Ve jménu cti

Vince Flynn

(2011)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Děj thrilleru začíná šest dní poté, co série explozí zděsila Washington, ochromila Národní protiteroristické centrum a zabila 185 lidí včetně politiků a zaměstnanců CIA. Jednalo se o mimořádně násilný akt, který volal po radikálním opatření ze strany elitního agenta Mitche Rappa a jeho spolehlivého kolegy Mikea Nashe. Jakmile pomine počáteční zděšení z katastrofy, klíčoví washingtonští činitelé se pustí do sporů, zda ocenit nebo potrestat agenty, kteří bez ohledu na právní důsledky nasadili životy v dešti nepřátelských kulek a zachránili bezpočet Američanů. Rapp se nikoli poprvé ocitá ve frustrujícím postavení, když musí realitu národní bezpečnosti objasňovat politikům, jejichž pohled na věc je nevyhnutelně zkreslený.

VINCE

FLYNN

VE JMÉNU

CTI

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2011 Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2009 by Vince Flynn

All rights reserved.

Z anglického originálu Pursuit of Honor

(Published by Atria Books, New York, 2009)

přeložil © 2011 Michal Prokop

Redakce textu: Tomáš Toula

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2011 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-870-8

Mým vydavatelům, minulým i současným – Carolyn Reidyové,

Judith Currové, Louise Burkeové, Jacku Romanosovi

a

památce Kenta Moshera

PODĚKOVÁNÍ

Jako vždy děkuji dvěma lidem, kteří od začátku stáli po mém boku – Emily Bestlerové a Sloanu Harrisovi, své redaktorce a svému agentovi, Davidu Brownovi, nejlepšímu publicistovi v branži, Sarah Branhamové a Lauře Sternové, za doladění detailů a za to, že všechno klaplo, Jeanne Leeové a výtvarnému oddělení, kteří trpělivě vyslechli všechny připomínky, Alovi Madocsovi – omlouvám se, letos jsem ti to udělal zas –, Michaelu Selleckovi a obchodnímu týmu S&S, kteří na tvrdém trhu odvádějí výtečnou práci, Kristýn Keeneové, Niki Castleové a Molly Rosenbaumové za nesmírné úsilí a tolik potřebný nadhled.

Děkuji Robu Richterovi, dobrému příteli a člověku, kterému tato země hodně dluží, Edwardu Shoppmanovi a Dennisu Finneganovi za nový hardware, Larrymu Nevinovi, Timu Flynnovi a Billovi Beaudettovi za uvedení věcí do pohybu, dr. Jodi Bakkegardové – všichni máme velké štěstí, že patříte do našich životů. Díky patří také všem, kteří raději zůstávají ve stínu. Těm, na které jsem možná zapomněl, se upřímně omlouvám.

Děkuji své báječné ženě Lyse, nad níž se mi i po deseti letech tají dech.

1

NEW YORK

Blížila se desátá hodina večerní, když Mitch Rapp usoudil, že přišel čas jednat. Vystoupil ze sedanu do dubnového večera, roztáhl deštník, narovnal si límec černého nepromokavého pláště a vydal se přes deštěm zmáčenou Východní dvacátou ulici. Zdárně prokličkoval mezi kalužemi a přetékající strouhou. Počasí mu vyhovovalo. Nejenže z ulic zmizeli potenciální svědci, ale navíc získal přiměřený důvod schovat svou tvář před stále početnějšími bezpečnostními kamerami ve městě.

Rapp přicestoval do New Yorku, aby rozhodl o osudu jednoho muže. Zpočátku uvažoval, zda je moudré, aby situaci řešil osobně. Kromě rizika, že ho chytí, tu byl další, vážnější problém. Před šesti dny Washingtonem otřásla série výbuchů, které zabily 185 lidí a stovky jich zranily. Tři teroristé byli stále na útěku a Rapp dostal neoficiální příkaz, aby je všemi dostupnými prostředky vypátral. Vyšetřování se prozatím jen komplikovalo, aniž získal jedinou solidní stopu. Trojice se jednoduše vypařila, což naznačovalo, že si počíná obratněji, než se očekávalo. Rapp ani trochu nepočítal s tím, že se zároveň bude zabývat touto záležitostí. Myslel, že po útocích ve Washingtonu ten blázen přijde k rozumu.

Při rozhodování, zda muž bude žít nebo zemře, bylo třeba věnovat pozornost důsledkům. Zabití mohlo způsobit víc problémů, než kolik jich vyřeší. Pokud muž nepřijde do práce, vyvstane mnoho otázek, z nichž většina bude určena Rappovi a jeho šéfce Irene Kennedyové, ředitelce Ústřední zpravodajské služby, tedy CIA. Jediný chybný krok by je mohl dostat do průšvihu, jaký nemá obdoby. Vedoucí sledovacího týmu se Rappovi snažil účast rozmluvit, avšak Rapp nepatřil k lidem, kteří tisknou spoušť z klimatizované kanceláře několik set kilometrů daleko. Potřeboval na vlastní oči vidět, jestli jim něco neuniklo – jestli nějaký neznámý nebo nepředvídatelný faktor byrokrata úplně nevykolejil. Rapp si dobře uvědomoval, že muž, za nímž se do New Yorku vypravil, je objektem všeobecného pohrdání. Řada lidí ze zpravodajských agentur by jeho smrt uvítala, a proto Rapp potřeboval absolutní jistotu, že se onen muž skutečně dopustil toho, z čeho je podezírán. Osobně ho neměl rád a stisknout spoušť by bylo daleko jednodušší, ale musel toto nutkání potlačit. Musel tomu idiotovi poskytnout příležitost k záchraně, než udělají něco, co se nedá vrátit.

Byla by však chyba Rappovu opatrnost přeceňovat. Jestliže získal důkaz, který potřeboval, rozhodně se mu netřásly ruce ani se dlouho nerozmýšlel. Zabil už dost lidí na to, aby se choval jako amatér, a i když měl tentokrát co do činění s Američanem, velmi pravděpodobně se jednalo o zrádce. A to nikoli malou rybu, jež vynáší nepodstatné dokumenty, ale chlapíka s nejvyššími bezpečnostními prověrkami federální vlády a pokrytce, kvůli němuž zřejmě jeden z Rappových agentů přišel o život.

Rapp uvolněně kráčel po chodníku směrem k Park Avenue. Byl oblečen stejně jako bezpočet dalších řidičů limuzín, kteří po celém deštěm zmáčeném velkoměstě rozváželi své klienty – černé boty, černý oblek, bílá košile, černá kravata a černý pršiplášť. Každý, kdo by mu věnoval pozornost, by ho pokládal za obyčejného šoféra, jenž se prochází a snaží se zabít čas, než zákazník dovečeří a nechá se odvézt někam jinam nebo řidiče propustí.

Když Rapp zaujal pozici šikmo naproti restaurace Gramercy, sáhl do kapsy a vytáhl balíček marlborek. Pokud by v dešti jen tak postával na newyorské ulici, mohl by působit nápadně, ale s cigaretou se stal jedním z mnoha závislých kuřáků, kteří kvůli dávce nikotinu nehledí na živly. Otočil se k průčelí budovy za sebou. Sklopil deštník, takže to vypadlo, jako když chrání zapalovač před větrem. S větrem si hlavu nelámal, ale měl strach, že by někdo z ostatních řidičů mohl ve světle plamínku zahlédnout jeho obličej.

Potáhl z cigarety a zpod mokrého deštníku se rozhlédl po ulici. Cíl seděl u jednoho z velkých oken restaurace, večeřel a vydatně popíjel s člověkem, kterého Rapp nikdy osobně nepoznal a ani poznat nechtěl. Ačkoli ho druhý muž také zajímal, Rapp neměl ve zvyku zabíjet lidi jen proto, že vyslechli blábolení zahořklého blázna, jenž má nejlepší léta za sebou.

Třebaže se snažil najít jiné řešení, Rapp se už naprosto smířil s osudem. Sledovací tým v restauraci nainstaloval mikrofony a Rapp poslední dvě hodiny seděl v zaparkovaném Lincolnu Town Car a poslouchal, jak jeho spolupracovník hází bláto na CIA. Rapp nevěděl, co mu vadí víc, jestli mužova vypočítavá kritika, nebo lehkomyslnost. Čekal by, že zaměstnanec CIA bude o něco opatrnější, pokud jde o místo a čas zrady.

Prozatím jeho kolega jen obhajoval své politické a filozofické názory. Jistě, způsob nebyl nejšťastnější, ale ještě nešlo o nic vysloveně závadného. Rapp však cítil, že to přijde. Muž hodně pil. Zatím zvládl dvě martini s ginem a čtyři sklenice červeného a navrch zřejmě pár panáků v letadle z Washingtonu a v hotelovém baru. Rapp svým lidem nařídil, aby se stáhli z letišť. Bylo tam příliš mnoho kamer a cvičených agentů, které by nakonec vyslýchala FBI. Pokud všechno proběhne, jak naplánovali, všechny pásky s tímto mužem budou převinuty nazpátek a podrobeny zkoumání, počínaje jeho dnešním letem s U.S. Airways z Reaganova národního letiště na LaGuardia.

Rapp vdechl kouř a díval se, jak číšník na stůl klade dvě sklenky koňaku. Před několika minutami spolustolovník Rappova cíle navrhl, aby skleničku po večeři vynechali. Rappovi se zdálo, že druhý muž začíná mít dojem, že jenom ztrácí čas. Rappův kolega ale trval na tom, aby se oba napili. Řekl druhému muži, že ji bude potřebovat, až uslyší, co se mu chystá říct.

Teď stály sklenky na stole a do Rappova deštníku tiše bubnovaly kapky. Číšník byl stále v doslechu, když se člověk ze sídla CIA v Langley naklonil a začal vyprávět. Rapp z bezdrátového sluchátka slyšel každé slovo. Několik prvních minut to byly samé narážky. Rappův spolupracovník předkládal informace jako sérii hypotéz, a třebaže právníci z ministerstva spravedlnosti by nepochybně dokázali, že šlo o pouhé domněnky, Rapp v nich viděl další důkaz mužovy bezohlednosti. Každý s prověrkou tak vysokého stupně věděl, o čem lze hovořit a co je přísně zakázáno.

Rapp si právě zapaloval druhou cigaretu, když rozhovor pokročil od abstraktních věcí ke konkrétním. Začalo to zmínkou o jedné operaci, o níž vědělo jen pár lidí včetně prezidenta. Je to tady, pomyslel si. Ten idiot to myslí vážně.

Rapp se co nejpřirozeněji vrátil pohledem k oknu restaurace. Oba muži se skláněli nad stolem, obličeje jen dvacet centimetrů od sebe, a posluchač vypadal po každém polohlasně proneseném slově stále zděšeněji. Tajné informace se řinuly v rychlém proudu dat a cílů. Jedno tajemství za druhým padalo na hromadu, jako kdyby to byly bezvýznamné fámy. Rozsah škod byl ještě horší, než si Rapp dokázal představit. Dokonce ho napadlo, jestli by prostě neměl přejít ulici, vytáhnout pistoli a na místě toho idiota popravit.

Situace se však stejně nečekaně uklidnila. Jako bojovný opilec, který si dal o jednu skleničku víc, muž z Langley sklidil zboží a oznámil, že prozradil jen zlomek toho, co ví, a že než řekne cokoli dalšího, potřebuje uzavřít jakousi dohodu.

Jestliže měl Rapp pocit, že kolegu k tomuto riskantnímu kroku dohnaly vlastní přísné zásady, nyní při poslechu vyjednávání o finančních podrobnostech nově vznikajícího vztahu ztratil poslední zbytky zdráhavého respektu. Díval se skrze déšť na zrádce a uvědomil si, že podobně jako u stovek předešlých mizerů měl spolupracovníkův okázale předváděný idealismus svou cenu, což platí u lumpů všeho druhu.

Rapp odhodil cigaretu do strouhy a pozoroval, jak mizí ve víru nad kanálem. Obrátil se k Park Avenue a necítil sebemenší lítost nad tím, co právě uvedl do pohybu. Aniž se musel dívat, věděl, že na zadní sedadlo Lincolnu Town Car právě nastupuje muž, který nápadně připomíná zrádce. Pozornost byla věnována všem detailům od brýlí přes kravatu po barvu vlasů – dokonce i černo-oranžovému deštníku z hotelu. Rappovi zbývalo jen přesunout se o blok a půl a počkat, až idiot přijde za ním.

2

New York

Glen Adams dopil z baňaté sklenky poslední kapku drahého koňaku Remy Martin a okamžitě mu bylo líto, že další doušek jemného a hřejivého nápoje už nepřijde. Jeho společník u stolu a někdejší spolužák z práv byl sice velmi nadaný, ale poněkud nudný, a požádal o účet. Právnickou fakultu Newyorské univerzity dokončili před šestadvaceti lety a od té doby se viděli jednou či dvakrát ročně na setkání absolventů nebo při různých pracovních příležitostech. Občas také zašli na oběd a pověděli si, co je nového, avšak bylo zřejmé, že se jejich cesty rozcházejí. Pochopitelně to nebyla ničí chyba. Kvůli práci a rodinám jim nezbývalo moc času na stará přátelství.

Po škole se ubírali zcela odlišnými cestami. Urness získal kýženou práci v kanceláři veřejného obhájce v New Yorku. Po třech letech nevolnictví zamířil do soukromého sektoru a rychle získal pověst schopného obhájce. Kolem pětatřiceti již za sebou měl dvě kauzy před Nejvyšším soudem Spojených států. V devětatřiceti založil vlastní právnickou firmu a ta se brzy zařadila k neznámějším a nejúspěšnějším ve městě plném drahých advokátních kanceláří.

Adams sice nezaznamenal takové úspěchy, ale byl pyšný na to, čeho dosáhl. Šel v otcových šlépějích a začal pracovat pro CIA. První dva roky byly poučné, avšak strašnější než veškerá jeho očekávání. Od dětství snil o tom, že se stane špionem. Bohužel se ukázalo, že tato práce vypadá úplně jinak, než si ji představoval. Adamsův otec bojoval ve druhé světové válce a pak vstoupil do služeb CIA a její Divize zvláštních činností. Táta byl málokdy doma, což syna přivedlo ke snění o nevýslovném hrdinství a odvážných kouscích. Hlava rodiny měla i v nepřítomnosti obrovský vliv na jediného potomka a jeho touhy.

Ve skutečnosti Adams zjistil, že Ředitelství operací v Langley je plné vulgárních a zabedněných bývalých vojáků, kterým činí potíže vidět svět jinak než černobíle. Jako absolvent jedné z nejlepších právnických fakult na světě nedokázal pracovat mezi tolika hlupáky. Po dvou letech služby přes otcův nesouhlas ze CIA odešel a stal se zaměstnancem ministerstva spravedlnosti. Toto rozhodnutí napáchalo v jejich vztahu nenapravitelné škody. Adamsovi mladšímu trvalo řadu let, než situaci stabilizoval, a dnešní večer byl pro něj v mnoha ohledech rozhodujícím krokem v uzavření celé záležitosti.

