla exploze, která otřásla zemí několik bloků do všech stran. Střepina roztříštila zadní okno, ale auto ujíždělo dál.

Ziba seděl na předním sedadle vedle Sahara. Podívali se jeden na druhého a nervózně se zasmáli. Ve čtyřiadvaceti a pětadvaceti letech v podobných situacích stále dokázali najít špetku humoru. Po osmi blocích zastavili u druhého stanoviště. Sáhár sestavil minomet a Ziba přinesl dvě miny. Sáhár zbraň umístil na značky a převzal od Ziby jeden kus munice. Potom na přítele kývl, že může pokračovat. Ziba minu sevřel oběma rukama a nasměroval ji pozadu do hlavně. Šedesátimilimetrová střela velkou rychlostí odletěla.

Ulice byla špinavá a asfalt skoro úplně pokrývala vrstva písku. Po odpálení se zvedl oblak prachu, takže Sáhár na vteřinu ztratil minomet z dohledu. Jakmile jej zase spatřil, vyrazil k němu s poslední minou. Nervy měl napnuté k prasknutí a zvířený prach situaci ještě zhoršoval. Za lepších podmínek by nejspíš žádnou chybu neudělal, ale když uslyšel ďábelské hvízdání několika blížících se projektilů, začal zmatkovat a úplně hlaveň minul.

Mina s řinčením dopadla na zem a Sáhár se chvíli obával výbuchu. Oba muži strnuli, podívali se po sobě a beze slova se rozběhli k nastartovanému autu. Sáhár se s každým krokem proklínal, že se nechal tím člověkem z Hizballáhu přemluvit k něčemu tak hloupému. Když sprintem dorazil ke dveřím řidiče, dvacet metrů od něj dopadl první granát z houfnice ráže 155 mm. Střepiny ostré jako žiletky se rychlostí skoro pět tisíc metrů za vteřinu rozlétly do všech stran. Tlaková vlna a rozžhavený kov oba muže roztrhaly na kusy.

39

Muchtár nespouštěl oči z ulice. Veliteli jednotek Quds Rašídovi Dadaršímu nařídil: „Pošlete první vlnu.“ Tím myslel vojáky s granátomety, kteří měli za úkol zničit první dvě auta v koloně. Muchtár a Dadarší se shodli na tom, že připravený arzenál naprosto postačuje pro zničení pouhých pěti vozidel, ale Dadarší připomněl, že převahu budou mít jenom krátce. Možná jen několik minut. Na příkladech Muchtárovi vysvětlil, že Američané dokáží velice rychle vyslat posily, a to buď po zemi, nebo vzduchem. Muchtár tedy trval na tom, že je třeba hned na začátku vymazat americkou palebnou sílu. Prezidentovi Amatulláhovi nařídil, aby zajistil vyhlášení podmínky ministerstva výzvědné služby, že schůzka bude zrušena, jestliže se v okruhu tří kilometrů objeví jediná americká jednotka. Američané dohodu obou stran ohledně bezpečnosti zřejmě dodrželi. Dadaršího průzkumníci hlásili, že ve městě panuje klid.

Muchtár dobře znal postupy americké armády. Létaje studoval. Věděl, že budou mít připravenou jednotku rychlého zásahu. Proto přišel s minometným útokem. Zničení několika vojenských vozidel jistě neuškodí, Muchtárovým hlavním cílem však bylo vyvolání zmatku a třeba i uzavření základny. Rozhodnout mohla každá vteřina a jeho plán jim mohl získat celé minuty.

Navíc si byl skoro jistý, že jen velmi omezený okruh lidí ze základny bude informován, že do Mosúlu přiletěla Kennedyová. Ať chtěli Američané jednat o čemkoli, neváhali kvůli tomu podstoupit značné riziko. Proto dali přednost tajnému jednání zpravodajských služeb před diplomatickou schůzkou. Odpovídalo to jejich potřebám, ale zároveň to dokonale vyhovovalo Muchtárovým záměrům. Třebaže se Američané pokoušeli namluvit světu, že isfahánské zařízení zničili íránští povstalci, Muchtár věděl své. Útok provedli Američané. Neměl pro to důkaz, avšak pevně věřil v jejich vinu. Hodlal je usvědčit ze lži a současně je s pomocí neohroženého Amatulláha vypudit z oblasti.

Muchtár viděl, jak se rozjíždějí policejní vozidla, která blokovala ulici. Sledoval nároží a zavelel: „Pošlete je a připravte další skupinu.“

Velitel jednotek Quds dal prvním čtyřem mužům signál k akci. Vyšli ze dveří obchodu a zabočili doleva. Pracovali ve dvojicích. Všichni čtyři měli civilní šaty a na zádech batohy a obešli se bez masek. Muchtár se díval, jak pospíchají po chodníku, druhá dvojice s desetimetrovým odstupem. V okamžiku, kdy zpoza rohu vyjelo první bílé SUV Toyota, pustil stopky na svých digitálních hodinkách.

„Vydržte,“ řekl Muchtár dost hlasitě, aby ho slyšeli muži z druhé vlny. „Povím vám, až bude čas vyrazit.“

Druhá vlna se skládala ze šesti mužů. Čtyři nesli granátomety a dva měli lehké kulomety PKM ruské výroby ráže 7.62 mm s opěrnými dvounožkami. Všichni si natáhli kukly.

V zorném poli se objevil první suburban a vzápětí druhý, ve kterém jela Kennedyová. Vedoucí vůz začal nabírat rychlost a ostatní ho vzápětí napodobily. Pak se zpoza nároží vynořilo poslední SUV a odbočovalo do ulice. Muchtár zvedl pravou ruku a chystal se vyslat muže do akce, když vtom jeden kulomet na opačné straně ulice zahájil palbu.

„Teď!“ zařval Muchtár. „Běžte! Běžte!“ Ustoupil stranou a vystrkoval muže ze dveří. Ti pitomci od policie přece měli počkat. Útok měl začít od vedoucího auta kolony, ne od konce.

První muž přeběhl ulici a zastavil se mezi dvěma zaparkovanými auty.

Tou dobou už druhý zaujal pozici na bližším chodníku. Zvedl granátomet na pravé rameno, zamířil na vedoucí SUV a vypálil. Pětaosmdesátimilimetrový raketový granát vylétl z hlavně a hnal se ulicí. Špičatá výbušná hlavice narazila do bloku motoru toyoty a k nebi se vznesla ohnivá koule. Vůz zabočil doleva, odhodil stranou dvě stojící auta a vzápětí jej úplně zničil další granát.

Ze čtyř mužů první vlny už stáli pouze tři. Posledního srazil výbuch granátu, takže se nyní jen s obtížemi škrábal na nohy. Tři jeho spolubojovníci si mezitím sundali batohy a mezi parkujícími vozy utíkali ke svým cílům. V batozích měli nálože vytvarované pro roztržení spodní části pancéřovaných vozidel. Všichni současně z náloží vytrhli odpalovací šňůry a poslali batohy po chodníku. Dva zajely pod první suburban a třetí se zastavil pod předním nárazníkem druhého. Útočníci se obrátili a spěchali do úkrytu.

Muchtár viděl, jak dvojitá exploze batohů zvedla první suburban z vozovky. Všechna neprůstřelná skla se vysypala a navíc se utrhly jedny dveře. Vůz s kovovým skřípěním přistál na boku. Výbuch zvedl tolik prachu, že Muchtár neviděl, jak dopadlo druhé auto. Přemohl nutkání vyběhnout ven a podívat se zblízka. Akce ještě neskončila. Zbývající batoh vězel pod prvním automobilem, který již dříve zasáhly dva granáty. Bylo zřejmé, že toyota ani její osádka už do boje nezasáhnou, ale muž splnil rozkaz. Detonace auto roztrhala na kusy.

Protože kolona zastavila a vedoucí vozidlo bylo zničeno, Muchtár usoudil, že přišel čas vyrazit. Obrátil se na velitele jednotek Quds a řekl: „Podíváme se, co z nich zbylo.“

Venku se stále střílelo. Dadarší nervózně navrhl: „Já bych radši ještě chvíli počkal.“

Muchtár si nasazoval černou kuklu. „Bojíte se jít ven?“ zeptal se. Dadarší se usmál a zavrtěl hlavou. „Mám rozkaz postarat se, aby se vám nic nestalo.“

Muchtár ho nebojácně minul. „Nic se mi nestane. Alláh má se mnou plány.“ Vykročil z budovy a klidně šel po chodníku. Pět mužů kolem něj se při chůzi krčilo. Odevšad zněla střelba, ale nikdo nepálil tak blízko, aby bylo slyšet nadzvukové práskání létajících kulek.

V usazujícím se prachu si Muchtár prohlížel druhé auto. Mělo utrženou kapotu a opíralo se nárazníkem o vozovku, ale kabina vypadala netknutá. Muchtár se usmál a vychutnával si pocit vítězství.

Projektily se zarývaly do zaparkovaného auta před nimi, a než si Muchtár stačil uvědomit, co se děje, ocitl se na zemi.

Obrátil se a zjistil, že hledí do Dadaršího tmavých očí v průzoru kukly. „Slezte ze mě,“ ohradil se.

„Hned,“ zašklebil se Dadarší. „Alláh chce, abych se postaral o vaše bezpečí, než se situace trochu zklidní.“

Muchtár se proti své vůli hlasitě rozesmál. Neznal mnoho lidí, kteří by se mu odvážili odporovat.

Velitel jednotek Quds nařídil svým mužům vpředu, aby vyčistili prostor. Muchtár vrhl letmý pohled na hodinky. Uplynula pouze minuta a jednačtyřicet vteřin. Zatím měli dobrý čas, avšak nemohli si dovolit zaváhání. Po dalších dvaceti vteřinách vstali a postupovali dál. Když měl Muchtár konečně jasný výhled na druhý suburban, jeho optimismus ještě vzrostl. Auto bylo nepojízdné, ne však zničené. Řidič bezvládně ležel na volantu, ale muž na sedadle spolujezdce se hýbal.

Muchtár došel k vozu a pozorně si jej prohlížel. Jeho pohled se setkal s očima ředitelky CIA sedící uprostřed zadního sedadla.

„Přežila,“ oznámil Muchtár nahlas, ustoupil stranou a ukázal na okénko u řidiče. „Rozbít.“

Jeden z Dadaršího mužů přiložil k rameni pušku ráže .50 a udělal několik kroků dozadu. Všichni včetně Muchtára si zakryli uši. Po první ráně sklo popraskalo a objevil se v něm otvor velký jako čtvrtdolar. Druhý výstřel díru zvětšil natolik, že by se do ní vešla pěst. Muchtár zvednutím ruky střelbu zastavil. Došel k autu s dýmovnicí v jedné ruce a pistolí ve druhé. Zuby vytrhl pojistku a nacpal dýmovnici do otvoru. Další muž byl připravený s kotoučovou pilou pro případ, že by se do vozu museli prořezat. Muchtár nečekal, že to bude zapotřebí. Osádka suburbanu si zvolí přežití, i kdyby se mělo jednat jen o několik vteřin navíc.

Zatímco čekali, až se vozidlo naplní kouřem, těsně za ním zastavila další dvě auta. Ta měla Muchtára, Kennedyovou a jejich strážce dopravit do bezpečí.

„Nezapomeňte, že se té ženě nesmí nic stát,“ připomněl Muchtár. Přistoupil k suburbanu, přičemž dával pozor, aby na něj dírou v okně nikdo nemohl vystřelit, a zavolal dovnitř: „Vyjděte ven, a nikomu se nic nestane!“ Několik vteřin počkal, potom se podíval na hodinky a znervózněl. Chystal se nařídit muži s pilou, aby se dal do práce, když vtom se otevřely zadní dveře na straně spolujezdce.

Jeden člen ochranky s prázdnýma rukama nad hlavou vyklopýtal ven a kašlal. Útočníci ho bez váhání srazili na zem. Po něm vystoupila ředitelka CIA. Muchtár ji popadl za paži a odtáhl ji od kouřícího vozidla. Pak se objevili ještě zbývající dva bodyguardi. Lapali po vzduchu a dusili se kašlem. Muchtárovi lidé je mrštili na chodník ke kolegovi.

Muchtár Kennedyové strhl hidžáb a vrazil jí facku, až jí odletěly sluneční brýle. Chvíli vrávorala a pak se k němu obrátila čelem. Terorista se v jejích očích snažil odhalit strach, ale setkal se s tím nejlhostejnějším pohledem, jaký kdy spatřil, bez sebemenších emocí. Kennedyová vypadala spíš zdrogovaně. Muchtár ji udeřil ještě jednou. Na okamžik sklonila hlavu, potom se znovu napřímila a nevzrušeně na něj hleděla hnědýma očima.

Muchtár ji surově chytil za vlasy a odtáhl ji k místu, kde na chodníku leželi tři její tělesní strážci. Namířil pistoli na prvního muže a stiskl spoušť. Uprostřed explozí a palby z kulometů zněla rána z devítimilimetrové zbraně skoro úsměvně. Důsledky ovšem směšné nebyly. Pod mužovou hlavou se začala rozlévat kaluž krve. Muchtár Kennedyovou přinutil podívat se na mrtvého muže, pevně ji přidržel a střelil do hlavy také zbývající dva.

„Dělejte, co vám řeknu,“ zavrčel arabsky, „nebo dopadnete jako oni.“

Než jí stačil zvednout hlavu, aby zjistil, jestli rozuměla, od křižovatky na severním konci ulice zazněly dva výbuchy. Muchtár vzhlédl a viděl, že jedno policejní auto hoří a plameny se zmocňují i druhého.

Velitel jednotek Quds Muchtára chytil za paži a táhl ho od mrtvých bodyguardů. „Musíme jet!“ zavolal do stále hlučnější střelby.

Muchtár se s ním nepřel. Popadl Kennedyovou a smýkl jí k jednomu z čekajících aut.

40

Rapp běžel dolů po schodech s nabitou pistolí .45 Glock v ruce. Původně si chtěl vzít americkou pušku M-4, ale pak si to rozmyslel. Skočil na odpočívadlo, zachytil se zábradlí a vrhl se vstříc dalšímu křídlu schodiště. Před očima měl stále obraz hořícího bílého SUV Toyota. Z vozu zbyly během několika vteřin jen trosky. Kennedyové pancéřovaný suburban by měl snést mnohem víc, ale ani on nevydrží věčně. Rapp musel vyrazit ven a spěchat na pomoc.

Doběhl do přízemí a sprintoval k předním dveřím. Podíval se malým oknem ven a zeptal se: „Stane, jste připraveni?“ Čekal, až z bezdrátového sluchátka uslyší Stilwellův hlas.

„Mitchi, myslím, že to není dobrý nápad,“ ozval se nervózně Stilwell. „Ze základny hlásí, že jejich lidi už vyjeli, a zásahová jednotka je taky na cestě. Nejlepší bude sedět a čekat.“

Rapp sklonil hlavu. Věděl, že jeho plán nepatří k těm nejlepším, ale sedět a čekat, zatímco Kennedyová a její lidé velmi pravděpodobně umírají, zkrátka neodpovídalo jeho založení.

„Stane,“ řekl pevně, „nebudeme o tom diskutovat. Až napočítám do tří, jdu ven. Rozuměl jsi?“

„Jo,“ zachraptěl Stilwell.

„Jedna.“ Rapp si urovnal černou kuklu, aby měl lepší výhled. „Dva.“ Nadechl se a hlavou mu běželo, že se asi zbláznil. „Tři.“ Položil ruku na kliku a počkal, až Stilwell a jeho lidé zahájí palbu. Přesně podle pokynů se venku rozpoutalo peklo. Rapp se opřel ramenem do dveří, překročil nízký práh, zabočil doleva a utíkal jako o život.

Ze všeho nejdřív si všiml čtyř mužů, kteří stáli za starým modrým Chevroletem Impala, jež jim u chodníku sloužil jako provizorní barikáda. Všichni čtyři namířili pušky na Rappa. Neměl jinou možnost než utíkat k nim. Kdyby zastavil a chtěl se vrátit, určitě by ho zabili. Jestliže poběží jejich směrem, možná si budou myslet, že patří k nim.

Vzdálenějším koncem ulice podle plánu otřásly dvě exploze. Rapp sebou škubl, když ho zasáhla vlna drobných kamínků. Ozbrojenci za autem zvedli pušky a zahájili palbu na Stilwella a jeho skupinu. Rapp doběhl na roh, skočil na kufr vozu a po zadku ho přejel. Na nohy mu pomohl jeden ze skrývajících se mužů.

Rapp na chvíli obrátil zrak ke koloně, ale výhled mu zakrýval kouř. Ze čtyř rohů křižovatky tenhle byl nejbezpečnější. Severní stranu mohutně ostřelovali Stilwell a Kurdové a na poslední nároží, za Rappovými zády, právě dopadl granát. Všude ležela těla a situace byla stále nepřehlednější.

Rapp držel v levé ruce pistoli Glock .45 a zvedl ji do vzduchu, aby ji všichni, kteří ho sledovali, měli na očích. Pravou ruku pomalu zasunul za košili a z podpažního pouzdra vytáhl další glock ráže 9 mm s tlumičem. Přesunul se za prvního muže a ústí tlumiče mu přiložil mezi lopatky a mírně doleva. Současně natáhl ruku s pětačtyřicítkou a namířil po ulici. Pak vystřelil z devítky a pravým kolenem muži podepřel zadek, aby bezvládné tělo neupadlo. Dalšího zneškodnil ranou do hlavy z pistole s tlumičem. Ozbrojenec se okamžitě skácel. Rapp bez váhání střelil do hlavy také třetího a hned po něm čtvrtého.

Potom klesl na jedno koleno, jako kdyby se kryl. Zády se opíral o vůz a poprvé si prohlédl celou scénu masakru. V řídnoucím kouři viděl, co zbylo z vozidel. Napadaly ho chmurné myšlenky. Čtvrté auto dopadlo stejně špatně jako páté. V bílé karoserii se černaly otvory po projektilech z kulometu, velké jako pěst. Přední vůz hořel a první suburban byl na dva kusy. Kolem druhého suburbanu se válel bílý dým, nikoli tmavě šedý, jaký doprovází exploze. Z Rappova stanoviště se zdálo, že pouze ředitelčino auto je poměrně nepoškozené.

Těsně za suburbanem Rapp zaznamenal jakýsi pohyb. Byli to tři muži v černých kuklách. Rozhlédl se po ulici. Stilwell a Kurdové intenzivně ostřelovali příslušníky domobrany a několik zbývajících policistů. Rapp se rozhodl, že se přesune blíž.

„Stane, schovám se za tu poslední toyotu. Řekni svým lidem, ať po mně nepálí.“

Slyšel, jak Stilwell předává informaci Kurdům. Vzápětí střelba na okamžik ustala. Rapp v předklonu uběhl zhruba deset metrů k přednímu nárazníku toyoty. Nedaleko od něj ležel zabitý člen ochranky. Ze svého nového místa Rapp viděl skupinu příslušníků domobrany, kteří se rychle blížili ke dvojici velkých amerických sedanů. Na okamžik zahlédl Kennedyovou. Jeden z mužů ji postrkoval na zadní sedadlo šedivého fordu.

Rapp si klekl na jedno koleno a hodnotil taktickou situací. Zleva doprava napočítal jedenáct mužů, přičemž pominul ty ve vozidlech. Všichni měli samopaly. Zhruba polovina se kryla a ostražitě pozorovala okolí. Rapp by dokázal zneškodnit nanejvýš dva nebo tři. Zadní dveře prvního sedanu se zavřely a pneumatiky zaskřípěly o vozovku. S autem mizely jeho zbývající naděje. Zadním oknem viděl, jak muž chytá ředitelku za vlasy a nutí ji sehnout se.

„Stane, Irene žije,“ ohlásil Rapp napjatě. „Opakuju, Irene žije. Zrovna ji naložili do šedého Fordu LTD. Je to druhé auto. V tom prvním jede skupina domobranců a je bílé, čtyřdveřové. Možná chevrolet. Jistě to nevím.“ Rapp se díval, jak oba vozy zahýbají za roh. Oznámil to Stilwellovi a pak pokračoval: „Řekni veliteli základny, že Kennedyovou unesli. Ať co nejdřív zablokuje silnice a pošle do vzduchu všechny predatory a vrtulníky, které má. Pak zavolej globální operační centrum a vyřiď jim, ať všem pořádně šlapou na paty.“

Rapp si uvědomil, že Stilwell bude muset při každém telefonátu složitě objasňovat situaci. Potřeboval tedy sám zavolat přímo prezidentovi, aby rozkazy putovaly shora dolů – bez zbytečných otázek. Právě se chystal říct Stilwellovi, ať ho přepojí do Bílého domu, když si povšiml policisty v kukle, který běžel k jednomu muži u kouřícího suburbanu Kennedyové. Policista ukázal jedním směrem a pak druhým. Muž začal štěkat rozkazy na domobrance kolem sebe.

„Stane, potřebuju tady okamžitě tři tvoje Kurdy!“ Rapp uložil pětačtyřicítku do pouzdra, o metr ustoupil a lehl si na břicho. Nacházel se těsně za předním kolem toyoty na straně řidiče. Když se podíval pod autem, viděl, že oba muži klečí. Rapp si pistoli ráže 9 mm přehodil do levé ruky a zamířil. Vzdálenost činila přibližně patnáct metrů.

„Řekni jim, ať si popíší,“ zašeptal Rapp a pak pomalu zmáčkl spoušť. Kulka opustila ústí válcového tlumiče a o vteřinu později jeden z mužů spadl na chodník. Rapp mezitím mířil na druhého. Vystřelil znovu, se stejným výsledkem. Policista se rovněž zhroutil na zem a oba muži se svíjeli bolestí. Rapp zůstal na místě a čekal na to, co nutně muselo přijít. Objevili se další dva muži. Sklonili se k tomu, který byl podle Rappova odhadu jejich velitel. Byli velice dobře vycvičení. Nesnažili se mu poskytnout první pomoc, ale nejdřív ho chtěli odtáhnout na bezpečnější místo. Rapp je oba skolil ranami do hlavy. Složili se na asfalt a muž nalevo nehybně ležel, zatímco ten napravo sebou cukal.

„Stane, kde jsou ti Kurdové?“ šeptal Rapp a rozhlížel se po dalších cílech.

„Jsou na cestě a za dvě minuty tady bude konvoj strykerů.“

„Vyřiď svým chlapcům, ať mě nezastřelí, až sem dorazí.“

Přiběhl další muž a pokoušel se velitele odvléct do bezpečí. Rapp ho střelil do temene. Věděl, že mu štěstí nemusí přát donekonečna, a tak vstal a bleskově se přesunul k zadnímu nárazníku toyoty. Přitiskl se k autu, vysunul zásobník a nabil pistoli novým. Policisté a příslušníci domobrany na severní straně křižovatky se stáhli. O blok dál Rapp spatřil skupinu mužů, kteří odhazovali zbraně a strhávali si kukly a uniformy. Rapp obešel kufr toyoty a podíval se po ulici ke dvěma zraněným mužům. Za nimi viděl dva domobrance, kteří se kryli za ředitelčiným suburbanem, z něhož se stále kouřilo, a další tři za parkujícími auty. Na konci bloku se několik ozbrojenců dalo na útěk. Podle Rappova odhadu usoudili, že na některé z okolních střech musí být odstřelovač.

Rapp se ohlédl přes rameno a viděl čtyři Stilwellovy Kurdy, kteří se blížili k Chevroletu Impala, přes nějž Rapp přeskočil, když dorazil na křižovatku. Máváním upoutal jejich pozornost a pokynul jim, aby zůstali na opačné straně vozidla. Ještě jednou vyhlédl podél nárazníků toyoty a rozhodl se k rychlé akci. Vytáhl pětačtyřicítku a připravil si ji do pravé ruky. S pistolemi v obou rukou se rozběhl k chodníku. Obrubník překročil za kufrem prvního zaparkovaného vozu a pokračoval ve sprintu až ke třem mužům, kteří se kryli za autem. Nevěnovali mu pozornost.

Během necelých dvou vteřin se Rapp zorientoval. Muži o čemsi diskutovali, pravděpodobně o tom, jestli velitele odtáhnou nebo ponechají jeho osudu. Rapp přistoupil k prvnímu z nich, vytáhl pistoli s tlumičem, namířil na jeho pravý spánek a z bezprostřední blízkosti vypálil. Než se zbývající dva stačili vzpamatovat, Rapp ještě dvakrát rychle vystřelil a trefil je oba do obličeje. Vzápětí proběhl mezi dvěma parkujícími vozy a utíkal k poslední dvojici ozbrojenců. Spustil ruku s pistolí ráže 9 mm a zvedl pětačtyřicítku. Oba muži klečeli. Ten vpravo se proti němu pokusil namířit pušku. Rapp po něm z pouhých tří metrů střelil a uháněl dál. Muže vlevo výstřel překvapil natolik, že úplně strnul. Rapp překonal zbývající vzdálenost a na poslední chvíli se rozhodl, že muže zajme živého. Zasadil mu úder podrážkou boty ze strany do hlavy, čímž ho srazil na zem. Potom od něj odkopl pušku a zavolal na Kurdy, aby mu pomohli.

„Stane,“ řekl do vysílačky, když dokončil obrátku o tři sta šedesát stupňů a zkontroloval terén. Podíval se na hodinky: nebylo ještě ani poledne. Prezident bude pravděpodobně v posteli. „Pošli mi sem po jednom Kurdovi satelitní telefon.“

Scéna se během poslední necelé minuty zásadně změnila. Policisté a vzbouřenci do jednoho zmizeli. Střelba utichla. Na ulici zbyla mrtvá těla a poškozená vozidla, jako kdyby se jí přehnala válka. Rapp se otočil ke dvěma mužům, které trefil do kolena. Policejní velitel se přetočil na břicho a pokoušel se odplazit. Potom Rapp sklopil zrak ke čtyřem členům ředitelčiny ochranky. Všichni leželi obličejem k zemi a v hlavách měli zezadu díry po kulkách. McDonald mezi nimi nebyl. Rapp se obrátil a podíval se na sedadlo spolujezdce suburbanu. Spatřil na něm tělo, jenže mu chyběla tvář. Rapp věděl, že to je McDonald. Právě na tohle místo se usadil, když odešli z kavárny.

Rappa se zmocnil vztek. Nepokoušel se ho potlačit. Otočil se a upřel pohled na ubožáka v policejní uniformě, který se stále plazil pryč. Rapp zvedl pětačtyřicítku Glock a vypálil. Těžká kulka muže zasáhla do zadku a odštípla mu kus kyčelního pouzdra. Muže jako by zasáhl blesk. Na okamžik celý ztuhl a pak začal řvát bolestí.

Rapp uložil devítku do pouzdra, ale pětačtyřicítku měl pořád připravenou. Stáhl si kuklu, na Kurdy zakřičel, aby udělali totéž, a vykročil k muži, s nímž mluvil policejní velitel.

Sehnul se a chytil ho za masku. Muž máchl pravou rukou. Rapp spatřil špičku nože, který mu divoce prolétl kolem břicha. Než ležící stihl podniknout další výpad, Rapp ho nemilosrdně nakopl do prostřeleného kolena. Zatímco se muž zmítal bolestí, Rapp mu dupl na ruku, v níž držel nůž, až zapraštěly kosti. Nůž ihned ležel na chodníku. Rapp jej odkopl stranou a stáhl muži kuklu.

Nepřekvapilo ho, když spatřil vousáče s hnědýma očima mezi pětatřiceti a čtyřiceti lety. Ať muž pocházel odkudkoli, Arab to nebyl. Na to měl moc světlou pleť a vystouplé obočí. Mohl to být Iráčan, ale Rapp vzhledem k obočí a vystouplým lícním kostem usuzoval spíše na Peršana nebo Kazacha.

„Kam ji odvezli?“ zeptal se Rapp konverzačním tónem. Muž zatnul zuby a mlčel. Rapp mu znovu došlápl na koleno. Po pár vteřinách tlak uvolnil a otázku zopakoval, tentokrát v arabštině. „Jdi do prdele!“ zařval muž anglicky.

Rapp měl dojem, že zaslechl lehký perský přízvuk. Odpověděl muži ve fársí: „Nepůjdu.“ Sklonil se k němu, ztišil hlas a dodal: „Líbí se ti, že jsi chlap?“

V divokých hnědých očích se objevil vzdor.

„Tak to spolu zjistíme – my dva.“ Rapp ukázal na sebe a na ležícího. Sáhl pod košili, vytáhl matně černý nůž a zakýval jím muži před obličejem. „Ta žena, kterou jsi pomohl unést… hodně pro mě znamená.“ Rapp se zatvářil jako šílenec. „Spolehni se, že mi povíš, kde je.“

Muž se zamračil a plivl na Rappa.

Rapp ani nemrkl a neotřel si slinu z tváře. Sevřel nůž v dlani a zabodl jeho deseticentimetrovou čepel muži do pravého ramene. Pak jím prudce otočil o devadesát stupňů.

Ležící čirou bolestí zalapal po dechu a potom vychrlil proud nadávek, všechny ve fársí.

Tím Rappovi potvrdil, že se jedná o Íránce. Rapp se opřel o nůž, a když muž otevřel ústa k výkřiku, zasunul mu do nich hlaveň pětačtyřicítky. Přiblížil se nosem jen na pár centimetrů k Íráncově obličeji a ve fársí pronesl: „Je mi jedno, že si připadáš jako drsňák, ty perská hnido. Radši doufej, že se ta žena rychle vrátí a že jí nikdo nezkřiví ani vlásek, protože jinak budeš mít k večeři vlastní koule.“

41

Hormuzský průliv

Iránská ponorka se jim ztratila. Halberg stál ve velicím a řídicím centru své ponorky a silně se potil. Napil se vody a mlčky sledoval své muže při práci. Kontakt v minulosti ztratili již mnohokrát, ale nikdy za tak vypjatých okolností. Kapitán ocelově modrýma očima klouzal z jedné obrazovky na druhou. Digitální údaj na souřadnicovém stole ukazoval 14.32 a vteřiny dál přibývaly. Tolik času uplynulo od chvíle, kdy Íránci zmizeli. Během prvních tří měsíců ze šestiměsíční hlídkové mise si Halbergovi muži vedli výborně, až do dneška.

Halberg právě ve strojovně otloukal těžký boxovací pytel, když mu důstojník z paluby vzkázal, že se íránská ponorka vypařila. Halberg beze slova stáhl rukavice, sáhl po ručníku a vydal se do velícího a řídicího centra, označovaného zkratkou CACC. Výkonný důstojník na něj čekal u souřadnicového stolu a přehrál mu taktické informace od okamžiku dvě minuty před ztrátou kontaktu. Deset vteřin záznamu Halbergovi řeklo vše, co potřeboval vědět. Pochopil, co íránský kapitán udělal. Ten člověk to měl dokonale načasované. Po dokončení jedné táhlé osmičky se přehnal přes plavební kanál, přičemž se kryl za přídí naloženého supertankeru, který působil velký hluk a vysoké vlny. Když supertanker přejel, po íránské ponorce třídy Kilo nebylo ani památky. Američané rychle prověřili přístroje a dospěli k závěru, že musela plout průlivem na sever, schovaná mezi dvěma plavidly, která od sebe dělil zhruba kilometr a půl. Halberg nařídil nový kurz a americká ponorka se pověsila za druhou nákladní loď. Odhadovali, že na Íránce ztrácejí přibližně tři kilometry.