Navzdory problémům s otcem Adams nikdy nezapochyboval, že odchodem ze CIA učinil správné rozhodnutí. Na ministerstvu spravedlnosti zvládal stále těžší úkoly a vytrvale postupoval. Po 11. září se všechno změnilo. Rok či dva po útoku Adams cítil stejnou vlasteneckou horlivost jako všichni ostatní. Potom se zase vzpamatoval a uvědomil si, že jeho vlastní vláda v některých ohledech představuje stejnou hrozbu jako teroristé. Hlasitá menšina na Capitol Hillu volala po větším dohledu nad CIA, a než se Adams stačil vzpamatovat, jeho kariéra nabrala nečekaný směr. Politikům se zalíbila jeho pověst ostrého federálního žalobce, a protože v Langley pracoval jeho otec a krátce i on sám, stal se z něj ideální kandidát na generálního inspektora nejvýznamnější americké zpravodajské agentury.

Adams na krátký čas zadoufal, že nová funkce přispěje k urovnání rozporů s otcem. Život více než osmdesátiletého otce se chýlil ke konci a Adams věděl, že podobných příležitostí již mnoho nebude. Ve svém optimistickém odhadu se nemohl hůř zmýlit. Toho odpoledne, kdy otci pověděl o návratu ztraceného syna, spolu mluvili naposledy. Adams nemohl tušit, že otec úřadem nejvyššího hlídacího psa CIA odjakživa pohrdá. Předpokládané usmíření se změnilo v katastrofu, která zničila veškeré naděje na nápravu jejich vztahu. Po čtyřech měsících Adams starší zesnul.

Syn se horlivě vrhl do nové práce. Jako misionář, který obrací pohany na křesťanství, kázal zaostalým divochům o spravedlnosti a právním řádu. A stejně jako misionáři v odlehlých končinách Jižní Ameriky občas musel použít sílu – obracel je mečem. Hodlal využít svého nadání, aby v Langley zahájil novou éru. Éru, na kterou všichni budou pyšní.

Přinejmenším si to v té době namlouval. A vyprávěl to manželce a kolegům z práv, jako byl Urness. Spolužáci mu dodávali sílu. Viděli CIA takovou, jaká byla: jako prohnilou a zastaralou organizaci. Napadlo ho, jestli by tenkrát tu práci vzal, kdyby věděl, co ví teď. Nebyl moc velký idealista? Ne, ujišťoval sám sebe mnohokrát, to oni byli příliš zkorumpovaní. Ústava a právní řád byly důležitější než tisíc kariér. Než milion kariér.

Adams nahlédl do sklenky s nadějí, že v malé prohlubni na dně objeví ještě jednu kapku, ale žádnou nenašel. „Ještě není všechno ztraceno,“ zamumlal si pro sebe. Dnešní večer to dokazoval. Jeho plán je dobrý a vlastně ještě lepší – je dokonalý. Tohle nikdo z nich nečeká. Kromě toho teď mají plné ruce práce a pokoušejí se zjistit, proč to podělali a připustili smrt skoro dvou set spoluobčanů za bílého dne. Byla to banda hlupáků a nedávné útoky dokázaly, že jejich metody nepřítele jen povzbuzují.

„Je to velký krok,“ poznamenal Urness, když uklízel černou kartu American Express zpátky do peněženky. „Víš určitě, že to chceš celé absolvovat?“

„No tak, Kenny,“ napomenul advokáta Adams, „o tvém odhodlání jsem nikdy nepochyboval.“

„Jenom jsem se chtěl ujistit,“ řekl Urness a usmál se. „Pár opravdu mocným lidem to vážně zvedne mandle.“

„To rozhodně. Ty do toho jdeš stoprocentně?“

Advokát se na okamžik zamyslel a pak odpověděl: „Jsem připravený na nový úkol. Na nějakou kauzu, pro kterou se nadchnu. Peněz už mám hromadu. Teď bych rád vykonal něco záslužného.“

Adams zdvihl obočí a zeptal se: „Jako když Woodward a Bernstein rozjeli Watergate?“

„Přesně tak, ty budeš Hluboké hrdlo.“

„Doufám, že nebudu muset čekat do devadesáti, než se o mně někdo dozví.“

„Jestli se nepletu,“ řekl Urness, „a to se mi většinou nestává, odhadl bych to na maximálně dva roky. Do té doby se všechno vyřeší a z tebe bude hrdina.“

„Pro někoho.“

Urness odsunul židli a začal se zvedat. „Na to kašli…“

Adams se zasmál a vstal, aniž si všiml, že mu ubrousek sjel z klína na podlahu.

„Myslím to vážně. Kašli na to. Fašistická pravice nikdy nepochopí, co děláme, a proto ti radím, abys na to kašlal a pustil je z hlavy.“

„Máš pravdu,“ uznal Adams s uličnickým úsměvem. Když Urness obešel stůl, Adams ho vzal kolem ramen. Byl skoro o hlavu vyšší. „Jsi fakt třída, Kenny. Hrozně si toho vážím.“

„Moc rád ti pomůžu, Glene. Žijeme v divné době. Mám strach, v jakém stavu naše děti tuhle zemi zdědí, jestli něco nepodnikneme.“

Oba zamířili z restaurace přes bar k východu. Adams se rozhlédl po lahvích za barovým pultem a jako Pavlovův pes začal slintat. Zpomalil a pravou rukou si pohladil břicho. „Co bys řekl na posledního panáka, než půjdeme spát?“

Urness se zastavil a nečekaně vážně, jako kdyby hovořil s klientem, odpověděl: „Myslím, že už jsi toho vypil dost.“

Adams se nervózně odvrátil a zasmál se. „No tak, Kenny,“ bránil se s nepřesvědčivou lehkostí, „jsem v New Yorku jenom na jeden večer. Co je špatného na tom, že se chci trochu namazat?“

„Nic, pokud prodáváš pneumatiky, bydlíš v Ohiu a přijel jsi na konferenci, jenže ty nejsi obchodní cestující, kamaráde. Odvážil ses na hodně nebezpečnou půdu. Jeden chybný krok, a máš to spočítané.“ Urness tleskl, aby svá slova zdůraznil.

„Dobře vím, co dělám.“

„Tím si nejsem tak jistý. Jestli se do toho pustíme, chci, abys měl pití pod kontrolou.“

„Neblázni,“ opáčil Adams uvolněně, „nebudu ti tvrdit, že mi pití nechutná, ale dneska neřídím. Jenom se potřebuju trochu odreagovat.“

„Ano, já to chápu a jako přítel ti říkám, abys brzdil. Tohle není legrace. Když to poděláš, Glene, a všechno neproběhne bezvadně, můžeš skončit ve vězení nebo ještě hůř.“

„Rozumím,“ řekl Adams, zvedl ruce a cítil se poněkud zahanbeně.

„Dobře, protože si tě ohlídám. Teď běž do auta. Potřebuju jet domů a ještě se na ten případ podívat, než půjdu spát.“

3

Adams a Urness se s deštníky v rukou tísnili pod malou markýzou před restaurací. Oba se rozhlíželi po mokrých oknech nejbližších vozů a hledali cedulku se svým jménem. Adams měl štěstí. Jeho auto čekalo jen něco přes pět metrů daleko. Urness se spěšně rozloučil a pospíchal pryč, přičemž kličkoval mezi kalužemi. U každého sedanu se zastavil a četl jmenovky. Adams se vydal jiným směrem a došel k zadním dveřím Lincolnu Town Car. Otevřel je, sklapl deštník a nastoupil.

Řidič na něj zdvořile kývl, pozdravil a pak se zeptal: „Zpátky do hotelu, pane?“

Adams byl v pokušení zeptat se, jestli v okolí není nějaký slušný bar, ale pak si to rozmyslel. Urnessova výtka ohledně pití urazila jeho hrdost. „Ano, do hotelu, prosím.“ Díval se z okna a vymýšlel, jak ospravedlnit radost, kterou mu skýtala sklenka dobrého pití nebo láhev vína. Tohle člověk jako Urness nepochopí. Moc se soustředí na kariéru a neumí si vychutnat jiné věci, které život nabízí. Vlastně neměl jediný koníček nebo vášeň než právo.

Kromě toho, uvažoval Adams, bych chtěl Urnesse vidět po měsíci na mém místě, o šesti letech nemluvě. Adams si občas připadal jako generál Custer – obklopený divochy a pokoušející se bojovat za dobrou věc. Každý den narážel na pokrytectví a zradu. Celá tajná služba a většina vedení v Langley byly prošpikovány profesionálními lháři a manipulátory, muži, kteří neměli špetku úcty k Ústavě a dalším základům vládního systému. Dospěl k závěru, že na občasném pití není nic špatného. Jenom musí být trochu nenápadnější.

Projížděli rušnou křižovatkou. Bez ohledu na řeči o pití Adamse pakt s Urnessem potěšil. Vzhledem ke komplikovanosti celé věci večer nemohl dopadnout lépe. Adams se usmál vlastní smělosti a dovolil si myšlenku na sladké vítězství, až se ten prohnilý barák v Langley sesype.

Uvědomil si, že mu několik měsíců nebylo tak dobře. Zdálo se, jako by mu z unavených ramen spadlo obrovské břímě. Bude to legrace – obrátit to proti nim. Ta ironie se mu líbila. Chystal se využít jejich vlastní triky, aby se jim dostal na kobylku. Začínal o tom přemýšlet jako o menší tajné operaci. Bude dál vykonávat funkci generálního inspektora a s předstíranou horlivostí hledat zrádce. Musí však být opatrný a nepůsobit příliš zapáleně. Agenti nemusejí být chytří, ale mají instinkty. Kdyby příliš změnil své chování, vycítili by to, takže musel pokračovat v práci a rozhlásit varování, že ten den přijde. Adams se nemohl dočkat, jak se budou tvářit, až se tu novinku dozvědí.

Auto najelo do výmolu a začalo zpomalovat. Adams vzhlédl a chtěl se zeptat šoféra, proč zastavuje, když se náhle za řidičem otevřely dveře. Do vozu vklouzla temná postava, z níž odkapávala voda, a usedla vedle Adamse. Než Adams stačil zjistit, o koho se jedná, dveře se zase zavřely a auto se rozjelo. V nějaké zasuté části mozku jako by zaslechl zlověstné cvakání automatických zámků. Horečně uvažoval, co se děje. Co tady dělá ten cizí člověk? Adams se ho chtěl zeptat, když vtom se muž obrátil tváří k němu.

Alkohol sice mírně zpomalil jeho myšlení, avšak Adams okamžitě věděl, na koho se dívá. Černé vlasy s prošedivělými skráněmi, snědá pleť a oči tak temné, že vypadaly jako dvě kaluže ropy – to všechno nepatřilo nikomu jinému než nejlepšímu zabijákovi CIA – Mitchi Rappovi. Jenže co Rapp dělal v New Yorku a dokonce v jeho autě?

„Co je?“ koktal Adams. „Hergot, kde se tu berete?“

„Jak proběhla večeře?“ zeptal se Rapp konverzačním tónem.

„Večeře? Co tady sakra chcete? Okamžitě vypadněte z mého auta!“ Do Adamsova hlasu se vkradla panika, jak si utlumený mozek uvědomoval vážnost situace.

„Pomalu, Glene,“ řekl Rapp klidně. „Teď nerozkazujete vy.“

„Na to bych se podíval!“ opáčil Adams a sáhl do vnitřní kapsy.

Rapp mu nijak nebránil. „Co to děláte?“

„Volám ministrovi spravedlnosti!“

Rapp dlouze vzdychl a doporučil: „Nechte ten telefon na pokoji.“ Adamsovu reakci očekával. Zvedl pravou ruku v rukavici, napřáhl ji k levému rameni a praštil Adamse hřbetem ruky přes nos. Rána měla sloužit jako výstraha. Rapp nechtěl, aby Adams krvácel – alespoň prozatím.

Adams vyštěkl jako pes a zároveň pustil telefon. Bezděčně si oběma rukama zakryl obličej a začal si hlasitě stěžovat.

Rapp sáhl po telefonu a začal Adamse prohledávat; sjel mu rukama k pasu, aby se ujistil, že nemá další telefon nebo pager, o kterém neví.

„Nesahejte na mě!“ ohradil se Adams.

„Nehýbejte se,“ nařídil Rapp a zaměřil se na kapsy saka.

„Teď jste to přehnal!“ zvolal Adams. „Tohle vám jen tak neprojde. Únos, napadení…“

Rapp výčtu obvinění nevěnoval pozornost a řekl řidiči: „Jenom tenhle jeden telefon.“

Šofér přikývl a natáhl ruku. Rapp mu předal telefon a o chvíli později řidič zastavil, spustil okénko a odevzdal přístroj muži, který stál na nároží.

Rapp se obrátil zpátky k Adamsovi, jenž stále vyhrožoval a těšil se, jakou radost a uspokojení zažije, až Rapp stane před soudem.

„Glene,“ přerušil ho Rapp, „to se nestane.“

„Ale stane!“ namítl Adams důrazně.

Rapp vzdychl. „Šance, že mě někdy uvidíte před soudem, je nulová.“

„Moc dobře mě neznáte, jestli vás třeba jen na minutu napadlo, že s tímhle nepůjdu za ministrem spravedlnosti.“

„Znám vás hodně dobře, Glene, ale vy zřejmě neznáte mě, jestli si myslíte, že zůstanete naživu.“

„Že ne?“ zeptal se Adams nevěřícně. „Toho byste se neodvážil!“

„Odvážil jsem se víckrát, než dokážu spočítat, a z daleko banálnějších důvodů. Jste zrádce, a pokud mi nějak nevysvětlíte, proč jste proboha vynášel tajné informace, zabiju vás.“ Rapp se muži na sedadle vedle sebe podíval do očí a dodal: „Není to zas tak složité, a jestli vážně věříte, že jsem takový netvor, jak tvrdíte, měl byste vědět, že to myslím vážně.“

Adams konečně pochopil vážnost situace. Klesla mu čelist, chvíli civěl na Rappa a pak se obrátil k řidiči a zařval: „Hned zastavte!“ Řidič si ho nevšímal, a tak Adams příkaz zopakoval dokonce ještě hlasitěji.

Rapp se obrátil na sedadle, dlouze se na Adamse zadíval, vybral si místo a pak levou rukou zasadil ránu, po níž brada generálního inspektora klesla na prsa. Adamsova hlava se odrazila od okénka a potom se celé tělo zhroutilo.

4

toolesboro, iowa

Stará farma stála na okraji lesíka několik set metrů od břehu Mississippi. Potok přitékající ze severozápadu se rozdvojoval, minul vyvýšené místo, pak se zase spojil do jednoho koryta a vléval se do široké řeky, která rozdělovala Ameriku přibližně na poloviny. Třicetihektarový pozemek byl převážně zalesněný, se zvlněnou otevřenou krajinou na západě. Nejdůležitější bylo, že poskytoval utajení.

Hakím jej loni na podzim objevil cestou na sever z Hannibalu v Missouri. Inzerát v místních novinách ve West Burlingtonu jej popisoval jako ideální místo pro samotáře a Hakím usoudil, že místo stojí za prohlídku. Během krátkého telefonátu s realitní agentkou zjistil, že rodina pozemky rozprodává už přes deset let. Děti se odstěhovaly – jedno do Chicaga, dvě na Východní pobřeží a poslední na Západní pobřeží, otec zemřel a matka nedávno skončila v sanatoriu. Zbyl jenom starý dům a dvě stodoly, stojící na hustě zalesněných třiceti hektarech u řeky. Obchodnice s nemovitostmi varovala, že půda kolem domu bývá na jaře většinou zaplavena a příjezdovou cestu občas smete voda, takže se pozemek příliš nehodí k ničemu kromě lovu.

Hakím ženě řekl, že nemá zájem, poděkoval za ochotu a zavěsil. Potom jel po dálnici číslo 99 na sever, dokud farmu nenašel, což bylo obtížnější, než očekával, ale to pochopitelně uvítal. Z taktického hlediska mělo místo mnoho kladů. V dohledu nebyl žádný další dům a místní silnice slepě končila příjezdovou cestou k pozemku, takže provoz na ní bude minimální, pokud vůbec nějaký. Hakím pořídil pár fotografií a pak zavolal právníkovi do New Yorku a nařídil mu, aby nemovitost koupil prostředničtvím lovecké a ochranářské nadace, kterou předtím založil. Právník se o všechno postaral. Pak Hakím nechal postavit uzamykatelnou bránu a rozmístit cedule „Zákaz vstupu“. Od té doby se na farmu vrátil jen dvakrát a v obou případech přivezl zásoby a zkontroloval, jestli je všechno připraveno.

Ukázalo se, že dům je jednou z mála součástí plánu, na nichž se s Karímem shodnou. Po útocích vymýšleli nejlepší variantu úniku. Letiště ani soukromá letadla nepřipadala v úvahu. Američané si uzavírání těchto cest již mnohokrát vyzkoušeli. Potom uvažovali o přístavech na Východním pobřeží a v Mexickém zálivu. Za normálních okolností by nebylo těžké proplížit se na nákladní loď, jenže bezpečnostní opatření připomínala situaci po 11. září. V každém přístavu byly stovky ostražitých pozorovatelů a bezpočet kamer.

Přemýšleli o překročení hranice do Kanady nebo Mexika. Přejezd kontrolovaného přechodu byl příliš riskantní, a tak se rozhodli přejít hranici pěšky v drsné divočině. Karím věřil, že po fyzické stránce cestu zvládnou. Problém spočíval v nalezení někoho důvěryhodného na druhé straně. Už tak se potýkali s tenčícími se zdroji. O pomoc se museli obrátit mimo skupinu. Hakím si uvědomoval, jak značnou paranoiou přítel trpí, a proto nečekaně navrhl odjet do srdce Ameriky a ukrýt se.

Amerika je podobně jako Saúdská Arábie obrovská země s velkými městy a rozlehlými oblastmi s řídkým osídlením. Jenže ačkoli bývá Amerika považována za tavící kotlík, obzvláště v porovnání s uzavřenými společnostmi jako Saúdská Arábie, ve skutečnosti není tak otevřená, jak se vypráví. Všechny rozličné skupiny mají tendenci držet se pohromadě, což dosti omezuje možnost skrývání. Karím si zpočátku myslel, že jeho přítel plánuje odjet do nějakého velkoměsta jako Chicago. Vzhledem k tomu, že v aglomeraci žije přes deset milionů obyvatel, stali by se příslovečnou jehlou v kupce sena. Hakím, který už v Americe nějaký čas strávil, vysvětlil, proč odjezd do Chicaga není dobrý nápad. Ve velkém městě je příliš mnoho očí a uší a na jejich dopadení bude jistě vypsána odměna. Pokud je někdo bude hledat, nejlepší alternativou je najít si místo, kde v absolutním soukromí bouři přečkají. Karímovi se tato myšlenka zalíbila a dal svému nejlepšímu příteli svolení takové místo najít.

Hakím z malého kuchyňského okna hleděl na řeku a vycházející slunce a sledoval, jak osamocený divoký krocan kráčí přes louku k lesu. Hakím se podíval napravo po ostatních. Už šest dní každé ráno vídal sedm krocanů, jak se v řadě ubírají po své úzké stezce mezi stromy. Byli ostatní zabiti nebo tohohle vyloučili ze svého hejna, stáda nebo jak se skupině krocanů vlastně říká? Ať to proběhlo jakkoli, Hakím přesně věděl, jak se krocan cítí. Celý minulý týden ráno co ráno uvažoval, že se na cestu vydá sám. Mohl by sejít k řece a nastoupit do člunu, který schoval do křoví. Nastartoval by přívěsný motor o výkonu pětadvaceti koní a vyrazil by od břehu. Jako Huckleberry Finn by zamířil na jih. Po velké řece by doplul až do zálivu.

Mohl za toto nutkání jediný incident, nebo spíš sled událostí? Hakím hledal odpověď celý týden. Stalo se něco, když svého přítele téměř před rokem opustil v pákistánských horách? Změnil se jeho nejlepší přítel v jihoamerické džungli, nebo se to přihodilo daleko dřív? Jako většina kamarádů z dětství o sobě nepochybovali. Karím býval premiantem třídy. Měl od přírody sportovní nadání a víc ctižádosti než ostatní děti z okolí a vždycky projevoval větší náboženské zanícení. Odjakživa byl podnikavější, zatímco Hakím se držel zpátky. Navzájem se doplňovali.

Hakím ubíjel čas a uvažoval, jestli si to jenom nenamlouvali. Byli si opravdu tak blízcí? Hakím sám sebe přesvědčoval, že bývali nejlepšími přáteli, ale nemohl vyloučit, že šlo o jednostranný vztah. Těžko rozlišovat mezi zapáleným individualistou a sebestředným hlupákem – možná v tom není rozdíl. Ať to bylo jakkoli, udála se jakási změna, snad v důsledku přirozeného vývoje. Ukázalo se, že jeho starý přítel je stejně narcistický jako celé vedení al-Káidy. Byl stále posedlejší zprávami o útocích a jejich následcích. Před takovou sebeláskou Prorok varoval.

Hakím se pokoušel uvést v soulad ožehavé teologické aspekty jejich boje, když vtom ho vyrušil přítelův hlas.

„Dobré ráno.“

Hakím nebyl překvapený. Už dávno si zvykl na Karímovu schopnost pohybovat se neslyšně. Podíval se přes rameno a kývl. Pohledem na hodiny zjistil, že je šest ráno. Jeho hlídka skončila a teď bude mít osm hodin volno.

„Stalo se během tvé hlídky něco zajímavého?“ zeptal se Karím.

„Ne,“ odpověděl Hakím podle pravdy.

„Nějaké zprávy?“ chtěl vědět Karím a ukázal na malou televizi na stole. „Ani jsem ji nezapnul.“

„Zase sis četl?“

„Ano.“

„Ty rouhavé americké knihy, které jsi četl, když jsme byli děti?“ zeptal se Karím nesouhlasně.

„Komu zvoní hrana podle mě není rouhavý román.“

„Myslíš, že by ho schválil imám bin Abdulláh?“ odsekl Karím, sáhl po dálkovém ovladači a zapnul televizi.

Hakím si vzpomněl na imáma z jejich mešity v Mekce v Saúdské Arábii. Na svých cestách nepoznal nevzdělanějšího duchovního. Chtěl na to přítele upozornit, ale pak se rozhodl mlčet. Jejich spory se táhly celý týden. Oba byli podráždění a Hakíma to již unavovalo.

„Podívej se na tohle,“ řekl Karím, ukázal ovladačem na obrazovku a zesílil zvuk.

Hakím se obrátil k televizi. Běžel v ní jeden americký zpravodajský kanál. Starý přítel jako kdyby se nemohl nabažit reportáží o útocích, které uskutečnili minulý týden. Informace o počtu mrtvých a jejich jména mu působily téměř zvrácenou radost. Vše si zaznamenával do malého zápisníčku s kroužkovou vazbou. Při úvodních explozích zahynuli dva členové vlády a sedm senátorů. Tato část plánu vyšla dokonale. Tři bomby v automobilech vybuchly před třemi slavnými washingtonskými restauracemi právě v polední špičce. Celkem zabily skoro 125 lidí. Čtvrtá bomba explodovala o několik hodin později, když vrcholily záchranné práce, připravila o život daleko víc lidí a zasadila ďábelské Americe zničující psychologický úder.

Takhle to aspoň popisoval Karím. Hakím však nebyl tak optimistický. Čtvrtý výbuch zabil desítky hasičů, záchranářů, policistů i civilistů, kteří náhodou stáli poblíž. Hakím s touto taktikou nesouhlasil. Podobný krok mu připadal nečestný, což byl jenom začátek. V rámci al-Káidy měl vždycky problém rozmluvit spolubojovníkům krátkozraké vidění světa. Jen málo džihádistů cestovalo a ještě méně jich strávilo delší dobu v Americe. Nechápali americký smysl pro fair play. Exploze, jejímž cílem bylo zabíjet záchranáře, Američany rozlítí. Karím a ostatní, kteří tento postup obhajovali, předpokládali, že oslabí americké odhodlání, ale nemohli se více mýlit. Zákeřná taktika jen přivede další mladé muže do náborových středisek ozbrojených sil. To prodlouží válku a poškodí věc v očích mezinárodního společenství. Hakím tento názor obhajoval s veškerou rozhodností, jíž se odvažoval, avšak jako vždy prohrál.

„Podívej,“ zopakoval Karím skoro škodolibě. „Kvůli tomu tuhle válku nevyhrají. Říkám ti to celé roky.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Hakím spíše podrážděně než se zájmem. Když přikročil blíž k televizi, spatřil obrázek muže, jemuž bylo necelých třicet let. Pak se na obrazovce objevila fotografie usmívající se mladé ženy s děvčátkem.

„Měl se s nimi sejít na oběd,“ vysvětlil Karím. „Pracuje na ministerstvu financí. Nebo spíš pracoval,“ dodal se tichým smíchem. „Na ten oběd minulý týden přišel o víc než půl hodiny později. Manželku a dceru zabil výbuch. On přežil.“

„A proč jsi tak šťastný?“ zeptal se Hakím.

„Zrovna spáchal sebevraždu.“ Karím se rozesmál nahlas. „Chápeš to? Oni nic nevydrží.“

Hakím se díval, jak Karím vytahuje svůj zápisník. Karím přeškrtl poslední číslici a s uspokojením zaznamenal nový součet.

Hakím unaveně poznamenal: „A to si děláš starosti s tím, co čtu.“

Karím, který příteli pořádně nerozuměl, zaklapl zápisník a zvedl oči. „Cože?“

„Co myslíš, že by imám bin Abdulláh řekl na tu tvou radost z bolesti druhých?“

Karím nesouhlasně zamručel a odpověděl: „Poděkoval by mi za zabití dalšího nevěřícího.“

Hakím byl moc unavený na vášnivou debatu se zřejmě nejtvrdohlavějším člověkem, kterého znal, a tak si přítele nevšímal a vydal se krátkou chodbou vstříc vyhřáté ložnici a snad i dlouhému a nerušenému spánku.

5

Jezero Anna, Virginie

Mitch Rapp shlížel na klidné, skelné jezero. Zpoza stromů na východní straně vykouklo oranžové slunce. V zátokách se držely chuchvalce mlhy, ale střed jezera byl čistý. Odněkud zpoza ohybu břehu Rapp slyšel vytí závěsného motoru. Nějaký rybář se pravděpodobně vydal na své oblíbené ranní místo. Od vraždy své manželky sem Rapp jezdil často. Pokaždé měl smíšené pocity, neboť zavzpomínal na dobré časy, ale zároveň mu tvrdá realita připomněla, že o ženu přišel.

Okolí mu připomínalo místo v zátoce Chesapeake, kde se seznámili, i bydliště její rodiny v severním Wisconsinu. Za jejího života tam zavítal jen párkrát a později se tam nevracel. Podnikl jediný výlet do Chicaga, aby se osobně omluvil jejím rodičům a bratrům. Děsil se toho rozhovoru, ale věděl, že se nedokáže sám sobě podívat do očí, pokud se s nimi nesejde. Rapp ji sice nezabil, ale jako sobecký pitomec ji zatáhl do svého mizerného světa, kde odražené kulky až příliš často kosí nevinné. Byl blázen, když si myslel, že mohou žít normální život.

Když se díval na klidnou jitřní hladinu, vzpomněl si, že manželka a její bratři se s oblibou hned po ránu věnovali vodnímu lyžování. Vybavily se mu rodinné fotografie, jež visely na sukovitých borových stěnách jejich rodinného srubu. Na některých stála na starých prknech Anna, vytáhlé děvčátko s nohama do X, zlatohnědou pokožkou a pihami na nose. Ty nádherné zelené oči dodnes viděl večer co večer. Nikdy nepoznal nikoho krásnějšího a vsadil by se, že ani nepozná. Po několika letech smutku usoudil, že si nebude nalhávat něco jiného. Prošel dvěma krátkými vztahy, ale protože na ni pořád myslel, byly od začátku odsouzeny k nezdaru.

Jeho pozornost upoutalo vrznutí sítě proti hmyzu a Rapp se otočil k domu. Byl to dům s obyvatelným podkrovím, třemi velkými střešními okny a verandou, která jej obklopovala ze tří stran. Stěny měly bílou barvu a linka kolem oken a dveří ladila se zelenými asfaltovými taškami na střeše. Majitel vyšel na verandu a bojoval se zipem khaki bundy. Po chvíli jej zprovoznil a pak o holi sestoupil po schodech. Jmenoval se Stan Hurley a byl to osmasedmdesátiletý veterán CIA. Oficiálně odešel před devatenácti lety do důchodu, avšak neoficiálně měl pořád dost práce. Popudlivý Hurley obstaral převážnou část Rappova výcviku v prvních letech po absolvování Syrakuské univerzity. Rapp několikrát uvažoval, jestli se ho ten mizera pokouší zabít. Výcvik se většinou odehrával zde, na břehu jezera Anna.

Byl to do jisté míry experiment. Všichni tajní agenti z Langley procházeli školicím střediskem CIA nedaleko Williamsburgu ve Virginii, známém jako Farma. Skupina veteránů z Langley však vycítila měnící se politické klima a rozhodla se pro utajení před oportunisty z Capitol Hillu. V té době Hurley ze služby odešel a rozbil svůj stan hodinu jižně od Washingtonu. Rapp nevěděl, kolik dalších adeptů Hurley vyzkoušel, ale bylo mu jasné, že než na místo jednoho horkého a vlhkého letního dne dorazil on, Hurley stačil vyrazit nejméně tři. Dozvěděl se o nich, neboť Hurley hovořil o prvním idiotovi, druhém idiotovi a třetím idiotovi. Pronášel věty jako: „Dva dny jsem třetímu idiotovi vysvětloval, jak se to dělá, a ten kretén se pak málem zabil.“

Když sledoval, jak se starý mrzout šourá po asfaltové cestě, Rapp si musel přiznat, že má z toho muže pořád trochu strach. Lidí, kteří v něm takový pocit vzbuzovali, moc nebylo. Rapp si vzpomínal na první den výcviku, jako by to bylo včera. Bylo mu něco přes dvacet, a protože odehrál skoro dokonalou sezonu jako kapitán univerzitního lakrosového mužstva, měl dojem, že je v životní formě. Těžko si mohl představit víc ponižující zážitek, než že mu nakope zadek hubený šedesátník, který si zapaluje jednu od druhé a nalévá se bourbonem. Došlo k tomu jen pár metrů od místa, kde teď Rapp stál. Ve velké stodole, na staré páchnoucí žíněnce, na níž Rapp musel bojovat sedm dní týdně skoro čtyři měsíce.