Výkonný důstojník uzavřel poradu s navigátorem a přes CACC vykročil k Halbergovi, jenž beze slova přihlížel. Tlumeným hlasem, aby je nikdo neslyšel, Strilzuk pronesl: „Omlouvám se, že jsem ji ztratil, kapitáne.“

„Neomlouvejte se. Byl to vynikající manévr.“

„Vy byste ho předvídal.“

Halberg pokrčil rameny. „Možná.“

„Ne. Oba víme, že byste ho předvídal.“

„Taky to jednou dokážete. Už brzy.“

„Ani bych neřekl.“ Strilzuk vypadal sklesle.

„Přestaňte si sypat popel na hlavu a povězte mi, co udělá teď.“

Strilzuk sklopil oči k taktické obrazovce a zvažoval alternativy. Íránci měli pouze dvě možnosti. Ponorka se mohla vrátit do přístavu, což nebylo pravděpodobné vzhledem k tomu, že prakticky celé íránské loďstvo vyplulo na moře. Spíš překoná průliv a vydá se zpátky do Perského zálivu.

„Zamíří maximální rychlostí do zálivu, zatímco my uvízneme v plavebním kanálu.“

Halberg přikývl. „Jaký má náskok?“

Strilzuk se podíval na hodinky a pak na taktickou obrazovku. Zkontroloval předpokládanou pozici Íránců i obou nákladních lodí a také jejich rychlosti. Na základě známé maximální rychlosti ponorky odhadl: „Asi pět a půl minuty.“

„Jsou nějaké jiné možnosti?“

„Mohla by se vrátit do přístavu, ale to nepředpokládám.“

„Já taky ne. Co dál?“ Halbergův tón napovídal, že Strilzuk na něco zapomněl.

Výkonný důstojník ještě chvíli studoval situaci. Jeho zrak padl na skupinu ostrovů u Bandar Abbásu. „Třeba se rozhodnou částečně vynořit, schovají se na závětrnou stranu těchhle ostrovů, počkají, až je mineme, a pak nám vpadnou do zad.“

„To je možné, ale ne pravděpodobné.“ Halberg stiskl tlačítko a vrátil taktickou mapu do chvíle, kdy íránskou ponorku ztratili. Ukázal na obrazovku a řekl: „Co když poplují přímo přes kanál, na východě se obrátí a vydají se zpátky nebo se za nás v horším případě pověsí?“

Strilzuk nasadil zahanbený výraz. „To nemůžeme vyloučit.“

„Ale ani s tím bych nepočítal,“ uklidnil ho Halberg. Zaznamenal přítelovo rozčarování a pokračoval: „Dennisi, vy uvažujete prakticky a přímočaře. Tenhle člověk,“ ukázal na obrazovku, „je trochu blázen. Když se žene přes kanál blízko plně naloženého tankeru a všech ostatních lodí, není to zrovna obvyklý manévr. Pustil byste se do toho vy?“

Strilzuk vzdychl. „Za normálních okolností ne.“

„Co z toho vyplývá?“

„Že se ten chlap buď zbláznil, nebo tohle nejsou normální okolnosti.“

„Přesně tak. Pošlete zprávu CTF 54. Oznamte jim, že jsme ztratili kontakt.“

„Vážně?“ Strilzuk se na kapitána zadíval. „Nechcete radši počkat, jestli je nedoženeme na druhé straně?“

Halberg stiskl tlačítko a vyvolal na taktickou obrazovku celý Perský záliv a severní část Ománského zálivu. Náhle před sebou měli stovky plavidel. Úderná skupina Eisenhower se nacházela přímo uprostřed Perského zálivu a početná skupina íránských plavidel se hlučně blížila rovnou k ní. Pro tichou dieselovou ponorku to bylo dokonalé prostředí. Ztracený stroj třídy Kilo by mohl způsobit značné potíže. A dva by dokázaly rozprášit celou údernou skupinu.

Halberg usoudil, že hrdost musí jít stranou. „Čím dřív se to dozví, tím líp.“

„Omlouvám se, kapitáne.“

Halberg nesouhlasně mávl rukou. „Určitě ji najdeme za kanálem a pak se za ni pověsíme a naučíme ji slušnému chování.“

42

Mosúl, Irák

Pancéřovaný hummer projížděl hlavní branou a Rapp se díval silným čelním sklem ven. U pravého ucha držel satelitní telefon a vypadal netrpělivě. Hlavní část zásahové jednotky se ještě zdržela na místě bojů, kde zajišťovala okolí a sbírala těla. Rapp nařídil, aby stryker a dva hummery dopravily jeho a zajatce na základnu, protože hodlal neprodleně začít s výslechem.

„Chucku,“ oslovil Rapp muže na druhém konci linky, „je to tady jak na Divokém západě. Nemám tušení, kam ji odvezli. Ale najdu ji a garantuju vám, že z toho nekouká nic dobrého.“

„Mitchi,“ řekl náměstek ředitelky CIA, „dostaňte ji zpátky, ovšem jako přítel vám radím, dejte si pozor. Tahle věc vzbudí obrovskou pozornost. Všichni novináři a politici ve Washingtonu budou rozpitvávat každou podrobnost nejen toho únosu, ale taky všeho, co se stalo pak.“

„Na to kašlu.“

„Mitchi,“ vzdychl Charles O’Brien, „s tímhle přístupem si naděláte spoustu problémů.“

„Tohle si dobře zapamatujte, Chucku,“ odsekl Rapp. „Nechci už slyšet ani slovo o svém přístupu. Nechci, aby se mi někdo koukal přes rameno, a rozhodně si nepřeju, aby někdo pochyboval o tom, co dělám. Máme možná čtyřiadvacet hodin, než ji únosci zlomí. Neplatí žádná pravidla. Připadám si tady jak ve válce gangů. Neposílejte mi z Bagdádu žádné analytiky. Potřebuju řezníky. Potřebuju chlapy, kteří rozkopnou dveře a vytáhnou ze zajatců i to, co nevědí.“

„Mitchi, mám pocit, že byste se měl podívat na věc s odstupem a přehodnotit svůj plán. Jedu do Bílého domu…“

„Budou ji mučit!“ připomněl Rapp.

„Mitchi,“ vzdychl znovu O’Brien, „to si nikdo z nás nepřeje, ale nemůžete se vrhat po hlavě do uspěchaných akcí. Potřebujete…“

„Neříkejte mi, co potřebuju!“ zařval Rapp do telefonu. „Schovejte teď všichni ve Washingtonu na čtyřiadvacet hodin hlavu do písku a nechce mě udělat všechno pro to, abych ji dostal zpátky.“

„To neuděláme. Nemůžu vám dovolit jednat na vlastní pěst.“

„Tak si radši vezměte dovolenou.“

„Je to pro vás moc osobní,“ pronesl O’Brien energicky. „Potřebujete získat odstup a uklidnit se… nezapomínejte, že existují zákony.“

„Druhé straně to evidentně nikdo neoznámil, nezdá se vám? Běžte si někam obstarat alibi, Charlie.“ Rapp naštvaně zavrtěl hlavou a pak dodal: „Vzpomínám si, že i vy jste dřív pracoval ve dvojici. Když jste ještě působil v terénu. Teď je z vás jenom další byrokrat, co řídí akce od zeleného stolu.“

Následovala dlouhá odmlka a potom O’Brien odpověděl: „Zapomenu na to, co jste právě řekl, protože jste zjevně pod obrovským tlakem.“

Rapp zvolna a s důrazem na každém slovu opáčil: „Myslel jsem to naprosto vážně, Charlie. Až to celé bude za námi a objeví se u vás novináři, klidně položím hlavu na špalek za nás oba. Do té doby mě budete muset omluvit. Potřebuju si nasadit bílé rukavičky a zeptat se těch chlapů, jestli se nechtějí vzdát práva na právního zástupce.“

Tlačítkem na telefonu hovor ukončil právě ve chvíli, kdy hummer dojel do části vyhrazené pro CIA.

Řidič se ohlédl na Rappa a řekl: „Už jsem v Iráku potřetí.“ Vůz zastavil. „Přál bych si, aby víc lidí ve Washingtonu uvažovalo jako vy.“

„Já taky.“ Rapp vystoupil a počkal, až vojáci vyvedou zajatce. Rapp trojici mužů rozdělil. Persky mluvící velitel skončil ve strykem, policistu připoutali na nosítka a naložili dozadu do druhého hummeru a do svého auta Rapp umístil pěšáka, kterého předtím omráčil. Již začal uvažovat o strategii. Potřeboval z mužů vymáčknout informace co nejdřív. Pokud je jenom zbije, pravděpodobně z nich nic nedostane. Rozhodně ne rychle. Hodilo by se pár dnů, aby je mohl fyzicky vyčerpat, jenomže času bylo málo. Musel přijít s něčím promyšlenějším.

Nevěděl, jak dlouho Kennedyová vydrží, a ani to nechtěl zjišťovat. Musel jí pomoci. Před několika lety sám prošel mučením. Zoufale ji chtěl uchránit před bolestí, utrpením a ponížením. Začal uvažovat, v čem by to pro ženu bylo horší, a pak raději přestal. Potřeboval se soustředit na záchrannou akci, ne si o ni dělat starosti.

Přijely dva hummery a zastavily těsně u Rappa a zajatců. Rapp poznal velitele základny, generála Gifforda, který vystoupil z vedoucího vozidla. Na sobě měl bojovou výstroj včetně přilby a vydal se rovnou k Rappovi.

„Průzkumné vrtulníky mám ve vzduchu, sehnal jsem tři predatory a na cestě z Bagdádu jsou dva reapery. Do města vedou čtyři hlavní cesty a dalších šest vedlejších. Stoprvní divize na všech právě teď zřizuje kontrolní stanoviště.“

„Jak to vypadá s řekou?“

„Na sever i na jih pod naší kontrolou,“ odpověděl velitel úsečným vojenským tónem. „Mobilizujeme všechny jednotky a posíláme je do ulic. Potřebujete ode mě ještě něco?“

Rapp si vzpomněl na rozhovor s O’Brienem. „Jo.“ Ukázal palcem přes rameno ke třem vězňům v černých kuklách. Jeden stál na nohou a dva leželi na nosítkách. „Tyhle muže jste nikdy neviděl… rozumíte?“

Gifford se podíval na trojici za Rappem. Na chvíli zaváhal, jako by přemýšlel o následcích. Potom krátce přikývl a zeptal se: „Jaké muže?“ Obrátil se, vykročil zpátky ke svému hummeru a na odchodu Rappa vyzval: „Kdybyste něco potřeboval, zavolejte mi.“

Stilwell s Kurdy dorazili, právě když generál odjížděl. Rapp řekl vojákům, aby raněné položili na zem, a nechal je nést kurdskými bojovníky. Čím míň vojáků se o zajatcích dozví, tím líp.

Spolu se Stilwellem došli k přívěsu, ve kterém se nacházely kanceláře a recepce. „Máš foťák?“ zeptal se Rapp.

„Polaroid, nebo digitální?“

„Polaroid.“

Stilwell zmizel v kanceláři a za chvíli se vrátil s fotoaparátem. Podal jej Rappovi a zeptal se: „Ještě něco?“

Rapp aparát obracel v rukou a díval se, jestli je připravený k focení. „Jo… zjisti, kde jsou ta těla.“

„Jaká těla?“

„Jak jsem o ně říkal tomu kapitánovi z jednotky rychlého zásahu…“ Rapp luskl prsty a snažil se vybavit si jméno. „Kapitán Jensen,“ napověděl Stilwell.

„Jasně, to je on. Řekl jsem mu, že potřebujeme, aby nám přivezl všechna těla kvůli identifikaci. Dohlédni, aby je sem opravdu dovezli.“

„Ne do márnice na základně?“ podivil se Stilwell.

„Sem… přímo sem. Pak je svlékněte a dejte je do největší cely, kterou máte. Podlaha musí být plná mrtvol.“

„To myslíš vážně?“ zeptal se Stilwell a zamračil se.

„Myslím,“ odsekl Rapp.

Stilwell mírně překvapeně pokračoval: „To je všechno?“

Rapp byl v polovině cesty ke dveřím. Zastavil se a zeptal se: „Máte tady nějaké nahrávky, co lidem rozvážou jazyk?“

Stilwell zvedl oči ke stropu a odříkal seznam. „‚I love you, you love me‘ od Barneyho, Makarenu, tu protivnou písničku od Nelly Furtado, hodně heavy metalu… je tam taky Barry Manilow, což osobně považuju za chybu. Ten chlap je génius…“

„Tohle ne,“ zaúpěl Rapp. „Myslel jsem nahrávky mučení… lidi řvou, ječí, prosí o život. Ne smyčku s tou sračkou od Barneyho. Na to, abych ty parchanty zlomil, nemám týden.“

„Aha… promiň. Jasně, máme pár pěkných kousků.“

„Tak jim jednu pusť.“ Rapp vyšel z kanceláře a vydal se přes čtvercové prostranství. Nákladní kontejnery upravené na místnosti pro výslechy se nacházely vedle velkého světlehnědého hangáru. Kontejnery k sobě přiléhaly delšími stranami a chránily je tři vrstvy pytlů s pískem. Nezakryté zůstaly jen jedny dveře a klimatizační jednotka. Rapp vstoupil do dveří a minul nevelký pult s řadou sledovacích monitorů. Dvanáctipalcové obrazovky. Jedna pro každou celu. Za pultem seděl muž v džínách a tričku, nohy měl nahoře a četl si časopis.

Rapp se zastavil a ukázal na monitory. „Nahráváte, co se děje v celách?“

„Čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Nařídil to Kongres, kvůli Abú Ghraibu.“

„Výborně,“ konstatoval Rapp. „Nahrávky se ukládají na pevný disk?“ Muž obrátil pohled k počítači na podlaze. „Jo.“

„Pardon.“ Rapp se protlačil kolem muže a vytrhl z počítače všechny kabely.

„Počkejte, to nemůžete. To je proti…“

Než muž stačil větu dokončit, Rapp ho chytil v podpaží a zvedl ho na nohy. „Dejte si přestávku.“

Vystrčil ho ven a zamířil k celám. Středem všech tří kontejnerů se táhla ulička, která je rozdělovala na poloviny, se šesti celami na každé straně. Dveře a stěny byly z pětimilimetrových ocelových plátů s pěnovou izolací. V uličce Rapp narazil na jednoho Kurda a zeptal se ho, kam umístili předpokládaného velitele bandy. Kurd ho nasměroval k poslední cele nalevo. Rapp nakoukl špehýrkou dovnitř a spatřil muže ležícího na nosítkách uprostřed místnosti. Odemkl, vešel do cely a postavil se vedle nosítek. Potom se sklonil a stáhl muži kuklu.

Raněný otevřel oči jen na chvilku, a protože si je svázanýma rukama nemohl zaclonit před světlem shora, zase je zavřel. Rapp namířil hledáček foťáku na jeho obličej a vyfotil si ho. Polaroid cvakl a za chvíli vyplivl fotografii. Rapp se předklonil a zastínil hlavou žárovku pod stropem.

„Otevři oči.“ Tentokrát muže oslovil anglicky.

Muž pomalu uposlechl.

„Kam ji odvezli?“

Muž našpulil rty, jako by chtěl plivnout.

Rapp byl připravený. Zaťatou pěstí muže praštil přímo do úst. Zajatec zakašlal, obrátil hlavu na stranu a vyplivl krev a jeden zub. Rapp chvíli počkal a potom přátelským tónem pokračoval: „Dobře, tak na to půjdeme po zlém. Předpokládám, že víš, kam ji odvezli.“

Muž vykašlal krvavý chuchvalec a pak řekl: „Jdi do prdele.“

Rapp se zasmál a sklonil se trochu níž. „Povím ti, co mám v plánu. Začnu tím, že ti uříznu levou kouli… a pak ti uříznu taky pravou.“

Zajatec zavřel oči.

„A jestli mi ani pak neprozradíš, co chci vědět,“ pokračoval Rapp, „už toho v životě moc nezažiješ. Věř mi… nakonec mi všechno řekneš, protože jestli nejsi úplný blázen, nelíbilo by se ti nechat si uříznout ptáka a mít ho nacpanýho v krku.“

Rapp vstal, a když muž otevřel oči, ještě jednou si ho vyfotil. Právě v tu chvíli se kdesi za dveřmi ozval hlas muže naříkajícího bolestí. Rapp se beze slova obrátil a odešel.

43

Hormuzský průliv

Halberg seděl ve vyvýšeném křesle, lokty měl na opěrkách a pěstmi si podpíral bradu. Dopluli už do poloviny kanálu a ponorka Yunes jim zatím unikala. Halberg nic jiného ani nečekal. Kvůli nepřetržitému proudu supertankerů v obou směrech byly akustické podmínky příšerné. Když se přidaly nákladní lodě všech tvarů a velikostí, rybářské čluny a jachty, Halbergovi muži u sonaru si museli připadat jako na rockovém koncertu. Přesto si nikdo nestěžoval. Všichni zkrátka ze všech sil plnili úkoly, aby Virginia do ničeho nenarazila.

Halberg vstal z křesla, odebral se do místnosti pro obsluhu sonaru a zaznamenal znepokojené výrazy na tvářích operátorů. Všech pět mužů mělo sluchátka, aby je nerozptyloval hovor v CACC. Kapitán se napil kávy. Nespouštěl oči z Louise Sullivana neboli Sullyho, jak mu celá posádka přezdívala. Byl to zdaleka nejlepší operátor sonaru na lodi. Pokud vypadal nervózně, v okolí ponorky se odehrávalo cosi neobvyklého, což znamenalo, že by Halberg měl zneklidnět. Kapitán čekal, až Sully začne pokyvovat hlavou. Čekal, až se na jeho úzkých rtech objeví úsměv. Tak se dalo poznat, že Sully zaznamenal obzvlášť důležitý kontakt. Uplynula minuta. Pak druhá. Halberg se nehýbal, jenom občas zvedl k ústům hrnek s kávou. Poznamenal si čas, rozhodl se, jak dlouho počká, a vrátil se k taktické obrazovce. Před vstupem do Perského zálivu se kanál stáčel téměř na západ, takže plavidla musela otáčet ostře doleva. Halberg stanovil kurz k vnitřnímu okraji kanálu. Jestliže Yunes pluje více než šedesát metrů za první nákladní lodí, je docela dobře možné, že ji Virginia zachytí, až íránská ponorka provede obrat a objeví se před tankerem, který je odděloval.

Halberg se podíval k sonaru právě ve chvíli, kdy se na něj přes rameno ohlédl Sullivan. To nebylo dobré znamení. Halberg ze Sullivana nespouštěl oči: ten si z levého ucha sundal objemné sluchátko.

„Co se děje, Sully?“

„Zachytili jsme, jak Sabalan vyplouvá z přístavu.“

Halberg přikývl. Sám již loď zaznamenal na svém širokopásmovém sonaru. Sabalan byla fregata britské výroby typu Vosper Mk. 5, zařazená do služby v roce 1972. V roce 1988 na ni letoun A-6 Intruder z U.S.S. Enterprise svrhl čtvrttunovou bombu, což byla odplata za čtyřmetrovou díru, kterou v boku U.S.S. Samuel B. Roberts udělala íránská mina. Místo aby Američané Sabalan potopili, tehdejší ministr obrany Frank Carlucci nařídil fregatu ušetřit. Loď byla odtažena do přístavu a opravena. Díky tomu, že přečkala útok, se stala íránským národním pokladem.

„Nic neobvyklého. Pohybuje se standardní rychlostí patnáct uzlů. Asi před pěti minutami jsme zaznamenali hluk jejích turbín Rolls-Royce. Postupně zrychlovala, a pokud udrží současný kurz, zřejmě se pokusí proklouznout mezi těmi dvěma nákladními loděmi.“

„Myslíte, že popluje po hladině nad ponorkou a pomůže jí nenápadně překonat kanál?“

„Ještě před pár minutami jsem si to myslel. Nejsem si vůbec jistý, kapitáne, všude kolem je moc hluku, ale mám dojem, že Yunes vypustila zátěž. Vypadá to, že možná pluje na hladině.“

Halberg nedokázal skrýt překvapení. „To myslíte vážně?“

„Vím, že jsem trochu cvok, kapitáne, ale z těchhle věcí bych si srandu nikdy nedělal.“

Halberg se rozhlédl po CACC. Strilzuk a navigátoři rozhovor vyslechli. Kapitán se obrátil zpět k Sullivanovi a rozkázal: „Průběžně mi podávejte hlášení.“ Zatímco kráčel k Strilzukovi, uvažoval, proč by se Yunes ukazovala na hladině. Strilzuk se podíval na ovládací panel střelby a zaznamenal předpokládanou pozici nepřátelské ponorky. Za čtyřicet vteřin vypluje ze zákrytu nákladní lodi a oni ji uvidí. Halberg se chystal nařídit vysunutí periskopu, když na něj zavolal Sullivan. „Kapitáne, mám ji! Nabírá zátěž a zrychluje.“

Halberg se rychle obrátil k monitoru sonaru. Zkontroloval aktualizovanou pozici. Ponorka byla přesně tam, kde předpokládal. Halberg se pokoušel odhadnout, proč minula nákladní loď po vnitřní straně plavebního kanálu, když vtom zaznamenal neklid mezi operátory sonaru.

Muž nalevo od Sullivana ohlásil: „Pane, Sabalan se blíží k Yunes.“

Než Halberg stačil zprávu vstřebat, ozval se Sullivan: „Yunes zaplavuje torpédové komory.“

„Víte to jistě?“

Sullivan se neobtěžoval odpovědět. „Yunes otevírá torpédové komory na zádi, pane.“

Strilzuk se přesunul za Halbergem k taktické obrazovce. „Zvláštní místo pro cvičení.“

„Zrovna mě to taky napadlo.“

„Torpédo vypuštěno!“ oznámil Sullivan hlasitě.

„Na bojové pozice,“ zavelel Halberg bez váhání. Posádka rozkaz během několika vteřin rozhlásila po celé lodi. Halberg se chystal vydat pokyn k přechodu na maximální rychlost, když se na taktické obrazovce objevilo torpédo. Podle všeho mířilo k íránské fregatě Sabalan.

„Sully,“ řekl kapitán, „potvrďte směr.“

Sullivan osvědčil údaj z obrazovky. Strilzuk se zeptal: „Víme jistě, že to je Yunes!‘ „Naše ponorka to není.“

„Jednadvacet vteřin do zásahu,“ oznámil Sullivan.

Halberg se obrátil k Strilzukovi. „Chci vizuální zobrazení.“

Strilzuk nařídil vysunout periskop a přistoupil k Halbergovi k barevnému monitoru. Sullivan začal odpočítávat od deseti. Když zbývaly dvě vteřiny, všech pět operátorů sonaru si sundalo sluchátka. Halberg zvýšil rozlišení kamery a Sabalan se z čárky změnila v jasně viditelnou loď plující na hladině. Když Sullivan při odpočítávání dospěl k nule, Halberg sledoval gejzír, který vytryskl u přídě fregaty. Na chvíli se zdálo, že se celá loď zvedá z moře. Jakmile zase spadla, Sabalan se rozlomila a přední třetina šla ke dnu.

„Okamžitě informujte CTF 54,“ řekl Halberg. Odmlčel se a pohlédl na monitor sonaru. Íránská ponorka ujížděla kolem nákladní lodi a pospíchala do Perského zálivu. „Změňte kurz a sledujte Yunes.“

44

Mosúl, Irák

Rapp prošel krátkým tunelem z pytlů s pískem do přívěsu, v němž se nacházely kanceláře. Prohlížel si posledních šest fotografií, které pořídil. Barvy byly s každým krokem jasnější. Vyhrožování kastrací proběhlo hladce. Rapp se svou řečí obešel všechny tři muže a každý z nich reagoval jinak. První, jemuž Rapp zasadil ránu pěstí, zcela odmítal komunikovat. Než za ním Rapp zašel, muž hodně nadával a choval se jako vzpurný teenager. Když se dozvěděl, co všechno hrozí jeho rozkroku, bojovnost se vytratila. Buď pochopil, že není moudré Rappovi odporovat, nebo měl nějaký plán. Pravděpodobně vymýšlel lež, která by mu i do budoucna zajistila sexuální funkčnost.

Druhý muž, policista, byl buď výborný herec, nebo totální šílenec. Když Rapp stále podrobněji popisoval, co hodlá udělat, muž se jen smál. Rapp se již s podobnými neohroženými případy setkal. Pokud takového člověka nezlomí hned na začátku, nepodaří se to nikdy. Jiné varianty prakticky neexistovaly. Rapp se rozhodl neztrácet čas a raději okamžitě zjistit, zdaje muž doopravdy šílený náboženský fanatik, nebo pomatenost jenom předstírá.

Armádní ošetřovatelé muži rozstříhali kalhoty, aby mu mohli ošetřit střelné rány na koleni a na zadku. Stále ležel na nosítkách a od pasu dolů byl zakrytý hrubou zelenou dekou, přes níž se táhly popruhy. Rapp deku zpod pásu vytrhl, čímž odhalil policistovy genitálie. Vytáhl nůž a podržel jej muži před obličejem.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se uvolněným, klidným hlasem.

Policista se hystericky rozesmál a odmítl odpovědět. Rapp mu přiložil špičku nože na levé varle a zopakoval otázku. Mužův smích přešel v nepříčetné hýkání. Rapp nožem zajel dolů, otočil jím a prudce trhl nahoru. Od čepele odletěl kousek masa a s mlasknutím se odrazil od studené ocelové stěny cely.

Muž se svíjel v nosítkách, napínal se proti popruhům a z plných plic křičel. Po deseti vteřinách přestal kvílet, podíval se uslzenýma očima na Rappa a pokračoval v šíleném smíchu.

Rapp se podíval dolů a řekl: „Za pět minut se vrátím pro druhou.“

S těmito slovy celu opustil a vydal se za posledním vězněm. Toho na ulici nezabil, ale pouze omráčil. Vzhledem k tomu, že muž byl přinejmenším o deset let mladší než zbývající dva, Rapp předpokládal, že bude nejjednodušší ho zlomit. Promluvil o kastraci, pořídil fotografii, řekl zajatci, že má pět minut na přemýšlení o životě bez penisu, a odešel.

U předního pultu našel Stilwella a Ridleyho, kteří se dívali na plochý monitor. Ukázal jim snímek muže, kterého právě připravil o levé varle, a řekl: „Absolutně se nedá poznat, že by to byl policajt.“

Ridley namířil prst na monitor a řekl: „Zrovna jsem telefonoval s Chuckem O’Brienem a myslím, že má pravdu. Jsi trochu mimo.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Mluvím o tom,“ začal Ridley a stále se díval na monitor, „jak jsi tomu chlapovi uříznul kouli. Myslíš, že vězně můžeme sledovat jenom odsud?“

„No tak… neříkej mi, že jsi taky změknul.“

„Se změknutím to nijak nesouvisí, i když tvoje metody úplně neschvaluju… podstatné je, že jsme na americké vojenské základně. Tohle není tajné vězení někde ve Střední Asii. Armáda si vede záznamy, mají přehled o příchodech a odchodech a vojáci toho napovídají víc než spolek důchodkyň. Potom tu máme novináře a já ani nechci domýšlet, co se může stát, jestli ten chlápek jednou dostane právníka.“

„Ten člověk právníka nikdy nedostane,“ odsekl Rapp.

„To nemůžeš vědět.“

„Ale můžu, protože až mu uříznu ptáka, předvedu ho těm ostatním a přímo před nimi mu vystřelím mozek z hlavy.“

„Mitchi,“ zařval Ridley, „to nejde. Z Bagdádu sem jede tým vyšetřovatelů. Jsou nejlepší v oboru. Vytáhnou z těch chlapů úplně všechno.“

Rapp si založil ruce na prsou. „Výborně, takže si zatím vypijeme kafe, odpočineme si a dáme šanci profíkům. Zní to jako vynikající plán. Až za týden nebo za měsíc výslechy skončí, dojdeme si pro Irene. Určitě s ní mezitím budou zacházet jako s královnou.“

„Nebude to trvat měsíc.“

„Já nepotřebuju víc než hodinu.“

„Mitchi,“ vzdychl Ridley, „osobně je mi jedno, co uděláš, pokud ti muži nebudou mít trvalé následky.“

„Osobně je mi jedno, co si myslíš, Robe. Nejsme ve Washingtonu. Jsme ve válečné zóně a nepřítel unesl naši šéfku, ředitelku CIA, ženu, která zná všechny naše špiony ve všech zemích. Podle tebe povolají tým z Damašku? Tým, který si dá pozor, aby neměla trvalé následky?“ Rapp přestal ovládat hněv a křičel: „Budou ji mučit, Robe, a já tady nehodlám sedět a probírat s tebou, co můžu udělat a co ne.“

Vytáhl šest polaroidových snímků a hodil je na Stilwellův stůl. „Podívej se do systému a zjisti, jestli o nich něco víme. Kde je Marcus?“

„Nevím.“

„Najdi ho.“

Stilwell sáhl po fotografiích a právě v tu chvíli zazvonil telefon. Stilwell druhou rukou zvedl sluchátko. „Velitel základny, Mosúl.“ Chvíli poslouchal a pak se obrátil k Rappovi. „Ano, vydržte.“ Předal sluchátko Rappovi. „To je Bílý dům… chce s tebou mluvit prezident.“

Rapp chvíli přemýšlel, že hovor nepřijme. Během celé kariéry žádal spíše o odpuštění než o svolení. Na lince však byl prezident, nikoli kolega z Langley. Rapp si vzpomněl na rozhovor, který vedli v Air Force One. Neměl pocit, že Alexander patří k lidem, kteří by mu chtěli svazovat ruce. Váhavě se natáhl po sluchátku.

45

Washington

První informace dorazila ve chvíli, kdy většina obyvatel Washingtonu ještě spala. Dozorčí důstojník v situačním středisku Bílého domu obdržel hlášení z globálního operačního centra CIA těsně po páté hodině ranní. Během několika minut se zpráva rozletěla po telefonních linkách po celém hlavním městě i mimo něj. Pro podobné případy existovaly nouzové plány. Nastoupily ochranky, rozjely se kolony a klíčové postavy národní bezpečnosti obdržely pokyn, aby se neprodleně dostavily do svých kanceláří. Jako první člen vlády se špatnou zprávu dozvěděl ministr obrany England.

Někdejší vysoký představitel banky Merrill Lynch a ředitel její londýnské pobočky vstával každé ráno v pět a před cestou do Pentagonu sledoval dění na evropských trzích. Když přišel telefonát, England seděl za stolem ve své pracovně. Po dvou krátkých zazvoněních následovalo třetí, o něco delší, které aparát odlišovalo od všech ostatních, jež ministr ke své práci potřeboval. Vzhledem k časné hodině England pochopil, že vyzvánění nevěstí nic dobrého. Obrátil oči k bezpečné telefonní jednotce a v duchu projížděl seznam problematických záležitostí, s nimiž by hovor mohl souviset. Téměř okamžitě si vzpomněl na Kennedyovou a její schůzku. Zvedl sluchátko, vyslechl hlášení a pak pouze řekl: „Budu tam za třicet minut.“

Zavolal do své kanceláře a nařídil dozorčímu důstojníkovi, aby informoval náčelníky štábů. Asistentku požádal, aby mu do dvaceti minut sehnala v Mosúlu nějakého očitého svědka události. Irene Kennedyová sice byla ze CIA, ale Mosúl spadal pod ministerstvo obrany. England věděl o ředitelčině schůzce s íránským protějškem, avšak neznal žádné podrobnosti kromě znepokojivého faktu, že Íránci kategoricky odmítli přítomnost amerického vojenského personálu.

England vyběhl do prvního patra, osprchoval se, hodil na sebe oblek a sáhl po elektrickém holicím strojku. Než se vrátil do přízemí, na příjezdové cestě na něj čekala ochranka. Ministr skočil na zadní sedadlo pancéřovaného černého suburbanu a začal si strojkem holit téměř šedivé strniště. V myšlenkách se vrátil ke Kennedyové. Dozorčí důstojník ze situačního střediska mu pouze oznámil, že ředitelčin konvoj se v Mosúlu stal terčem útoku. Šéfka CIA údajně přežila a je v zajetí. Všichni ostatní zahynuli.

England měl Kennedyovou rád. Líbil se mu její styl a věcnost. Ministr obrany zjistil, že Washington je plný lidí, kteří se rádi poslouchají. Kennedyová představovala závan čerstvého vzduchu, byla nesmírně inteligentní a islám a Blízký východ znala lépe než kdokoli, s kým se kdy setkal. England se při rozhodování stále víc spoléhal na její rady.

Ministr byl prezidentův starý známý. Nikdy nepracoval pro vládu – v armádě ani v jiném sektoru. Když ho Alexander jmenoval do funkce, řekl mu, že jeho analytický mozek a schopnosti potřebuje ne pouze kvůli vítězství ve sporech, ale pro získání souhlasu ostatních. England desítky let odhadoval trendy, neustále se díval do budoucnosti a pokoušel se předvídat, jak se věci vyvinou. Když jeho vozidlo projíždělo před rozedněním ulicemi Washingtonu, snažil se o totéž v souvislosti se vzniklou krizí. Jako první mu na mysl bohužel přišly záběry, na nichž muslimští extremisté uřezávají zajatcům hlavy. Stětí ředitelky CIA by bylo silným propagandistickým tahem.

England potlačil osobní pocity a paralelně rozvíjel jiné úvahy. Ačkoli to mohlo znít drsně, rychlá poprava Kennedyové by pro Ameriku nebyla tím nejhorším. Oslavy mezi islámskými radikálními fundamentalisty by neměly dlouhého trvání. Evropa, Austrálie, Japonsko, Rusko a možná i Čína by v mrtvé nakonec viděly ženu a matku, nikoli ředitelku nejmocnější americké špionážní agentury. Barbarský čin by teroristy z dlouhodobého hlediska poškodil.

I když to znělo krutě, Kennedyová věděla příliš mnoho. Kdyby se únos protáhl, radikálové by mohli národní bezpečnost Ameriky ohrozit v míře takřka nepředstavitelné. Sotva si England uvědomil, že ho prezident v této záležitosti požádá o radu, dostavily se mimořádně nepříjemné pocity. Ministr uvažoval příliš pozitivně na to, aby doporučil bezohledné ukončení krize hned v zárodku. Muselo existovat lepší řešení.

Když Englandův suburban míjel kontrolní stanoviště na západní příjezdové cestě, zazvonil bezpečný telefon. Dozorčí důstojník z Pentagonu ministrovi oznámil, že na lince čeká generál Gifford. S ním se England dvakrát setkal při nedávných návštěvách regionu.

„Tome,“ oslovil ho England, „za chvíli mám být u prezidenta. Můžete mi stručně popsat, co se stalo?“

Ministr poslouchal a generál mu odříkal zkrácenou verzi hlášení velícího důstojníka jednotky rychlého zásahu. Když Gifford skončil, England mu poděkoval a požádal ho, aby zůstal u telefonu. Bylo pravděpodobné, že s ním bude chtít mluvit prezident. Vstoupil do západního křídla a zamířil rovnou do situačního střediska, kde se již shromáždili prezident Alexander, poradce pro otázky národní bezpečnosti Frank Ozark a ministr spravedlnosti Pete Webber. Všichni tři seděli na jednom konci masivního konferenčního stolu z naleštěného dřeva. Opírali se lokty o desku a upírali oči na šedivý komunikátor kombinující reproduktor s telefonem.

„Pane prezidente, obávám se, že si dělá, co ho napadne.“

England si rozepnul sako a usadil se do koženého křesla vedle Ozarka. Podle hlasu poznal, že na lince je náměstek ředitelky CIA Chuck O’Brien.

Prezident vzdychl a opřel se. „Chucku, s ohledem na situaci je jeho vztek pochopitelný.“

„Pane, věřím Rappovým schopnostem stejně jako všichni ostatní. Jenom si myslím, že teď nedokáže věci správně posuzovat. Je to pro něj moc osobní.“

Ministr obrany si odkašlal a řekl: „Chucku, tady Brad England. Co udělal, že vás to tak znepokojilo?“

„Několik útočníků podle zpráv zůstalo na místě a my jsme je zajali. Jeden z nich, který je možná policista, utrpěl zranění. Když bylo po incidentu, Rapp ho střelil do zadku, zatímco ten muž ležel na zemi.“

„Policista?“ zeptal se ministr spravedlnosti překvapeně.

„Ano. Myslíme si, že vzbouřencům zřejmě pomáhaly místní bezpečnostní složky. Rapp se rozhodl, že jednoho zajatce vyslechne přímo na bojišti. Podle prvních hlášení vytáhl nůž a zabodl ho tomu muži, který se nemohl bránit, do ramene.“

Ministr spravedlnosti nasadil ustaraný výraz. „Viděli to nějací svědci?“

„Celé se to stalo v obytné čtvrti,“ odpověděl O’Brien. „Řekl bych, že se dívalo hodně lidí.“

„Panebože,“ zasténal ministr spravedlnosti. „Byli tam taky novináři?“

„O žádných nevím.“

„Ještě něco,“ ozval se England. „Omlouvám se, pokud mi něco uniklo, ale proč nám tolik vadí, jak Rapp zachází se zajatci? Zrovna jsem mluvil s velitelem základny v Mosúlu. Podle něj místní policie nejenže nedělala svou práci, ale dokonce střílela na kolonu ředitelky Kennedyové.“

„To je pravda,“ připustil O’Brien z komunikátoru.

„Něco mi vysvětlete. Unesli ředitelku CIA, popravili její ochranku a my si děláme starosti s tím, že Mitch Rapp zřídí pár zajatců?“

„Osobně bych ty muže klidně pustil z hlavy, Brade, ale nezapomínejte, že až se usadí prach, Kongres zahájí obrovské vyšetřování. Na slyšeních se bude probírat, jak se to stalo a jak jsme my všichni reagovali. A Rapp se teď vymknul kontrole.“

„Opravte mě, jestli se pletu, ale nebyl odjakživa mimo kontrolu? A nesplní právě díky tomu pokaždé úkol, zatímco všichni ostatní posedávají a o něčem tlachají?“

„Mitch Rapp je velice dobrý. Ale už mockrát to přehnal.“

England se podíval na prezidenta a potom pokračoval: „Chucku, zkusím to vyjádřit diplomaticky. Jste teď v hodně těžké situaci. K největším kladům ředitelky Kennedyové patřilo, že měla výsledky. Taky poznala, kdy není vhodné zatěžovat prezidenta hrubostmi, které se v tom vašem utajovaném světě občas vyskytnou. Chápete, jak to myslím?“

O’Brien si dal s odpovědí na čas. Nakonec řekl: „Ano, ale stejně si myslím, že by bylo dobré, kdyby s ním prezident promluvil. Jenom krátce. Dokážeme z těch zajatců vytáhnout informace, aniž bychom je připravovali o části těla.“

„Souhlasím,“ připojil se ministr spravedlnosti.

Prezident Alexander se obrátil k Englandovi, jenž pokrčením ramen naznačil, že se tím nemůže nic zkazit.

„Dobře,“ svolil prezident. „Povězte svým lidem, ať mi ho spojí.“

„Spolehněte se, pane.“

Ozvalo se cvaknutí a hovor skončil. Prezident se naklonil a zmáčkl knoflík na komunikátoru. Potom se otočil na starého přítele Englanda a zeptal se: „Napadá vás něco?“

„Napadá.“ Ministr obrany se opřel v křesle a vzdychl. „Jestli ji rychle neosvobodíme… a tím myslím skutečně rychle, dostaneme se do obrovských problémů.“

Prezident se poškrábal na čele. „Jak se to sakra stalo?“

„Na tom teď nesejde, pane. Neztrácejme čas rozborem příčin. Musíme okamžitě jednat. Promluvíme s Rappem, zjistíme, co navrhuje, a můžeme sestavit nějaký nouzový plán.“

Prezident pokýval hlavou. Po několika vteřinách hlas z reproduktoru ohlásil, že na lince čeká Rapp. Prezident natáhl ruku a stiskl tlačítko. „Mitchi, tady prezident. Jste v pořádku?“

„Nic mi není, pane.“

„Pochopil jsem to správně, že jste viděl, jak Irene nakládají do sedanu a někam odvážejí?“

„Bylo to tak, pane.“

„Tušíte, kdo to udělal?“

„Ne, ale mám tři zajatce, pane. Vlastně už jsem začal s výslechy. Jsem přesvědčen, že dva z nich promluví. U třetího si nejsem jistý.“

Prezident se rozhlédl po místnosti. „Mitchi, jsou tu se mnou Pete Webber, Frank Ozark a Brad England. Zbytek Národní bezpečnostní rady dorazí každou chvíli. Zazněly jisté obavy, že je ta věc pro vás moc osobní.“ Prezident se odmlčel a pak dodal: „Že byste se mohl vymknout kontrole.“

Z reproduktoru se ozval rozčarovaný povzdech. „Pane prezidente, unesli ředitelku CIA. Pokud jde o náš rozhovor v Air Force One… mám dojem, že přišel čas nasadit všechny páky.“

Ministr spravedlnosti Webber nevěděl, o čem Rapp mluví, avšak neznělo mu to nijak promyšleně. „Mitchi, tady je Pete Webber. Všichni víme, jak těsný máte s Irene vztah, ale opravdu se musíte chvíli zamyslet a vzpomenout si, že jste složil přísahu… přísahu, že budete střežit a bránit ústavu Spojených států. Tu přísahu jsme složili všichni, což znamená, že nikdo nejsme nad zákonem… včetně vás.“

Následovala dlouhá odmlka a potom Rapp hlasem plným znechucení pronesl: „Vy si snad ze mě děláte legraci.“

Po Rappově ostré odpovědi se po sobě všichni v místnosti podívali. „Pardon?“ ohradil se ministr spravedlnosti.

„Unesli ředitelku CIA, postříleli její doprovod, a vy mě chcete poučovat o přísaze a kusu papíru starém přes dvě stě let?“

„Na tom kusu papíru je založena celá naše země,“ namítl Webber.

„Vy jste si možná při skládání přísahy představoval, že budete střežit a bránit kus papíru, ale já myslím na střežení a bránění amerických občanů v průserech, jako je tenhle. Omlouvám se za svoje výrazy, pane prezidente, jenže tohle je k smíchu. Jestli ji ještě nezačali mučit, brzy na to dojde. A jakmile začnou, pane, je jen otázka času, kdy ji zlomí. A až se jim to podaří, jsme v prdeli. Ta ženská má fotografickou paměť. Zná všechny naše špiony a tajné operace na Blízkém východě, a to je jen špička ledovce.“

„Existují zákonné způsoby, jak to vyřešit,“ připomněl Webber.

„Teď nejsme u soudu,“ odsekl Rapp. „Nemáme měsíc na to, abychom ty chlapy unavovali tím, že jim pětsetkrát položíme stejnou otázku a každou noc je dvacetkrát vzbudíme. Nemáme ani týden. Jestli jim nerozvážu jazyk během čtyřiadvaceti hodin, musíme odvolat všechny tajné operace CIA v oblasti, a pokud Kennedyovou nenajdeme do měsíce, můžeme zrušit celou výzvědnou službu. Všem špionům, kteří pro nás kdy pracovali, bude hrozit odhalení a poprava. Naše zpravodajské zdroje vyschnou rychleji, než si dokážete představit, takže se ocitneme v naprosté tmě.“

England se otočil k prezidentovi a řekl: „Obávám se, že má pravdu.“

„Pane prezidente,“ pokračoval Rapp naléhavě, „žádám vás jenom o čtyřiadvacet hodin. Nechte mě dělat moji práci a já vám slibuju, že zjistím, kdo to udělal.“

Prezident Alexander se podíval přímo na Englanda, jenž se pro změnu obrátil k ministrovi spravedlnosti a řekl: „Pete, rád bych si s prezidentem a Frankem chvíli promluvil o samotě. Omluvil byste nás?“

Webber z toho nebyl nadšený, ale pochopil. Zaklapl kožené desky a vstal. Vyšel z místnosti a zavřel za sebou masivní zvukotěsné dveře.

England znal prezidenta dost dobře na to, aby dokázal odhadnout, co je třeba udělat. Nebylo zapotřebí pokračovat v diskusi. Alexander byl rozehrávač. Ostatní měli za úkol chránit ho jako štít. Z Alexanderova výrazu bylo zřejmé, že se již rozhodl.

„Mitchi,“ řekl England, „máte čtyřiadvacet hodin… bez dalších otázek. Hlavně za sebou zametejte stopy.“

„Jistě.“

„A Mitchi,“ ozval se prezident, „dopravte ji zpátky.“

„Dopravím, pane prezidente.“

„I kdyby byla mrtvá, Mitchi. Chci ji zpátky.“

„Ano, pane.“

V reproduktoru to zapraskalo, jak Rapp ukončil spojení. Prezident se chystal cosi říct, když se ve dveřích objevila uspěchaná ministryně zahraničí Wicková.

„Omlouvám se, že jsem to nestihla dřív, pane.“ Hodila koženou kabelku na křeslo vedle Englanda a sáhla po jednom ze čtyř dálkových ovladačů uprostřed lesklého stolu. „Situace se bohužel ještě víc zkomplikovala.“ Wicková namířila ovládání na velkou plazmovou televizi na protější stěně. „Pane, al-Džazíra právě odvysílala zprávu, že naše ponorka potopila v Hormuzském průlivu íránskou vojenskou loď.“

„Cože?“ zeptal se Alexander šokované, zatímco se v televizi objevily záběry těžce poškozeného šedého vojenského plavidla. Prezident odtrhl oči od obrazovky a podíval se na Englanda.

Ministr obrany již sahal po telefonu. „Už na tom pracuju, pane.“

46

Mosúl, Irák

Ireně Kennedyová ležela na špinavé podlaze a snažila se nehýbat. Na sobě měla jen podprsenku a kalhotky a částečně ji zakrývala kousavá vlněná deka. Na hlavě měla páchnoucí plátěný pytel. Ačkoli nutně potřebovala na záchod, neodvažovala se na únosce promluvit. Už jednou ji nemilosrdně zkopali, když se chtěla posadit. Muž, který na ni dohlížel, nepronesl ani slovo. Jenom ji prudce kopl do žeber. Hovořit nemusel. Vzkaz byl jasný. Zůstaň, kde jsi. Až tě budeme chtít zvednout, dáme ti vědět. Kennedyová měla jen nejasnou představu o tom, kde se nachází. Skoro určitě byla v podzemí. Nasvědčovala tomu zaneřáděná podlaha a vlhkost, která byla cítit i přes špinavé plátno.

Intenzita útoku byla obrovská. Kennedyová viděla, jak se vozidlo před ní rozpadlo na kusy, a pak dostal zásah i její suburban. Nebyla si jistá, ale nemohla vyloučit, že ji exploze omráčila. Vzpomínala si až na sérii výbuchů, po nichž se auto zaplnilo dýmem. Bodyguardi po obou stranách vysílačkami žádali o pomoc, ale žádná nepřišla. Nevěděla, jestli dveře někdo vypáčil zvenku, nebo jestli její ochranka kvůli nedostatku kyslíku usoudila, že nemá jinou možnost než opustit pancéřovaný vůz. Potom ji nevybíravě vytáhli ven, a jakmile stanula na chodníku, dostala ránu. Až do poslední chvíle se alespoň snažila vypadat klidně. A muž, který ji uhodil, pak před jejíma očima střelil tři strážce do hlavy.

Neujeli ani blok, když jí únosci v autě smýkli na podlahu. Na hlavu jí dali kápi a pak jí rozřezali šaty. Spoutali jí zápěstí, kolena a kotníky. Po několika minutách, přinejmenším podle jejího odhadu, zaparkovali v garáži, kde ji zřejmě přenesli z jednoho vozu do kufru druhého, i když se možná jednalo o totéž vozidlo. Kennedyová měla pocit, že potom nejméně půl hodiny jezdili po městě. Podle pohybu auta a hluku poznala, že uvízli v zácpě. V jednu chvíli zaslechla, jak se muži vpředu hádají, a to ve fársí. Říkali cosi o silničních kontrolách a změně původního plánu. Nedlouho nato z vozu vystoupili. Kennedyovou zabalili do deky a odvedli z kufru na její současné místo.

Jeden únosce ji držel kolem ramen. Měla dojem, že scházejí po několika křídlech úzkého schodiště. Na každém odpočívadle ji muž obrátil a ona se kápí na hlavě otřela o zeď. Potom slyšela, jak se skřípavě otvírají staré dveře, a jako pytel brambor dopadla na podlahu. Obrátila se na bok a pokusila se vstát. Tehdy ji jeden z únosců kopl do žeber a převrátil ji na záda.

Bolest, způsobená zřejmě zlomeným žebrem, pro ni byla malým požehnáním. Bránila jí myslet na následující události. Kennedyová prošla výcvikovým táborem CIA nedaleko Williamsburgu ve Virginii před téměř pětadvaceti lety, ale dobře si na něj vzpomínala. Až příliš podrobně si vybavovala především jednu přednášku. Týkala se únosu šéfa zastoupení CIA v Bejrútu Billa Buckleyho v březnu 1984. Buckley před nástupem do zpravodajské agentury sloužil jako důstojník u armádních zvláštních jednotek a rozhodně to nebyl žádný třasořitka. Týden po jeho únosu se ztratilo prvních deset agentů CIA. Lidé z Hizballáhu, kteří si Buckleyho vzali do parády, ho zlomili a informace prodávali Sýrii, Jordánsku, Egyptu a dalším zemím v oblasti. Brutálně ho mučili víc než rok a nakonec ho oběsili. CIA se podařilo získat záběry, které Hizballáh během mučení natočil. Instruktoři v táboře je Kennedyové a jejím kolegům promítli dvakrát – jednou před začátkem přednášek o výsleších a podruhé na závěr dvoutýdenního cyklu. Předvedení Buckleyho příšerného utrpení mělo dva důvody. Především ukázat, že nakonec každý promluví.

Dokonce i ti nejtvrdší. Důležité je vydržet co nejdéle, aby kolegové stačili stáhnout agenty do bezpečí. Druhé poučení bylo prosté, avšak důležité – nenechte se chytit.

Na to již očividně bylo pozdě, a tak si Kennedyová v hlavě třídila jistá fakta, aby poskytla nejvýznamnějším zdrojům CIA maximální možný čas. Pod krycími nebo skutečnými jmény znala prakticky všechny špiony na výplatní listině Ústřední zpravodajské služby. Na Asii a Africe příliš nezáleželo. Nejproblematičtějšími místy současnosti byly Blízký východ a Evropa. Kennedyová v myšlenkách procházela jednu zemi po druhé a hodnotila, kdo pracuje nejefektivněji a kdo má nejmenší cenu. V podstatě vytvářela převrácený soupis, začínající těmi nejméně důležitými. Potom přidala údajné dvojité agenty a také ty, kteří podle informací CIA brali peníze od Ruska a Cíny.

Zdaleka nejtěžší pro ni bylo zhodnotit takhle své vlastní tajné spolupracovníky – zaměstnance CIA, pracující v zahraničí bez diplomatického krytí. Někteří dosahovali lepších výsledků než ostatní, ale všichni byli její krajané. Kennedyová se pokusila sestavit seznam, ovšem daleko se nedostala. Před lety jí během výcviku říkali, že všichni nakonec promluví. Věděla, že to je pravda, avšak zároveň nechtěla ztratit naději. Pořád se nacházela v Mosúlu, obklopena americkou armádou a spolupracujícími Kurdy. A navíc tu byl Rapp. Při vzpomínce na Mitche se usmála. Ten se nezastaví před ničím, až ji vyrazí hledat. Pouhé vědomí, že je Rapp ve městě, jí na chvíli ulevilo.

Na vteřinu dokonce litovala muže, kteří ji sem dovlekli. Co když jsou to prostě členové místní domobrany, jimž jde o výkupné? Pokud by tomu tak bylo, pak to hodně přehnali. Kennedyová se poprvé od útoku vážně zamyslela nad tím, kdo jsou její únosci, když vtom se ozvaly dva tlumené hlasy. Rozvrzané dřevěné dveře se prudce otevřely a Kennedyová měla příšerný pocit, že to je jen začátek.

47

Imád Muchtár se převlékl do obleku a košile. Kravatu si nakonec nevzal. Zvolna sešel po starobylých schodech. Skutečnost, že se jim nepodařilo vyjet z města, ho nijak neznepokojovala. Od začátku věděl, že překonat zhruba sto kilometrů k íránské hranici bude obtížné, ale za pokus to stálo. Američané zareagovali mnohem rychleji, než očekával. Muchtár předem vyslal část svých lidí do opuštěné továrny na polovině cesty mezi Mosúlem a hranicí. Náhoda tomu chtěla, že dva americké vrtulníky Blackhawk přistály pouhých sto metrů od továrny a zanechaly na místě přes dvacet mužů. Muchtár se musel po přibližně třiceti kilometrech obrátit nazpátek a pak se proplést chaosem, který vytvořily americké zátarasy.

V záloze měl ještě jedno místo přímo ve městě. Místo, kde Američané nikdy nebudou vítáni. Nyní sestupoval po schodech do vlhkého sklepení mešity, kde čekala ředitelka CIA. Muchtár byl ještě před chvílí s útokem spokojený. Kennedyovou vytáhli z jejího SUV bez jediného škrábnutí a včas zmizeli. Přinejmenším si myslel, že to stihli včas. Před několika minutami dostal špatnou zprávu, že přišel o třicet čtyři mužů. Zprvu tomu nechtěl věřit. Jak by mohli ztratit tolik lidí? Potom se však začal shánět po Alím Abbásovi, veliteli Hizballáhu v Mosúlu. Právě Abbás uzavřel dohodu s místní policií. Když se dozvěděl, že Abbás je mezi zabitými, potřeboval si to ověřit. Kdyby Abbás přežil, celá akce by byla v ohrožení. Abbás znal celou vnitřní strukturu Hizballáhu. Nejen v Mosúlu, ale také v Libanonu. Rovněž věděl, že pracují přímo na pokyn íránského prezidenta, což by mohlo situaci ještě víc zkomplikovat. Abbás byl obeznámen s polohou bezpečných domů a jmény místních úředníků na výplatní listině teroristů.

Bylo nutné okamžitě vyslat na místo útoku člověka, který zjistí, zda někdo přežil. Začal se tedy shánět po Rašídu Dadarším, veliteli jednotek Quds. Dadarší byl mimořádně schopný. Jestli se někdo může vydat zpátky na místo činu a porozhlédnout se, pak jedině on. Přišla však ještě horší zpráva. Dadaršího zástupce Muchtárovi oznámil, že se jeho velitel nevrátil.

Muchtár skoro nevěřil vlastním uším. Oba muže viděl jen několik vteřin před tím, než odjel s Kennedyovou. Co se mohlo během tak krátké chvilky přihodit? Zastavil se na posledním schodu druhého sklepního podlaží pod Velkou mešitou a znovu uvažoval, jestli je rozumné zůstat ve městě. O mešitě mu pověděl Abbás – na zdejšího imáma se prý mohou bezvýhradně spolehnout. Dadarší nevěděl, že Abbás mešitu doporučil jako případné útočiště, a Muchtár si byl jistý, že pokud Američané Abbáse náhodou zajali živého, bude jim trvat nejméně dvacet čtyři hodin, než ho zlomí. Převážet Kennedyovou za bílého dne, když se ulice hemží americkými vojáky a policisty, by bylo příliš riskantní.

Když mu imám řekl o starých tunelech pod mešitou, Muchtár se rozhodl zůstat, přinejmenším do setmění. Naneštěstí dostal přesně formulované rozkazy. Nemohl Kennedyovou zabít, dokud to osobně nenařídí Amatulláh. V úvahu to připadalo jen při samotném útoku. Kdyby k tomu došlo, vina za její smrt by padla na sunnitské vzbouřence a nikdo by nic nezjistil. Muchtár byl v pokušení vejít do dveří na konci úzké chodby a celou záležitost skončit. Prostě by ji střelili do hlavy a tělo hodili do řeky, jenomže stejně lákavá byla i možnost ji vyslýchat. Kvůli této možnosti byl ochoten riskovat cestu k íránské hranici. Kennedyová je velice inteligentní, takže bude její lži rozplétat dosti dlouho. Muchtár nepochyboval, že se mu to nakonec podaří, ale nebude to snadné. Vyžádá si to měsíce náročných výslechů, avšak získané informace budou natolik cenné, že Hizballáhu zajistí finanční zdroje na příštích deset let, o zvýšení prestiže nemluvě. Ale pěkně jedno po druhém. Prezidentovi Amatulláhovi dal své slovo, že mu zajistí důležitou propagandistickou zbraň.

Před dveřmi stál na stráži voják ze zvláštních jednotek Quds. Muchtár si cestou k němu urovnal sako a zeptal se: „Jak na tom je?“

Strážce pokrčil rameny. „Zatím žádné potíže.“

„Tak ať to tak zůstane.“

Muchtár otevřel dveře a vstoupil do vlhké místnosti s kamennými stěnami. Byla velká přibližně tři krát šest metrů a jen zhruba dva metry vysoká. Jediná lampa byla napojená na prodlužovací šňůru táhnoucí se na chodbu. Z pachu plísně a zatuchlého vzduchu se zvedal žaludek. Muchtár po špinavé podlaze došel ke Kennedyové a všiml si jejích holých nohou vystrčených zpod deky, kterou přes ni hodili. Potom se shýbl a stáhl jí z hlavy plátěnou kápi. Zamrkala a podívala se na něj. Přetáhl jí deku přes nohy.

Promluvil na ni anglicky. „Omlouvám se, že jsem nepřišel dřív, doktorko Kennedyová.“ Muchtár byl patřičně pyšný na informace, jež si opatřil, a na důmyslnou strategii, kterou vymyslel. Ve Washington Postu se dočetl, že ji blízcí přátelé oslovují doktorko. „Teprve před třiceti minutami jsem se dozvěděl, že vás unesli. Jak se k vám chovají?“

Kennedyová přestala mrkat a pátravě se na Muchtára zadívala. „Promiňte… kdo jste?“

Muchtár se usmál a odpověděl: „Člověk, který by se rád postaral o nápravu tohoto omylu, než někdo přijde k úhoně.“

„To je od vás moc hezké. Pracujete pro místní vládu?“

„Dalo by se to tak říct. Vlastně jsem spíš na volné noze.“

Kennedyová věděla, že únosy kvůli výkupnému jsou v Iráku na denním pořádku. Vyvinul se z nich svébytný byznys s neutrálními vyjednavači, kteří předem dostávali třetinu vyplacené částky. „Aha,“ konstatovala a s námahou se zvedala na levý loket.

„Počkejte.“ Muchtár ji chytil kolem ramen a pomohl jí posadit se. Deka jí částečně sklouzla a odhalila podprsenku a svázaná zápěstí. Muchtár vytáhl nůž, pouta z ohebného plastu přeřízl a potom Kennedyové uvolnil i kolena a zápěstí.

Ředitelka CIA sáhla po dece a zahalila si holé tělo. „Díky… nezlobte se, ale ještě jste se nepředstavil.“

„Můžete mi říkat Muhammad.“

„Samozřejmě,“ opáčila Kennedyová s lehkým podezřením. Běžnější jméno si už vymyslet nemohl. „Řekl jste, že se stal omyl. Promiňte, ale nějak tomu nemůžu uvěřit.“

„Samozřejmě vás chápu, ale myslím, že to můžu vysvětlit.“ Muchtár se ohlédl na dozorce v rohu místnosti a arabsky ho požádal, aby je chvíli nechal o samotě. Těžkopádný muž se zvolna zvedl ze židle a odešel.

„Policie tady v Mosúlu je nesmírně zkorumpovaná. Nevěděli, že v té koloně pojedete vy.“

Kennedyová pochopila, že její lidé měli dobrý důvod policisty neinformovat. „Tak koho tedy čekali?“

„To mi neřekli. Vím jenom, že to měl být někdo, za koho by mohli požadovat hodně tučné výkupné.“

„Kontaktoval jste americkou vládu?“

„Ještě ne.“

„Proč ne?“

Muchtár se nervózně podíval přes rameno a pak tišším hlasem vysvětlil: „Někteří vás chtějí zabít, další by rádi vyjednávali s vaší vládou a zbytek vás hodlá prodat jiné vládě.“

„Co je to za lidi?“

„Místní skupina, ale velice mocná. Spíš něco jako vaše mafie než naše domobrana.“

„Sunnité?“ zajímala se Kennedyová.

Muchtár pokrčil rameny. „To vám říct nemůžu, ale měla byste vědět, že pracuji na vašem propuštění… a že udělám všechno, co bude v mých silách, aby se vám nic nestalo.“

„Děkuji vám.“

Muchtár se postavil. „Teď už musím jít, ale nejdřív mi dovolte, abych si vás vyfotografoval.“ Kennedyová zaváhala.

„Je to pro vaše dobro. Musím nějak dokázat, že jste naživu.“ To ředitelce CIA znělo jako dobrý nápad. Vytáhla si deku až k ramenům a narovnala se, jak jí to jen zlomené žebro dovolilo.

Muchtár si ji vyfotil digitálním aparátem a řekl: „Ještě se na vás přijdu podívat. Nepotřebujete něco?“

Kennedyová by uvítala mnoho věcí, ale rozhodla se seznam zkrátit. „Potřebuju si dojít na záchod.“

„Zkusím to nějak zařídit. Co dál?“

„Taky by se hodily nějaké šaty.“

„Samozřejmě. Uvidím, co se dá dělat.“ Když Muchtár odcházel z místnosti, ještě jednou se na Kennedyovou povzbudivě usmál a potom za sebou zavřel. Mávl na strážce, aby s ním poodešli chodbou.

Jakmile byli dost daleko, potichu jim ve fársí nařídil: „Počkejte pět minut a pak jí doneste kbelík na močení. Chci, aby ji při tom sledovali. Jestli se bude stydět, strhněte jí kalhotky, ale neznásilňujte ji. Zatím ne. Až bude hotová, můžete ji trochu zmlátit, ale nebijte ji do obličeje. Potom jí zase nasaďte kápi. Rozumíte?“

Oba muži se usmáli a přikývli.

„Dobře. Za hodinu jsem zpátky.“

48

Rapp stál za Marcusem Dumondem a sledoval, jak mladíkovy prsty s lehkostí koncertního pianisty tančí po počítačové klávesnici. Mezi hackery v Langley a možná ve službách americké vlády vůbec neměl Dumond konkurenci. Absolvent MIT naskenoval fotografie, které mu dodal Rapp, a nyní prohledával nejrůznější databáze a hledal shodný záznam.

„Jak dlouho to potrvá?“ zeptal se Rapp a zapínal si leteckou kombinézu barvy khaki, kterou dostal od Stilwella.

„Možná pět minut. Nebo taky pět hodin. Pokud je vůbec v nějaké databázi máme.“

„Mluvil jsi s NSA?“

„Jo. Nic nezjistili.“

Rapp Dumonda požádal, aby se spojil s Národní bezpečnostní agenturou a zjistil, jestli dokáží lokalizovat ředitelčin bezpečný mobilní telefon. Mělo by se jim to podařit, i kdyby byl vypnutý. Protože jej však nevypátrali, únosci mobil podle všeho zničili.