S odstupem Rapp chápal, že Hurley měl situaci plně pod kontrolou, ale tenkrát opravdu přemýšlel, jestli přežije. Hurley ho budil ve čtyři ráno a ze rtů mu visela cigareta. Když Rapp nevstal dost rychle, Hurley ho z vojenského skládacího lehátka vyklopil na tvrdou prašnou podlahu stodoly. Rapp musel spát ve stodole, dokud neprokáže, že si zaslouží lůžko v domě. Skutečné potíže nastaly, když se Rapp ohnal. Později se ukázalo, že to byl mimořádně hloupý krok. Stařík byl daleko hbitější, než vypadal. Rapp zasadil ránu a pak si pamatoval už jenom to, jak leží na zádech na zemi, má vyražený dech a lapá po vzduchu jako ryba na suchu.

Hurley stál nad ním a vykřikoval: „Rváč! První idiot byl rváč. Vydržel jenom týden, ale aspoň to byl rváč!“

Rapp první týden přečkal navzdory tomu, že v průměru asi osmdesátkrát denně končil na lopatkách. Vyslechl všechny existující nadávky a přinejmenším jednou za hodinu dostal příkaz vypadnout a už se nevracet. Hurley mu nejhrubšími možnými výrazy opakoval, že s ním jenom ztrácí čas. Rapp viděl dost filmů na to, aby pochopil, co se děje. Jako kapitán také vedl tréninky a věděl, že Hurley zjišťuje, jestli na to adept má. Chápat a zakoušet na vlastní kůži jsou ale dvě velmi odlišné věci. Rapp nikdy před ničím necouvl a rozhodně s tím teď nehodlal začít, ale Hurley ho se svými sadistickými metodami důkladně otestoval.

Když se starý špion vlekl po cestě a opíral se o hůl, Rapp se musel usmát při vzpomínce, jak mu ten chlapík kdysi dával nakládačku, kdykoli si zamanul.

„Co je tady k smíchu, ty blbče?“ zeptal se Hurley hlasem ochraptělým ze tří krabiček denně.

„Nic.“ Rappův úsměv se ještě rozšířil.

„Kecy. Myslíš si, že ta hůl je k smíchu?“ Zvedl ji a zahrozil Rappovi. „Chci tě vidět, až ti bude jako mně. Doktor říká, že většina pacientů je první týden po náhradě kyčelního kloubu úplně mimo z léků. Já nic nepotřebuju.“

„Pokud nepočítáte láhev bourbonu denně.“

Hurley se zastavil a upřeně se na Rappa zadíval. „Chceš mi zkazit radost ze života?“

„Ne,“ odpověděl Rapp, zazubil se a přednesl jednu z Hurleyho oblíbených replik, „jenom vás seznamuju s realitou, Stane.“

Hurley se oteklýma očima ohlédl ke stodole a zasunul pravou ruku do kapsy kalhot. Po chvíli vytáhl měkkou krabičku camelek bez filtru. „Jo… co nevidět se s ní seznámí všichni.“

„Určitě do toho chcete jít?“ zeptal se Rapp, čímž mu poskytl další možnost vycouvat. „Já to zvládnu.“

Hurley stočil levou dlaň kolem špičky cigarety a škrtl svým starým zapalovačem Zippo. Vyskočil plamínek a Hurley po dlouhém a hlubokém nádechu vyfoukl oblak kouře a řekl: „Já vím, že jo, ale potřebuju to udělat.“

Rapp by se do akce raději pustil sám, ale věděl, že Hurley názor nezmění. „Dobře… dáme se do toho. V devět musím být zpátky v Langley.“

6

Velká dvojitá vrata stodoly byla zavřená, a tak Rapp a Hurley prošli dveřmi za rohem. Blíž k vratům parkoval střední traktor, dvě čtyřkolky a pickup Ford F-150. Zbytek prostoru vyplňoval předmět, který vypadal jako obrovský trezor, ale ve skutečnosti se jednalo o průmyslovou sušicí pec pro Hurleyho nečekaný koníček, jímž byla keramika, a několik dalších věcí.

Oba muži došli na druhou stranu k velké dubové kartotéce. Hnědé dřevo bylo poškrábané a zaprášené a na několika zásuvkách scházely mosazné úchyty. Zdálo se, že tento kus nábytku váží asi tunu i bez nejrůznějších šroubů, matek, hřebíků a drobností všeho druhu, které vyplňovaly všech osmdesát šuplíků. Hurley sáhl dozadu, stiskl knoflík a skříň se začala otáčet od stěny, přičemž odkryla betonové schodiště. Rapp sestoupil první, a jakmile se Hurleyho hlava dostala pod úroveň terénu, vymačkal na klávesnici kód. Kartotéka se rozjela nazpátek.

Když byla skříň na místě, Rapp navolil další kód. Sotva se rozsvítilo zelené světlo a elektrický motor odemkl zámek, Rapp vzal za kulovou kliku a vstoupil do pravoúhlé místnosti se stěnami z litého betonu. V místnosti byly dva šedé kovové stoly, gauč a kulatý stůl se čtyřmi židlemi. U bližšího šedého stolu seděl muž. Když Hurley a Rapp vešli, vstal. Další člověk ležel na zádech na gauči, nohy měl nahoře a obličej mu zakrývala čapka se znakem Baltimore Orioles. Buď spal, nebo ho nezajímalo, kdo dorazil.

V místnosti se vznášel silný pach nikotinu. Když Rapp procházel výcvikem, tohle místo ještě neexistovalo. Hurley je vybudoval po 11. září s pomocí diskrétní stavební firmy vedené jedním bývalým agentem. Podlaha stodoly byla vybagrována a základy zpevněny, čímž vznikl prostor pro sklep. Pak byly zbudovány stěny z litého betonu a strop z odlehčených panelů, který se stal novou podlahou stodoly. Nejvýš dvě hodiny jízdy od Washingtonu se nacházela tři podobná zařízení, všechna postavená ze soukromých zdrojů a známá jen hrstce zasvěcených. Koneckonců, v nouzi si lidé vždycky nějak poradí. Měla-li CIA plnit svoje poslání, musela značnou část své činnosti provádět v tajnosti. Hurley při mnoha příležitostech během studené války hovořil o tom, že existuje přinejmenším deset takových míst, kde jsou vyslýcháni přeběhlíci a občas i zrádci.

„Kde je doktor?“ zeptal se Hurley urostlého muže za šedým stolem.

Svalovec ukázal na ocelové dveře na opačné straně místnosti a řekl: „Mluví s Adamsem. Je tam už skoro dvě hodiny.“

Urostlý muž se jmenoval Joe Maslick. Narodil se v Chicagu a dříve sloužil u výsadkářů, s nimiž byl jednou v Iráku a dvakrát v Afghánistánu. Na sobě měl černé tričko a džíny.

Hurley se obrátil k Rappovi a otázal se: „Je pod parou?“

Rapp přikývl. „Měl už dost vypito, když jsme ho včera večer sebrali.“

„A potom?“

„Nalil jsem do něj pár panáků cestou letadlem sem.“

„Na letišti problémy nebyly?“

Rapp zavrtěl hlavou. „Naložil jsem ho na Teterboro v hangáru.“

„Co piloti?“ zajímal se Hurley.

„Pilotní kabina byla celou dobu zavřená.“

Hurley něco zamumlal a pak se zeptal: „Proč jsi ho nepřivezl autem?“

Byla to spíš kritická připomínka než otázka a Rappovi se nelíbilo ani jedno. Kdyby mluvil s někým jiným než se svým starým instruktorem, odsekl by, proč tedy nehnul zadkem a nepostaral se o to sám, ale tohle byl Hurley, a tak si Rapp výtku nechal pro sebe. „Stane, tihle piloti se mnou létají po celém světě. Zažili všelicos.“

„A co když budou muset vypovídat, kdo byl na palubě?“

„Řeknou, že se přesouvali s prázdným strojem do Richmondu, protože tam měli brzy ráno někoho vyzvednout?“

„A když budou chtít federálové mluvit s hlavounem, který si letadlo najal?“

Rapp se podíval na hodinky. Bylo 6.58. „Touhle dobou je letadlo na cestě do Mobilu. A ten chlap na palubě vůbec neví, že existuju.“

„Stejně se mi to nelíbí,“ zamručel Hurley a začal lovit krabičku cigaret.

Rapp ho skoro označil za drsňáka, ale nakonec to neudělal, protože věděl, že pro Hurleyho je celá věc těžší, než by kdy přiznal. S Adamsovým otcem bývali nejlepší kamarádi. Sloužil s ním po celém světě. Protože chtěl změnit téma, Rapp se zeptal: „Poslechl jste si tu nahrávku ze včerejšího večera?“

„Jo.“ Hurley vydechl oblak kouře.

„A?“

Hurley se postavil za stůl a zadíval se na plochou obrazovku nalevo. Ukazovala Adamse, sedícího ve vedlejší místnosti a hovořícího se zhruba padesátiletým mužem s vlnitými světlými vlasy. Jmenoval se Thomas Lewis a bylo to klinický psycholog. Hurley nevěděl, na koho má větší vztek, jestli sám na sebe, nebo na toho blbečka vedle. „Zatracenej zrádce… dělá ostudu svému příjmení.“

Rapp nevěděl, co má říct, a tak mlčel, a protože ani Maslick toho moc nenamluvil, všichni tři beze slova zírali na obrazovku. Ozval se však muž odpočívající na gauči. Zpod baseballové čepice pronesl: „Škoda, že dělání ostudy svému příjmení není důvod k zabití.“

I když Rappa tato poznámka nepřekvapila, stejně ho popudila. Několik posledních hodin se s Mikem Nashem hádal, jak zamotanou situaci vyřešit.

„Co takhle vlastizrada, chytráku?“ odsekl Hurley.

„To je rozhodně hrdelní zločin, jenomže ani ten tak docela nespadá do naší pravomoci.“

Hurley upíral zrak na desku stolu a ruce se mu začínaly třást vztekem. Sáhl po keramickém hrnku a mrštil jím přes místnost. Hrnek narazil do betonové zdi těsně nad koženým gaučem a roztříštil se na tisíc kousků, které zasypaly Nashe.

Nash vyskočil z gauče a zvolal: „Hergot, co vám je?“

„Jestli se chcete hádat, kamaráde, tak laskavě vstaňte a podívejte se mi do očí!“ Hurley se obrátil k Rappovi a zavrčel: „Co je tohle za cirkus? Kdyby mě zajímaly osobní názory, přihlásil bych se do čtenářského kroužku.“ Vydal se k protější zdi, přičemž mručel a polohlasně klel. Když došel k ocelovým dveřím, několikrát do nich udeřil holí a pak vymačkal kód k uvolnění zámku.

Rapp se podíval na Nashe a pohybem rtů naznačil otázku: Zbláznil ses?

Nash neodpověděl. Byl příliš naštvaný na Hurleyho, než aby se zabýval Rappem.

Za chvíli se k nim připojil doktor Lewis a zavřel a zamkl dveře výslechové místnosti. Nikdo se neposadil. Rapp a Hurley stáli proti Lewisovi, zatímco Maslick zůstal za stolem a nespouštěl oči z monitorů a Nash na druhé straně stále vstřebával ostrou kritiku.

„Tak povídejte,“ vyzval Hurley psychologa.

Lewis zaváhal, jako kdyby se rozhodoval, odkud začne. Prohrábl si vlnité světlé vlasy a konstatoval: „Klasická narcistická porucha osobnosti.“

„To je všechno?“

„Ne, je to trochu komplikovanější.“ Lewis se odmlčel a pak se zeptal: „Znal jste jeho rodiče?“

„Znal.“

„Táta doma moc nepobyl, viďte?“

„To nikdo z nás. Tenkrát to bylo normální.“

Lewis chápavě přikývl a zadíval se do Hurleyho modrých očí. „Sloužil s vámi u tajné služby?“

„Jo.“

„Takže byl pryč ještě častěji než ostatní tátové?“

„Nejspíš ano.“

„Měl odtažitou matku?“

„Marge,“ řekl Hurley a zadíval se kamsi do dáli, jako kdyby si vybavoval zasutou vzpomínku. „Nebyla to zrovna nejsrdečnější ženská.“

„Neprojevovala moc citů?“

„Projevovala jich asi tolik jako tamhleten stůl.“

Lewis pokýval hlavou. „Všechno to do sebe zapadá. Adams má zbytnělý smysl pro hodnotu, který se projevuje lpěním na oprávněnosti. Problém spočívá v tom, že jeho sebeúcta je velice křehká. Je pro něj dost těžké přijímat kritiku. Navíc postrádá empatii, což mu umožňuje využívat druhé. Má dojem, že je výjimečný… a že ho dokážou pochopit jen géniové. Že by se měl spojovat jedině s lidmi, které pokládá za dostatečně talentované, přičemž jejich opravdové nadání potřebuje k vyřešení své vnitřní nejistoty.“

„Mučednický komplex? Pořád má pocit, že mu někdo hází klacky pod nohy, a chce, aby to všichni kolem věděli?“

„To je velice běžné. Když narazí na někoho jako například Mitch,“ ukázal Lewis k Rappovi, „na někoho energického, nezávislého, výkonného a neplýtvajícího komplimenty, na někoho, koho ostatní považují za špičku, pak se mu zdá, že ten člověk je jeho nepřítel a je potřeba přistřihnout mu křidýlka. Lidé s touhle poruchou se často stávají právníky. Připadají si pak chytřejší než ostatní a mohou svoje znalosti práva využít k šikanování těch, kteří neoceňují jejich předpokládanou genialitu.“

Hurley si vzpomněl na rodinné výlety před zhruba čtyřiceti lety. Pamatoval si, jak kamarád Mark šílel, když se jeho syn ušklíbal, jestliže neprosadil svou. „Mívají sklony k sebevraždě?“

„Ne… prakticky nikdy. Na to se má moc rád. Mohl by ji předstírat nebo jí vyhrožovat, ale skoro určitě by to nedotáhl do konce.“

„To je všechno?“ zajímal se Hurley.

„Ptal se na vás.“

„On ví, že jsem tady?“ zeptal se Hurley překvapeně.