„Napadá tě ještě něco?“ zajímal se Rapp.

„Ani ne.“ Dumond ťukal do klávesnice. „Budu na tom ještě chvíli pracovat a ty začni pracovat na nich.“ Ukázal bradou na hromádku fotografií.

„Chci, abys ty výslechy poslouchal. Pokusím se mluvit s nimi co nejvíc anglicky, ale pokud přejdu do arabštiny nebo fársí, bude tady Stan a přeloží ti to. Jakmile z těch chlapů vytáhneme, co jsou zač, musíš s pomocí těch svých kouzel okamžitě nějak ověřit, jestli říkají pravdu.“

„Jasně.“

„Tak fajn. Dej mi vědět, hned jak něco zjistíš.“

„Samozřejmě.“

Rapp prošel krátkou chodbou a strčil hlavu do Stilwellovy kanceláře. Páchla cigaretovým kouřem. Šéf zastoupení CIA obvolával své kontakty a zjišťoval, kam asi utekl místní policejní velitel. Přerušil člověka, s nímž právě hovořil, zakryl sluchátko a zeptal se: „Co se děje?“

„Potřebuju videokameru a gumové rukavice. Taky nějaké drogy.“

Stilwell zvedl prst a opět přiložil sluchátko k ústům. „Fárisi, zavolám vám za chvilku.“ Chtěl zavěsit, ale muž na druhém konci měl zřejmě ještě něco na srdci. „Ano, vypíšou odměnu. Obrovskou.“ Podíval se na Rappa a zeptal se: „Kolik?“

„Za policejního velitele, nebo za Irene?“

„Za Irene.“

Rapp bez mrknutí oka odpověděl: „Milion dolarů v hotovosti a americké občanství… bez dalších otázek.“ Stilwell sdělení zopakoval.

„Vyřiď mu, že nabídka platí jen do půlnoci,“ dodal Rapp. „A týká se jenom informací, díky kterým ji zachráníme.“

Stilwell poslouchal a po chvíli řekl: „Jistě, nic se nedaní, Fárisi. Pochopitelně… jak chcete. Prostě zjistěte, kdo ji unesl a kde je… Ano, žena a děti můžou jet s vámi. Jestli nám ji pomůžete přivést zpátky. Fárisi, osobně vám najdu dům a pomůžu se stěhováním. Tak hodně štěstí.“ Stilwell praštil sluchátkem do vidlice, než muž stačil vychrlit další otázky.

„Kdo to byl?“ zajímal se Rapp a prohlížel si oblečení na věšáku. „Jeden můj zdroj. Je docela dobrý. Miluje peníze a jeho žena se chce přestěhovat do Ameriky, takže má obrovskou motivaci.“

„Pošli mu fotky těch tří, co máme pod zámkem.“

„Dobrý nápad.“ Stilwell vyhledal Fárisovu e-mailovou adresu, rychle napsal vzkaz a připojil fotografie. „Co je tohle?“ ukázal Rapp na oblečení.

Stilwell se usmál. „To jsou moje imámovské šaty. Vynikající na balení ženských.“

„To myslíš vážně?“

„S tím balením ne, ale divil by ses, kolik ti otevřou dveří.“

„Co jsi zjistil o tom policejním veliteli?“

„Ten mizera se vypařil. Doufám, že ho někdo odpráskne.“

„Nejdřív bych si s ním rád popovídal.“

„Víš, jak to myslím.“

„Jasně… Jaké drogy máš?“ Stilwell se starostlivě zeptal: „Zranili tě?“

„Ne. Potřebuju si ty chlapy připravit, než se do nich pustím.“ Stilwell otevřel zásuvku svého stolu a vytáhl svazek klíčů. Vstal a řekl: „Pojď se mnou.“

Vyšli z přívěsu do jasného odpoledního slunce. Na nekrytém prostranství se propletli mezi satelitními talíři a anténami a potkali Ridleyho, který mluvil do mobilního telefonu. Ridley je zastavil zdviženou rukou a člověku, s nímž právě hovořil, řekl: „Samozřejmě vám zaplatím. Hlavně pošlete ty zatracené fotky.“

Uložil mobil do kapsy a obrátil se k Rappovi. „Mitchi, vím, že ti prezident dal volnou ruku, ale byl bych rád, kdyby ses nad něčím zamyslel.“

Rapp ho obešel a kráčel dál.

Ridley oba muže dostihl a šel vedle nich. „Myslím, že je skvělé, že máš od prezidenta zelenou, ale oba víme, že pokud to dopadne špatně, bez váhání nás obětují. Pro službu by to mohlo mít katastrofální důsledky.“

„Robe, jestli Irene nezachráníme, bude mi úplně jedno, že nás někdo obětuje.“

„Tebe nezajímá, že ten průšvih vrátí CIA o dvacet let zpátky?“

Zatímco Stilwell zadával kód pro otevření dveří skladovacího přívěsu, Rapp odpověděl: „Může nám snad něco ublížit víc než to, co se už stalo?“

„Třeba to tvoje mučení vězňů. Máš představu, co na to řekne průměrný občan? Budou si myslet, že jsme parta netvorů.“

„Jenže já teď jsem netvor. Stejně jako ti muži, co unesli Irene. Jinak se v téhle válce bojovat nedá. Musíš se obejít bez politiků, novinářů a právníků.“

Stilwell otevřel malou ledničku a nahlas četl štítky na lahvičkách. „Thiopental sodný, fenobarbital, diethylamid kyseliny lysergové, heroin, speed… máme všechno, na co si vzpomeneš.“

„Tomu falešnému policajtovi dej thiopental a zbývajícím dvěma speed.“

„Dobře.“ Stilwell sáhl pro lahvičky a hrst injekčních stříkaček.

Ridley se pořád nevzdával. „Mitchi, prosím tě, hlavně nedělej nic nezvratného. Prostě – nemůžeš někomu jen tak uříznout penis. Kdyby se to dostalo na veřejnost, vypadalo by to hodně divně.“

Stilwell se rozhlížel po poličkách. Aniž se otočil, poznamenal: „Má pravdu, Mitchi. Přece těm chlapům jenom vyhrožuješ, ne? Nechystáš se to doopravdy udělat, viď?“ Našel krabici gumových rukavic a dvě Rappovi podal.

Rapp převzal rukavice a chvíli nad jeho otázkami uvažoval. Rozhodně by mu nečinilo potíže splnit všechno, čím zajatcům vyhrožoval, ale, právě ho napadla mírnější varianta, jak jim nahnat pořádný strach. Otočil se ke Stilwellovi a zeptal se: „Už Kurdové svlékli ty mrtvoly a naskládali je do cely?“

„Když jsem je naposledy kontroloval, dělali na tom.“

„Dobře,“ řekl Rapp Ridleymu. „Prozatím jim ptáky řezat nebudu, ale nemůžu nic slíbit.“ Ukázal na Stilwella a zavelel: „Dej jim po jedné dávce a já tam přijdu za pět minut.“

49

Dohled ze strany Kongresu byla nepříjemnost, jíž se Rapp během své kariéry snažil pokud možno vyhnout. Teoreticky všechno fungovalo bezvadně: Kongres poskytoval peníze a bylo třeba dohlédnout, za co se utrácejí. V souvislosti s otázkami národní bezpečnosti se však situace přece jen poněkud komplikovala. Počet volených zástupců, kteří kvůli zájmům své země dokázali zapomenout na vlastní ego a politickou stranu, byl mizivý. Při každé vhodné příležitosti se oháněli svobodou projevu, právem jednotlivce na soukromí a jakoukoli jinou otřepanou frází, místo aby zmlkli a smířili se s tvrdou skutečností, že stojí proti nepříteli, který nehraje podle pravidel. Jen hrstka těch poctivých dokázala odolat svodům televizních kamer a osobní popularity. Politici byli většinou právníci, tedy lidé, kteří umějí se stejným zápalem a přesvědčivostí hovořit ve prospěch obou stran sporu.

Rapp věděl, že Ridley má v tomto ohledu pravdu. Ve Washingtonu vládnou lidé jako ministr spravedlnosti, který nemá s válkou proti teroristům téměř žádné praktické zkušenosti. Lidé, kteří by se v nebezpečné situaci ředitelky Kennedyové ze všech sil modlili, aby jim někdo jako

Rapp nekompromisně přispěchal na pomoc. Právě tito muži a ženy nakonec zasednou ve výborech a rozpitvají všechny kroky, které udělal pro ochranu své šéfky a nejdůležitějších tajemství Ameriky.

Rapp si uvědomoval, že budou protestovat proti tomu, co hodlal udělat, ale bylo mu to jedno. Až přijde čas, předstoupí před ně, zvedne pravou ruku, odpřísáhne, že bude říkat jen pravdu a nic než pravdu, a možná poprvé během své kariéry to skutečně udělá. A potom se jich zeptá, co by očekávali, kdyby se obětí únosu stali oni sami. Chtěli by, aby ministerstvo zahraničí zahájilo vyjednávání o výměně za jiného zajatce, která by se mohla táhnout roky, zatímco by podstupovali mučení a trýznění? Nevadilo by jim, že přijdou o všechny zuby a třetinu váhy? Nebo by uvítali, kdyby někdo jako Rapp zapomněl na pravidla, vyrazil do jámy lvové a rozdával kolem sebe rány?

Kennedyová byla příliš důležitá pro něj osobně i pro celou zemi, než aby si mohl dovolit přecitlivělost. Tři zajatci v celách neskončili proto, že je udali sousedé a v noci si pro ně jako pro údajné teroristy přišla policie. Byli dopadeni při činu, což Rappovi výrazně zjednodušilo další postup.

Dveře první cely nalevo byly dokořán otevřené. Na podlaze ležela jedno přes druhé nahá těla vlasatých mužů. Všude byla krev: jako skvrny na bledé kůži i jako kaluže na hrbolaté podlaze. Většina mrtvol měla střelné rány v hlavě nebo hrudníku. Několik dostalo zásah také do spodní poloviny těla. Rapp předpokládal, že podstatnou část zabil on. S trochou znechucení se rozhlédl po cele. Připomněl si, že je důležité přesvědčit vězně, že své výhrůžky myslí vážně. Tři škubnutí a tři šmiknutí nožem, a bylo to.

Rapp vyšel z cely, otřel krev z ostří o kombinézu na stehně a nůž schoval. Prošel celou chodbou a obrátil se k poslední cele nalevo. Odsunul kovový kryt na špehýrce a podíval se na nejmladšího z trojice vězňů. Muž seděl s rukama spoutanýma za zády na kovové židli, ke které měl přivázané nohy. Rapp se postavil stranou, odemkl, prudce dveře pootevřel a hodil dovnitř jednu uříznutou část těla.

Pak dveře zavřel a vrátil se ke špehýrce. Vězeň shlížel na kus masa u svých nohou. Jeho překvapení se rychle vytratilo, když si uvědomil, na co se dívá. Mladík zavřel oči a energicky vrtěl hlavou. Rapp spustil kryt špehýrky a přesunul se k další cele. Odemkl dveře, vešel dovnitř a postavil se před muže, kterého považoval za velitele skupiny. Ten pořád ležel na nosítkách.

Rapp mu před obličejem podržel odříznutý orgán. Zvolna se sklonil, položil jej muži na hrudník a řekl: „Zjistil jsem, že mi ten člověk lhal.“

Bez jediného dalšího slova odešel a zamířil k poslední cele, kde provedl totéž. Potom vyhledal Stilwella a řekl mu, že chce při výsleších pořizovat pouze zvukové záznamy. Zkontroloval čas a vrátil se do první cely. S sebou si přinesl ještě jednu židli. Postavil ji metr před vězně a posadil se. Na podlaze skoro přesně uprostřed mezi nimi ležel penis. Rapp zpočátku nic neříkal. Díval se střídavě na uříznutý orgán a na muže.

Vězeň se potil. Kolena se mu roztřásla a očima těkal po malé cele. Vyhýbal se pouze kusu masa u svých nohou. Rapp ho pozorně sledoval. Pokoušel se podívat muži do očí, ale to vězeň nepřipustil. Droga, kterou dostal, ještě zvýšila jeho úzkost.

„Jsem voják,“ zamumlal vězeň ustrašeným hlasem. „Nesmíte se mnou takhle zacházet.“

Rapp se usmál. „Voják. To je zajímavé. Vojáci většinou nosí uniformy.“ Muž pevně stiskl rty a zavřel oči.

„Tenhle orgán,“ ukázal Rapp na podlahu, „patří jednomu z tvých kolegů. Řekl jsem mu, aby mi nelhal. Varoval jsem ho, že si můžu z mnoha zdrojů ověřit, co mi povídá. Myslel si, že je chytřejší než já. Myslíš si, že jsi chytřejší než já?“

„Ne.“

„Dobře… tak by to mělo jít mnohem líp. Nejdřív mi řekni, jak se jmenuješ, a dívej se mi přitom do očí.“ Rapp sklonil hlavu mírně doleva a sledoval mužův obličej.

„Desátník Núrí Tamíní.“

„Kde ses narodil?“

Muž zaváhal.

„Musíš odpovídat rychle, kamaráde. Bleskově. Nemusíš o ničem přemýšlet. Prostě odpovídej. Ve vedlejší místnosti mám pět chlápků, kteří se umějí nabourat do jakéhokoli počítačového systému na světě. Další plnou místnost lidí mám ve Washingtonu a všichni někam telefonují. Máme špiony ve všech vládách v téhle zatracené oblasti. Právě teď jim moji lidi volají a ověřují, zda říkáš pravdu. Jestli doopravdy jsi voják, najdeme tvoje vojenské záznamy. Pokud jim nebude odpovídat tvoje fotka nebo tě nenajdeme, uříznu ti levou kouli, přesně jak jsem slíbil. Tvůj kolega,“ ukázal Rapp ještě jednou na podlahu, „mi řekl špatné jméno, špatné město a vymyšlené datum narození. Hodně mi to usnadnil. Uříznul jsem mu všechno najednou. Možná jsi slyšel, že teď bez ptáka ječí úplně jako ženská.“

Rapp vytáhl nůž a vysunul čepel. „Takže to byla dost velká pitomost. Kvůli té strašné bolesti mi to jméno stejně prozradí. A protože mi nakonec všechno řekneš i ty, mohl by sis zachovat mužství.“ Rapp namířil nůž do vězňova rozkroku. „Tak můžeme začít s tím bleskovým výslechem?“

Vězeň ochotně přikývl.

„Jméno?“ vypálil Rapp jako seržant na cvičišti. „Desátník Núrí Tamíní.“

„Místo narození?“

„Kom.“

Jediné město toho jména, které Rapp znal, leželo zhruba 150 kilometrů jihozápadně od Teheránu. „Datum narození?“

„Čtrnáctého ledna devatenáct set osmdesát dva.“

„Řekl jsi, že jsi voják. Od které jednotky?“

„Třiadvacátá divize zvláštních sil. Jeruzalémské jednotky.“

Rapp na sobě nedal nic znát. Muž proti němu nebyl žádný povstalecký dobrovolník. Jednalo se o íránského vojáka. Příslušníka elitních jednotek Quds neboli Jeruzalémských jednotek, jak je nazývají skalní antisemité. Jeho podíl na únosu Kennedyové stavěl celou věc v Rappových očích do úplně jiného světla.

„Jak dlouho jsi v Iráku?“ zeptal se Rapp a současně se snažil odhadnout důsledky přímého íránského zapojení.

„Skoro dva měsíce.“

„Celou dobu v Mosúlu?“

„Většinou… a v okolí.“

Rapp uvažoval, jestli to nařídil ministr Ášání. Ten muž mu zatím připadal velice rozumný. Nyní Rapp přemýšlel, jestli jeho upřímnost během schůzky s Kennedyovou nebyla pouze hraná. „Jsi ženatý?“

Muž se nervózně podíval stranou a otálel.

„Nelži mi.“

„Zasnoubený.“

To se hodí, napadlo Rappa. Rozepnul kapsu na stehně uniformy a vytáhl balíček polaroidových fotografií. Probíral se jimi, dokud nenašel tu správnou. Strčil ji Tamínímu před obličej a řekl: „Teď opatrně. Jméno a hodnost, přesně jak předepisuje Ženevská konvence. Taky se v ní píše, že bys měl mít uniformu, ale k tomu se dostaneme později.“

Mladý Íránec pohlédl na snímek a zaváhal.

„Tvoje snoubenka,“ začal Rapp, „si tě nikdy nevezme, pokud nebudeš mít všechno na správném místě.“ Vycítil, že se účinky speedu dostavily v plné síle. Tamínímu se rozklepala kolena a pohledem přejížděl po cele. „Dívej se na mě!“ zařval Rapp. „Je hezká?“

„Kdo?“ zeptal se vězeň nechápavě.

„Tvoje snoubenka.“

„Je.“

Rapp ukázal špičkou nože do mužova rozkroku. „Tak to jsi v hajzlu. Žádná pěkná perská holka si nevezme muže, který nemá ptáka. Okamžitě nech těch blbostí a pověz mi, kdo to je. A nezapomeň, že to jméno možná už znám. Třeba je to zkouška, a když neuspěješ, rozluč se s první koulí.“

„Kapitán Rašíd Dadarší… můj velící důstojník.“

Hodnost kapitána odpovídala stejně pojmenované hodnosti u amerického pozemního vojska. „Kdy ses dozvěděl, koho máte unést?“

Tamíní vypadal nejisté. „Nedozvěděl jsem se to.“

„Ne?“ naléhal Rapp.

„Ne. Řekli nám jenom, že to je Američan a že mu nesmíme ublížit.“ Rapp nasadil skeptický výraz, ačkoli tušil, že muž mluví pravdu. „S plánem nás seznámil teprve včera.“

„Kdo?“

„Kapitán Dadarší, samozřejmě.“

„Nikdo jiný?“ Tamíní zavrtěl hlavou.

„Tak kdo je sakra tohle?“ Rapp zalovil mezi fotkami a vytáhl snímek muže, kterého zadrželi v policejní uniformě.

Tamíní se při pohledu na fotografii znechuceně ušklíbl. „To je ten palestinský pes. Nepatří k naší jednotce.“

„Jméno?“ vyštěkl Rapp.

„Alí Abbás,“ odpověděl muž ochotně.

„Jestli není z jednotek Quds, tak odkud?“

„Z Hizballáhu.“

„Z Hizballáhu,“ zopakoval Rapp a vstal. „Do prdele, co Hizballáh pohledává v Mosúlu?“

„To nevím. Jsem jenom desátník.“

Rapp vycítil, že vězeň nelže, ale potřeboval ho ještě chvíli udržet v napětí. Strčil Íránci nůž pod bradu a zvedal ji, dokud si nehleděli přímo do očí. „Ty tvoje informace si ověřím, a jestli zjistím, že jsi mi v jedné jediné věci lhal, vrátím se pro tvoje koule.“

50

Rapp zavřel dveře cely a vyrazil po chodbě. Z reproduktorů u stropu zněl předtočený nářek mučeného muže. Rapp srdcervoucí výkřiky neposlouchal a uvažoval nad důsledky toho, co se právě dozvěděl. Od prvního okamžiku útoku na ředitelčinu kolonu se domníval, že je dílem sunnitů. Sunnité měli pod palcem policii a vědělo se, že v Iráku v omezené míře spolupracují s al-Káidou. Spojení mezi Íránem a Hizballáhem však vypovídalo o daleko složitější konspiraci. Rapp zpočátku nevěřil, že by byli tak lehkovážní a unesli úřadující ředitelku CIA, ale čím víc o tom přemýšlel, tím méně ho to překvapovalo. Očividně byli hodně zoufalí a hodlali podstoupit obrovské riziko, aby se udrželi u moci.

Dumond si rozložil věci v konferenční místnosti. Ke svým dvěma výkonným laptopům připojil rozměrné monitory a pracoval na obou počítačích současně. Stilwell seděl vedle něj, dělal si poznámky a pomáhal s překládáním. Rapp se zastavil na prahu. „Něco nového?“

„Zatím ne.“ Dumond ani nezvedl oči od obrazovky. „Nejsem si jistý, jestli má íránská armáda ve své síti takovéhle osobní záznamy.“

Toho se Rapp obával. „Co veřejné databáze? Registr motorových vozidel, úřady, matrika?“

„Prohledávám je všechny.“

Ve dveřích vedle Rappa se objevil Ridley. Držel štos čerstvě vytištěných fotografií třináct krát patnáct centimetrů. „Zrovna přišly.“ Podal snímky Rappovi, který je začal prohlížet. „Na první je ministr Ášání těsně po příletu.“

Když Rapp dospěl ke třetí fotce, Ridley ho zarazil. Byla pořízena z místa před vrtulníkem a Ášání na ní odcházel doprava. Na levé straně helikoptéry se nacházel další muž v tmavém obleku, který kráčel opačným směrem. „Kdo je tohle?“

„Nevím.“

Rapp přelétl další dvě fotografie a zastavil se u detailu hlavy záhadného muže. Šlo o zvětšený výřez. Kvalita nebyla dokonalá, ovšem rysy se pořád daly bez potíží rozeznat. Muž měl tmavě hnědé vousy, a třebaže si nasadil sluneční brýle, vypadal jaksi povědomě. Rapp prošel zbývající snímky a zarazil se u posledního. Neznámý na něm nastupoval do policejního SUV obklopeného dvěma policejními pickupy s kulomety ráže .50 na střechách.

Rapp rychle nalistoval nejlepší fotografii záhadného muže a ostatní vrátil Ridleymu. „Charlie je s prezidentem v situačním středisku, je to tak?“

„Ano.“

„Brnkni mu a vyřiď, že jsme si na devadesát procent jistí, že za únosem Irene stojí Íránci.“

„Na devadesát procent?“ podivil se Ridley. „Ještě se ani nepotvrdilo, že ten Tamíní je doopravdy Tamíní.“

„Proto neříkám na sto procent. Věř mi, Robe, potřebujeme, aby o tom začala jednat Národní bezpečnostní rada. Jestli je v tom namočený Írán, bude jim trvat půl dne, než se vůbec dohodnou, komu zavolají.“ Rapp odcházel. „Irene tolik času nemá.“

Zamířil rovnou zpátky k Tamíního cele. Rozrazil ocelové dveře, došel k sedícímu a spoutanému muži a ukázal mu snímek: „Kdo je to?“

Íránci doslova lezly oči z důlku a silně se potil. „Nevím.“

„Kecáš!“ zařval Rapp.

„Nevím, jak se jmenuje. Neznám ho. Dneska jsem ho viděl poprvé.“

Rapp cítil, jak mu tuhnou rysy. Přes zatnuté zuby procedil: „Kdy a kde?“

„Bylo to dopoledne. Těsně před útokem. Před rozbřeskem jsme se rozmístili na pozice a čekali jsme. Tenhle člověk se ukázal asi hodinu před útokem a převzal velení.“

„Je ze zvláštních jednotek?“

„Ne.“ Vězeň zuřivě kroutil hlavou. „Podle mě ne.“

„Dával kapitánovi Dadaršímu rozkazy?“

„Ano.“

„Byl z ministerstva zpravodajské služby?“

„Nevím,“ naříkal Íránec.

Rapp si ho změřil pohledem. Nic nenasvědčovalo tomu, že vězeň neříká čistou pravdu. „Ty nemáš tušení, kdo ten chlap je?“

„Ne.“

Bylo možné, že tajemný muž pracuje pro Ášáního, a bylo také možné, že se bezvýznamný desátník nedozvěděl, o koho se jedná. Rapp nechtěl před vězněm rozjímat o dalším kroku. Beze slova vyšel z cely a zavřel a zamkl dveře. Začal přecházet po chodbě, kde zvukovou kulisu tvořil zvukový záznam mučení. Znovu a znovu rekapituloval fakta a zkoumal každou informaci ze všech úhlů pohledu. Nedokázal pochopit, že to celé nepochopil dřív.

Sáhl po vysílačce u svého boku, stiskl knoflík a řekl: „Robe, sežeň mi číslo na ministra Ášáního.“

51

Teherán, Írán

Let vrtulníkem z Mosúlu na hranici trval jen dvacet minut. Tam mu na cestu do Teheránu vojenské letectvo připravilo poměrně malý Dassault Falcon 10. Ášání převážnou část sedmdesátiminutového letu strávil psaním poznámek. Psal je šifrovaně, aby neměl potíže, kdyby se dostaly do nepovolaných rukou, což bylo nepravděpodobné, protože je stejně hodlal zničit, hned jak dorazí do kanceláře. Dokonce zvažoval, jestli je má vůbec psát, ale potřebovat si srovnat myšlenky a udělat si jasno v tom, co Kennedyová jménem americké vlády nabídla.

K otevření poznámkového bloku měl ještě jeden důvod. Chtěl si sepsat námitky nebo spíše seznam lidí, kteří budou proti. Určitě jich bude dost, neboť vliv řady lidí v Teheránu by se rozplynul, kdyby bylo dosaženo míru s Amerikou. Nezáleželo na tom, že americká nabídka zněla naprosto rozumně. Prezident Amatulláh udělá cokoli, aby zajistil její odmítnutí. Proto se Ášání rozhodl nevolat prezidentovi během krátké zastávky na hranici. Potřeboval nejdřív mluvit s Nadžárem. Ten mohl jako předseda

Rady dohlížitelů mnoho lidí ovlivnit. Pokud by první začal jednat Amatulláh, jeho propagandistická mašinérie by už našla nějaký způsob, jak nabídku udusit hned v zárodku.

Krátce po přistání v Teheránu Ášání vyhlédl z okénka a měl tísnivý pocit v oblasti žaludku. Kromě svého běžného vozu s řidičem spatřil ještě další dvě vozidla a osm ozbrojených mužů. Ášání se obrátil k veliteli své ochranky Rahádu Tehránímu, který rovněž vypadal znepokojeně.

„Zůstaňte tady,“ řekl Tehrání, „a já zjistím, co se stalo.“

Ášání se díval ven a sledoval, jak se šéf jeho tělesných strážců blíží ke skupině mužů. Vtom si uvědomil, že po přistání zapomněl zapnout mobilní telefon. Stiskl tlačítko a pozoroval ožívající barevný displej. Objevila se rotující zeměkoule, potom sloupec ikon a nakonec přístroj začal pípat, jak nabíhaly hlasové zprávy a posléze e-maily. Po několika vteřinách pípání ustalo a Ášání si přečetl, že má osm nových hlasových zpráv a třiadvacet e-mailů. Nebyl to ohromující počet, avšak o trochu vyšší než obyčejně. Než se Ášání pustil do prohlížení e-mailů, telefon zazvonil. Na displeji se objevila informace, že údaje o volajícím nejsou k dispozici.

Ášání zmáčkl tlačítko a ohlásil se: „Haló?“

„Ministr Ášání?“ zeptal se volající anglicky.

„Ano.“

„Tady Mitch Rapp. Pracuju pro ředitelku Kennedyovou. Víte, kdo jsem?“

Ášání se nervózně podíval z okna a co neklidněji odpověděl: „Obávám se, že všichni v naší branži o vás minimálně slyšeli.“

„Dobře. V tom případě chápete, že to myslím vážně, když vám říkám, že vás zabiju.“

„Pardon?“ Ášání byl doopravdy překvapený.

„Vím, v čem máte prsty. Jestli ředitelku Kennedyovou během jedné hodiny nepropustí, půjdu po vás. A pokud o mně všichni v naší branži minimálně slyšeli, jak tvrdíte, určitě vám je jasné, že vás dostanu. Nakonec vás zabiju a žádná ochranka mě nezastaví.“

„Pane Rappe, můžu vás ujistit, že nemám ponětí, o čem to mluvíte, a vaše výhrůžky se mi vůbec nelíbí.“

„Co uděláte… vydáte proti mně fatwu? Tak já vám něco povím. Nejsem bezbranný spisovatel, který se někam schová jenom proto, že podle nedůtklivých idiotů jako vy urazil islám. Dokážu se bránit a zlikviduju všechny, kteří s touhle špínou mají něco společného.“

Ášání doslova oněměl. Až příliš dobře věděl, čeho je Mitch Rapp schopen. Tento americký agent dvakrát tajně proklouzl do Íránu. V obou případech byl jeho cílem terorista, který do země unikl z dosahu americké vlády. Oba muži měli mimořádně dobrou ochranu, a ani jeden střet s Rappem nepřežil.

Ačkoli měl sucho v krku a třásly se mu ruce, Ášání se pokusil o klidný tón. „Pane Rappe, naprosto nechápu, o co vám jde, a rozhodně nejsem zvyklý, aby mě někdo zastrašoval.“

„Tak to je mi líto, ale když mi unesou šéfku a povraždí celou její ochranku, je mi úplně ukradené, na co kdo je nebo není zvyklý.“

Ášání se stále nezorientoval. Napadla ho jedině otázka: „V Mosúlu?“

„Ne, v Paříži! Pochopitelně že v Mosúlu.“

„Věřte mi, že netuším, o čem je řeč.“

„No… já mám štos fotek a tři vězně, kteří tvrdí něco jiného.“

Ášání vzhlédl k Tehránímu, který se vrátil do letadla. Šéf bodyguardů chtěl něco říct, ale Ášání ho mávnutím ruky poslal zase ven. „Pane Rappe,“ začal co nejupřímněji „nechápu, o čem to mluvíte. Ředitelky Kennedyové si velmi vážím.“

„Tyhle kraviny vykládejte někomu, kdo vám na ně skočí. Já na ně nemám čas, a jestli chcete přežít, hoďte sebou a do hodiny ji propusťte.“

Do Ášáního hlasu se vkradla panika. „Pane Rappe, já opravdu nevím, o co vám jde!“

„Chcete mi tvrdit, že odešla ze schůzky s vámi, ujela blok a půl a pak na ni zaútočila četa vojáků z jednotek Quds, a vy o tom nic nevíte?“

„Cože?“

„A zřejmě ani neznáte toho člověka, co s vámi přiletěl vrtulníkem… Zajali jsme totiž pár íránských vojáků a ti vypověděli, že řídil operaci, při které byla ředitelka Kennedyová unesena.“

Ášání si s otevřenými ústy vzpomněl, jak mu Muchtár popřál hodně štěstí a zamířil k čekajícím policejním autům.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Rapp. „Přestanete mi už konečně lhát, sakra?“

Nesouvislé střípky informací z posledních dní do sebe Ášánímu najednou zapadaly. Musel si připustit děsivou skutečnost, že ho podvedla jeho vlastní vláda. Amatulláh s Muchtárem jednoznačně zosnovali spiknutí, ale jejich konečný záměr Ášání nechápal.

„Pane Rappe, neřekl jsem vám ani jedinou lež. Bohužel jsem o té operaci nevěděl.“

„Nezlobte se, ale tohle vám prostě nevěřím,“ poznamenal Rapp sarkasticky.

Velitel Ášáního ochranky byl zpátky ve dveřích a vypadal neklidně. Ministr ho poslal pryč. „Pane Rappe, udělám všechno, co bude v mých silách, abych dosáhl propuštění doktorky Kennedyové.“

„Kdo byl ten člověk, který s vámi přiletěl vrtulníkem?“

„Já…“ Ášání zaváhal. „V téhle záležitosti se vám ještě ozvu.“

„Hovno! Nemám proč vám věřit. Řekněte mi aspoň jeden dobrý důvod, proč bych prezidentovi neměl doporučit zahájení akce, kterou doporučuje sbor náčelníků štábů.“

„Jaké akce?“

„Operace Medúza. Chtějí vám odříznout hlavu. Na seznamu cílů jsou vaše domovy a úřady.“

„Pane Rappe, naléhavě vás žádám, abyste prezidentovi vyřídil, že potřebuji čas.“

„Do prdele, proč bychom vám měli věřit? Byla to vaše práce. Unesli jste úřadující ředitelku CIA, nejbližší prezidentovu poradkyni v otázkách národní bezpečnosti. Myslíte, že s vámi bude vyjednávat o jejím propuštění? Spíš to pro něj bude záminka, aby vás bombardováním vrátil do doby kamenné.“

„Zrovna jsem přistál v Teheránu. Prosím, dejte mi chvíli, abych zjistil, co se děje.“

„Vy nechápete, co se děje, že ne? Já jsem v Mosúlu. Prezident Alexander sedí v bunkru s partou generálů, kteří se tetelí radostí. Už nařídili start bombardérů B-2 ze základny v Kansasu. Letadla jsou na cestě. A vy to celé můžete zastavit. Ten člověk, se kterým jste přiletěl… jak se jmenuje a kam odvezl ředitelku Kennedyovou?“

„Tím člověkem pohrdám,“ pronesl Ášání.

„Jméno!“ zařval Rapp.

Ášání se podíval z okénka na čekající muže a pochopil, že ho možná přišli zatknout nebo ho přinejmenším budou sledovat. Třeba měl poslední možnost nerušeně s Rappem promluvit. „Imád Muchtár,“ řekl Ášání se zřejmým odporem.

„Imád Muchtár!“ zvolal Rapp. „Šéf polovojenských operací Hizballáhu?“

„Ano.“

„Kam ji odvezl?“

„Nemám tušení, ale udělám všechno, abych to zjistil. Máte tužku?“

„Ano.“

„Tak si napište moji e-mailovou adresu a pošlete mi svoje telefonní číslo.“

Ášání nadiktoval adresu a slíbil, že se do hodiny ozve. Pak ukončil hovor, než Rapp stihl pokračovat ve výhrůžkách. Vstal a v hlavě se mu odvíjely děsivé možnosti. Amatulláh mu o svém plánu nepověděl evidentně proto, že by Ášání nesouhlasil. Nyní bylo podstatné, koho dalšího Amatulláh pro plán získal. Komu mohl Ášání důvěřovat a co bylo třeba k nápravě věcí vykonat, aniž by se při tom dopustil velezrady?

52

Washington

Prezident byl na nohou, pravou ruku měl zasunutou v levém podpaží a levou dlaní si podpíral bradu. Sundal si sako a vyhrnul si rukávy sněhobílé košile. Vypadal jako stojící verze Rodinovy sochy Myslitel. Přecházel sem a tam za svým křeslem u dlouhého jednacího stolu. Čtyři kroky ke stěně a pak zase čtyři kroky zpátky. V opačném rohu ministryně zahraničí Wicková tiše hovořila do jedné objemné bezpečné telefonní jednotky. Obvolávala půltucet klíčových spojenců a vysvětlovala jim, že navzdory tomu, co vidí v televizi, Spojené státy na žádnou íránskou loď nezaútočily. Prezident chtěl již dříve telefonáty uskutečnit sám, ale rozhodli se, že nebudou riskovat svou pověst a počkají na potvrzení od námořnictva.

Poblíž prezidenta seděl ministr obrany England s telefonem pevně přitisknutým k uchu. Jeho hluboký baryton se dosti rozléhal, a tak většina ostatních vládních činitelů buď opustila místnost, nebo se jako Wicková přemístila co nejdál. England občas zvedl hlavu a tlumočil prezidentovi názor sboru náčelníků štábů. Všichni od tajemníka válečného námořnictva až po velícího důstojníka oblasti popřeli zprávu, že na potopení íránské fregaty měla podíl americká ponorka. Nyní se England pokoušel spojit přímo s velitelem ponorkové úderné skupiny v regionu.

Dveře do zasedacího sálu se otevřely a vešel náčelník prezidentova štábu Ted Byrne s velmi ustaraným výrazem. Rychle došel k opačnému konci stolu a přistoupil k hlavě státu.

„Právě jsem mluvil s Markem.“

„S Markem?“ zeptal se prezident.

„Stevensem.“

Mark Stevens byl ministr financí. Alexander na Byrna kývl, aby pokračoval.

„Evropské trhy padají.“

„Sakra… Mohlo mě to napadnout. Co ropa?“

„Letí nahoru. Už vyskočila na devadesát dolarů za barel a proslýchá se, že Írán požaduje uvalení embarga OPEC na Spojené státy.“

Než prezident stačil rozhodnout, jaké zbraně nasadí na této nové frontě, místností se rozlehl hlas ministra zahraničí Englanda.

„Víte to jistě?“ křičel England. „Už jste ty záběry viděl?“ Podíval se na prezidenta a usmál se. „Skvělá práce, kapitáne. Pošlete je.“ Ministr obrany praštil sluchátkem do vidlice a obrátil se k Alexanderovi: „Tomu nebudete věřit. Měli jsme v průlivu ponorku, když tu íránskou fregatu zasáhlo torpédo.“

„Proč bychom tomu neměli věřit?“ zamračil se náčelník štábu. „Vždyť právě tohle tvrdí Íránci.“

„Tvrdí, že jsme jejich loď potopili my, a trvají na tom. Naše U.S.S. Virginia měla za úkol sledovat Yunes, jednu ze tří íránských ponorek třídy Kilo. Virginia pronásledovala Yunes do průlivu a má sonarové nahrávky, jak Yunes střílí na vlastní loď.“

„Proboha, proč by stříleli na vlastní loď?“ podivil se Byrne.

„Protože chtějí, aby to vypadalo, že jsme to udělali my,“ usoudil prezident.

„Přesně tak,“ souhlasil England. „Velitel úderné skupiny právě posílá sonarové nahrávky i záběry, na kterých tu íránskou loď zasahuje torpédo.“

Do místnosti vpadl náměstek ředitelky CIA O’Brien. „Pane prezidente, zrovna jsem telefonoval s Rappem. Získal potvrzení, že únos Kennedyové byla íránská operace.“

Všichni oněměli. Prezident se zeptal: „Jaké potvrzení?“

„Jeden vězeň přiznal, že je příslušník jednotek Quds. Zjednodušeně by se dalo říct, že to jsou íránské zvláštní síly. Další vězeň je podle jeho výpovědi velící důstojník a třetí údajně člen Hizballáhu.“

Prezident se rozhlédl po přítomných členech Národní bezpečnostní rady. „Takže to nebyl náhodný útok místních povstalců?“

„Ne, pane, a máme ještě pádnější důkaz.“ O’Brien se ohlédl přes rameno a kývl na technika, který za ním vešel do konferenční místnosti. Na velkých plazmových obrazovkách se objevilo několik fotografií. O’Brien začal od snímku v levém horním rohu a popisoval: „Na těchto záběrech je íránský ministr zpravodajské služby Ášání po příletu do Mosúlu dnes ráno.“ Náměstek ukázal na druhou fotku. „Tady si podává ruku s naším náměstkem operačního ředitele blízkovýchodního oddělení. Úplně nalevo je vidět muž, který jde opačným směrem.“ O’Brien posunul prst ke druhé řadě. „Ten muž jde přímo k policejním vozidlům.“

Pak ukázal na poslední fotografii. „Tento detail udělal Rapp a ukázal ho jednomu vězni, který toho muže sice neznal jménem, ale řekl, že se v Mosúlu objevil ráno a velel únosu ředitelky Kennedyové. Ten člověk, kterého Rapp vyslýchal“ – O’Brien nahlédl do poznámek – „desátník Tamíní, prohlašuje, že nevěděl, koho mají unést. Tenhle muž pouze prozradil, že to bude žena, a trval na tom, že ji musejí zajmout živou.“

Prezident rozzlobeně hleděl na obrazovku. „Kdo je to?“

„Imád Muchtár, pane, velitel polovojenského křídla Hizballáhu.“

Prezidentův výraz vypovídal o naprostém ohromení íránskou troufalostí. „Víte to jistě?“

O’Brien se zatvářil poněkud překvapeně. „Víte, pane, tyhle informace přicházejí dost rychle, takže jsme neměli možnost řádně je ověřit. Jediná Muchtárova fotka, kterou máme, je skoro třicet let stará.“

„Takže to nevíte jistě,“ konstatoval prezident bez snahy zakrýt podráždění.

„Neřekl jsem vám všechno. Mitch volal ministru Ášánímu a zeptal se ho, kdo…“

Prezident ho přerušil: „Mitch volal přímo ministru Ášánímu?“

„Ano, pane.“ O’Brien si odkašlal a pokračoval: „Poté, co ten desátník…“ Náměstek se zarazil a nahlédl do poznámek.

Podrážděný prezident Alexander zasáhl: „Prostě desátník… jméno mě nezajímá. Povězte mi o tom Mitchově rozhovoru s Ášáním.“

O’Brien vypadal velice nervózně a opatrně volil slova. „Mitch Ášánímu řekl, že ho zabije, pokud Irene během hodiny nebude na svobodě.“

„Výborně,“ ozval se ministr obrany England. Další členové Národní bezpečnostní rady nepůsobili tak nadšeně. „Co na to Ášání?“ zajímal se prezident.

„Trochu se to zamotalo. Mitch tvrdí, že mu Ášání připadal celou tou věcí opravdu zaskočený.“

„Jak to myslíte, zaskočený?“ Prezident ukázal na obrazovku. „Přiletěl v jednom vrtulníku s tím Muchtárem nebo jak se ten chlap jmenuje.“

„Jenom opakuju, co mi vyprávěl Mitch. Podle něj je možné, že Ášánímu skutečně nic neřekli.“

„Nebo si chce zachránit kůži,“ podotkl England.

„Možná,“ připustil O’Brien, „jenže zrovna on prozradil, že ten muž je Muchtár.“

„Můžeme tu informaci potvrdit z nezávislého zdroje?“ zeptal se prezident.

„Mitch na tom pracuje.“

Prezident se chtěl zeptat, jak taková práce vypadá, jenže pak si to rozmyslel. Místo toho vztekle poznamenal: „To snad není možné, že měli tu drzost rozjet takovouhle operaci a myslet si, že nic nezjistíme.“

„Nejsem si jistý, jestli bychom to zjistili, pane, kdyby Mitch nevzal ty zajatce.“ Tímto způsobem se O’Brien pokoušel naznačit, že se mýlil, když Rappovi nedůvěřoval.

„Možná ne,“ uvažoval prezident. Otočil se k ministrovi obrany a otázal se: „Co tím sledují? Čeho chtějí dosáhnout?“

„To nevím. Nechovají se právě racionálně.“

„Chtějí získat podporu,“ řekla ministryně zahraničí Wicková, která se opět připojila ke skupině, v pravé ruce nezbytné brýle na čtení. „Teď jsem absolvovala velice poučný rozhovor s francouzským ministrem zahraničí. Prý mu volal íránský ministr zahraničí, že jeho zemi napadly Spojené státy. Chtěl, aby Francie v Organizaci spojených národů podpořila rezoluci odsuzující útok a požadující po Spojených státech zaplacení reparací za tu loď i za jaderné zařízení v Isfahánu. Údajně by se o tom mělo hlasovat na mimořádném zasedání Rady bezpečnosti OSN. Jestli se problémem nebude zabývat OSN, vstoupí do hry OPEC.“

„Panebože,“ zaúpěl Byrne. „Radši bychom to měli vyřešit, než cena ropy vystřelí přes sto dolarů za barel.“

„Ropa zase spadne, hned jak to skončí,“ řekl pohrdavě England. „Teď se musíme postarat, aby ta zatracená íránská ponorka nepotopila žádnou naši loď a aby se ředitelka Kennedyová co nejdřív vrátila. Podle mě toho dosáhneme, když na ty chlapy pořádně zatlačíme. Myslím, že byste měl svolat tiskovou konferenci a předložit fakta a taky uvažovat o vyhlášení ultimáta na propuštění Kennedyové.“

„Jakého ultimáta?“ chtěl vědět prezident.

„Její únos bychom mohli prohlásit za válečný čin.“

„Páni…“ Byrne varovně zvedl ruce. „Vím, že to bude některým z vás znít krutě, ale někdo to říct musí.“ Šéf štábu se rozhlédl po ostatních klíčových poradcích. „Třeba je to cena, kterou musíme zaplatit za likvidaci jejich jaderného programu.“

„Tede,“ ušklíbl se England, „my jsme jim to zařízení nezničili.“

„Já vím… ale hodilo se nám to.“ Byrne na přítomných poznal, že jeho argumentaci neschvalují. „Chci jenom říct, že než vytáhneme do války, musíme se zamyslet nad souvislostmi. Ztratit jednoho člověka výměnou za to, že Írán nezíská bombu, není tak špatné.“

Obvyklý klid ministryně zahraničí Wickové ustoupil evidentnímu podráždění. Hlasem plným sarkasmu pronesla: „Myslím, že to je výborná rada, Tede. Asi bych měla zavolat íránskému ministrovi zahraničí a domluvit výměnu zajatců. Až si vás odvezou místo Irene, můžeme vás jednoduše odepsat.“

Než Byrne stačil zareagovat, do místnosti vstoupila tisková tajemnice Bílého domu a oznámila, že prezident Amatulláh každou chvíli zahájí tiskovou konferenci. Všichni se otočili k velkým plazmovým televizím na stěnách. Na všech až na jednu se objevil vousatý íránský prezident bez kravaty, jenž kráčel na pódium.

53

Mosúl, Irák

Rapp se procházel po chodbičce mezi celami a snažil se vymyslet strategii výslechu zbývajících dvou vězňů. Dozvědět se jména ještě zdaleka neznamená mít jistotu dalších pravdivých odpovědí a navíc tu byl jeden zásadní problém. Jestliže někdo z mužů znal místo, kam Muchtár plánoval odvézt Kennedyovou, bylo pravděpodobné, že už se tam ředitelka nenachází. Muchtár nepochybně věděl, kdo se mu nevrátil z akce, a musel počítat s možností, že skrýš byla prozrazena.

O íránské účasti byl informován generál Gifford, který prohlásil za dosti nepravděpodobné, že se Muchtárovi podařilo uprchnout přes hranice do Íránu. Vojenské jednotky na přechodech hranici uzavřely do třiceti minut po útoku. Mosúl však byl obrovské a rušné město s téměř dvěma miliony obyvatel. Nedalo se příliš spoléhat, že Kennedyovou najdou bez přispění zpravodajské služby.

Rapp se podíval na černé potápěčské hodinky na svém zápěstí a cítil, jak se mu svírá hruď. Věděl, že to je první známka blížícího se návalu úzkosti. Nikdy jimi netrpěl, ale po manželčině smrti se začaly dostavovat. Nikomu o tom neřekl. Dokonce ani Kennedyová. Domníval se, že časem jich ubude. Skutečně k tomu došlo, ale stále jednu či dvě noci v měsíci probděl a měl pocit, že mu na prsou leží balvan. Návaly byly doprovázeny zdrcujícím pocitem, že naprosto zklamal jako manžel, když nedokázal ochránit svou ženu, a bylo od něj sobecké, že se vůbec ženil.

Rapp si nedělal iluze o tom, kým je a co dělá. Válku s radikálním islámem zahájil o dobrých deset let dřív, než si jeho země uvědomila, že nějaká válka zuří. Ohrožoval, zbil, mučil a zabil tolik mužů, že se je vůbec nepokoušel spočítat. Celou dobu však věřil, že se od svých nepřátel zásadně liší. Ačkoli to v civilizované společnosti mohlo znít divně, dokázal žít s tím, co dělal, kvůli lidem, kterým to dělal. Na rozdíl od těch, proti nimž bojoval, se Rapp ze všech sil snažil nezatahovat do věci civilisty. Ženy a děti za všech okolností zůstávaly mimo hru. V šovinistickém světě radikálního islámu to naštěstí bylo daleko jednodušší, než si lidé většinou představují. Muži, které Rapp pronásledoval, však takové ohledy nebrali. Zabíjení nevinných jim v šíření hrůzy spíše pomáhalo.

K takovým lidem patřil Imád Muchtár. Rapp dobře znal jeho příběh. Nesmírně samotářský šéf bezpečnostní sekce Hizballáhu se k organizaci přidal v Bejrútu, když mu táhlo na dvacet. Proslýchalo se, že připravil sebevražedné útoky na americké velvyslanectví i kasárna námořní pěchoty. Rappa však nejvíc znepokojoval Muchtárův podíl na únosu šéfa zastoupení CIA Billa Buckleyho. Muchtár a jeho krajané z Buckleyho během jednoho roku vyždímali veškeré informace a pak ho pověsili. Představa, že by Kennedyová trpěla v rukou takového netvora, byla mučivá. Rapp se obával, že s každou minutou klesá naděje na její záchranu.

Čekal už dost dlouho. Bez ohledu na další strategii potřeboval zlomit zbývající dva zajatce a dostat z nich vše, co vědí. Rapp otevřel dveře cely a přistoupil k muži na nosítkách.

Vytasil nůž a současně se zeptal: „Jméno a hodnost?“

Muž k němu obrátil rozšířené zornice a zpocenou tvář. Uříznutý genitál mu stále ležel na hrudi. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Dobře.“ Vojenský ošetřovatel vězni ustřihl pravou nohavici těsně nad kolenem, aby se dostal ke střelné ráně. Rapp zasunul špičku nože pod látku a jel nahoru. Úmyslně muže pořezal na vnitřní straně stehna, aby mu začala téct krev. Vězeň křičel a škubal sebou v popruzích.

„Promiň,“ řekl Rapp a strhl mu zbytek kalhot, čímž odhalil spodní prádlo. „Vyber si… levá koule, pravá koule… mně je to jedno.“

„O co vám jde?“ zeptal se muž s nelíčeným zděšením.

„Kterou kouli ti mám uříznout první? Pravou, nebo levou?“ Rapp zajel nožem pod pružný pas zajatcových spodků a jediným trhnutím jej přeťal.

„Moment!“ ječel muž. „Co chcete vědět?“

„Tvoje jméno, kapitáne.“ Rapp v mužově obličeji zaznamenal překvapení. „Přesně tak. Něco už o tobě vím, takže se mi nepokoušej lhát. Jak se jmenuješ?“

„Kapitán Rašíd Dadarší. Žádám o návštěvu zástupce Mezinárodního červeného půlměsíce.“ Rapp se rozesmál. „Vážně?“

„Ano, mám na to právo!“

„Jak jsi na to přišel?“

„Moje země je signatářem Ženevské konvence, stejně jako vaše.“

„Poslechni, kdybys měl uniformu a bojoval proti americkým vojákům, klidně bych někoho z Mezinárodního červeného půlměsíce zavolal, jenže tys ji neměl. U mě nejsi nic jiného než terorista.“

„Nejsem. Jsem důstojník íránské revoluční gardy.“

„Kde máš uniformu? Dneska jsi v ní do práce nešel?“

„Žádám…“

Než Dadarší větu dokončil, Rapp mu stoupl na poraněné koleno. Dadarší zařval bolestí a Rapp řekl: „Tohle slovo už od tebe nechci slyšet. Pokud ho ještě jednou vypustíš z pusy, splním svoji hrozbu, a jestli mi nevěříš, zeptej se kolegy z Hizballáhu.“ Mužův odevzdaný výraz hovořil za vše a Rapp pokračoval: „Je to tak. Tvůj kamarád Alí Abbás zazpíval. Nejdřív jsem mu ale musel ufiknout levou kouli. Potom už skvěle spolupracoval a pověděl mi o vašich bezpečných domech a místních kontaktech. Naši lidé je teď prověřují, a jestli se ukáže, že nám v jedné jediné věci lhal, ufiknu mu i druhou. A co s tebou?“

Rapp sáhl do kapsy a vytáhl fotografii muže, který přiletěl s ministrem Ášáním. „Vtip je v tom, že toho vím daleko víc, než si myslíš, ale nevím všechno. Takže pokud chceš hazardovat s rodinnými klenoty, zkus mi zalhat. Tenhle člověk,“ Rapp zvedl snímek, „kdo je to?“

Dadarší zavřel oči a odpověděl: „Imád Muchtár.“

„Dobrá odpověď, kapitáne. Odkud ho znáš?“

„Poprvé jsem ho viděl dnes ráno.“

„Kde?“

„V jednom našem bezpečném domě.“

„A proč přijel do Mosúlu?“

„Dohlédnout na operaci.“

„Na ten útok na kolonu?“

„Ano.“

„A kdo byl cílem útoku?“ Dadarší zaváhal a podíval se doleva.

„U téhle otázky bys neměl riskovat.“

„Ředitelka CIA.“

„A kam jste ji chtěli odvézt?“ zeptal se Rapp co neklidněji. „Chtěli jsme ji převézt přes hranici.“

„Měli jste nějaká místa v záloze?“

„Měli jsme jednu továrnu, zhruba na půli cesty mezi Mosúlem a hranicí.“

„Tahle informace mi nestačí.“

„Tak mi doneste mapu.“

Rapp chvíli uvažoval a pak sáhl po vysílačce. Stiskl knoflík a řekl: „Stane, slyšel jsi to?“ Potom tlačítko pustil a oddálil rádio od rtů. „Jo.“

„Přines mi pár map.“ Rapp odložil vysílačku a prohlížel si íránského důstojníka na nosítkách. „A než budeme mít ty mapy, pověz mi něco o záložních místech, která máte tady ve městě.“

54

Teherán, Írán

Po rozmluvě s Rappem Ášání předpokládal, že ho ozbrojení muži na letišti přijeli zatknout, ale brzy zjistil, že se mýlil. Americká ponorka potopila v Hormuzském průlivu Sabalan. Prezident Amatulláh vyhlásil stav ohrožení a svolal Nejvyšší bezpečnostní radu. Za normálních okolností by Ášání ochotně uvěřil, že Američané postupovali tak lehkomyslně. Stačilo si vzpomenout na tragédii letu Íránských aerolinií číslo 655. V neděli 3. července 1988 bylo dopravní letadlo během krátkého letu z Bandar Abbásu do Dubaje sestřeleno křižníkem U.S.S. Vincennes. Američané na neštěstí zareagovali tak, že nezodpovědnému kapitánovi udělili medaili. Ve světle rozhovoru s Rappem však Ášání zapochyboval, jak to s potopením Sabalan bylo doopravdy.

Měl dojem, že nezodpovědně se tentokrát zachoval Amatulláh. Ášání si vzpomněl na jejich první schůzku po katastrofě v Isfahánu. Prezident na ni dorazil v doprovodu generála Zarífa a generála Sulejmáního. Vyhrožoval, že Američany a Židy stihne odplata. Ášání neznal nikoho nevyzpytatelnějšího než Amatulláh. Prezident mistrně manipuloval s veřejným míněním.

Ášání vyhlédl z okénka pomalu jedoucího sedanu na zástup pochodující ke starému americkému velvyslanectví. Amatulláh zřejmě uzavřel školy a nařídil masové protesty proti americké agresi v Hormuzském průlivu. Hodilo se mu, že ajatolláh Nadžár odjel s nejvyšším vůdcem do Isfahánu navštívit rodiny postižené neštěstím v jaderném zařízení. Ášání se Nadžárovi zatím nedovolal a byl stále nervóznější. Jestliže byl Amatulláh dost šílený na to, aby unesl Irene Kennedyovou, co mu zabrání v likvidaci jeho největšího soupeře Nadžára?

Kolona tří vozů konečně dojela k bráně prezidentského paláce. Obvyklou ochranku posílily tanky z 18. obrněné divize revoluční gardy. Když vojáci ustoupili stranou a nechali auta projet, Ášáního se zmocnil nepříjemný pocit, že by Amatulláh mohl tyto elitní jednotky využít k převzetí moci. Ášání by uvítal, kdyby se Nadžár a nejvyšší vůdce vrátili do hlavního města. Když Ášání vešel do paláce, personál ho doprovodil do Amatulláhova jednacího sálu, kde se již shromáždili ministr zahraničí Saléhí, brigádní generál Sulejmání, generálmajor Zaríf a několik poradců. Všichni seděli kolem velké televize a sledovali tiskovou konferenci, nebo to tak aspoň vypadalo.

Jakmile Ášání přistoupil blíž, viděl, že se dívají na prezidenta Amatulláha uprostřed ohnivého projevu. Na sobě měl jako obyčejně světle hnědý oblek a košili bez kravaty. Ášánímu připadalo zvláštní, že se prezident před projevem o situaci neporadil s Nejvyšší národní bezpečnostní radou, jenže pak si uvědomil, že to není poprvé, co si Amatulláh nechce své poselství světu komplikovat fakty.

Amatulláh popisoval sled událostí, jež vedly k potopení Sabalan. Dvě různé lodě údajně zachytily povrchovými radary ponorku a navíc ji spatřily jen několik minut před tím, než Sabalan zasáhlo torpédo. Amatulláh prohlašoval, že Sabalan neudělala nic, čím by útok vyprovokovala, a označil incident za válečný čin Američanů.

„Je to barbarský akt, ovšem íránské bezpečnostní služby zjistily něco ještě horšího. Před více než padesáti lety CIA zosnovala spiknutí s cílem odstranit našeho řádně zvoleného ministerského předsedu doktora Muhammada Mossadeka. Dalších třicet let CIA podporovala zločince Muhammada Rezu Pahlavího a zasahovala do vnitřních záležitostí íránského lidu, dokud jsme neuskutečnili revoluci, nesvrhli šáha a nevyhnali

Američany ze země. Již déle než pětadvacet let nepolevujeme v boji a střežíme svou nezávislost před korupcí imperialistické Ameriky.“

Zatímco Amatulláh pokračoval ve své litanii proti americké věrolomnosti a vměšování do záležitostí íránského lidu, Ášání se rozhlédl nalevo a napravo. Generály a ministra zahraničí Amatulláhova slova zjevně nesmírně potěšila. Ačkoli většinou opakoval stará obvinění, až na několik zcela smyšlená, věnovali mu soustředěnou pozornost. Ášání usoudil, že Amatulláh své manipulátorské schopnosti ještě zdokonalil.

„Jak celý svět ví, na začátku tohoto týdne bylo zničeno jaderné zařízení mé země v Isfahánu. Americká ministryně zahraničí vystoupila v Organizaci spojených národů a předložila takzvaný důkaz, že zařízení zničili íránští sabotéři. Prohlašovala, že Spojené státy nemají s tímto útokem proti mé zemi vůbec nic společného. Že to byla pomsta Íránců, kteří bojují proti tyranské vládě. Záměrně však světu neřekla, že tyto sabotéry najala a vycvičila CIA.

Různé výzvědné služby v mé zemi několik měsíců sledovaly počínání této disidentské skupiny žoldáků. Vyšetřování vyvrcholilo dnes dopoledne v iráckém Mosúlu, kde se vůdcové skupiny setkali přímo s ředitelkou CIA Irene Kennedyovou.“ Amatulláh ukázal zvětšenou fotografii Kennedyové.

Ášání okamžitě zaznamenal, že ředitelka nevypadá ve své kůži. Rovné hnědé vlasy ztratily lesk a jednu tvář měla červenou, jako kdyby ji někdo uhodil. Až k ramenům ji zahalovala deka a její výraz měl daleko k obvyklé vyrovnanosti. Ášání se styděl za svou zemi a bylo mu líto Kennedyové.

„Ředitelka Kennedyová u sebe měla toto.“ Amatulláh zvedl další zvětšenou fotografii. „Tento kufřík a několik dalších obsahuje přes milion dolarů v hotovosti, které ředitelka CIA hodlala předat svým špionům jako odměnu za pošlapání íránské snahy o energetickou soběstačnost a sebeurčení. Žádám svět, aby hájil oprávněné zájmy a pomohl mé zemi zastavit agresi imperialistické Ameriky. Přišel čas spojit se a bránit skutečnou demokracii a svobodu a bojovat proti kapitalistickým prasatům z Ameriky.

Írán už nedodá ani kapku ropy“ – Amatulláh bojovně zamával pěstí do kamery – „dokud všechny americké vojenské lodě neodplují z Perského zálivu. Své bratry z OPEC vyzývám, aby učinili totéž. Společně Americe ukážeme, že se nenecháme zastrašovat. Požadovali jsme kompenzaci ve výši deseti miliard dolarů za zničení isfahánského zařízení a smrt stovek Íránců, kteří při útoku Ameriky a jejích špionů zahynuli. Vzhledem k potopení Sabalan a stoupajícím nákladům na likvidaci katastrofy v Isfahánu nyní požadujeme, aby Amerika zaplatila celkem patnáct miliard dolarů. Kromě toho se Amerika musí omluvit za to, co spáchala, a ve Valném shromáždění Organizace spojených národů se zavázat, že se již nebude vměšovat do vnitřních záležitostí Íránu.“

Amatulláh se odmlčel, založil si ruce na prsou a zaujal méně agresivní postoj. „Do doby, než Amerika splní tyto požadavky, zůstane ředitelka CIA Kennedyová hostem Íránu. Mezinárodní společenství mohu ujistit, že jí věnujeme více respektu a úcty než Amerika mým muslimským bratřím zajatým na bojišti.“

Po tomto ostrém závěru se Amatulláh obrátil a odkráčel mimo zorné pole kamery. Ášání stál mezi ostatními poradci naprosto šokován tím, co právě vyslechl. Amatulláhův šílený génius a nebetyčná troufalost neznaly mezí. Tvrzení, že Sabalan torpédový útok ničím nevyprovokovala, znělo trochu směšně, ovšem obvinění proti Kennedyové bylo evidentně zcela smyšlené. Ášání před pouhými několika hodinami seděl u stolu s upřímnou a rozumně hovořící Kennedyovou a vyslechl její nabídku pomoci ve výši miliard dolarů. Nevypadala jako někdo, kdo plánuje svržení íránské vlády.

Ášání se podíval po místnosti a do tváří ostatních mužů a měl zvláštní tušení, že na rozdíl od něj něco vědí. Dveře Amatulláhovy pracovny se rozletěly a prezident vpadl do jednací místnosti jako herec, jenž právě podal životní výkon. Postavil se triumfálně před ostatní a hrdě zvedl bradu. Generálové mu nadšeně gratulovali k báječnému projevu. Ministr zahraničí, na kterého Ášání zapomněl, se odklidil do kouta a telefonoval. Hlasitě člověku na druhém konci poděkoval a vrátil se k ostatním.

„Skvělá řeč, pane,“ konstatoval Saléhí nadšeně, sotva se připojil ke skupině. „Zrovna jsem mluvil s ministrem zahraničí Singem. Čína slíbila, že přednese naše požadavky v Radě bezpečnosti OSN a zatlačí na Američany, aby zaplatili reparace.“

„Výborně,“ odvětil Amatulláh spíše ulehčené než překvapeně. Téměř mimochodem si všiml ministra zpravodajské služby. Podezřívavě ho změřil pohledem a pak řekl: „Azáde, tak jste se bezpečně vrátil. Rád bych si s vámi promluvil o samotě.“ Amatulláh ukázal ke své pracovně a vykročil.

Ášání zaváhal. Hlavou mu vířily spiknutí a podvody. Kdyby prezidentovu výzvu nepřijal, určitě by se dostal do ještě větších potíží. Neochotně ho následoval do kanceláře, a když se za ním zavřely dveře, snažil se zachovat rozvahu. Amatulláh poslal televizní štáb pryč, aby rozhovor s ministrem nikdo nerušil.

„Omlouvám se,“ řekl Amatulláh na úvod, „že jsem vás o všem neinformoval dřív, ale nechtěl jsem vás zatěžovat, dokud si neověříme spolehlivost údajů výzvědné služby.“

Ášání mlčel, avšak přikývl, jako kdyby to bylo pochopitelné, ačkoli si to nemyslel.