„Ne, netuší, že s tím máte něco společného. Tvrdí, že určitě pochopíte, co se děje.“

Hurley se zamračil. „Já? Proč si myslí, že zrovna já pochopím, co má v plánu?“

„Moc bych z toho nevyvozoval. Jak jsem řekl, přeceňuje vlastní důležitost. Navíc… nezapomínejte, že pro lidi s touhle poruchou je mimořádně těžké přijmout odpovědnost za vlastní činy. Pořád si něco namlouvají.“ Lewis se podíval na Rappa a dodal: „Má hrůzu z Mitche, protože ví, že ho za žádných okolností nepřiměje změnit názor. Ve vašem případě,“ obrátil se k Hurleymu a pokrčil rameny, „doufá, že se mu podaří získat pochopení starého rodinného přítele.“

Rapp zaznamenal, že Hurley se s tímto zvratem těžko smiřuje. Nelíbilo se mu, když starého tvrďáka viděl v takovém stavu, a tak se dotkl jeho paže a navrhl: „Postarám se o to.“

„Ne.“ Hurley zavrtěl hlavou a narovnal se, jak mu jen osmasedmdesátileté tělo dovolilo. „Tohle musím zvládnout.“

7

Wapello, Iowa

Ted White opatrně vyklouzl z postele a natáhl se pro komínek oblečení, přichystaný na židli v koutě. Mezerou mezi žaluziemi zahlédl šedé předjitřní světlo. Zvedl oblečení, ohlédl se přes rameno na manželku a po špičkách se vyplížil z ložnice. Když procházel otevřenými dveřmi, vzal za kliku a s tichým cvaknutím za sebou zavřel. Teprve v bezpečí chodby se konečně nadechl. Chvilku čekal, jestli se žena nepohne, a potom udělal dva kroky a vešel do Haydenova pokoje.

Sedmnáctiletý syn ležel zamotaný v přikrývce a prostěradle, dva ze čtyř polštářů na podlaze, jeden pod tělem a poslední na hlavě. Za měsíc měl dokončit střední školu. White ho chytil za rameno a lehce jím zatřásl. Nic. Počkal pět vteřin a zkusil to znova. Pokračoval stále silněji ještě půl minuty, dokud Hayden omámeně neotevřel oči.

„Co je?“ zeptal se v polospánku. „Co se děje?“

„Pšššt,“ zasyčel otec. „Jestli vzbudíš mámu, nepustí tě se mnou.“

Mladík neodpověděl, jen se rozhlédl po pokoji a snažil se srovnat si věci v hlavě.

„Vezmi si loveckou výstroj.“

„Ale máma říkala, že nemůžu jet. Máme test z angličtiny a večer hraju zápas.“

Hayden získal baseballové stipendium a chystal se na Severoiowskou univerzitu. „Makal jsi poslední čtyři roky. Myslím, že si s tátou můžeš vystřelit na krocana.“

„Ale máma…“

„Já vím,“ uklidňoval ho otec a zvedl ruku. „Pokud tě odvezu zpátky do školy včas na ten test, všechno bude v pořádku.“

„Trenér nemá rád, když…“

„S trenérem jsem mluvil. Lovení krocanů se mu líbí stejně jako mně a taky ví, že tenhle týden vrcholí říje. Řekl, že je hlavní, abys stihl test. Zajedeme na staré místo mého dědy. Patnáct minut tam a patnáct zpátky. Když sebou pohneš, nic nám nebrání být za pár hodin zpátky.“

Hayden se vymotal z přikrývky a položil nohy na podlahu. Zvedl obě ruce nad hlavu a postěžoval si: „Máma bude naštvaná.“

White tiše, ale rozhodně upozornil: „A já se naštvu, jestli ji probudíš. Koukej vstávat. Já jdu udělat topinky s vejcem. Najíme se v autě.“ S těmito slovy White vyšel z pokoje svého jediného dítěte a zamířil chodbou ke kuchyni. Zapnul kávovar a rozehřál pánev. Potom ho čekal těžký úkol. Našel poznámkový blok a tužku, opřel se pravým loktem o pult a uvažoval, jaký způsob přiznání ke zločinu je nejlepší. Jako obvykle dospěl k názoru, že mu nejvíc vyhovuje stručnost a věcnost.

Miláčku,

včera večer jsem mluvil s trenérem. Prý mu nevadí, když vezmu Haydena na lov. Na třetí hodinu bude zase ve škole. Nejspíš to je naše poslední jarní střílení. Příští rok bude na koleji. Je možné, že to tak rychle uteklo?

Líbám tě, Ted

8

toolesboro, iowa

Hakím za sebou zavřel dveře ložnice, a přestože si chtěl pročistit hlavu, začal přemýšlet o útocích. Výbuchy v době oběda, bomba zabíjející záchranáře, kteří prohledávají trosky Monocle – oblíbené restaurace amerických senátorů a lobbyistů –, a pak poslední troufalý výpad. Hakím to považoval za dílo génia. Třebaže se v posledních době s Karímem hodně přel, musel uznat nepřehlédnutelnou smělost plánu. Karím Hakíma požádal, aby zjistil, kde sídlí americké Národní protiteroristické centrum neboli CTC – mozek nezákonné války velkého Satana proti terorismu, jak ji nazývali. Aniž informovali kohokoli z nejvyšších velitelů al-Káidy, připravili odvážný plán útoku na budovu. Karím chtěl učinit z lovců kořist. Zasáhnou Národní protiteroristické centrum, zatímco Američané se budou ve zmatku zabývat úvodnímu útoky a následnou explozí.

Hakím byl s Karímem u toho, když šest jejich spolubojovníků v uniformách zvláštních policejních jednotek vpadlo do budovy. Protože strávil nějaký čas ve Washingtonu, Hakím věděl, že není úplně neobvyklé vidět na ulici velké černé terénní auto plné po zuby ozbrojených hrozivých mužů. Díky zmatku po prvních explozích se dostali až k bráně protiteroristického centra a snadno zlikvidovali ochranku.

Muži několik měsíců nacvičovali každý detail plánu a zdálo se, že jej zvládli dokonale. Auto s blikajícími světly zajelo přes obrubník rovnou ke vchodu. Muži vyskákali ven, postavili se do řady a hned po vstupu do budovy začali likvidovat cíle. Minuli výtahy a vyšli po schodech do nejvyššího patra, kde se nacházelo řídicí středisko. Kromě pušky M-4 a pistole Glock měl každý muž sebevražednou vestu napěchovanou plastickou trhavinou C-4 a půlpalcovými kuličkami z ložisek.

Karím předpovídal, že útok na zařízení ochromí americkou schopnost účinně bojovat s al-Káidou, a to na několik let. Komanda a bezpilotní letouny decimovaly vedení organizace. Teroristé očekávali, že počet obětí překročí stovku, avšak něco nevyšlo. Nebo Američané lhali. Prozatím přiznali jen osmnáct mrtvých při napadení centra. Karím již šestý den odmítal zprávám věřit. Byl přesvědčen, že Američané ve snaze zachovat si tvář a uklidnit veřejnost tají skutečný výsledek útoku.

Hakím si všiml, že tato teorie má drobný háček. Novinářům se zpoza bezpečnostního ohrazení podařilo natočit horní patra budovy a ta zůstala netknutá. Kdyby sebevražedné vesty explodovaly podle plánu, všechna okna by se vysypala a s více než padesátiprocentní pravděpodobností by zmizela také střecha. Upozornil na to kamaráda a dostalo se mu ostrého pokárání. Prý je naivní a neví nic o tom, jak Západ dokáže zmanipulovat média.

Hakímovi přítelova neoblomnost připadala stále únavnější. To on cestoval po světě, zatímco Karím se jen potloukal po kavárnách a mešitách plných podobně smýšlejících mužů. Prakticky neopustil Saúdskou Arábii. Hakím by příteli rád pověděl několik věcí, ale uvědomoval si, že na to není vhodná doba. Potřebovali se bezpečně dostat ze země a teprve pak, až se situace uklidní, se s ním bude moci střetnout.

Když si Hakím umyl obličej a vyčistil zuby, obrátil se východním směrem, poklekl na podlahu a začal se modlit. Většinu života dodržoval předepsaných pět modliteb denně a často ležel celkem až dvě hodiny tváří k zemi, aby se osvědčil jako dobrý muslim. Už pár let však takovou zbožnost neprojevoval. Kvůli svému poslání se musel zříci mnoha zvyků a rituálů. Při cestách do Ameriky a dalších zemí bylo třeba, aby víře věnoval co nejmenší pozornost.

I nyní, v soukromí svého pokoje uprostřed Ameriky a mimo dohled kohokoli dalšího, modlitby odříkával ve spěchu. Vyjádřil oddanost Alláhovi, požádal o vedení na nebezpečné cestě a pak se jeho myšlenky začaly toulat, což se mu stávalo stále častěji. Pořád mluvil k Alláhovi, avšak kladl otázky. Snažil se uvést v soulad neslučitelné. Jako již tolikrát se zadrhl – položil otázku, napůl si odpověděl a potom se zaobíral něčím jiným, aniž úvahu dokončil. Díky tomu se nemusel dívat pravdě do očí. Zkrácené modlitby byly poněkud skličující. Skoro jako kdyby ve spěchu psal Alláhovi vzkazy a chystal se v klidu všechno vyjasnit, až skončí nejtěžší část jeho putování.

Hakím pořád věřil v Boha. V tom problém nebyl. Ochabnutí jeho důvěry souviselo spíše s věřícími – s muži, kteří tvrdili, že přesně znají Jeho vůli. Když se přikrýval dekou, pokoušel se pročistit si hlavu. Uvědomil si, že jeho náboženská víra není v krizi. Potíže způsobovala víra v přítele. Hakím si vzpomněl na den, kdy se seznámili, ale rychle myšlenky obrátil jiným směrem. O tomto tématu se poslední dobou hádali až příliš. Byl unavený a potřeboval si odpočinout, pokud má Karímovi někdy objasnit své obavy. Použil osvědčený trik, vytáhl z paměti ty nejpříjemnější vzpomínky a začal si je přehrávat.

Slunce se blyštělo na povědomě studené modři hladiny u ostrovů Florida Keys. Hakím se opřel v křesle a pak se předklonil, jako kdyby se modlil k Alláhovi, což ovšem nečinil. Pravou rukou roztočil naviják, během několika vteřin přitáhl co nejdelší úsek rybářského vlasce a znovu se opřel. Přestože mu namáhavý boj s velkým mečounem trval skoro hodinu, na tváři měl blažený výraz jako malé děcko.

K výletu na Kubu ho inspirovala novela Stařec a moře od Ernesta Hemingwaye. Pro Hakíma to byla největší životní zkušenost. Neuplynul ani den bez vzpomínky na toho krásného mečouna a jen málokdy si ho nevybavil před spaním. Věděl, že je to obranný mechanismus. Často vídal smrt a mrzačení – kulky a bomby páchaly strašné věci kamarádům, cizím lidem i nepřátelům. Viděl, jak dělostřelecký náboj doslova roztrhal muže na kusy. Kolem bylo tolik krve a masa, že prostě nikdo nemohl zůstat naživu, avšak někteří díky Boží milosti přežili, a kdyby měli stejná lékařská zařízení jako nepřítel, bylo by jich ještě víc. Jindy by po náletu přísahal, že spolubojovník jen ztratil vědomí, protože na těle neměl ani šrám. Štouchal do něj a šplíchl mu do obličeje vodu, ale k životu ho neprohrál. Později se Hakím dozvěděl, jaké účinky mají tunové americké bomby. Rázová vlna ničila vnitřní orgány, aniž těla mrtvých navenek nějak poznamenala.

To byly jen některé obrazy, jež se Hakím snažil potlačovat, kdykoli chtěl spát. Další se týkaly útoku šesti skvěle vycvičených mužů na protiteroristické centrum. Hakímovi se nelíbilo, s jakou bezstarostností jiní věřící obětovali životy. Proto lpěl na vzpomínkách z výletu na Kubu a onoho nezapomenutelného dne, kdy pronásledoval mečouna, bojoval s ním a nakonec ho vytáhl na palubu. Propast mezi oběma světy však vytvářela paradox. Buď se jej bez nadšení pokoušel překlenout, nebo jej prostě přehlížel. Věděl, že ani s jedním přístupem nevystačí donekonečna.

Teď ještě ne, říkal si. Uklidňoval svou mysl přemýšlením o hřejivých slunečních paprscích. Vzpomínal na vlhký slaný vzduch, mírný vánek a baletní tanec velké modré ryby nad hladinou. Hakím zvolna usínal s nadějí, že se na Kubu někdy vrátí. Povědomý hlas v hlavě mu připomínal, že je to bláznovství.

Neměl ponětí, jestli spal dvě minuty nebo dvě hodiny. Stále ležel se zavřenýma očima na zádech, když uslyšel těžké kroky někoho, kdo vběhl do domu. Dveře do ložnice se rozletěly a Hakím se překvapeně posadil. Jeho mozek, otupělý hlubokým spánkem, nedokázal tvář statného muže ve dveřích zařadit.

„Jsou tady,“ oznámil muž s nepřeslechnutelným strachem v hlase.

Hakím si uvědomil, že to je letargický Maročan Ahmed.

„Rychle, jsou tady,“ pokračoval anglicky s těžkým přízvukem. „Vezměte si pistoli a běžte na stanoviště.“

„Kdo je tady?“ zeptal se Hakím naprosto bděle.

„Dva muži v oranžové… jako dávají na auta.“

Hakím byl zvyklý domýšlet si, co nesouvislé věty často popletených mužů znamenají, ale tahle byla nad jeho síly. „Co to povídáš?“

„Vstávejte,“ řekl Maročan s opravdovou panikou. „Karím vás chce! Rychle!“

9

Jezero Anna, Virginie

Adams stále nechápal, kde se stala chyba. Připravil dokonalý plán. Věděl, jak končí udavači. Jedna strana je oslavuje a druhá jim nemůže přijít na jméno. Všechny peníze utratí za právníky a kvůli pomalému fungování soudů nemají žádnou jistotu. Ať jsou jejich kroky jakkoli bohulibé, nakonec jim zlomí vaz. Politici ve Washingtonu bývají krvelační a udavači se pro ně stávají bezcennými pěšáky. Adams o tom dlouho a usilovně přemýšlel. Mohl skončit jako první voják, který Dne D vyskočil z prvního výsadkového člunu na pláž Omaha. Zmasakrovali by ho.

Byl přesvědčený, že vykročil správným směrem. Všechno nasvědčovalo tomu, že Rapp, Nash, Kennedyová a ostatní kolem nich neustále pošlapávají ústavu. Pilně pracoval v zákulisí, aby to neuniklo pozornosti těch správných lidí z ministerstva spravedlnosti. Většina ministrových náměstků nechtěla o Rappovi a Kennedyové ani slyšet. Ti dva ve Washingtonu přečkali již řadu konfliktů a prozatím ze všech vyvázli se zdravou kůží. Spor s nimi mohl opovážlivce stát kariéru. Adams měl dojem, že nakonec našel spojence v senátorce Lonsdaleové. Senátorka za Missouri předsedala výboru pro justici a stejně jako Adams nenáviděla CIA a její kovbojské praktiky.

Potom vybuchly bomby a kultivovaná atmosféra v hlavním městě se zase jednou změnila. Před pár dny se Adams zastavil za Lonsdaleovou a schůzka skončila fiaskem. Po několika měsících spolupráce našli na ministerstvu spravedlnosti agresivního právníka, který měl dost odvahy, aby se postavil zločincům z Langley, jenže senátorka pak ztratila kuráž.