„Imád a jeho lidé na tom pracovali několik měsíců. Chtěl jsem vás zasvětit, ale Imád se obával, že na ministerstvu zpravodajské služby pracuje příliš mnoho lidí, kteří sympatizují s MEK a dalšími protivládními organizacemi.“

Po takové nestydaté lži Ášání těžko skrýval pobouření. Odměřeným hlasem namítl: „Myslím, že svoji organizaci znám líp než Imád Muchtár.“

„O tom se s vámi nebudu přít. Situace je taková, jaká je, a my teď potřebujeme vaše schopnosti a podporu, abychom překonali krizi. Můžu se na vás spolehnout?“

Je to tady, pomyslel si Ášání. Zkouška loajality. Vzpomněl si na oba generály ve vedlejší místnosti, oba bezpodmínečně oddané Amatulláhovi. Pro dosažení svých cílů by se nerozpakovali použít násilí. Během vteřiny se Ášáního myšlenky stočily k manželce a dcerám. Na spor se šílencem nebyla vhodná chvíle.

„Samozřejmě můžete,“ odpověděl Ášání co nejpřesvědčivěji. „Vím lépe než kdokoli jiný kromě vás, že tenhle nesmysl s Amerikou musí skončit.“

„Dobře,“ řekl Amatulláh a zamnul si ruce. „Budu teď mít hodně práce, jak si dokážete představit. Nejvyšší vůdce se vrací z Isfahánu a já pro něj musím připravit hlášení a dál vyjednávat s našimi spojenci o podpoře proti americké agresi.“

„Můžu se nějak zapojit?“

Amatulláh ministra dovedl ke svému stolu. „Imád nutně potřebuje pomoc. Zdá se, že síť jeho agentů byla bohužel narušena. V současné době má Kennedyovou na bezpečném místě, ale myslí si, že bude potřeba ji přesunout.“ Otevřel zásuvku a vytáhl list papíru. Na něm bylo rukou napsáno deset telefonních čísel. První dvě byla jednou čarou přeškrtnutá.

„Volal jsem mu dvakrát. Po každém hovoru přechází k dalšímu číslu.“

Ášání papír převzal a prohlédl si soupis.

„Až se dostanete k poslednímu, začněte zase od začátku.“

„Co mám udělat?“

„Zavolejte mu. Oslovujte ho Alí a vy pro něj budete Cyrus. Zjistěte, co potřebuje. Když jsme spolu mluvili naposledy, byl přesvědčený, že Kennedyovou donutí k přiznání, ale město se prý hemžilo americkými a iráckými vojenskými jednotkami.“

Ášánímu se sevřel žaludek. Muchtár byl brutální bandita. „Řekl vám, kde ji drží?“

„Ne.“ Amatulláh zavrtěl hlavou. „Ptal jsem se ho, ale nechtěl o tom mluvit po telefonu.“ Podal Ášánímu mobilní telefon. „V naléhavém případě se vám ozve na tenhle mobil.“

„Ještě něco?“

„Ano. Pokud by bylo možné dostat ji nějak bezpečně přes hranici, zařiďte to.“

Ášání svědomitě přikývl a slíbil: „Hned to prověřím.“

55

Mosúl, Irák

Kennedyová ležela nahá na zemi. Slané slzy jí stékaly po obličeji a ztrácely se v kaluži moči na špinavé podlaze. Roztrhané kalhotky a podprsenka ležely opodál. Zatuchlá deka, která jí dodávala náznak pocitu bezpečí, se nyní válela v koutě. Věznitelé stáli nad ředitelkou, smáli se a barvitě líčili, jak ji znásilní. To byla poslední věc, které prozatím zůstala ušetřena.

Provinila se jen tím, že chtěla na záchod. Něco tak prostého celý život považovala za samozřejmost. Muž, který si říkal Muhammad, naznačil, že to nebude problém. Místo aby ji někam odvedli, však strážci přinesli rezavý kbelík, postavili se kousek od ní a pozorovali ji. Kennedyová přidřepla nad kbelík a alespoň minimální soukromí si vytvořila s pomocí deky. Když si ulevovala, jeden muž ji skopl na zem. Druhý se přidal a společně jí vyrvali deku a strhli spodní prádlo. Škrábali ji po holé kůži, mlátili a kopali. Kennedyová se pokusila o chabý odpor, ale byli moc silní a rozvášnění.

Raději se schoulila do klubíčka a doufala, že se dozorci unaví. Nakonec se dočkala a muži si rozepnuli kalhoty a vymočili se na ni. Potom začali v odporných detailech popisovat, jak ji znásilní. Kennedyová nekřičela ani hlasitě neplakala. Prostě ležela na zemi a tekly jí slzy. Vzpomněla si na syna Tomyho a na matku. Neptala se: „Proč zrovna já?“ ani se nelitovala. Přijala osud takový, jaký byl – velmi ošklivé zakončení jinak nádherného života.

Smířila se s myšlenkou, že bude lepší zemřít než prozradit nejpřísněji střežená tajemství své země. Musela brát ohledy na zaměstnance CIA a na špiony, kteří pro ně pracovali. Věděla, že takových bití už mnoho nevydrží, a tak začala přemítat, jak by se to celé dalo ukončit. Přestala plakat a úvahy o ukončení vlastního života jí paradoxně dodaly síly.

Ozvalo se hlasité cvaknutí kovové petlice a skřípění pantů oznámilo, že přichází návštěva. Kennedyová nezvedla hlavu ani se nepodívala. Dál hleděla přes nohy mučitelů k dece v koutě, jako kdyby ji chtěla přivolat.

„U Alláha, co jste to provedli?“

Kennedyová poznala hlas muže, který si říkal Muhammad. „Vy pitomci!“ zvolal.

Kennedyová viděla, jak odstrkuje dozorce stranou a jde do rohu pro deku. Vrátil se, přikryl nahou ženu a hněvivě se obrátil k dozorcům. Křičel na ně a pak je vykázal z místnosti. Jakmile odešli, otočil se ke Kennedyové a dřepl si k ní. Chtěl jí z tváře odsunout pramen vlasů, ale pak se zarazil, když si všiml, že jsou slepené močí. Rychle se postavil a vyšel na chodbu.

Kennedyová slyšela, jak strážcům hlasitě přikazuje, aby mu přinesli čistou vodu a lékárničku. Potom se dožadoval ještě něčeho, avšak otupělá Kennedyová ho již nevnímala. Muž se několikrát vrátil do cely, aby ji zkontroloval, a pokaždé se omlouval za to, co dozorci udělali. Kennedyová na jeho přítomnost nijak nereagovala. Prostě dál zírala do prázdna.

Potom někdo přinesl židli a muž jí pomohl vstát a posadit se. Už jí bylo jedno, že je pod dekou nahá. Muž jí deku urovnal kolem těla a pak vzal kbelík s vodou a začal jí omývat moč z vlasů. Nakonec sáhl pro žínku a otíral jí obličej.

Když se dostal k ramenům, zarazil se a předal žínku Kennedyové. „Dojdu vám pro nějaké oblečení. Domyjte se sama, prosím vás. Musíme si promluvit o vašem propuštění.“

Kennedyová poprvé po několika minutách zamrkala. Zvolna obrátila hlavu a sledovala, jak muž vychází z cely. Dveře se za ním zavřely a ona si uvědomila, že je sama. Sklopila oči k bílé žínce a měla zvláštní pocit, že se jí to zdá. Prohlédla si paže a všimla si škrábanců a modřin. Mokrou žínkou si přejela po vnitřní straně levého předloktí. Setřela krev a prach. Kousla se do jazyku, aby se ujistila, že to skutečně není sen, a ucítila bolest. Vstala, přehodila deku přes opěradlo židle a pustila se do mytí. Lila na sebe vodu z dlaní a postupně se zbavovala krve, špíny a zápachu. Po pěti minutách někdo zaklepal na dveře. Kennedyová se natáhla pro deku a přidržela ji před sebou.

Vstoupil Muhammad s ručníkem, komínkem pečlivě složených šatů a sandály. Položil všechno na židli a řekl: „Oblékněte se, prosím. Musíme toho hodně probrat.“

Když zase odešel, Kennedyová se pomalu oblékla. Šaty jí byly velké, ale stejně za ně byla vděčná. Navlékla si modré kalhoty, hnědý svetr, černý hidžáb a nakonec obula sandály. Po dalším zaklepání se Muhammad vrátil s videokamerou a stativem. Kennedyová okamžitě pojala podezření.

„Omlouvám se za chování těch dvou zvířat. Nemají žádné vychování.“

Kennedyová pouze přikývla.

Muž připevnil kameru na stativ a zeptal se: „Jak vám padnou šaty?“

„Dobře.“ Uhladila si hidžáb.

„Výborně. Mluvil jsem o vašem propuštění s řadou lidí a myslím, že jsme něco dojednali. Lidé, kteří vás unesli… Nemůžu vám říct, co jsou zač, ale je to pěkně odporná parta. Víc než polovina vás chce zabít za to, co jste způsobila jejich zemi a pro koho pracujete. Část ovšem tvrdí, že by to byla škoda. Nemůžou se dohodnout. Někteří vás chtěli mučit a prodávat informace za nejvyšší nabídku a jiní jenom sebrat výkupné a pustit vás. Myslím, že je přesvědčím, aby vzali výkupné, ale než toho dosáhnu, potřebuju, abyste přečetla prohlášení.“

„Jaké prohlášení?“ zeptala se Kennedyová ostražitě.

„Rád bych vám připomněl, že to jsou jenom slova. Jakmile budete na svobodě, můžete si říkat, co chcete.“ Podal jí list papíru a začal se zabývat kamerou. „Úsměv, prosím,“ vyzval ji a stiskl tlačítko nahrávání.

Kennedyová pohlédla na text vytištěný ob řádek a začetla se do něj. S každou větou ztrácela optimismus. Po třiceti vteřinách skončila. Vrátila papír muži a řekla: „Tohle přečíst nemůžu.“

„Ale ano, můžete.“ Muž jí list podal zpátky. „Stačí jenom, abyste to přečetla, a můžete se mnou odejít.“

„Jsou to lži. Moje země nemá se zničením isfahánského jaderného zařízení nic společného. Nevpadli jsme do Iráku kvůli ropě a neplánujeme invazi do Íránu, abychom ho okradli o ropu.“

„Já se s vámi nehádám.“ Muž zvedl obě ruce. „A až budete na svobodě, můžete křičet do celého světa, že na vás mířili, když jste to prohlášení četla.“

Kennedyová věděla, že žádné odvolání nepomůže. Příliš mnoho lidí na Blízkém východě i mimo něj by jí nevěřilo. Jestliže odříká připravenou řeč, její vystoupení se na desítky let stane důkazem rozpínavosti Ameriky. „Tohle přečíst nemůžu.“

„Musíte, nebo vás zabijí.“

Způsob, jakým muž vyřkl slovo „zabijí“, Kennedyovou znepokojil. Pochopila, že by bylo nejlogičtější, kdyby ji věznitelé zabili, až budou mít prohlášení v kapse. Pokud by ho Kennedyová později nepopřela, všichni by ho brali jako fakt. „Promiňte, ale já to prohlášení nepřečtu.“ Kennedyová se posadila na židli a složila ruce do klína.

Muž se k ní přihnal zpoza kamery. Třikrát ji udeřil do obličeje, přičemž jí srazil hidžáb. Popadl ji za vlasy a trhl jí hlavou dozadu. Podíval se na ni a zařval: „Máte přesně jednu hodinu na to, abyste změnila názor, a jestli budete pořád odporovat, ponechám vás vašemu osudu. Chcete, aby se to stalo?“

„Ne,“ odpověděla Kennedyová.

„Dvacet chlapů!“ křičel muž. „Postaví se do řady a budou vás týden znásilňovat. Tohle chcete?“

„Ne.“

„Tak přečtěte to prohlášení.“ Pustil ji a znovu jí podal list papíru.

Kennedyová jej přijala, sklopila oči k textu a představila si, jak bude nahrávka využita proti její zemi. Považovali by ji za zrádkyni. To nemohla připustit. Beze slov rozevřela prsty a nechala papír sklouznout na zem.

Muž odstoupil od kamery a zvedl prst. „Máte hodinu na rozmyšlenou, a pokud vaše odpověď pořád bude znít ne, nemůžu pro vás nic udělat.“

56

Bílý dům

Ted Byrne šel po prezidentově levici a snažil se s ním držel krok, což nebylo nijak snadné, protože byl o dobrých třicet centimetrů menší. Měli za sebou tu nejvášnivější debatu, jakou Byrne za skoro pětadvacet let v politice zažil. Znal Joshe Alexandera už jako malého kluka. Byrne hrával fotbal ve středoškolském týmu vedeném Alexanderovým otcem a po univerzitě tento tým trénoval. Když se na něj Alexander zadíval oním smrtelně vážným pohledem, díky kterému dokázal v maximální možné míře prosadit svou, Byrne věděl, že bitvu prohrál. Neprospělo ani to, že se proti němu postavila většina členů Národní bezpečnostní rady i sboru náčelníků štábů.

Přesto měl Byrne dojem, že prezident dělá chybu a že by mu měl ještě jednou domluvit. „Joshi,“ pošeptal mu, aby to nikdo jiný neslyšel, „opravdu si myslím, že byste si měl nechat odpoledne na rozmyšlenou. Radši celý den, ale minimálně odpoledne.“

„Na to je pozdě, Tede. Všichni na mě čekají.“

„Tak učiňte krátké prohlášení, jak jsem doporučil. Všechno popřete.

Potom můžeme poslat někoho dalšího vyjednávat o podrobnostech. Nesnižujte se na úroveň toho člověka.“

Prezident došel ke schodům, které vedly ze suterénu do přízemí západního křídla. „Už jsem se rozhodl.“

„Já vím, a právě proto se vám to snažím rozmluvit. Je to moje práce. Až poběžíte skočit ze skály, očekává se ode mě, že vám podrazím nohy.“

„Teď nemám náladu na vtipy.“

„Nikdy není na škodu zastavit se a uspořádat si myšlenky.“

„A někdy ten, kdo váhá, nakonec dostane přes hubu.“ Dorazili na odpočívadlo a prezident se zastavil. Dohonil je průvod pobočníků a poradců. „Kdybych měl čas, mohli bychom sedět celé odpoledne a vyměňovat si názory, jenže na to nedojde, Tede. Pokud proti lži nevystoupíte, lidé jí uvěří. Tím jsem skončil. Rozumíte?“

Byrne se zamyslel a pak neochotně přikývl.

„Dobře.“ Prezident se obrátil a zamířil do tiskového střediska Bílého domu. Ministryně Wicková a ministr England s ním vystoupili na nízké pódium a postavili se za něj, každý z jedné strany. Prezident položil obě ruce na okraj nevelkého pultíku a rozhlédl se po reportérech a fotografech. Nesnažil se skrývat, že má starosti.

„Mám pro vás hodně novinek. Tisková tajemnice právě teď připravuje informační brožury. Až skončíme, můžete si je vyzvednout.“ Alexander se na chvíli odmlčel a nahlédl do papíru se stručnými poznámkami. „Určitě jste se už všichni seznámili s projevem prezidenta Amatulláha. Přišel jsem vyvrátit dvě hlavní obvinění. Za prvé, tvrzení, že Spojené státy potopily íránskou loď Sabalan, je naprostá lež. Nukleární ponorka U.S.S. Virginia se v té době nacházela poblíž a sledovala íránskou ponorku Yunes, která proplouvala Hormuzským průlivem. Virginia zaznamenala, jak Yunes otevírá zadní torpédové komory a vysílá torpédo proti Sabalan. Toto torpédo Sabalan zasáhlo a potopilo ji. Virginia o tom hned po incidentu podala hlášení a pokračovala za Yunes do Perského zálivu. Yunes nyní směřuje v kolizním kurzu k úderné skupině Eisenhower, stejně jako převážná část íránského válečného námořnictva. Úderné skupině jsem nařídil napadnout a potopit každé íránské plavidlo, které se pokusí přiblížit k U.S.S Enterprise na méně než pětadvacet kilometrů. Opakuji, že pokud se nějaké íránské plavidlo přiblíží k letadlové lodi Enterprise na méně než pětadvacet kilometrů, bude napadeno a potopeno.“

Alexander sklopil zrak a pokračoval: „Protože vím, jak si prezident Amatulláh libuje v řečnění a zatemňování, považuji za svou povinnost podpořit to, co jsem vám právě řekl, nezvratnými důkazy. Navzdory doporučení ministra obrany a sboru náčelníků štábů umožním zástupcům Velké Británie, Francie, Ruska a Číny prověřit pásky s kontakty zaznamenanými U.S.S. Virginia. Tyto pásky každému námořnímu důstojníkovi obeznámenému s užíváním sonaru nade vší pochybnost prokáží, že Yunes vypustila torpédo a potopila Sabalan. Kromě toho zástupcům Velké Británie, Francie, Ruska a Číny nabízím okamžitou inspekci na U.S.S. Virginia. Jakmile Virginia přistane, mohou se přesvědčit, že má plný stav torpéd. Vyzývám prezidenta Amatulláha, aby umožnil inspekci na Yunes, i když pochybuji, že na to přistoupí. Pokud jde o důvod, proč by prezident Amatulláh nařizoval potopení íránské fregaty jednou z vlastních ponorek, mám svou teorii, ale nechám na vás, tedy na tisku, abyste se pokusili získat od něj pravdivou odpověď.

Nyní ke druhému spornému bodu mezi našimi zeměmi. Ředitelka CIA Kennedyová skutečně dnes dopoledne měla schůzku v Mosúlu. Sešla se s tímto mužem.“ Prezident kývl na jednoho pobočníka a pak ukázal k rozměrné ploché obrazovce, na níž se objevila fotografie vousatého muže kolem pětapadesáti. „íránský ministr výzvědné služby. V posledních letech se ředitelka Kennedyová a ministr Ášání několikrát setkali, aby si vyměnili informace důležité pro boj s terorismem. Nařídil jsem doktorce Kennedyové, aby letěla za ministrem Ášáním a probrala s ním možnost obnovení omezených diplomatických vztahů mezi našimi zeměmi. Když schůzka skončila, ministr Ášání odjel k vrtulníku a nyní je v bezpečí zpátky v Íránu. Ředitelka Kennedyová takové štěstí neměla.“ Prezident opět pokynul pobočníkovi a objevila se druhá fotografie.

Snímek ukazoval ohořelá vozidla a ulici posetou těly. „Tohle je kolona ředitelky Kennedyové. Po rozloučení s ministrem Ášáním kolona ředitelky Kennedyové ujela pouze blok a půl, než byla napadena.“ Na další fotografii byli čtyři muži, ležící tváří dolů na chodníku. Kolem hlav měli kaluže tmavé krve. „Toto byli členové ochranky doktorky Kennedyové. Všichni bydleli ve Washingtonu a okolí. Všichni byli ženatí a všichni měli děti. Během poslední půlhodiny jsem mluvil s jejich manželkami a vyjádřil jim svou upřímnou soustrast.“

Prezident sklonil hlavu a nahlédl do poznámek. „Při útoku na kolonu zahynulo osmnáct mužů. Další bezpečnostní tým CIA byl poblíž a probojoval se na místo právě ve chvíli, kdy únosci ředitelku Kennedyovou naložili do auta a odvezli pryč. Bezpečnostní tým CIA zadržel tři zajatce.“

Prezident se odmlčel a obrazovka ukázala trojici včetně jmen a příslušnosti. „Muž nalevo je Alí Abbás. Je to vysoce postavený člen teroristické organizace Hizballáh a v Iráku déle než rok verboval a vyzbrojoval teroristy. Vedle něj vidíte kapitána Rašída Dadaršího z íránské revoluční gardy.“

Mezi sedícími novináři se ozývaly vzdechy a šepot. „Kapitán Dadarší přiznal, že od nadřízených důstojníků v Teheránu dostal rozkaz, aby se podílel na únosu ředitelky Kennedyové. Poslední je desátník Núrí Tamíní, rovněž z íránské revoluční gardy. Všichni tři identifikovali dalšího muže“ – na obrazovce se objevil člověk ve slunečních brýlích – „který celou operaci řídil. Je to Imád Muchtár, velitel bezpečnostních sil Hizballáhu a strůjce pumových útoků na kasárna americké námořní pěchoty, velvyslanectví Spojených států v Bejrútu a mnoho dalších cílů. Předpokládá se, že zorganizoval řadu únosů a vražd, které Hizballáh spáchal v průběhu posledních třiceti let.“

Následovalo několik snímků, na nichž Muchtár a Ášání vystupovali na opačné strany z jedné helikoptéry. „Tyto fotografie byly pořízeny dnes ráno, když ministr Ášání přiletěl s Imádem Muchtárem vrtulníkem íránské armády do Mosúlu. Všimněte si kufříku v pravé ruce pana Muchtára.“ Novináři teď viděli zvětšený záběr kufříku a obrázek otevřeného kufříku plného peněz. „Na fotografii napravo je ten, který prezident Amatulláh před pouhou hodinou předvedl světu. Prezident Amatulláh prohlásil, že tyto peníze u sebe měla ředitelka Kennedyová, když ji údajně dopadli na schůzce s íránskou opoziční skupinou. Považuji za poněkud podivnou shodu okolností, že Imád Muchtár dnes ráno přiletěl do Mosúlu s kufříkem, který vypadá přesně jako ten, co podle prezidenta Amatulláha měla ředitelka Kennedyová.“

Prezident udělal přestávku a smutně zavrtěl hlavou. Po dlouhém mlčení navázal: „Mohlo by to být komické, pokud by dnes nezemřelo tolik lidí. Odmítám spekulovat, o co přesně prezident Amatulláh usiluje, ale takto bezostyšnou agresi nehodlám tolerovat. Ředitelka Kennedyová patří k mým nejbližším poradcům a vede jednu z nejdůležitějších národních bezpečnostních agentur v Americe. Její únos považuji za válečný čin ze strany Íránu. Ministru obrany Englandovi jsem nařídil, aby pro všechny americké ozbrojené síly vyhlásil pohotovost třetího stupně. Také jsem vydal rozkaz, aby se úderná skupina U.S.S. Reagan, která operuje u východního pobřeží Afriky, maximální rychlostí přesunula do Ománského zálivu, kde se připojí k úderné skupině Nimitz, která tam již hlídkuje. Do oblasti míří také další síly.

V jedné věci musí být jasno. Nehodlám vyjednávat s teroristy a nenechám se zatáhnout do debaty s mužem, který tak nesmírně prahne po moci, že nechá zabít vlastní lidi, aby získal podporu. Dávám íránské vládě dvě hodiny a ani o minutu déle. Pokud do té doby nepropustí ředitelku Kennedyovou, nařídím útočné operace proti íránské armádě a vedení.“

Prezident se podruhé rozhlédl po místnosti, viděl šokované obličeje novinářů a pak řekl: „To je prozatím všechno.“

57

Mosúl, Irák

Rapp se usadil na kovovou skládací židli. Vedle něj ležel na nosítkách omámený Alí Abbás. Z Bagdádu dorazil tým vyšetřovatelů CIA a intenzivně se věnoval zbývajícím dvěma zajatcům. Kapitán Dadarší a desátník Tamíní prozradili polohu tří bezpečných domů a skladiště na půli cesty k íránské hranici. Nedaleko skladiště byl vysazen oddíl vojáků, ale nic nenašel. To Rappa nepřekvapilo. Člověk jako Muchtár nepřežil tolik let díky tomu, že dělal chyby. Bezpečné domy jednotek Quds ve městě však vypadaly slibně. Rapp se musel ovládat, aby okamžitě nevyrazil do ulic a nepodnikal razie. I když měl nutkání neprodleně konat, věděl, že je třeba počkat na spolehlivé informace. Údaje o bezpečných domech byly z výzvědného hlediska dobrodiním, Kennedyovou by tam ale už nenašli.

Rapp doufal, že do věci vnese jasno muž u jeho nohou, avšak s každou minutou sílily jeho pochybnosti, že se od Abbáse něco dozví. Podle Rappových zkušeností měl thiopental sodný na každého jiné účinky. Droga všem rozvázala jazyk, ale ne vždy slovní projev dával smysl. Logicky uvažující a inteligentní lidé obvykle poskytovali lepší odpovědi. Lidé zmatení nebo omezení naopak vytvářeli řetězce nesouvislých myšlenek, jako když rozbité rádio neustále přelaďuje z jedné stanice na druhou. Pět vteřin hovořili o jednom tématu a pak hned přešli k dalšímu. Rapp po dvaceti minutách s Abbásem uvažoval, jestli nenarazil na člověka duševně nemocného.

Teroristovy myšlenky těkaly od jednoho námětu ke druhému a jejich jediným společným rysem podle Rappova zjištění bylo sedmasedmdesát panen, které Abbáse údajně očekávaly v ráji. Abbás pořád blábolil, jak se nebojí smrti. Alláh pro něj prý má připraveno něco výjimečného. Abbás si bude vybírat ze sedmasedmdesáti nejkrásnějších panen. Rapp namítl, že je smůla, že s nimi nebude moci spát. Když se Abbás zeptal proč, Rapp mu vysvětlil, že mu uřízne penis. Tato odpověď zhruba třicetiletého teroristu rozplakala. Dalších dvacet minut se s Rappem pokoušel zapříst teologickou debatu na téma, zda se mu penis nějakým kouzlem obnoví, až vstoupí do ráje.

Rapp zjistil, že dát tomuto muži thiopental sodný byla chyba. Postavil se a shlédl na Abbáse: „Vždyť je to jedno.“

„Samozřejmě, že není,“ nesouhlasil uslzený Abbás.

Rappa napadlo, že by mohl argumentovat tím, že zmíněné panny neexistují, a i kdyby existovaly, Abbás rozhodně skončí v pekle, kde mu bude úplně jedno, jestli má penis, ale nakonec došel k názoru, že to nemá smysl. Bylo načase zavolat Ášánímu a zatlačit na něj. Rapp vyšel z vyšetřovacího přívěsu a zamířil do kancelářského, kde se Dumond, Stilwell a Ridley shromáždili v konferenční místnosti kolem telefonů a počítačů. Rapp vycítil jejich beznaděj. Postupovali jen velice pomalu.

Pohlédl přes místnost na Stilwella a zeptal se: „Něco nového?“

„Jo. Pojď sem a podívej se na tuhle fotku.“

Rapp přistoupil ke stolu a prohlédl si fotografu na obrazovce počítače. Byl to snímek Kennedyové, který prezident Amatulláh ukázal během projevu.

Stilwell klikl na stěnu za Kennedyovou a zvětšil tuto část snímku. „Drží ji v podzemí a jsem si docela jistý, že tady ve městě. Tenhle vápenec se těží u řeky. Narazíš na něj ve sklepech po celém městě, ale hlavně ve staré čtvrti na západním břehu.“

Rapp se zadíval na fotografii. Těsně nad podlahou se na kamenné zdi objevila zelená a černá plíseň a v rohu byly vidět vápenaté skvrny. „Dělá chyby.“

„Proč myslíš?“

„Základní pravidlo teroristy zní, že na stěny musíš pověsit prostěradla, abys neposkytoval takovéhle stopy.“ Pro Rappa to byl záblesk naděje. „Je někde, kde podle plánu být nechtěl, a navíc bych řekl, že nemá dost lidí.“

„Vážně?“ zeptal se Stilwell s předstíraným překvapením. „Dopoledne jsi mu jich zabil asi jenom dvacet.“

Rapp si poznámky nevšímal a pokračoval: „Vytiskni kopie téhle části zdi a rozešli je všem vojenským jednotkám. Taky vypátrej všechny místní kameníky a zjisti, jestli mají představu, kde by to mohlo být.“

Potom se přesunul k Dumondovi a zeptal se ho: „Vypátral jsi něco o Ášáního mobilním čísle?“

„Nic. Dneska zatím přijal ten hovor od tebe a jednou volal manželce.“

„Sakra.“ Rapp si prohrábl husté černé vlasy. „Dostáváte od NSA všechno, co potřebujete?“

„A ještě mnohem víc. Díky jejich predatorům a družicím máme tolik informací, že je překladatelé skoro nestíhají zpracovat. Hodně by nám pomohlo, kdybychom měli vzorek Muchtárova hlasu.“

„Zkusím něco sehnat.“ Rapp vylovil mobilní telefon a projížděl seznamem posledních hovorů nazpátek, dokud nenašel ten, který hledal.

58

Teherán, Írán

S Amatulláhovým požehnáním Ášání pospíchal zpátky na ministerstvo zpravodajské služby. Amatulláhovi řekl, že není moudré řídit tak riskantní operaci z prezidentského paláce. Nyní seděl za svým stolem a list papíru, který dostal od Amatulláha, ležel přímo uprostřed kožené psací podložky. Vedle byl lístek s číslem a e-mailovou adresou, jež mu dal Rapp. V televizi na skříňce na opačné straně místnosti běžel projev amerického prezidenta.

Ášání ho zprvu sledoval s obvyklým analytickým odstupem. Moc toho o prezidentovi Alexanderovi nevěděl, ale líbil se mu jeho řečnický styl. Jako většina politiků toho napovídal dost, a kdykoli byl jeho tématem Írán, Ášání od svých lidí dostal DVD se záznamem projevu. Nyní od prvního okamžiku věděl, že Alexander nemluví do větru.

Když se Alexander dostal k tomu, že ponorka Yunes potopila fregatu Sabalan, Ášání se začal obávat nejhoršího. Vzpomněl si na řadu náznaků. Zasvěcený výraz generálů v prezidentském paláci během Amatulláhovy řeči, prezidentův příkaz, aby Ášání s sebou do Mosúlu vzal Muchtára – celé to byl podvod a ten šílenec si vážně myslel, že mu projde.

Jak americký prezident předkládal další fakta, Ášání byl stále nervóznější. Na jakou cestu je to vůdcové zavedli? Na obrazovce se objevily fotografie Alího Abbáse a dvou členů íránské revoluční gardy. Ministra zpravodajské služby napadlo, že už to horší být nemůže, jenže pak prezident ukázal záběr Ášáního a Muchtára krátce po příletu do Mosúlu.

Ášání byl natolik rozrušený, že mu málem unikla závěrečná část projevu prezidenta Alexandera. Ultimátum nemohlo být jasnější. Ášání si prezidentova slova zopakoval. Dávám íránské vládě dvě hodiny a ani o minutu déle. Pokud do té doby nepropustí ředitelku Kennedyovou, nařídím útočné operace proti íránské armádě a vedení.

Ášání se zneklidňující jistotou věděl, že kancelář, ve které právě sedí, zničí první vlna řízených střel. Než se stačil zamyslet nad dalšími kroky, dveře jeho kanceláře se rozletěly. Náměstek pro tajné operace chtěl vědět, proč se s ním ministr neporadil. Po několika vteřinách dorazil náměstek zodpovídající za spolupráci s Hizballáhem a zajímalo ho totéž.

Ášání se jim pokusil vysvětlit, že sám o ničem neměl ani tušení. Z jejich výrazů však bylo zřejmé, že mu nevěří. Potom začaly zvonit telefony: pevné linky, mobilní telefony, bezpečné telefony – zkrátka všechny, které měl. Přes sekretářku se k němu pokusila probít manželka a pak mu zavolala na soukromý mobil. Bála se a dělala si starosti, jestli má naložit dcery a odjet z města. Ášání jí řekl, aby zůstaly, a snažil se ji uklidnit. Než zavěsil, slíbil, že se do hodiny ještě ozve.

Potom z kanceláře všechny vyhodil, sekretářce řekl, aby mu nikoho nepřepojovala, a zavřel a zamkl dveře. Po chvilce váhání se rozhodl zavolat na soukromou linku ajatolláha Nadžára. Potřetí během posledních tří hodin mu jeho asistent řekl, že Nadžár není k zastižení. Ášání zavěsil a zabýval se úvahami, jestli cesta Nadžára a nejvyššího vůdce mimo město nebyla předem naplánovaná. Co když Amatulláhův projev schválili?

Tato možnost otřásla Ášáního vírou ve vedení země. Byli snad všichni od začátku do spiknutí zapleteni? Poslali Ášáního záměrně na schůzku s Kennedyovou, i když věděli, že se chystá její únos? Ášání si prohlížel soupis telefonních čísel na jednom papíře a Rappovy kontaktní informace na druhém. Jediným telefonátem mohl celou situaci vyřešit. Kdyby aspoň na vteřinu uvěřil, že se Amatulláh nebo Muchtár dokáží rozhodnout správně, na předání informací by ani nepomyslel, měl však své pochybnosti. Bylo pravděpodobné, že Amatulláh má sám sebe příliš rád, než aby riskoval přímý střet s americkými vojenskými silami, ale nedalo se vyloučit, že bombardování by podstoupil. Koneckonců, Američané se k pozemní invazi neodhodlají. Neměli dost vojáků ani kuráže na boj, který by oběma stranám přinesl obrovské ztráty.

Muchtár však byl úplně jiný, fanatický věřící s mučednickým komplexem. Nedalo se spoléhat, že Kennedyovou propustí. Od chvíle, kdy v Isfahánu těsně unikl smrti, byl navíc pevně odhodlaný rozpoutat válku v celém regionu. Prohlašoval, že Íránci neprolili v boji proti Židům a Američanům dost krve. Ášání dospěl k závěru, že Muchtárovi se nedá důvěřovat.

Dopustil by se Ášání velezrady, nebo by se zachoval jako vlastenec? Bral vážně slova amerického prezidenta, že pokud Kennedyová nebude do dvou hodin na svobodě, vypukne válka. Bez ohledu na silná slova generálů a admirálů budou všechna íránská letadla ve vzduchu sestřelena a ta, která zůstanou na zemi, budou rozbombardována na padrť. Všechny lodě a ponorky, jež se odváží postavit mocným úderným skupinám, skončí na dně Perského zálivu. Zřejmě půjde o nejjednoznačnější námořní porážku v dějinách. Zemřou tisíce lidí, a to ještě před tím, než Američané zahájí nálety na íránské vedení.

Ášání při děsivé představě takového chaosu a zkázy zavrtěl hlavou. Ztráty na životech. A kvůli čemu? Aby skupinka mužů mohla prohlašovat, že neustoupila. Ášání pochopil, že celý ten nesmysl musí skončit.

Vzal soupis čísel, který mu dal Amatulláh, i kontakty na Rappa a přesunul se na židli k počítači. Rychle všechna telefonní čísla opsal do e-mailu Rappovi včetně dvou již použitých. Protože se obával, že by mohl dostat strach, okamžitě zprávu odeslal. Potom sáhl po satelitním telefonu a vytočil Rappovo číslo. Po několika zazvoněních se ozval mužský hlas.

Ášání poznal Rappa. „Právě jsem vám poslal e-mail. Jsou v něm telefonní čísla, která jsem dostal, abych se mohl spojit s mužem, kterého hledáte. Rozumíte mi?“

„Myslím, že ano.“

„První dvě čísla už byla použita. Během dvou minut zavolám na to třetí. Stačí vám to, abyste zařídil všechno potřebné?“

„Ano.“

„Dobře. Ještě jedna věc.“

„Poslouchám.“

Ášání vrhl nervózní pohled ke dveřím a zpola očekával, že je každou chvíli někdo vykopne. „Chci, aby bylo jasné, že s tím vším nemám nic společného. Teď jednám sám za sebe.“

„Proč?“

„Protože si vážím naší společné přítelkyně a doufám, že můžeme odvrátit další krveprolití.“

„To oceňuji. Počkám na váš telefonát.“

Ášání odložil telefon a podíval se na hodinky. Byl teprve v polovině cesty. Za dvě minuty už nebude návratu.

59

Mosúl, Irák

Rapp netrpělivě přecházel za Dumondem, který ověřoval, jestli je všechno připraveno. Odposlouchávací zařízení po celém Mosúlu se propojila do jediné všeobjímající pavučiny. Mobilní sítě byly sledovány, stejně jako linie optických vláken vedoucí do města a mimo něj. Družice Keyhole a Voyager kroužily vysoko nahoře na geostacionárních drahách, pořizovaly fotografie a zaznamenávaly veškeré signály. Bezpilotní letouny Predator létaly nad městem a poskytovaly záběry v reálném čase i odposlechy rádiové komunikace. Všechny hovory do jednoho byly zachyceny.

Problém spočíval v odlišení těch podstatných od 99,999 procenta absolutně bezcenných. Za normálních okolností k tomu bylo zapotřebí dekódovat signál a potom rozhovor přeložit a analyzovat. Národní bezpečnostní agentura ve Fort Meade v Marylandu k tomu využívala složitý software k rozpoznání hlasu a nejvýkonnější počítačový systém na světě. Shromažďovalo se tolik informací, že se analytici NSA podobali prospektorům, kteří prosívali písek z řek a bystřin během kalifornské zlaté horečky. Zachycené údaje však připomínaly spíše potravinářské zboží. Každá informace byla opatřena jakýmsi „doporučeným datem spotřeby“. Za předpokladu, že Muchtár skutečně použije čísla dodaná ministrem Ášáním, bylo možné všechny tyto překážky obejít.

Dumond ještě několikrát udeřil do klávesnice a pak se s židlí odsunul a sundal si sluchátka. Přes rameno se ohlédl po Rappovi a řekl: „Všechno je nastavené. Ve všech systémech máme nejvyšší prioritu. Čísla jsem zadal do programu. Jakmile bude kterékoli z nich aktivní, dokážeme ho separovat.“ Dumond ukázal na obrazovku úplně vlevo a dodal: „Na tahle dvě čísla se už volalo… My teď procházíme záznamy a zjistíme, které vysílače ty poslední hovory přenášely.“

„A co to třetí číslo?“ zeptal se Rapp. „Kdyby měl telefon zapnutý, nemůžeme ho vystopovat?“

„Ani ho nemusí zapínat.“

„Já vím,“ řekl Rapp trochu podrážděně. „Teď mě nepoučuj o technických detailech.“

„Promiň. Zrovna ho hledáme. Jak víš, standardní terénní postup je takový, že si člověk telefon zapíná co nejméně. Hodně se tím sníží nebezpečí odposlechu.“

„Samozřejmě, ale deset telefonuje trochu moc.“

„Pravděpodobně si jenom vyměňuje SIM karty.“

„Marcusi,“ zamračil se Rapp, „já dobře vím, jak to funguje. Můžeš se soustředit na důležité věci a nechytat mě za slovo?“

Dumond rychle přikývl a v duchu si nadával, že byl tak hloupý. Znal Rappa dlouho. Spolupracoval s ním na mnoha operacích. Kennedyová jako by patřila do Rappovy rodiny. Za těchto okolností se dalo předpokládat, že Rapp bude reagovat ještě popudlivěji než obyčejně.

Dumond ukázal na prostřední obrazovku, která ukazovala mapu Mosúlu a nejbližšího okolí. „Ty červené tečky znázorňují základní vysílače pro mobilní telefony.“

Rapp odhadl, že na mapě je víc než sto teček.

„Jestli ale Muchtár použije satelitní telefon,“ pokračoval Dumond, „pak tyhle vysílače obejde a my ho vystopujeme přes družici.“

„Naprogramoval jsi Ášáního hlas do rozpoznávacího softwaru?“

„Jo,“ odpověděl Dumond a přesunul pozornost ke třetí obrazovce.

„Všechno se spustí, jakmile se Ášání připojí. Do deseti vteřin pro tebe budu mít ověření.“

„A Muchtár?“

„U něj nemáme žádný známý vzorek, ale okamžitě si ho pořídíme a porovnáme se vším, co je v archivu.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„I když nastavíme nejvyšší prioritu, může to trvat týdny. V archivu je spousta telefonátů.“

„Musí to jít nějak urychlit.“

„Pokud budeme mít štěstí a získáme nějakou stopu, můžeme vyhledávání zúžit na určité časové rozpětí a oblast. To by pomohlo.“

Dveře přívěsu se otevřely a vstoupil generál Gifford se dvěma důstojníky. Všichni byli v bojové výstroji a u pasu měli pistole.

Gifford si sundal přilbu a řekl: „Mitchi, volal mi Stan a povídal, že jste možná blízko k určení toho místa.“

„Je to tak, generále.“

„Jaké jste získali informace?“

„Máme číslo Muchtárova mobilu a očekáváme, že každou chvíli přijme hovor.“

„Máme tady záznam o jednom z těch dvou předešlých,“ ohlásil vzrušeně Dumond. Namířil prst na prostřední obrazovku. „Tenhle vysílač je zhruba patnáct kilometrů východně od města. Odhaduju, že jel po téhle silnici.“

Generál Gifford oběhl stůl a podíval se na mapu. „To je dálnice číslo dvě.“

„Moment,“ řekl Dumond, „už máme i to druhé.“ Ukázal na vysílač u Tigridu. „Sem mu volali podruhé.“

Rapp zkontroloval nové místo a pak je porovnal s tím, kde došlo k útoku. „Na základě těch telefonátů se zdá, že se ji nejdřív pokusili odvézt z města a pak se vrátili.“

„Pokud má ten Muchtár Kennedyovou pořád u sebe,“ připomněl Gifford.

Rapp nad tím chvíli přemýšlel a pak rozhodl: „Nepředpokládám, že by se od ní vzdálil.“

„Máme to třetí číslo.“

Rapp se podíval Dumondovi přes rameno a viděl, že ukazuje na stejný vysílač u Tigridu. „Stane,“ zavolal, „pojď sem!“

Po chvíli ze své kanceláře přiběhl Stilwell a připojil se k Rappovi a Giffordovi. „Je to ta část města, kterou jsi myslel, když jsme mluvili o té kamenné zdi na fotce?“

„Jo, to je přesně ona.“

„Hůř to dopadnout nemohlo,“ mručel Gifford. „Jasně,“ souhlasil Stilwell. „Šíitská čtvrť.“

„Ulice tam jsou hodně úzké,“ pokračoval Gifford zachmuřeně. „Přepadli tam už hodně našich hlídek.“

Rapp si všiml, že si Dumond nasadil sluchátka, a pak ho sledoval, jak sahá po myši. Po jediném kliknutí se z reproduktorů na stole ozval muž hovořící ve fársí. Tento jazyk ovládali jen Rapp a Stilwell. Rapp okamžitě poznal, že to je Ášání.

„Alí, jste to vy?“

Následovala nervydrásající odmlka, než promluvil volaný. „Cyrusi, zníte jinak.“

„To musí být Muchtár,“ upozornil Rapp Dumonda. „Dělám na tom.“

Z reproduktorů znělo: „Jeden náš přítel mě požádal, abych vám zavolal a zjistil, jestli něco nepotřebujete. Má velice důležité jednání.“

„Potřebuju toho hodně.“ Člověk, jehož považovali za Muchtára, byl evidentně podrážděný. „Věci se nevyvíjejí tak, jak jsme plánovali, a mám tady jenom pár mužů.“

„Chcete poslat pomoc? Mám v okolí svoje lidi.“

Volaný vzdychl, chvíli mlčel a nakonec řekl: „Bojím se, že za těchto okolností by to vzbudilo ještě větší podezření.“

„Tak co pro vás můžu udělat?“

Dumond ohlásil: „Máme ho.“ Klikl myší a uprostřed obrazovky se zvětšila oblast čtyř bloků v centru Mosúlu. Blikající červená tečka označovala místo volání.

„V tuhle chvíli nic,“ odpověděl Muchtár.

„Našeho přítele zajímá, jaké děláte pokroky,“ řekl Ášání.

Po další pauze terorista řekl: „Vyřiďte mu, že na tu videokazetu bude potřeba víc času, než jsem myslel. Herečka nespolupracuje.“

„Co budete dělat?“

„Myslím, že když nasadím drsnější metody, umoudří se.“

Rappovi se po těchto slovech sevřel žaludek. Ukázal na obrazovku a zeptal se: „Kde to je?“

„To je Velká mešita.“

„Do prdele,“ ulevil si Gifford. „V čem je problém?“ zajímal se Rapp. „Tam nemůžeme.“

„Jak to myslíte, že tam nemůžeme?“ odsekl podrážděně Rapp. „Po celém městě by vypukly násilnosti.“

Rapp slyšel, jak Ášání Muchtára varuje, aby herečce neubližoval. Přestal se zabývat Giffordovou poznámkou a soustředil se na rozhovor mezi Ášáním a Muchtárem.

„Zašel jsem moc daleko na to, abych selhal,“ upozornil Muchtár. „Pro úspěch udělám cokoli. Vyřiďte našemu příteli, že tu nahrávku bude mít během hodiny.“

Spojení bylo ukončeno. Rapp Dumonda požádal o živé záběry místa, pořízené jedním z predatorů. Pak se obrátil ke Giffordovi: „Vy tam tedy nemůžete?“

„Pokud k tomu dostanu rozkaz od prezidenta, půjdu tam, ale musím vás varovat, že jestli americká armáda obklíčí nejsvatější mešitu v Mosúlu a vstoupí do ní, povede to k mohutnému povstání po celém městě a možná i po celé zemi.“

„Je to tak, Mitchi,“ přitakal Stilwell.

Rapp z toho nebyl šťastný, ale věděl, že mají pravdu. „V tom případě tam musíme tajně.“

„Skvělý nápad, ale Velká mešita je dost přísně hlídaná.“

„Místní domobranou?“

„Hlavně.“

Zatímco Rapp horečně vymýšlel nějaké řešení, vzpomněl si na něco, co viděl u Stilwella v kanceláři. „Jak dobře tu část města znají tvoji Kurdové?“

„Jako svoje boty.“

„Dobře, tak jim řekni, že za pět minut vyrážíme a ať si s sebou vezmou všechno, co mají.“

60

Teherán, Írán

Jen pár minut poté, co domluvil s Muchtárem, se Ášání z interkomu dozvěděl, že na něj na lince čeká ajatolláh Nadžár. Ášání svého starého učitele pozdravil se směsicí úlevy a paniky. Než stihl říct cokoli dalšího, Nadžár mu nařídil, aby se okamžitě dostavil do prezidentského paláce na zasedání Nejvyšší bezpečnostní rady. Ášáního přítelova stručnost znepokojila, ale vzápětí si uvědomil, že po projevu amerického prezidenta se Nadžár nejspíš snaží situaci vyřešit co nejrychleji.

O pět minut později byl Ášání v Amatulláhově jednacím sále s téměř všemi členy bezpečnostní rady. Všichni čekali na Nadžára a předpokládali, že přijede také nejvyšší vůdce. Ášání mezitím pozoroval Amatulláha. Ten postával v koutě a hovořil s generálem Zarífem a generálem Sulejmaním. Všichni tři vypadali neklidně, což se ale dalo říct o všech přítomných. Ášání se vrátil k úvahám, kdo všechno byl do spiknutí zapletený. Věděli o něm ajatolláh Nadžár a nejvyšší vůdce, nebo se nechali oklamat? Odjeli z města, aby se vyhnuli obviňování, pokud plán nevyjde, nebo účelem jejich cesty do Isfahánu skutečně bylo nabídnutí pomoci postiženým rodinám?

Ášání by rád věřil, že Nadžár není schopen tak pošetilého a nečestného jednání, jenže Nadžár s ním celé dopoledne nechtěl hovořit, a kdyby měl Ášání odhadnout důvod, zřejmě jím byla nepřipravenost odpovídat na složité otázky. Nakonec je ale hrozba války přivedla na jedno místo a schylovalo se k rozhodující diskusi o faktech. Muselo k tomu dojít, pokud ještě existovala naděje na propuštění Kennedyové v určeném termínu.

Ášánímu bylo jasné, že Amatulláh a jeho spojenci budou tvrdit, že Američané pouze planě vyhrožují a že nezaútočí. Právě poslouchal, jak generál Zaríf papouškuje toto prezidentovo tvrzení, když se dveře sálu prudce otevřely.

Do místnosti vtrhnul ajatolláh Nadžár doprovázený šesti urostlými muži v tmavě modrých nebo černých oblecích. Ášání poznal, že někteří z nich patří k ochrance nejvyššího vůdce. Očekával, že vejde rovněž nejvyšší vůdce, ale místo toho poslední muž zavřel dveře a zamkl je. Již tak napjatá atmosféra ještě zhoustla. Ášání nervózně poposedl a cítil, jak se mu stahuje hrdlo.

Nadžár vykročil rovnou k prezidentu Amatulláhovi a dvěma generálům, kteří polohlasně rozmlouvali. Nadžár si posunul silné brýle a řekl: „Kdo z vás nařídil potopit Sabalan!“

Amatulláh nasadil překvapený výraz a odpověděl: „Nechápu, o čem mluvíte…“

„Lži!“ zařval Nadžár. „Lži! Lži! Lži! Těch lží už mám po krk.“

Všichni v sále sebou trhli, Amatulláh se ale rychle vzpamatoval. Přezíravě se usmál a opáčil: „Ujišťuji vás, že nelžu.“

„A já vás můžu ujistit, že nejvyšší vůdce si je jistý, že lžete v jednom kuse,“ odsekl Nadžár. Sjel pohledem oba generály a ostře se zeptal: „Kdo z vás nařídil potopit Sabalan!“

Amatulláh postoupil o půl kroku dopředu a začal: „Američané…“

„Američané nic neudělali,“ přerušil ho Nadžár. „Poznám, když mi někdo lže, a i když to přiznávám velmi nerad, bylo naprosto evidentní, že prezident Alexander říká pravdu. Na druhé straně, vy jste na lhaní založil celou svou kariéru, takže je tu jen jedna možnost. Naposledy se ptám, kdo z vás nařídil potopit Sabalan!“

Amatulláh a generál Zaríf se podívali na generála Sulejmáního a o půl kroku ustoupili. Velitel jednotek Quds byl náhle sám. Ohlédl se na zbývající dva spiklence a znechuceně zavrtěl hlavou. Zvedl bradu a prohlásil: „Jsem hrdý na to, co jsem udělal. Už Američanům nesmíme ustupovat. Muži z posádky Sabalan budou připomínáni jako mučedníci.“

„A vy taky,“ dodal Nadžár a současně zpod hábitu vytáhl zbraň. Namířil generálovi na obličej a stiskl spoušť revolveru ráže .357. Těžká kulka vrhla spršku masa a mozkové tkáně na bílou zeď a bezvládné tělo generála Sulejmáního se sesulo na podlahu. Než kdokoli stačil reagovat na šokující dění, Nadžár se obrátil zpátky k Amatulláhovi a přísně pokračoval: „A teď k tomu únosu ředitelky CIA.“

Ášání si povšiml, že všichni bodyguardi nejvyššího vůdce vytasili zbraně.

„Který šílenec ten plán vymyslel?“ zeptal se Nadžár.

Ášánímu zvonilo v uších. Měl dojem, že se Amatulláh scvrkává. Prezident těkal očima po místnosti, jako kdyby prosil o pomoc. Nakonec se jeho pohled setkal s pohledem ministra výzvědné služby a Amatulláh pomalu zvedl pravou ruku. Ášání si s hrůzou uvědomil, že prezident ukazuje na něj. Prezident nedal Ášánímu možnost cokoli říct a oznámil: „Byl to nápad ministra Ášáního. Já jsem se o tom dozvěděl teprve před hodinou.“

„Lháři!“ vykřikl Ášání a vstal.

„Posaďte se,“ nařídil Nadžár nesmlouvavým hlasem. Otočil se zpět k Amatulláhovi a zeptal se: „Jaké máte důkazy?“

Amatulláh chvíli mlčel a potom odpověděl: „Vzal s sebou Muchtára do Mosúlu. Vymýšleli spolu, jak se Američanům pomstí za to, že v Isfahánu skoro přišli o život.“

„Byl to váš rozkaz, že poletí se mnou,“ namítl Ášání a podíval se na Nadžára. „Ahmade, vy víte, že bych něco tak pitomého nikdy neudělal.“

Nadžár souhlasně přikývl a dál se věnoval prezidentovi. „To přece není žádný důkaz.“

Amatulláh se na okamžik zamyslel a pak se jeho obličej rozzářil novým nápadem. „Ukázal mi list papíru s deseti čísly, která používá, aby zůstal v kontaktu s Muchtárem. A má telefon. Ten jsem viděl asi před hodinou. Prohledejte ho,“ nařídil Amatulláh. „Uvidíte, že má všechno u sebe.“

Ášání dostal strach. Telefon a papír s čísly u sebe skutečně měl. „Ten seznam a telefon jste mi dal vy, když jsme byli u vás v kanceláři.“ Pohledem hledal pomoc u Nadžára.

„Vyndejte všechno z kapes,“ zavelel Nadžár a kráčel kolem stolu. „Proto jsem vám pořád volal,“ objasňoval Ášání. „Chtěl jsem vám o tom říct a vyřešit situaci, než bude pozdě.“

„Vysypte kapsy!“

Ášání uposlechl. Dal telefon na stůl a pak pomalu rozložil list papíru a položil jej vedle.

Amatulláh se škodolibě usmál a připomněl: „Říkal jsem vám, že je má.“

Ášání pozoroval, jak Nadžár zvedá zbraň a míří na něj.

Nadžár se tvářil nesmírně zklamaně. Natáhl úderník revolveru a zeptal se: „Můžete něco říct na svou obranu?“

Ministr zpravodajské služby zarmouceně zavrtěl hlavou a odpověděl: „Během těch let, co spolu pracujeme, zažil jste někdy, že bych s citlivými informacemi zacházel tak lehkomyslně? Viděl jste někdy, že bych si je takhle neopatrně zaznamenal?“ Ášání ukázal na list papíru s čísly napsanými černým inkoustem. Pak se mu roztřásla ramena a on se hlasitě rozesmál.

„Nechápu, co je tady k smíchu,“ konstatoval Nadžár a stále mu mířil do obličeje.

„Omlouvám se,“ řekl Ášání a pořád se smál, „ale tohle není můj rukopis.“ Zvolna zvedl oči od papíru a ukázal přes místnost na Amatulláha. „Je jeho.“

Nadžár sebral telefon i seznam čísel. Obešel stůl a podal obojí Amatulláhovi. „Okamžitě zavolejte Muchtárovi a nařiďte mu, ať propustí doktorku Kennedyovou.“

Amatulláh nejednal dost rychle, a tak mu Nadžár namířil na hlavu a dodal: „Počítám do pěti.“

61

Mosúl, Irák

Rapp seděl se Stilwellem vzadu v modrém Chevroletu Caprice. Řídil jeden ze Stilwellových Kurdů a druhý na sedadle spolujezdce mezi nohama držel brokovnici Mossberg. Dalších pět Kurdů jelo za nimi v pomačkaném Fordu Crown Victoria. Obě auta se řítila stočtyřicítkou na sever, po hlavní silnici z letiště do starého města vzdáleného pouhých osm kilometrů. Vysoko na obloze hlídkovaly dva bezpilotní predatory s kamerami neustále zaměřenými na Velkou mešitu a nejbližší okolí. Přibližně za hodinu muezzin ohlásí odpolední modlitbu. Podle Stilwella bylo nezbytné mešitu zase opustit, než ji zaplní věřící. Pokud to nezvládnou, dav by je mohl rozsápat na kusy.

Generál Gifford a jeho štáb přesouvali jednotky, aby uzavřením ulic dokázali kolem Velké mešity vytvořit nárazníkové pásmo. Důležité bylo počkat s tím do poslední možné chvíle a nevarovat teroristy ani nepobouřit okolí. Jakmile Rapp ohlásí, že vstoupil do mešity, jednotky se rozmístí na konečné pozice ve vzdálenosti půl bloku všemi směry. Místním lidem řeknou, že byly zachyceny věrohodné zprávy, že se sunnitští vzbouřenci při večerní modlitbě pokusí odpálit auto naložené výbušninami. Vojáci se teď snaží dostat okolí pod kontrolu a snížit počet lidí, kteří se v mešitě shromáždí na odpolední modlitbu.

Ze základny vzdálené patnáct kilometrů byla přivolána mechanizovaná rota irácké armády, aniž by její příslušníci věděli proč. Rapp rozhodně nechtěl, aby informace o připravované akci prosákly až k Muchtárovi. Bylo rozhodnuto, že pokud se situace vymkne kontrole, irácká jednotka dostane rozkaz obsadit přímo mešitu. Počítalo se s případnou evakuací za pomoci vrtulníků a lékařský personál měl nejvyšší pohotovost.

Toto všechno Rapp příliš nevnímal. Věděl, že nouzové plány jsou důležité, ale nedokázal zapomenout na Muchtárova slova. „Vyřiďte mu, že na tu videokazetu bude potřeba víc času, než jsem myslel. Herečka nespolupracuje… Myslím, že když nasadím drsnější metody, umoudří se.“

Dobrá zpráva zněla, že Kennedyová žije. Špatná zpráva spočívala v tom, že drsnější metody znamenaly kruté mučení. Příprava nouzových opatření si žádala čas. Rapp neměl dost trpělivosti čekat, až všechno bude perfektní, a jestliže se americké jednotky zdráhaly vstoupit do mešity, Rapp se takovými ohledy nezatěžoval. Díky Stilwellovi navíc přišel na dokonalé řešení.

Stilwellovy imámovské šaty, vesta a turban mu padly skoro bezvadně. Kromě nich si půjčil ještě nenápadné brýle, díky nimž vypadal vzdělaněji a méně nebezpečně. Pod vestou ze zlatého hedvábí měl ještě jednu, neprůstřelnou. K opasku si připevnil vysílačku Motorola, bezdrátově propojenou s miniaturním sluchátkem, aby byl neustále ve spojení s Dumondem, Stilwellem, Ridleym a generálem Giffordem. Pistoli Glock ráže .45 měl v pouzdře na levém stehně a do pouzdra na pravém stehně uložil devítku – obě opatřené tlumiči. Do každé zbraně si připravil čtyři náhradní zásobníky.

Rapp se vezl na zadním sedadle sedanu a mlčky poslouchal Dumondovo nejnovější hlášení.

„Čtvrté číslo je aktivní, Mitchi.“

„Místo?“ zeptal se Rapp, zatímco auto odbočilo z dálnice a ujíždělo ke starému městu na západním břehu. Krátce po ukončení rozhovoru mezi Muchtárem a Ášáním se signál mobilního telefonu ztratil. To bylo skoro před deseti minutami.

„Pořád je v mešitě.“

„Máš nás na obrazovce?“

„Potvrzuji.“

„Co vidíš kolem mešity?“

„Vepředu je skupina asi deseti ozbrojených mužů, ale vchod do medresy hlídají jenom dva.“

„Díky za informace. Dej mi vědět, kdyby se něco změnilo.“

S nápadem vstoupit do mešity přes náboženskou školu, která k ní přiléhala, přišel Stilwell. V medrese měl pracovnu imám Husejní a trávil tam většinu času mezi modlitbami.

Stilwell telefonoval. „Řeknu ti, až dorazíme. Budeme tam za minutku.“ Chvíli poslouchal člověka na druhém konci a pak řekl: „Fárisi, stůj na chodníku, sakra, a počkej na mě. Vysvětlím ti, co se děje. Ano, dostaneš hromadu peněz. Husejního lidem prostě oznam, že máš někoho, kdo chce s jejich šéfem mluvit o velkém daru pro mešitu. Za minutu se uvidíme.“ Stilwell ukončil hovor a zasunul mobil do kapsy saka. „Fáris je bezva chlap, ale občas mi vážně jde na nervy.“

„Můžeme mu věřit?“

Stilwell přikývl. „Fáris hodně lidem vydělal hodně peněz.“ Rapp se díval přímo před sebe a zeptal se: „Co ten imám Husejní?“ Měl na mysli imáma z Velké mešity. „Co je s ním?“

„Můžeme mu věřit?“

„Řekl jsem ti, že v tomhle městě se dá věřit jenom mým Kurdům, ale“ – Stilwell pokrčil rameny – „ten člověk je mizera, takže když mu ukážeš dost velký balík, nejspíš přimhouří oči a půjde nám z cesty.“

„A když nepůjde?“

Stilwell sebou trhl. „Zkus ho nechat naživu, Mitchi. Jestli ho zabiješ, máme na krku hordu pěkně nasraných šíitů.“

„V tuhle chvíli je mi celkem jedno, kolik šíitů naseru.“

Stilwell chtěl upozornit, že podobný přistup je všechny může stát život, avšak nakonec se rozhodl držet jazyk za zuby. Auto na semaforech zabočilo doleva a na další křižovatce doprava.

„A jsme tady,“ oznámil Stilwell. „Přímo před námi nalevo. Ještě jeden blok.“

Ulice byla přehrazena betonovými zátarasy, aby se k mešitě nedostali sebevražední atentátníci v autech. Sedan zajel doleva a zastavil před vchodem do medresy. Na chodníku čekali dva muži, oba v oblecích. Stilwell s kufříkem v ruce rychle vystoupil z auta a potřásl Fárisovi pravicí. Fáris mu vzápětí představil osobního asistenta imáma Husejního. Následovala stručná výměna společenských frází a Stilwell pokynul Rappovi, aby se k nim připojil.

Z vozů se vyhrnuli Kurdové a rozestoupili se kolem Rappa, Stilwella a jejich dvou společníků. Stilwell zvedl kufřík a odemkl oba zámky. Na chvilku kufřík otevřel, aby se imámův asistent mohl pokochat pohledem na hotovost.

Pak Stilwell přistoupil těsně k asistentovi a zašeptal: „Nejvyšší vůdce by imámovi rád vyjádřil svůj vděk.“

Asistent se chápavě usmál a naznačil jim, aby ho následovali. Stilwell Rappovi vyprávěl, že Husejní často cestuje do Teheránu, zejména když se ve městě rozhoří etnické nepokoje. Jako imám Velké mešity byl stále na mušce sunnitských teroristických skupin. Asistent otevřel dveře a pozval návštěvníky dovnitř. Když si všiml, že se do medresy tlačí také bodyguardi, vrhl na Stilwella krajně nespokojený pohled.

Stilwell se obrátil a pokynul Kurdům, aby hlídkovali venku. Tuto variantu předvídal. Pokud v mešitě nastanou problémy, může je přivolat vysílačkou. Potom Stilwell Fárisovi podal obálku naditou stodolarovými bankovkami a poděkoval mu za sjednání důvěrné schůzky s imámem. Fáris se otočil a odešel, zatímco zbývající trojice vešla do budovy.

Asistent je vedl širokou chodbou. Rapp a Stilwell šli krok za ním. Zpoza zavřených dveří bylo slyšet, jak studenti odříkávají súry z koránu. Na konci chodby se nacházelo schodiště vedoucí do patra i do suterénu. Když kráčeli nahoru a pak rovně do budovy, která propojovala medresu a mešitu, Rapp si napravo povšiml postranního vchodu.

Na konci druhé chodby zabočili doprava. Rapp spatřil muže, jenž držel stráž před dveřmi pracovny, a spustil levou ruku k pažbě pětačtyřicítky Glock. Jeho pohyby zůstávaly skryty pod dlouhým černým hábitem. Ukazovákem uvolnil přezku na pouzdru a vytáhl zbraň. Pravou rukou si pečlivě uhladil záhyby oblečení, aby pistole nebyla vidět. Jak se blížili k pracovně, měl stále silnější podezření. Strážce měl stejné vysoké boty jako dva íránští zajatci, které Rapp vyslýchal, a také vojenskou vestu. Na prsou držel černou pušku AK-74. Když došli až k němu, posunul se o krok dopředu a zablokoval dveře.