Doporučila Adamsovi, aby věc odložil a zaměřil se na miliony dolarů, které CIA zašantročila někde v Iráku a Afghánistánu. Snažil se jí vysvětlit, že musejí pokračovat. Byli už blízko. Adams potřeboval jenom politickou podporu a předvolání před výbor pro justici, aby Rappa a jeho kumpány dostal za mříže.

Sám by to nedokázal. Třebaže celkově nevynikali bystrostí, Rapp a ostatní byli mistry přežití a zručně zametali stopy. Když přišel o podporu Lonsdaleové a zbytek Senátu a Sněmovny reprezentantů kvůli své prohnilosti ani nehnul prstem, Adams pochopil, že nemá smysl někoho tahat před soud. Bez pomoci ministerstva spravedlnosti a Capitol Hillu a kvůli zjevné sebevražednosti udavačského přístupu musel vypracovat třetí možnost. Zdrojem inspirace se mu nestal nikdo jiný než zesnulý Mark Felt, někdejší náměstek ředitele FBI, který způsobil pád prezidenta Richarda Nixona tím, že selektivně dodával informace novinářům Bobovi Woodwardovi a Carlu Bernsteinovi.

Na rozdíl od Felta však Adams nehodlal být tak pošetilý a nechat nějakého pisálka vydělat na své statečnosti miliony a pak se spoléhat na skromnou vládní penzi. Sám zveřejní knihu skandálních odhalení o CIA, jejích nezákonných programech a mužích, kteří je řídí. Dokonce už vymyslel název – Hledání spravedlnosti. Napíše ji pod pseudonymem Jefferson. Jméno nepotřeboval, jen příjmení. Kennymu Urnessovi řekl, že za ním se žádostí o pomoc přišel agent, který se podílí na ilegálních operacích CIA. Tento smyšlený agent nabízel k prodeji rukopis odhalující pravdu o CIA a bezpočtu jejích zločinných programů. Urness měl založit fond, do kterého poplynou miliony, jež kniha vydělá, a až se za nějakých pět až sedm let situace uklidní, Adams vystoupí jako onen statečný muž, který svrhl fašistické křídlo americké vlády.

Samozřejmě, vypukne povyk, avšak Adams také něco věděl o zametání stop. Už si za hotové koupil použitý laptop, který po dopsání knihy okamžitě zničí. Dokonce objevil software, s jehož pomocí změní styl psaní, aby ho experti neodhalili. Se všudypřítomnými detektory lži si starosti nedělal. Zatím na nich pokaždé obstál, protože proti člověku s jeho inteligencí prostě neměly šanci. Počítal s každou variantou, ale navzdory pečlivému plánování mu něco uniklo.

Adams se dotkl prázdné skleničky na stole a zatoužil po další. Účinky vodky začaly vyprchávat, což teď rozhodně nepotřeboval. Nebylo snadné zachovat klid, když na opačné straně ocelových dveří čekal někdo jako Mitch Rapp a člověk si nemohl přivolat pomoc. Bez ohledu na svou situaci již Adams odpřísáhl, že za tohle Rappovi zatopí. Naslibuje jim cokoli, jen aby se dostal ven, a pak rozpoutá peklo.

Nikdo soudný by si ho nedovolil zabít. Aspoň si to Adams bez ustání opakoval. Proboha, vždyť je generální inspektor CIA. Na případ by se vrhli novináři. Zákonodárci by požadovali vysvětlení. Utajení by zkrátka bylo příliš složité. Tohle mu říkal racionální mozek, avšak v jeho hlavě zněl ještě jiný hlas. A ten nebyl zdaleka tak sebejistý. Stále vážněji ho upozorňoval, že Rapp je schopen extrémního násilí.

Adams navzdory zlým předtuchám ujišťoval sám sebe, že všechno dopadne dobře, když vtom se otevřely dveře. Okamžitě poznal vrásčitou a unavenou tvář, a třebaže k tomu muži necítil zvláštní náklonnost, velmi se mu ulevilo, že ho vidí. Před všechny neshody byl Stan Hurley starý rodinný přítel, legenda tajných služeb a možná jediný člověk, na kterého Rapp dá. Adams byl přesvědčen, že starého muže získá na svou stranu.

„Strýčku Stane,“ oslovil ho s naději, „díky bohu, že jsi tady.“ Vstal a s roztaženýma rukama vykročil dopředu, aby objal jednoho z nejhanebnějších ničemů, které kdy poznal, avšak než se dostatečně přiblížil, něco se mu tvrdě zarylo do žaludku. Strnul.

„Posaď se,“ nařídil Hurley.

Adams sklopil zrak a spatřil na svém břiše gumové zakončení hole. „Co se stalo?“

„Nic… sedni si.“ Hurley ho postrčil a ukázal na židli.

Adams pomalu ustoupil a posadil se. „Strýčku Stane, všechno se to pochopitelně dá velice uspokojivě vysvětlit.“

„Opravdu?“ zeptal se Hurley skepticky. „Zrovna jsem chtěl říct to samé.“

„Tohle je šílené. Jsem generální inspektor CIA. Nemůžou mě jen tak unést uprostřed noci a vyslýchat.“

„Vzhledem k tomu, že sedíš tady, se v obou směrech zřejmě pleteš.“

Adams se zamračil a namítl: „Tohle není Praha v osmašedesátém. Mitch Rapp ani nikdo jiný ze CIA nemá právo držet mě tu násilím.“

„Předpokládám, že z čistě právního hlediska to tak bude.“

Adams si Hurleyho poznámku vyložil jako záblesk naděje. „To si piš. Všichni dělají chyby, ale tohle je pořádné šlápnutí vedle.“

„To rozhodně je.“

„Dobře.“ Adams se zadíval do tváře otcova nejlepšího přítele v marné snaze odhalit jeho skutečné úmysly. „Už kvůli tobě… bych mohl přimhouřit oči, ale budu potřebovat určité záruky.“

„Například?“

„Tak především… Rapp a ta jeho parta gaunerů musejí slíbit, že se to už nikdy nebude opakovat.“

Hurley volnou rukou sevřel opěradlo židle. Dlouho nic neříkal. V mysli si přehrával život Glena Adamse. Až do střední školy moc nepřemýšlel o tom, jak se mu ten kluk zamlouvá, a pak mu věnoval pozornost především kvůli přítelovým obavám, co z něj vyroste. Nyní měl Adams pocit, že tyto obavy byly vcelku oprávněné.

Nakonec Hurley promluvil: „Takže podle tebe je to celé chyba. Ty sám jsi žádnou neudělal?“

Adams pochopil, že teď musí být opatrný. „Vím, že jsi už nějaký čas mimo službu, takže asi nebudeš mít podrobný přehled o všem, co se děje, ale řekněme, že Rapp strká nos někam, kam by neměl.“

Hurley se málem rozesmál, avšak zachoval vážnou tvář. „Vážně?“ zeptal se, jako kdyby ho to zajímalo. „Tak mi o tom něco pověz.“

10

Adamsovy myšlenky se rozeběhly rychlostí světla ve snaze stvořit zápletku, s jejíž pomocí by staříka přesvědčil, že Rapp spáchal obrovskou chybu. Nepamatoval si přesně datum, ale odhadoval, že Hurley je na odpočinku nejméně patnáct let. Bylo jasné, že o některých věcech si udržuje přehled, avšak většina jeho starých zdrojů určitě vyschla. Adams dospěl k názoru, že nejlepší bude vyjadřovat se co nejobecněji a zaměřit se na nedávnou minulost.

Uhnul pohledem a předstíral, že si prohlíží důlky a rýhy na kovovém stole. „Ta věc, na které dělám… bohužel o ní nesmím mluvit.“

Hurley k němu obrátil krví podlité, ale bystré oči. „Takže když zavolám ředitelce Kennedyové, dozvím se od ní, že to je oficiální záležitost CIA?“

Adams zavrtěl hlavou a odpověděl: „Ona v tom nefiguruje.“

„Tak kdo teda? Řekni mi nějaké jméno.“ Hurley založil ruce na prsou, jako kdyby se připravoval na dlouhé čekání.

„Stane, tohle jde mimo tebe.“ Adams poposedl na židli. „Sakra, ty už v Langley nepracuješ. Nemůžu o tom s tebou mluvit.“

Hurley odfrkl. „O tajných operacích toho vím víc než prezident, takže mě přestaň připravovat o čas a odpovídej na otázky, nebo si v praxi vyzkoušíme tu tvoji teorii pohody.“

„A která teorie by to měla být?“

„Ta o mučení… všem kamarádům od novin vyprávíš, že mučení nefunguje. Že jenom přihrává další členy al-Káidě.“

Adams nasadil překvapený výraz. „Ale to je pravda.“

„A jak to sakra můžeš vědět?“ Hurley se naklonil nad židli. „Už jsi někdy někoho vyslýchal? Musel jsi na něj být tvrdý, abys zachránil životy?“

„Tohle sám víš. Jsem generální inspektor CIA.“

„Co těch třiadvacet měsíců, které jsi prožil u tajné služby, jak se rád chlubíš? Z toho celých pět v terénu. Stejně jsi z velvyslanectví odcházel jenom na golf nebo za děvkama.“

„O tomhle se hádat nebudeme,“ řekl Adams s nuceným úsměvem. „Stačí, když se shodneme, že každý příběh se dá vyprávět ze dvou pohledů.“

„Jasně… takže je tu pravda a pak ty věci, co pravda nejsou. Jako včera u té tvojí večeře.“

„Co je s ní?“

„Podle Mitche ses chystal na vlastizradu.“

„Mitch Rapp je profesionální lhář.“

„Asi by bylo lepší, kdybys takhle o Mitchovi nemluvil. Buď odpovídej na moje otázky, nebo ho sem přivedu, a sám dobře víš, že jemu na tvých názorech záleží ještě míň než mně.“

„Dobře… dobře,“ ustoupil Adams. „Ale řeknu jen to, co můžu.“

„Co jsi včera večer dělal v New Yorku?“

„Byl jsem na večeři s kamarádem z univerzity.“

„O čem jste mluvili?“

Adams zaváhal. Musel být opatrný, aby se sám neusvědčil ze lži. „Vážím si tě, Stane, vždycky jsem si tě vážil, takže to řeknu co nejslušněji. Nezodpovídám se tobě. Nezodpovídám se Mitchi Rappovi. Zodpovídám se prezidentovi a kontrolnímu výboru z Capitol Hillu. To je všechno.“

Hurley si nespokojeně povzdechl. „Mám dojem, že ti nerozumím.“

„Já to vidím stejně,“ odvětil Adams zklamaně. „Chápu, že to je komplikovaná záležitost, a proto jsem ochoten nedělat z toho vědu, ale tahle nabídka nepotrvá moc dlouho. Jsem unavený a čeká mě spousta schůzek. Dám Rappovi poslední šanci, aby mě nechal odejít. A to hned. Jednu šanci.“ Adams zdvihl ukazovák.

Hurley se rozesmál. „Ty nechápeš, co se děje, že ne?“

„Vím, že za dvě hodiny se po mně začnou shánět, a jakmile k tomu dojde, už pro mě bude dost těžké zahrát to do ztracena. Takže vás naposledy žádám, abyste mě pustili, a já na to zapomenu, ale jedno ti povím,“ dodal Adams a zrudl vztekem, „jestli se na mě Rapp jenom křivě podívá, zadupu ho do země.“

Hurley by nevěřil, že je taková arogance možná, kdyby ji neviděl na vlastní oči. „Mám pocit, že se odsud nějaký čas nikam nedostaneš.“

„To radši ne,“ odmítl Adams a rozbušilo se mu srdce, „protože i to málo pochopení, které mám, se rychle vytrácí.“

„Jsi idiot,“ řekl Hurley, jako by upozorňoval na rozvázanou tkaničku. „Snažil jsem se ti pomoct na začátku kariéry, ale ty jsi vážně zabedněnec.“

Adams nasadil výraz, jako kdyby dostal facku. „Strýčku Stane, neudělal jsem nic špatného. Já jsem ten, kdo se snaží dělat správnou věc.“

„Jestli si myslíš, že jsi neudělal nic špatného, možná bych tě měl rovnou střelit do hlavy a tím by to skončilo.“

Adams otevřel ústa. Toho muže znal od narození – býval to otcův nejlepší kamarád, proboha. Vykoktal: „Pracuju pro svou zemi. Nechápu… vstoupil jsem do služby zrovna jako ty a táta.“

„Buď tak laskav a přestaň srovnávat svoji kariéru u tajné služby s otcovou.“

„Já…“ Adams se zarazil. „Nechtěl jsem jít ke dnu s tou lodí plnou krys. Byli to ti nejzkorumpovanější parchanti, jaké jsem kdy poznal.“

„Nejzkorumpovanější? Mluvíš o našich špičkových chlapcích tenkrát v osmdesátých letech v Bogotě?“

„Přesně tak. Měli všichni sedět za mřížemi.“

Hurley by mu nejradši jednu vlepil, ale nechtěl, aby se vypjatá situace stala ještě osobnější. „Je to moje chyba. Ostatní instruktoři na Farmě tě chtěli vyrazit, jenže já jsem tě chránil. Věděli, že na to nemáš, a já jsem to věděl taky, ale protože jsem si myslel, že to dlužím tvému tátovi, podporoval jsem tě až do závěrečných zkoušek.“ Zklamaně zavrtěl hlavou a dodal: „Byla to jedna z největších chyb mého života.“

„Tak já jsem na to neměl?“ zeptal se Adams a do jeho hlasu konečně pronikla trocha hněvu. „Myslíš něco jako frontální lobotomii? Nebo schopnost přehlížet veškeré etické standardy, které jsem se kdy naučil? Zapomenout na všechno, co Kongres říká o tom, co bych měl nebo neměl dělat?“

„Tvůj problém, Glene, je v tom, že se odjakživa považuješ za výjimečného a ve skutečnosti nejsi. Jako agent jsi nestál za nic. Hodil ses jenom na velvyslanecké večírky. Když sis měl umazat ruce, pokaždé ses z toho podělal a kňoural jsi jako malá holka.“

„Tím umazáním rukou myslíš porušování zákona?“

„To teda myslím. Sakra, co jiného by podle tebe měla CIA dělat? Má snad dodržovat každou pitomou vyhlášku? Zkus se zeptat u Mezinárodního soudního dvora, v OSN nebo na ministerstvu zahraničí, jestli můžeme zjišťovat, kteří důstojníci kolumbijské armády jsou na výplatní listině drogových kartelů.“

„Myslím, že teď to trochu zjednodušuješ.“

„Mám to zjednodušit? Tak dobře. Jako agent jsi naprosto selhal, jako průměrný státní zástupce jsi všem lezl do zadku a nakonec jsi získal teplé místečko jako hlídací pes CIA, který nemá za úkol nic jiného než překážet lidem, kteří se starají o naše bezpečí. Je to takhle dost jednoduché?“

„Překážet!“ zařval Adams. „Podle tebe věci jako právní řád a Ústava překážejí?“

„Ne, ale ani na okamžik jsem nepodlehl iluzi, že lidé, kteří ji sepsali, měli v úmyslu chránit naše nepřátele.“

„Takže lidé jako Mitch Rapp by bez jakékoli kontroly měli dělat, co je napadne? Zabít každého, koho považují za hrozbu, aniž by se někomu zodpovídali?“

„Kdybych měl volit mezi Mitchem a těmi přitroublými stranickými panáky z Capitol Hillu, vybral bych si Mitche.“

Adams zatnul pěsti, vstal a zeptal se: „Víš, proč nás nenávidí?“

„Kdo?“

„Teroristi. Kdo jiný? Nenávidí nás kvůli lidem jako ty, můj otec, Rapp a Nash a ostatní hrdlořezové.“

„Tihle hrdlořezové,“ opáčil Hurley dosti vztekle, „udělali pro bezpečnost naší země víc než celá Sněmovna reprezentantů a Senát dohromady a udělali to bez špetky uznání a bez poděkování od všech namyšlených parchantů jako ty.“ Hurley ustoupil, rozpřáhl se holí a praštil Adamse do lokte.

Adams zalapal po dechu a chytil se za ruku. „Co ti sakra je?“

„Já jsem byl tvoje jediná šance, ty pitomče. Stačilo mi vidět nějaký náznak lítosti a místo toho poslouchám tvoje arogantní obviňování.“ Obrátil se ke dveřím.

„Kam jdeš?“ zeptal se Adams hlasem, nad nímž náhle ztratil moc.

„Za člověkem, kterým tak pohrdáš.“

„Počkej!“ požádal Adams vystrašeně.

Hurley se ani neohlédl. „Podělal jsi to. Teď na vlastní kůži poznáš, jak funguje mučení.“

11

Rapp se podíval na hodinky. Měl nejvýš třicet minut, než bude muset uhánět do Langley. S alibi si hlavu nedělal. Jestliže se federálové budou vyptávat, pošle je za Hurleym, který bude až do konce svých dnů neochvějně trvat na tom, že Rapp dorazil včera večer krátce před sedmou a zůstal na noc. Pokud šlo o téma hovoru a program předchozích zhruba dvanácti hodin, klidně mohli federálům říci, že do toho jim nic není. Agentům se to možná nebude líbit, avšak muži od tajných služeb mívají dobré důvody držet jazyk za zuby, což by každému dobrému agentovi mělo být pochopitelné.

Rapp však musel myslet na to, že má důležitější věci na práci – například hledat trojici zmizelých teroristů. Zahájili pátrání, jaké za skoro dvacet let služby nepamatoval. Všechny ozbrojené složky v zemi měly nejvyšší pohotovost, a přece se zatím podařilo získat jen tisíce falešných stop. Týden po útocích se konečně začaly probírat jiné alternativy. Nejprve se zaměřili na letiště, hranice a velké přístavy. Námořnictvo zadrželo a prohledalo dvacet plavidel, která vzbudila podezření. Nikdo Rappovi nedokázal objasnit, na základě jakých zpravodajských údajů se lodě do kategorie podezřelých dostaly, ale on se v uplynulých letech naučil neplavat proti proudu. Námořnictvo zkrátka plnilo rozkazy a tyto rozkazy přicházely od lidí, kteří vypadali moc zaměstnaně a dychtivě na to, aby měli čas se zamyslet.

Nyní prověřovali menší přístavy, venkovská letiště a odlehlé hraniční přechody. Podle Rappova hlasitě vyjadřovaného názoru se na ně měli soustředit hned od začátku. Lidé, kteří útoky spáchali, prokázali takovou úroveň disciplíny a rafinovanosti, že si při útěku rozhodně museli počínat nápaditě a obezřetně. Ačkoli pro ni pracuje mnoho pilných a obětavých jednotlivců, federální vláda není přesný nástroj. Po 11. září se zdokonalil výcvik, vybavení bylo výtečné a možnosti sdílení informací v reálné čase se výrazně zlepšily, jenže zároveň se rozšířila agenda vládních agentur. A jak to ve Washingtonu chodí, přibývala jedna vrstva byrokracie za druhou, vše ve jménu posílení schopnosti federální vlády reagovat na teroristické útoky a předcházet jim.

Rapp s hrstkou dalších předvídali, jak se politici zachovají. Samotná místnost, ve které teď stáli, dokládala, že se nezmýlili a že se jim podařilo udržet náskok před nemyslícím stádem, které se v boji s nepřítelem pokoušelo co nejméně urážet jeho útlocit. Nyní se Rapp musel kromě hledání teroristů zabývat také tímto nečekaným bodem programu – malým výstupem Glena Adamse. Tím se již tak složitá situace zbytečně komplikovala. Rappovi se nelíbilo, když ho Hurley požádal, aby Adamse přepravil do domu u jezera, ale kvůli rodinným vazbám ustoupil. Nejraději by s Adamsem odletěl nad Atlantik a ve výšce půldruhého kilometru by ho vyhodil ze dveří nákladového prostoru. Bylo by to mnohem jednodušší.

Rapp a ostatní museli nečinně sledovat, jak se před jejich očima odvíjí tahle bolestně pomalá tragédie. Rapp ze zkušenosti věděl, že jakmile je rozhodnuto o něčí smrti, nemá smysl ji odkládat. Lomení rukama a debaty o morálce je třeba odbýt předem. V Adamsově případě to znamenalo dřív, než ho sebrali. Potom již nebylo cesty zpět. Nemohli odčinit skutečnost, že porušili řadu zákonů. A přece Nash dělal problémy. Bezpochyby to souviselo s tlakem, jemuž v poslední době čelil, ale i tak od něj Rapp očekával víc.

Rapp to již zažil, většinou v ozbrojených silách, kde navzdory obrovskému úsilí není použití síly vždy tak přesné, jak by mělo být. Jestliže bomby a zbloudilé střely zabijí příliš mnoho nevinných přihlížejících, někteří řadoví vojáci armádu opouštějí. Není jednoduché to dopředu odhadnout. Lidé se po střetu s nepřítelem chovají různě, zejména v prvních čtyřiadvaceti hodinách. Kupříkladu není neobvyklé, že jsou zamlklí. S tím si poddůstojníci dokážou poradit, avšak když zádumčivost přejde do otázek ohledně morálnosti mise, je třeba rázně zakročit. Jestliže se přes ně voják nepřenese, odchází. V bojové jednotce není místo pro debatu o etice války ve městě. Sounáležitost a efektivita jednotky ji vylučují, a tak se voják buď podřídí, nebo skončí.

Rapp začínal uvažovat, jestli by to s některými jeho muži nemělo dopadnout stejně. Nenapadlo by ho, že problémy nastanou s Nashem. Podíval se přes místnost na bývalého důstojníka námořní pěchoty, který právě cosi vytýkal Lewisovi, a pomyslel si, že to musí být stresem za poslední týden. Moc toho nenaspali a Nash znal lidi z protiteroristického centra daleko líp než Rapp. Sledovat, jak drsní muži umírají někde v horách, bylo dost kruté, avšak neodporovalo to misi ani prostředí. Dívat se, jak útočníci zblízka masakrují civilisty v kanceláři, ale bylo něco docela jiného. Rapp vykročil k Nashovi a doktorovi, když vtom z reproduktoru nahoře na zdi uslyšel své jméno.

„Mitchi, pojď sem a přines tu složku.“

Rapp se zastavil. Byl to Hurley. S Nashem si promluví později, cestou autem zpátky do Washingtonu.

12

toolesboro, iowa

Bez ohledu na naléhání slabomyslného Maročana si Hakím dal na čas. Než sáhl po pistoli a plynové masce, natáhl si kalhoty a košili. Právě o téhle chvíli mnohokrát přemýšlel od doby, kdy bezpečný dům koupili. Útěk byl jen iluze. Ano, možná by se dostali k řece, ale Amerika je země s obrovskými zdroji. Po útocích na Dvojčata a Pentagon obdrželo každé město federální dolary na posílení ozbrojených složek a okamžitou odezvu na teroristické akce.

Místní policisté utráceli jako diví a pořídili si nejmodernější komunikační vybavení, protichemickou výbavu, ochranné obleky proti biologickým útokům a zbraně, jaké používají zvláštní jednotky. Rozpočet na výcvik se mnohde zvýšil o tisíc procent. Do arzenálu přibyla letadla a vrtulníky s přístroji pro noční vidění, stejně jako lodě a speciální vozidla všech velikostí a tvarů. A to byla pouze místní úroveň. Chicago leželo jen necelou hodinu letu daleko a tamní zásahová jednotka FBI se údajně vyrovnala obdivovanému oddílu pro osvobozování rukojmích z Quantika ve Virginii.

Hakím zpravidla vyvažoval optimismus s pragmatismem, ale nyní ho optimismus opouštěl. Od prvního okamžiku, kdy si místo vyhlédli, věděl, že odsud živí nevyváznou, pokud je najdou Američané. Mluvili sice o únikových cestách a patřičně se vybavili, avšak oba si s Karímem uvědomovali, že je to marná snaha. Ahmed byl na rozdíl od nich zřejmě natolik naivní, že útěk považoval za možný.

Hakím skoro bezstarostně vykročil chodbou, pistoli v pravé ruce a plynovou masku v levé. Ani se nepřikrčil. Američané nevystřelí jako první. Pokusí se s nimi navázat spojení, vyjednávat o kapitulaci, a teprve když neuspějí, zaútočí nebo prostě vyčkají. Z poslední alternativy měl Karím největší obavy. Jestliže měli zahynout, přál si, aby k tomu došlo v poslední velkolepé bitvě, ve které s sebou vezmou co nejvíc Američanů. Možnost, že budou v obklíčení volit mezi sebevraždou a kapitulací, ho rozhodně nelákala.

Několik kroků od čelní stěny Hakím zaslechl šustění vysílačky. To Ahmed hlásil vzdálenost cílů. Hakím minul střední schodiště a došel do přední části domu. Nalevo měl malou jídelnu a napravo obývací pokoj. Karím byl v obývacím pokoji, klečel u parapetu a vykukoval mezi žaluziemi.

Ohlédl se k Hakímovi a rozkázal: „Skrč se.“

Hakím si ho nevšímal, došel rovnou k hlavním dveřím a podíval se ven oknem o rozměrech třicet na třicet centimetrů. Po štěrkové příjezdové cestě se blížili dva muži – v oranžových čepicích a oranžových vestách. Hakímovi na okamžik klesla čelist a pak se pousmál Ahmedově zmatenosti. V Afghánistánu Američané zakrývali své pozice a vozidla oranžovými plachtami, aby snížili pravděpodobnost bombardování vlastními letadly. Ahmed usoudil, že tito muži se do oranžové oděli ze stejného důvodu – že jsou to federální agenti a nechtějí, aby je kolegové postřelili.

„K zemi!“ zakřičel Karím.

„Klid,“ opáčil Hakím. „Jsou to lovci.“

„Jak to víš?“

Hakíma unavovalo, jak často musel příteli vysvětlovat základní věci. „V téhle části Ameriky je lov hodně oblíbený. Zvířata jsou barvoslepá. Jsou v oranžovém, aby na ně nestřílel jiný lovec.“

Z vysílačky zapraskal Ahmedův hlas. „Mám je na mušce. Můžu střílet?“

Hakím vyhlédl po schodišti nahoru a zařval: „Ne. Nestřílej.“

Na Kamnově tváři se objevil záblesk zlosti. „Ty tady nerozkazuješ.“

„Jsou to lovci.“

Karím přimhouřil oči. „Co když jsou to agenti, kteří se za lovce vydávají?“

To Hakíma nenapadlo, ale nechtěl to před Karímem přiznat, a tak vyhlédl z okna a oba muže si prohlížel. Přiblížili se již na necelých padesát metrů. Zdolali dlouhý rovný úsek cesty a stanuli na širokém štěrkovém prostranství mezi domem a stodolou. Muž nalevo byl o půl hlavy vyšší a o hodně silnější než druhý. Po několika vteřinách si Hakím uvědomil, že menšímu není ani dvacet.

„Nejsou to agenti,“ konstatoval s jistotou. „Jeden z nich je kluk.“

„Může to být léčka.“

O tom Hakím vůbec neuvažoval. Tak riskantní kousek by Američané nezkusili. Dost hlasitě na to, aby byl slyšet i nahoře na schodech, pronesl: „Oba se uklidněte a schovejte se. Jdu zjistit, co chtějí.“ Sklonil se a odložil plynovou masku na podlahu.

„Ne,“ nesouhlasil Karím.

„Aspoň jednou mi věř, ty blázne.“ Zastrčil pistoli vzadu za kalhoty a zakryl ji černým tričkem s dlouhým rukávem. Když začal otevírat dveře, zaslechl, jak za ním Karím syčí nadávky. Hakím s přívětivým úsměvem vykročil na verandu. V přátelském gestu zvedl pravou ruku a pozdravil: „Dobrý den. Přejete si?“ Jeho angličtina byla skoro dokonalá, se sotva znatelným přízvukem. Pokud by ho neznámý člověk měl někam zařadit, tipoval by spíš na Inda nebo Pákistánce než Saúdského Araba.

„Promiňte, že obtěžujeme,“ řekl starší muž. „Jmenuju se Ted White… tohle je můj syn Hayden.“

„Já jsem Harry. Co pro vás můžu udělat?“

Muži se zastavili asi pět metrů od verandy. „Víte… neradi vás otravujeme, navíc takhle brzy. Všiml jsem si těch zákazů vstupu.“ Otec se přes rameno ohlédl po dlouhé cestě. „Ale nevěděl jsem, co jiného mám dělat… víte, jsem bratranec Terwilligerových… té rodiny, které to tady patřilo. Předpokládám, že jste nový majitel.“

„To jsem.“

Muž se poněkud rozpačitě usmál. „Lovíte rád?“ Hakím úsměv oplatil a řekl: „Ne… ale nic proti lovu nemám.“

„To rád slyším.“ Muž se chvíli díval do země a pak přešlápl z jedné nohy na druhou.

Hakím byl naprosto klidný. Podíval se po cestě a neviděl nic než štěrk. Ti dva nepřišli jako předvoj nějaké početnější jednotky. Bylo zřejmé, že muž se chce na něco zeptat. „Co vás sem takhle po ránu přivádí?“

„Zajímalo mě, jestli byste nám nedovolil lovit u řeky. Víte, lovil jsem tu krocany už jako kluk a tady Hayden taky. Slibuju, že vás nebudeme rušit. Máme malé dvaadvacítky. Bude to jenom takové práskání.“

Hakím přikývl. Věci začínaly dávat smysl. „Kdy chcete začít?“

„No, přijde na to.“ Muž ukázal na svou výstroj. „Doufali jsme, že něco ulovíme dneska ráno. Pušky máme v autě. Ale jestli se to nehodí, nechceme vás obtěžovat.“

„Myslím, že teď by to šlo,“ řekl Hakím, neboť usoudil, že příjemným vystupováním nic nezkazí. Pozorně sledovali média, a třebaže Karímova fotografie se v nich objevovala pravidelně, o Hakímovi zatím nepadlo ani slovo.

„Díky,“ řekl otec a pak ukázal na Hakíma a zeptal se: „Vy jste Jestřáb?“ Hakím sklopil zrak ke svému černému tričku se znakem Iowské univerzity a jasně žlutým nápisem. „Ano. Studoval jsem tam. Kurz psaní.“

„Vy jste spisovatel?“

„Ano. Proto jsem koupil tenhle dům. Je pěkný a tichý.“

„Chápu,“ řekl muž a omluvně zvedl ruku. Zjevně vycítil, že přišel čas odejít. „Jsme vážně moc rádi, že můžeme na váš pozemek. Půjdeme kolem potoka a potom podél řeky. Ani nás neuvidíte. Opravdu děkuji. Hodně to pro nás znamená.“

Hakím mávl rukou a opáčil: „Nemáte zač. Buďte opatrní.“ Vtom uslyšel, jak se za ním otevírají dveře. Doufal, že se mu to jen zdá, a dál se díval na otce a syna. Obraceli se k odchodu, ale pak se náhle zarazili. Hakím viděl, jak otec nasazuje přátelský výraz a potom se celé jeho vystupování změnilo. Prkna staré verandy se prohnula pod váhou dalšího člověka. Hakímovi se zrychlil tep.

„Dobrý den,“ pozdravil muž nervózně.

Hakím se zvolna obrátil a spatřil těsně za sebou Karíma. Přítel v pravé ruce svíral pušku a nesnažil se ji skrývat. Nenucené ji zvedl a ukázal jí na dvojici příchozích. „Proč jste tady doopravdy?“

Hakím rozčíleně zašeptal: „Mám to pod kontrolou.“

Aniž spustil oči z návštěvníků, Karím odpověděl: „Jsi blázen.“

13

Jezero Anna, Virginie

Rapp přikročil k nejbližšímu kovovému stolu a zvedl papírové desky. Pokyn, aby se v této kritické chvíli odebral do vedlejší místnosti, se dal vykládat pozitivně i negativně, v závislosti na perspektivě. Rapp odhadl, že pro Adamse je to špatné znamení. Vymačkal kód a otevřel dveře. Maslick šel za ním. Adams seděl na místě, kde ho Rapp zanechal, a třebaže vypadal unaveně, stále měl dost sil na arogantně zpupný pohled. „Glen si myslí, že problém je v tobě,“ oznámil Hurley. „Opravdu?“

„Přesně tak. Nechce mluvit o tom, co dělal včera večer.“ Hurley zvedl oči v sloup. Obrátil se k Maslickovi a požádal: „Přivezte vozík.“

Maslick do místnosti dotlačil vozík se třemi poličkami a postavil jej do rohu. Potom od Adamse odtáhl stůl, ukázal na židli poblíž a řekl: „Sednout.“

„Poslyšte,“ začal Adams a přátelsky zvedl ruce, „sice nevím, kdo jste, a ani to nemusím vědět, ale věřte mi, že do tohohle byste se radši neměl míchat.“

Rapp stál na prahu, ruce v bok a v obličeji odhodlaný výraz. „Zbytečně se unavujete, Glene. Klidně by vás zabil, ale je to dobrý voják, takže počká, dokud mu to nerozkážu. Mezitím se posaďte a dělejte, co vám řekneme.“

Adams zaváhal, a tak ho Maslick postrčil dozadu k židli. Potom z kapsy khaki kalhot vytáhl umělohmotná pouta. Adams si stěžoval, když mu ruce zkroutili za opěradlo a svázali. Potom mu připoutali kotníky k předním nohám židle. Rapp přitlačil vozík, na jehož vrchní desce stál detektor lži.

Hurley se postavil před Adamse a zeptal se: „Glene, protože jsi tak chytrý, zajímalo by mě, proč podle tebe někdo jako tady Mitch vstane z postele a nasazuje krk kvůli lidem jako ty?“

„Netvrdím, že dokážu číst myšlenky zločince, ale jestli mám hádat, nejspíš to nějak souvisí se zvráceným potěšením, které má z bolesti druhých.“

„Nic lepšího tě nenapadne?“ zajímal se Hurley. „Nějaký jiný důvod?“

„Ne.“

„Víš, já jsem ho vycvičil, ty pitomče. Kdybych měl jenom na chvíli dojem, že je to sadistický násilník, který může snadno sklouznout ke zločinu, hned bych ho z programu vyrazil, a věř mi, že bych to poznal, protože jsem jich za ty roky vyrazil hodně. Jediný důvod, proč se člověk jako Mitch pouští do těch odporných a nebezpečných operací, je ten, že bojuje za dobrou věc. Dělá něco úctyhodného, zatímco přemoudřelí kreténi jako ty sedí v pohodlných kožených křeslech a kritizují každý jeho krok.“

„Co ode mě vlastně čekáš? Že budu schvalovat porušování zákonů? Že mu dovolím zavraždit každého, kdo se mu v jeho omezenosti znelíbí?“

„Ne, ale přinejmenším bych očekával, že si přestaneš namlouvat, že nás nepřátelé budou mít rádi, když na ně budeme hodnější.“

Adams unaveně vzdychl, jako by naznačoval, že ztrácejí čas.

„Nechceš počkat, než zapojí ten detektor, abys měl jistotu, že odpovídám podle pravdy?“

„Na detektor se vykašleme,“ odvětil Hurley a skoro se rozesmál. „Tu věc dokáže obelhat každý schopnější důstojník tajné služby.“

Rapp vykročil vpřed, chytil Adamse za košili a roztrhl ji. „Většinou si při výslechu zachovávám odstup, ale tohle bude trochu náročnější.“

„Děláte velkou chybu,“ upozornil Adams.

„Jediná chyba, kterou jsem za posledních čtyřiadvacet hodin udělal, byla ta, že jsem vás nezabil dřív.“

Adams se nervózně zasmál. „O vašich metodách vím všechno.“

„Zase jenom kecáte.“

„Budete na mě řvát, nenecháte mě dvaasedmdesát hodin vyspat… budete zvyšovat a snižovat teplotu v místnosti a pravděpodobně do mě nalijete další vodku.“ Zavrtěl hlavou a dodal: „Stejně se nic nedozvíte a budete mě muset pustit. Pak půjdu rovnou do kanceláře ministra spravedlnosti a budu požadovat, aby vás zatkli za únos, což bude jenom začátek. Takže… jestli máte vy tři dohromady dostatečnou mozkovou kapacitu, pochopíte, že nejrozumnější bude pustit mě, dokud mám ještě náladu prominout vám nedostatek soudnosti, jinak si posedíte za mřížemi.“

„Tvůj plán má jednu velkou slabinu,“ poznamenal Hurley, opřel se o stěnu a zapálil si cigaretu. „Až z tebe vypáčíme pravdu, osobně ti tímhle prostřelím hlavu.“ Rozhalil sako a z podpažního pouzdra vytasil pistoli.

Adams se na ni fascinovaně zahleděl.

„Je to Kimber Stainless Gold Match Two, ráže pětačtyřicet. Nejlepší sériově vyráběná pistole na světě.“

Adams to považoval za plané výhrůžky. „Toho by ses nedovážil. Výbor pro výzvědné služby, ministerstvo spravedlnosti, FBI… ti všichni vědí, že jsem blízko odhalení téhle rakoviny tajné služby. Vědí, že jdu po Rappovi, a jestli mě najdou mrtvého, vrhnou se na vás jako vosy.“

„Kdo říká, že tě najdou mrtvého?“ Hurley se obrátil k Rappovi a požádal: „Ukaž mu, co je v těch deskách.“

Rapp před Adamsem podržel fotografii. „Tohle zachytily bezpečnostní kamery na letišti JFK. Je to obrázek ze včerejšího večera. Nepřipomíná vám ten člověk v pravém dolním rohu někoho?“

Adams se zadíval na zrnitý černobílý snímek a okamžitě spatřil věrný obraz sebe sama.

„Tady je seznam cestujících.“ Rapp zvedl papír s Adamsovým jménem zvýrazněným žlutě. „Váš let za hodinu přistane v Caracasu. Uvidí vás, jak odjíždíte z letiště, a pak prostě zmizíte.“

Adams polkl. Poprvé byl skutečně nervózní a horečně hledal únikovou cestu. „Myslíte, že nemám žádná esa v rukávu?“

„Jako třeba tu bezpečnostní schránku v První bethesdské bance?“ zeptal se Rapp.

„A ten použitý laptop, který máš schovaný za ponkem v garáži?“ dodal Hurley. „Ten, co na něm píšeš tu knihu?“ Mohutně potáhl z cigarety a ukázal jejím žhavým koncem na Adamse. „Máš spoustu problémů, Glene. Hlavní je ten, že jsi nespolehlivý. To je normální… tímhle neduhem trpí většina kreténů, které jsem poznal. Proto se na tuhle práci nehodíš. Ne proto, že nejsi dost chytrý – k hlouposti máš pořádně daleko. Potíž je v tom… když je někdo tak rozkolísaný jako ty, musí sám sebe přesvědčit, že jeho nepřátelé jsou idioti. A v naší branži nesmíš nepřátele nikdy podcenit.“

„Tohle vám nevyjde.“ Adams se přinutil k úsměvu a do hlasu vložil sebedůvěru. „Hodně lidí z Washingtonu ví, že jsem to chtěl celé zveřejnit.“

Rapp pochopil, že musí jednat, pokud chce být v Langley do devíti. Zvedl pravou ruku a zeptal se: „Vidíte tohle?“ Sledoval, jak Adams obrací oči k jeho pravé dlani, a potom mu levou rukou vrazil facku, až Adamsovi zrudla tvář.

Adams vyštěkl jako poraněné štěně a zděšeně vykřikl: „To stačí. Tohle jste přehnal. Postarám se, abyste strávil zbytek života ve vězení. Zajdu za –“

Výhrůžku nedokončil, protože ho Rapp znovu udeřil, tentokrát pravačkou. Pak ho chytil za prořídlé stříbrné vlasy a donutil Adamse podívat se na složku dokumentů, které držel v levé ruce. „Myslíte, že ti vaši zastánci vědí, že týdně zvládnete dvě flašky vodky a k tomu šest až osm lahví vína?“

„To není pravda!“

„Je to pravda! Jste obyčejný opilec! Máme vaše bankovní výpisy, účtenky ke kreditní kartě, doklady o výběrech z bankomatů… dokonce jsme natočili, jak si ve třech různých obchodech kupujete chlast, a to jsme ani do jiných nešli. Objevili jsme vodku v kufru vašeho auta a v zásuvce stolu. Taky máme video, jak zastavujete v parku a vyhazujete prázdné lahve.“

„Marty a Mary se odstěhovali,“ zmínil se Hurley o Adamsových dětech. „Jsou na koleji a domů zavolají jednou za čtrnáct dní. Ty a Gretchen dávno nespíte v jedné ložnici. Sakra… odposlouchávali jsme vás týden… už spolu ani nemluvíte. Jsi typický zahořklý narcista, naštvaný na celý svět, protože ho nikdo neuznává za génia. Nejlepší je, že jsme ani nemuseli připravovat falešné důkazy. Všichni je budou mít přímo před nosem a věř mi, že je najdou. Tvoje manželka… děti… přátelé… budou mít o čem přemýšlet.“

„Opona půjde nahoru,“ poznamenal Rapp zlověstně.

„Vážně chceš, aby děti zjistily, že jejich táta je zatrpklý alkoholik? Neúspěšný byrokrat, který spáchal vlastizradu?“

„Nemáte šanci,“ namítl Adams a po čele mu stékal pot. „Kenny Urness pochopí, že jste mě zabili, a nebude sám. Postarají se, abyste stanuli před soudem.“

„Kdo jiný si všimne, že jsi zmizel, a stráví pět let pátráním, co se doopravdy stalo,“ zavrčel Hurley, „než nějaký zatracený fanatik, který nenávidí Ameriku a CIA?“

„Netušíte, jak mocné mám spojence!“

„Vážně?“ zeptal se Hurley pochybovačně. „Proto jsi včera musel letět do New Yorku a sešel ses s tím pochybným trestním advokátem? Proto jste se domlouvali, že sepíšeš senzační odhalení a napakujete se?“

„Kvůli tomu jsem do New Yorku neletěl.“

„Minulý týden zemřelo skoro dvě stě tvých spoluobčanů, a ty se na tom snažíš zbohatnout.“

„To je lež a vy to víte,“ odsekl Adams. „Vy dva jste problém… ne já. Nenávidí nás kvůli vám, ne kvůli mně.“

Hurley ho pleskl přes hlavu a zařval: „Děláš ostudu celé rodině!“

Adams vycítil, že mu ubývá možností. Teprve teď pochopil, že by ho opravdu mohli zabít. „To neznáte Kennyho Urnesse, jestli si myslíte, že tu věc jednoduše pustí z hlavy, když nepřijdu do práce.“

„Kenny Urness včera mluvil s opilcem,“ poznamenal Rapp nevzrušeně. „S nespolehlivým opilcem, a až se dozví, že jste odletěl do Jižní Ameriky a zmizel, obětuje maximálně dvě minuty zjišťování, jestli je to pravda.“

„A jestli přijde za námi, nic se neděje,“ dodal Hurley. „Ukážeme mu všechno, co bude chtít. Tvoje krámy jsme už prohledali. Kdybys měl nějaké skutečné důkazy, dávno bys je odnesl federálům.“

„To není pravda!“ bránil se Adams.

Hurley udělal krok dopředu a zvedl svou obrovskou pětačtyřicítku. „Chceš ještě něco říct, než ti ustřelím hlavu?“

Adams s uslzenýma očima zavrtěl hlavou a zvolal: „Tohle nemůžeš, strýčku Stane. Byli jste s tátou nejlepší kamarádi.“

„Můžu a taky to udělám.“

„Ale co táta?“

„Tátovi jsi dělal hanbu,“ zabručel Hurley. „Přivedl jsi ho do hrobu.“

„Ale… to jsem nevěděl,“ žadonil Adams a slzy mu tekly po tvářích.

„Nevěděl jsi to, protože jsi samolibý mizera. Vždycky ses staral jenom o sebe.“

„To není pravda,“ ječel Adams. „Obětoval jsem se. Dělal jsem to, co jsem považoval za správné.“

„V tom případě ses spletl.“ Hurley přiložil ústí hlavně na Adamsovo čelo a stiskl spoušť.

14

Výstřel z pětačtyřicítky Kimber byl ohlušující. Rapp neměl čas zakrýt si uši. Sotva stačil chytit Hurleyho za zápěstí a stočit hlaveň. Stihl to v posledním okamžiku, což dokládala rudá rozšiřující se popálenina v horní části Adamsova čela. Střela se zaryla do betonové stěny za Adamsovou hlavou. Vytvořila v ní kráter široký jako pěst.

Rapp náhle neslyšel, ale úplně mu stačilo to, co viděl. Hurley na něj řval a Adams vzlykal – oči měl zavřené a hlavou skloněnou, brada se mu vždy po několika vteřinách odrazila od hrudi, jak zalapal po dechu, a teklo mu z nosu. Hurley obrátil pistoli proti Rappovi a zdůrazňoval s její pomocí své argumenty. Rappovi se nezamlouvalo, že na něj někdo míří, a málem starému