Asistent mu řekl cosi, čemu Rapp úplně neporozuměl. Strážce zavrtěl hlavou a odpověděl: „Musím je prohledat.“

„Jsou to vyslanci nejvyššího vůdce.“

Rapp nasadil povýšený výraz, kterým se imámové zpravidla vyznačují.

Ozbrojenec se nenechal zastrašit. Přistoupil k Rappovi a naznačil mu, aby dal ruce nahoru. Právě v tu chvíli z Rappova sluchátka zazněl Dumondův hlas.

„Mitchi, máme hovor na nové číslo.“

Rapp začal zvedat ruce a angličtinou bez přízvuku Dumondovi odpověděl: „Přepoj mi ho na odposlech.“

Slova vyřčená v americké angličtině, nikoli v arabštině nebo ve fársí, způsobila, že strážce na okamžik strnul, jak se jeho mozek snažil zpracovat zrakové a sluchové vjemy, které si odporovaly. Rapp zmáčkl spoušť pětačtyřicítky Glock s tlumičem. Kulka s dutou špičkou muže zasáhla do neprůstřelné vesty jako obrovské kladivo. Upustil pušku, zavrávoral dva kroky dozadu a spadl. Rapp obrátil paži se zbraní k asistentovi. Chytil ho vzadu za límec a arabsky sykl: „Dělej, co ti řeknu, a nic se ti nestane.“

Kolem Stilwella, který přerývaně dýchajícímu strážci nasazoval pouta, ho postrčil ke dveřím. Asistent je otevřel, aniž mu to někdo nařídil, a společně s Rappem vešel do místnosti. Imám byl přímo naproti nim, seděl nehybně za stolem, v jedné ztuhlé ruce držel pero a druhou měl položenou na desce. Rapp rychle pohlédl doleva a doprava, a když se očima vrátil k imámovi, všiml si, že šedovousý duchovní šátrá kamsi pod stůl. Rapp zamířil a vystřelil. Kulka se zaryla do těžké dřevěné desky. Rozlétly se třísky a postarší Husejní sebou trhl, až i s křeslem odjel dozadu. Rapp zvedl pistoli nad hlavu a praštil jí asistenta do zátylku. Muž se zhroutil na podlahu, neboť mu nohy náhle vypověděly službu.

Rapp oběhl stůl a kopl do boku koženého křesla. Imám se roztočil a po dřevěné podlaze odjel pryč od toho, po čem se natahoval. Křeslo se zastavilo o knihovnu.

Rapp se podíval pod stůl a našel nevelkou poličku a na ní pistoli. Nechal ji tam a vykročil k imámovi, zatímco Stilwell do pracovny odtáhl bodyguarda a vrátil se pro pistoli. „Slyšel jsem, že jste rozumný muž, a nemám moc času. Musíme to tedy vyřídit rychle. Mám kufřík a v něm padesát tisíc. Když mi řeknete, kam jste schoval Imáda Muchtára a ředitelku CIA Kennedyovou, ty peníze budou vaše. Pokud mi to neřeknete, střelím vás do nohy a pak do kolena. Oboje hodně bolí. Tak co si vyberete… peníze, nebo kulku?“

62

Stilwell zavřel pracovnu a svázal omráčenému asistentovi kotníky a zápěstí. Bodyguard ležel na podlaze a svíjel se bolestí, protože měl podle Rappova odhadu zlomenou hradní kost. Rapp na strážce ukázal a zeptal se Husejního: „Patří k Muchtárovi, je to tak?“ Imám přikývl.

Rapp si vzpomněl na ředitelčiny ochránce, jak leželi jeden vedle druhého s prostřelenými hlavami. Napadlo ho, že kdyby postupoval podobně, možná by Husejního přiměl k rychlejšímu jednání: odstranil by svědka případné dohody a navíc by imámovi dal jasně na srozuměnou, v jak vážné situaci se ocitl. Zvedl zápěstí, stiskl spoušť a vypálil. Mužova hlava po zásahu těžkou kulkou poskočila na podlaze a pak se kolem ní začala rozlévat rudá krev.

Imám Husejní zděšeně přihlížel. Rapp ho chtěl pobídnout, aby si konečně vybral, když vtom ze sluchátka uslyšel hlas prezidenta Amatulláha.

„Alí, tady Cyrus.“

„Marcusi,“ zašeptal Rapp anglicky, „je pořád v budově?“ Dumond po několika vteřinách odpověděl: „Signál jsme lokalizovali v zóně čtyři krát čtyři metry v jihozápadním rohu mešity.“

„Stane, ukaž mu ty peníze,“ rozkázal Rapp. „Kde jste?“ slyšel Amatulláha. „O tom bych radši nemluvil,“ odpověděl Muchtár. „Došlo ke změně plánu.“

„Za chvíli budu mít to, co jste chtěl.“ Rapp v Muchtárově hlase zaznamenal rozčarování. „Musíte pustit rukojmí,“ oznámil Amatulláh. Rapp doslova ztuhl uprostřed kroku. „Proč?“ zajímal se Muchtár. „Protože vám to nařizuji.“

„Od vás rozkazy nepřijímám.“ Rappovi neuniklo, že se do Muchtárových slov vkradl hněv. „Dobře,“ vzdychl Amatulláh, „to propuštění nařídil nejvyšší vůdce.“

„Proč? Kvůli tomu ultimátu, které vám dal americký prezident?“ Po delší odmlce Amatulláh přiznal: „Ano.“

Muchtár se rozesmál. Rapp okamžitě poznal, že nastaly potíže. Dvěma rychlými kroky se přesunul k Husejnímu a přiložil mu ústí tlumiče na koleno. „Změna plánu. Začneme s kolenem. Potřebuju rychlou odpověď. Padesát tisíc, nebo víc bolesti, než jste si kdy v životě dokázal představit.“

Imám stočil pohled k bankovkám, potom k mrtvému muži na podlaze a nakonec řekl: „Vezmu si ty peníze.“

„Dobrá volba. Jdeme.“ Rapp ho chytil za paži a trhnutím ho zvedl z křesla. Ze sluchátka slyšel Muchtára: „Přišel čas zahájit válku. Přišel čas, abyste se vy arogantní Peršané obětovali pro Alláha.“

„Do prdele,“ utrousil Rapp polohlasně a postrkoval Husejního ke dveřím.

Imám se bránil a navrhl: „Povím vám, kde je. Je ve starých katakombách pod mešitou.“

„Zavedete mě tam,“ rozhodl Rapp, „nebo vám ustřelím hlavu.“

Stilwell otevřel dveře a Rapp s imámem ve vleku vyrazil ven.

„Stane, drž se ho zezadu za šaty. Po prvním podezřelém pohybu ho zabij.“ Rapp ve volné ruce držel devítku s tlumičem. Pětačtyřicítku v levé dlani schoval do záhybů oblečení, takže z ní byl vidět jen konec tlumiče.

V uchu mu zněl Muchtárův výklad o tom, jak boj vyčistí kolébku islámu od všech nevěřících.

„Kolik mužů má?“ zeptal se Rapp Husejního.

Husejní si srovnal brýle a odbočil ke schodišti. „Osm, myslím.“

„Víte to jistě?“

„Nevím. Nepočítal jsem je… možná deset.“

„Co vaši lidé?“ ozval se Stilwell. „Ti z místní domobrany?“

„Hlídají tři hlavní vchody do mešity, ale to je normální. Neradi uvnitř vidíme zbraně, pokud se tomu dá vyhnout. Ani nevědí, že je ta žena tady,“ dodal Husejní jaksi mimochodem.

Rapp měl na jazyku poznámku: „Takže vy jste jediná krysa, která mu pomáhá,“ ale protože Husejní spolupracoval, rozhodl se pro zachování co nejpozitivnější atmosféry. Za sluchátka zazněl další hlas. Muž hovořil ve fársí a byl velice rozčilený.

„Imáde,“ vyštěkl, „musíte ji pustit, a to okamžitě!“

Když dorazili na odpočívadlo v prvním patře, odkud se dalo jít zpátky do medresy, Stilwell se arabsky zeptal: „Mám sem zavolat Kurdy?“

„Ajatolláhu Nadžáre,“ opáčil Muchtár, „protože vím, jak nesnášíte CIA, očekával bych, že moje počínání schválíte.“

„Ne,“ odpověděl Rapp na Stilwellovu otázku. „Popiš jim situaci, ale nech je hlídkovat venku.“

Husejní je vedl po dalším křídle schodiště. „Mešita je přímo před námi.“

„Kde má svoje lidi?“ zeptal se imáma Rapp.

„Někteří jsou nahoře a spí.“

„V medrese?“

„Ano.“

„Kolik?“

„Myslím, že tři.“

„A ostatní?“

„Dva jsou u vchodu s domobranou a dva hlídají schody do katakomb.“

„A v katakombách?“

„Asi dva. Možná víc.“

Když Rapp započítal muže, kterého již zabil, dospěl k deseti, což odpovídalo Husejního dřívějšímu odhadu. Muchtár a ajatolláh Nadžár se nyní zuřivě hádali. Rapp by se rád soustředil na to, co říkají, ale musel zjistit, jak to vypadá se strážemi kolem Kennedyové. Když vešli do mešity, Husejní mu řekl, že ji drží na konci úzké chodby. Jak kráčeli po kamenné podlaze staré několik století, objevil se další duchovní a zamířil k Husejnímu.

„Zabiju ji a vy mi v tom nemůžete zabránit,“ chvástal se Muchtár.

„Běžte dál,“ zašeptal Rapp Husejnímu. „Čeká vás bohatá odměna. Nejvyšší vůdce chce, aby ji propustili, ale Muchtár to odmítá.“

Husejní poslal mladého duchovního mávnutím ruky pryč a pokračoval podél řady sloupů do ochozu, který se táhl podél jižní strany mešity. Mnohem dál do tmavého prostoru proudilo několika úzkými okny světlo. Rapp si v chodbě všiml muže, jenž procházel mezi sloupy do široké otevřené části mešity, plné modlitebních koberců.

„Ještě kousek,“ oznámil Husejní. „Dveře jsou napravo.“

Rapp si všiml boty opřené o podstavec jednoho z okrouhlých sloupů. V levém uchu slyšel, jak na sebe Muchtár a Nadžár křičí, a pravým zaznamenal hlučný hovor v mešitě. Potom viděl, že muž, kterého si všiml před chvílí, se přes hranol slunečního světla nejméně dvacet metrů před Rappem zase vrací. Rapp okamžitě pochopil, o koho se jedná, nikoli kvůli tomu, že muž držel v ruce mobil, ale proto, že Husejní náhle znehybněl.

Rapp a Muchtár na sebe současně pohlédli. Oba na zlomek vteřiny strnuli, ale zdálo se, že vteřin uběhlo nejméně pět.

„To je on,“ zašeptal Husejní.

Rapp na nic nečekal. Viděl, že Muchtár sahá pod sako pro vysílačku. Rapp zvedl pětačtyřicítku a dvakrát vypálil. Muchtár skočil za velký sloup, takže se střely zaryly do toho dalšího a poslaly k podlaze spršku kamínků. Po dvou krocích Rapp zaregistroval pohyb po své pravici. Obrátil tím směrem devítku, zatímco druhou pistolí stále mířil po Muchtárovi. Objevil se muž se samopalem a v neprůstřelné vestě. Rapp z devítky vypálil jedinou kulku a trefil muže do hlavy. Slyšel, jak Muchtár křičí do vysílačky jakési rozkazy, ale slovům rozumět nepotřeboval. Bylo mu jasné, co bude následovat.

Během chvilky se rozhodl. Obrátil se doprava a proběhl dveřmi, z nichž vyběhl muž v neprůstřelné vestě, který teď ležel na podlaze. Na židli v malém vestibulu seděl další strážce. Zatím ještě nestačil otevřít unavené oči a zjistit, co se děje.

Střela z devítky ho zasáhla doprostřed čela. Rapp shodil černý hábit a zavolal na Stilwella, aby zůstal u Husejního. Když probíhal vestibulem, slyšel Muchtárův hlas z vysílačky připnuté na vestě mrtvého muže. Aniž z dlaně pustil pětačtyřicítku, palcem a ukazovákem vysílačku sebral. Stiskl knoflík a odvolal Muchtárovy pokyny, přičemž sbíhal do podzemí a bral schody po třech. Během několika vteřin dorazil do prvního podzemního podlaží a stále držel knoflík zmáčknutý, aby Muchtár nemohl vydávat další rozkazy.

Dveře do druhého podzemního podlaží byly přesně tam, kde podle Husejního měly být. Rapp je bez ohledu na vlastní bezpečnost prudce otevřel a vběhl do mnohem užší chodby. Dostal nápad a zvedl vysílačku k ústům. Chraplavým hlasem zavelel: „Jdu dolů. Nic nedělejte, dokud tam nebudu.“

Na okamžik na kluzké podlaze ztratil rovnováhu a v záhybu chodby narazil do zdi. Dospěl ke třetímu klesajícímu schodišti, a protože bylo krátké, jediným skokem se snesl na prašnou podlahu. Podíval se doleva. Neviděl nic než tmu. Obrátil se doprava, odhodil vysílačku a namířil obě pistole na laťkové dveře asi deset metrů před sebou. Mezerami ve dveřích pronikaly paprsky světla a byl slyšet mužský hlas, který žádal, aby někdo zopakoval, co řekl. Rapp běžel dál a zrychloval. Předklonil se, vysunul rameno dopředu a bez větších problémů dveře z vysušeného starého dřeva rozrazil.

Asi dva a půl metru před sebou viděl dva muže, stojící v zákrytu. Ten vpředu držel v jedné ruce vysílačku a ve druhé u boku pistoli. Rapp vypálil z devítky a trefil ho ze strany do hlavy. Jakmile muž spadl na podlahu, Rapp si mohl prohlédnout také toho druhého a poprvé spatřil i Kennedyovou. Byla přivázaná k opěradlu židle a silně krvácela. Na zemi ležela její potrhaná košile a ředitelka měla na zádech dlouhé rudé šrámy od bičování. Muž byl do pasu svlečený, potil se a v pravé ruce svíral přehnutý kabel.

Pokrčil rameny, upustil kabel a zvedl ruce do vzduchu.

Rapp se ještě jednou podíval na Kennedyovou a pak obrátil zrak k muži, který ji týral. Cítil, jak se mu vaří krev v žilách.

Muž se otočil k Rappovi a řekl: „Jenom jsem plnil rozkazy.“

„Já taky.“ Rapp stiskl spoušť devítky a střelil ho do prsou.

Epilog

Washington, o týden později

Rob Ridley odvezl Ášáního rovnou do Langley a z uzavřeného podzemního parkoviště ho odvedl do staré budovy ústředí. Než ministr vstoupil do ředitelčina soukromého výtahu, dva členové její ochranky ho prohledali – ještě před týdnem by mu to připadalo nedůstojné, ale vzhledem k posledním událostem se neodvážil nic namítnout. Během posledního týdne dvakrát mluvil s Rappem. První rozhovor nevyzněl příliš dobře. Rapp Ášánímu většinu času vyhrožoval a žádal ho, aby stejné výhrůžky vyřídil také dalším íránským představitelům. Ášání se o tom muži za poslední týden hodně dozvěděl a téměř všechno ho znepokojovalo. Nebylo radno Rappa brát na lehkou váhu nebo zcela ignorovat.

Ášání o problému promluvil s Nadžárem, který neměl rád, když mu někdo hrozil. Odměřeně navrhl, že by měli najmout někoho, kdo amerického agenta zlikviduje. Ášání byl zásadně proti a přesvědčil svého učitele připomenutím, že se o to pokusilo již mnoho lidí a nikdo neuspěl. „Vlastně jsou všichni mrtví,“ dodal.

Potom Ášání předložil svůj vlastní plán. Podrobně objasnil, co navrhuje, a že by to vyřešilo problém a zároveň uspokojilo Rappa. Jednalo se o klasické zabití dvou much jednou ranou. S Nadžárovým požehnáním Ášání zavolal Rappovi a oznámil, že by se s ním chtěl setkat a prodiskutovat jednu velmi důležitou věc. Rapp chtěl samozřejmě více informací, ale Ášání pouze opakoval, že mu chce sdělit něco nesmírně významného. Rapp na schůzku přistoupil, ale odmítl se sejít jinde než v Langley. Ášání neochotně svolil a vydal se přímo do jámy lvové.

Když ho Rob Ridley uvedl do dveří, Ášání poprvé od setkání v Mosúlu viděl Kennedyovou. Seděla v křesle gauče a její výraz postrádal emoce. Ášání odvrátil oči a cítil nesmírné zahanbení. Všiml si, že se k němu někdo blíží z opačného konce rozlehlé pracovny, a obrátil se, aby si toho člověka prohlédl. Byl to muž vysoký něco přes sto osmdesát centimetrů, jehož dlouhé vlnité černé vlasy a vousy prokvétaly šedivými nitkami. Na sobě měl tmavé kalhoty a bílou košili, která mu těsně přiléhala k širokým ramenům a směrem k pasu se zužovala.

Ášání podle fotografií ve složce poznal, že to je Rapp, ovšem vidět ho naživo bylo něco docela jiného. Bylo to jako prohlížet si fotografii lva, anebo stanout metr od krále zvířat. Ášání předpokládal, že Rapp bude upjatější, asi jako bývalí armádní důstojníci, kteří pracovali pro něj, ale skutečnost ho překvapila. Rapp působil uvolněně a pohyboval se s elegancí sportovce. Ášání si vzpomněl na Rappovo vyhrožování po telefonu a zachvěl se.

Rapp ukázal na gauč vedle Kennedyové a řekl: „Můžete se posadit tamhle.“

Obešli se bez konverzačních frází. Nepozdravili se a nedali si nic k pití. Ášání obešel skleněný konferenční stolek a usadil se na gauč. Obrátil se ke Kennedyové s veškerou upřímností, které byl schopen, a začal: „Velice mě mrzí, co se vám stalo, a moje země se rovněž co nejhlouběji omlouvá.“

„Kecy,“ poznamenal hrozivě Rapp. Zaujal místo na opačné straně stolku a zůstal stát. „Ve vaší vládě jsou lidé, kteří to celé zorganizovali.“

Ášání se podíval na Rappa a všiml si u jeho pravého boku pouzdra na velkorážní automatickou zbraň. Otočil se zpátky ke Kennedyové a uznal: „Má pravdu. Většina byla potrestána. Někteří zaplatili životem.“

„Co Amatulláh?“

„Jak jsem vás už informoval,“ řekl Ášání Rappovi, „jeho funkční období za necelý rok končí. Nebude znova kandidovat.“

Rapp znechuceně zavrtěl hlavou.

Ášání se soustředil na Kennedyovou, protože ho její podřízený dosti znervózňoval. Smířlivým hlasem pokračoval: „Přál bych si, abych mohl nějak dokázat, že jsem s tím šíleným plánem neměl nic společného. Mám čtyři dcery a manželku. Nikdy bych se neúčastnil něčeho takového.“

„Samozřejmě, jenom jste financovali a cvičili sebevražedné atentátníky Hizballáhu, aby se mohli odpalovat v supermarketech a zabíjet těhotné ženy.“ Rapp se sarkastickým úšklebkem dodal: „To je mnohem lepší.“

Kennedyová pohlédla na Rappa a odkašlala si. Byl to signál, aby se nepletl do hovoru. Potom se obrátila k Ášánímu a řekla: „Doufám, že si z tohoto incidentu vezmeme ponaučení, že vztahy mezi našimi dvěma zeměmi musejí být otevřené.“

„Souhlasím,“ připojil se Ášání.

Rapp udělal obličej, jako kdyby se mu chtělo zvracet.

„A teď mi povězte, proč jste přiletěl?“ zeptala se Kennedyová přátelsky.

„Stručně řečeno… kvůli Imádu Muchtárovi.“

„Co je s ním?“ zajímal se Rapp.

„Je zpátky v Libanonu.“ Ášání na stolek položil tlustou obálku a postrčil ji ke Kennedyové. „Připravil jsem vám podklady.“

Kennedyová obálku otevřela a začala listovat stránkami. „Je to hodně informací.“ Pátravě se na Ášáního zadívala a otázala se: „Proč?“

„Protože chce uklízení toho svinčíku hodit na nás,“ ozval se Rapp.

Kennedyová zvednutím ruky Rappovi naznačila, že má na chvíli zmlknout. „Proč?“

„Ajatolláh Nadžár požádal nejvyšší vedení Hizballáhu, aby Muchtára zatkli a poslali do Teheránu. Ujistili ho, že se o to budou snažit ze všech sil.“

„Nechte mě hádat,“ neudržel se Rapp. „Nesnaží se ze všech sil.“

„Vůbec se ho nepokoušejí najít. Spíš ho ze všech sil skrývají.“

„Kde?“ zeptal se Rapp. „Severně od Tripolisu.“

„V Libanonu?“

„Ano.“ Ášání ukázal na složku v ředitelčiných rukou. „Máte tam všechno. Bankovní záznamy, jména spolupracovníků a tak dále…“

„Je toho tady mnohem víc,“ odhadla Kennedyová. Ášání rozpačitě pokrčil rameny.

Kennedyová chvíli hledala odpověď v jeho výrazu a pak se ještě jednou zeptala: „Proč?“

„Jenom jeden člověk v mé zemi ví, že jsem za vámi letěl. Shodli jsme se s tím člověkem na tom, že pro budoucnost Íránu bude lepší, když úplně přerušíme styky s Hizballáhem.“

„A tím, že nám poskytnete tohle, chcete dosáhnout… čeho?“

Ášání si odpověď dobře rozmyslel a nakonec vysvětlil: „Myslím, že nám to pomůže uzavřít jednu velice nepříjemnou kapitolu našich společných dějin a vám osobně to snad poskytne zadostiučinění.“

Kennedyová malou chvíli potěžkávala silnou složku a potom řekla: „Děkuji vám.“

„Nemáte zač.“ Ášání vstal a rozloučil se: „Děkuji, že jste si na mě udělala čas.“

„Rádo se stalo. Promiňte, prosím, že jsem nevstala, ale mám pořád trochu bolesti.“

Rapp Ášáního odvedl ke dveřím, kde se ministra ujal Ridley. Rapp zavřel a vrátil se ke Kennedyové, která zamyšleně zírala z okna. Chvíli stál vedle ní a pak se zeptal: „Co mám s Muchtárem udělat?“

Aniž se obrátila, Kennedyová mu přes rameno podala složku a řekla: „Zabijte ho.“

Tripolis, Libanon

Gulfstream G-5 přistál krátce po půlnoci. Rapp se podíval z okénka a potěšilo ho, že na letišti čeká slíbená policejní eskorta. Trvalo mu tři hodiny, než přečetl celou složku, a když odložil poslední stránku, přesně věděl, co podnikne. Požádal sekretářku, aby mu pořídila dvě úplné kopie. Jednu poslal Marcusi Dumondovi s pokynem, aby všechno naskenoval do systému kvůli zahájení sběru zpravodajských informací, a druhou kopii složky dostala Kennedyová s tím, že ji může dále distribuovat, teprve až k tomu Rapp dá svolení. Rozhodně nepotřebovali, aby se nějaký příliš činorodý analytik nebo snad někdo z ministerstva spravedlnosti do věci vložil dříve, než ji Rapp jednou provždy uzavře.

Potom zavolal jistému blízkovýchodnímu panovníkovi, který měl pro Kennedyovou obrovskou slabost a vážil si jí. Tento panovník po ředitelčině únosu sám zatelefonoval a nabídl, že udělá cokoli, aby Imád Muchtár stanul před soudem. Král shodou okolností patřil k sunnitské větvi islámu a nenáviděl šíitské teroristy z Hizballáhu. Muchtár osobně navíc zosnoval vraždu jednoho z králových bratrů. Rapp panovníkovi objasnil situaci a řekl mu, co od něj potřebuje. Král okamžitě přislíbil pomoc a dokonce navrhl, že operaci zaplatí. Tato část rozhovoru se ukázala jako nejproblematičtější. Rapp krále nakonec přesvědčil, že se musí na věc dívat z hlediska kmenové cti.

Podobné operace bývaly nudné a únavné – zpravidla se táhly měsíce a někdy i roky. Občas se však vyskytla možnost urychlení. Důležité bylo rozpoznat, kdy se dá taková možnost využít. V tomto případě Rappa ovlivňovalo několik faktorů. Prvním byla prostá skutečnost, že se k Muchtárovi všechny vlády a organizace kromě Hizballáhu obrátily zády. A podle Ášáního informací se i několik vysoce postavených členů Hizballáhu domnívalo, že by měl Muchtár jednoduše zmizet. Druhý důvod, proč Rapp na urychlení přistoupil, spočíval v tom, že pokud by něco nevyšlo podle plánu, postavil by se za něj prezident. Alexander mu osobně řekl, že chce Muchtárův skalp a nezajímá ho, jak dlouho na něj bude čekat. Třetím a posledním důvodem byla obyčejná touha po spravedlivé odplatě.

Rapp vzal do ruky satelitní telefon a zpaměti navolil číslo. Po několika zazvoněních se volaný ohlásil a poskytl Rappovi potřebné potvrzení. Rapp poděkoval a uložil telefon do kapsy. Rozepnul si pás a otevřel skříňku za kabinou. Když si oblékl sako, vytáhl objemný a těžký pytel a hodil si jej přes rameno. Cestou ven nahlédl do kabiny a oznámil pilotům, že za hodinu nejspíš bude zpátky. Sešel po schůdcích a vykročil po deštěm zmáčeném makadamu. U služebního vozu stáli dva policisté: jeden detektiv a jeden strážník. Rapp podal detektivovi ruku a ten mu ohlásil, že velitel čeká na stanici.

Rapp nastoupil dozadu a auto se rozjelo. Zatímco Bejrút je město mnoha náboženství a sekt, Tripolis je převážně sunnitský. Cesta na stanici jim trvala jen několik minut. Rapp s pytlem na rameni vyšel po schodišti a byl okamžitě uveden do velitelovy kanceláře. Představování se nekonalo. Ani jeden z nich nechtěl toho druhého znát. Hodlali provést transakci a zase jít každý vlastní cestou.

„Je v tom pytli to, co si myslím?“ zeptal se velitel a ukázal na vak na podlaze.

Rapp do pytle šťouchl nohou. „Jistě. Chcete se přesvědčit?“ Velitel dychtivě přikývl.

„Než se do toho pustíme, chtěl bych se o něčem ujistit.“

„O čem?“

„Mluvil jste přímo s Jeho Veličenstvem?“

„Ano.“

„Předpokládám, že vám řekl, že jsem ten poslední člověk, na kterého byste měl zkoušet nějaký podraz.“

Velitel se nervózně zašklebil. „Ano, řekl. Vlastně mi řekl, že jste předposlední. Poslední je on.“

„Pochopitelně.“ Rapp se přátelsky usmál. Sklonil se, rozvázal pytel a ukázal pět balíků peněz ve fóliích. Ustoupil stranou a oznámil: „Pět milionů dolarů.“ Sám tuto částku považoval za nízkou. Na vůdce al-Káidy byly vypsané odměny od dvaceti milionů. Muchtár byl za pět milionů dolarů zadarmo. Zejména s ohledem na skutečnost, že na základě Ášáního informací mohla policie získat stejnou částku, kdyby se zaměřila na účty Hizballáhu, o kterých věděla. Jestliže Muchtár mohl uplácet sunnitské policisty v Mosúlu, Rappovi nečinilo žádné problémy nabídnout balík peněz za jednoho z nejhledanějších teroristů na světě.

Velitel si zamnul ruce a tetelil se radostí. „To je nádhera.“

„Ano, to je. Mohl bych teď vidět vězně, prosím?“

„Samozřejmě. Pojďte se mnou.“

Velitel Rappa odvedl nazpátek do přízemí. V zadní části stanice bylo několik cel s okny průhlednými jen z jedné strany. Velitel se před jednou zastavil a řekl: „Všechno je připraveno, přesně jak jste chtěl.“

V cele seděl Imád Muchtár, připoutaný ke kovovému stolu. Boty, opasek, hodinky, peníze a mobilní telefon ležely na desce před ním. Kvůli maskování si oholil hlavu. Nepomohlo to však. Jakmile zpravodajská služba měla jeho hlasový otisk a znala místo, kde se zdržuje, bylo snadné ho dopadnout.

„Co bezpečnostní kamera?“ zeptal se Rapp.

„Tahle nefunguje.“

„Dobře. Klíče od pout máte vy?“

Velitel mu je podal. „Počkám na vás tady, dokud neskončíte.“

„Díky.“ Rapp vzal do ruky kapesník, otočil kulovou klikou a vstoupil do vyšetřovací cely tři krát tři metry. Aniž se otočil, hodil kapesník na bezpečnostní kameru přímo nad sebou. Velitel působil jako příjemný chlapík, ale nemělo smysl něco zanedbat. Potom si Rapp natáhl gumové rukavice.

Muchtár k němu zvedl oči podlité krví a arabsky se zeptal: „Vy jste můj právník?“

Rapp se zasmál, přetáhl přes okno závěs a odpověděl: „Ne, přišel jsem ti vyšetřit konečník, ty idiote.“

Když Muchtár zaznamenal, že příchozí mluví americkou angličtinou, v jeho tváři se objevilo znepokojení. „Kdo jste?“

„Na tom nezáleží, pane Muchtáre.“ Rapp ho obešel.

„Nechápu, o kom to mluvíte.“

Pokud by se měl spoléhat jen na snímky pořízené v Mosúlu, Rapp by možná na okamžik zapochyboval, ale Ášání mu opatřil šestnáct různých kvalitních fotografií. Ty společně s analýzou hlasu zaručovaly, že muž na židli je Imád Muchtár.

Rapp vzal ze stolu opasek a postavil se přímo za vězně. Muchtár vycítil hrozící nebezpečí a zuřivě zalomcoval želízky. Zbytečně plýtval energií. Stůl byl přišroubovaný k podlaze. Rapp pásek ovinul Muchtárovi kolem krku a provlékl jej přezkou. Muchtár začal křičet a zmítal sebou ještě víc. Rapp položil levou ruku na Muchtárovo rameno a pořádně opasek utáhl. Muchtár zalapal po dechu a dusil se.

Rapp se k němu naklonil, přiblížil rty na několik centimetrů k jeho levému uchu a řekl: „Tohle je za Irene Kennedyovou, ty parchante.“

Levou nohou se zapřel o horní část Muchtárových zad a chytil řemen oběma rukama. Zaklonil se a vší silou trhl. Muchtárova průdušnice se zbortila jako hliníková plechovka. Oči mu skoro vylezly z důlků a údy ochably. Rapp držel opasek ještě deset vteřin, aby měl jistotu, a potom jej pustil. Muchtár se svezl dopředu a hlava narazila na kovový stůl. Rapp mu sejmul pouta z rukou a nohou a hodil je na zem. Pak uchopil konec řemenu, omotal jej kolem kovové tyče, k níž měl předtím Muchtár želízky připoutanou pravou ruku, a odtáhl židli. Muchtár dopadl koleny na podlahu a jeho hlava se díky opasku zastavila třicet centimetrů nad podlahou.

Rapp se naposledy rozhlédl a otevřel dveře. Cestou ven zvedl ruku, z bezpečnostní kamery si vzal kapesník a nakonec stáhl gumové rukavice.

Policejní velitel na něj čekal. „Jak to proběhlo?“

„Přesně podle plánu.“ Rapp veliteli poděkoval, otočil se a zamířil k hlavnímu vchodu.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai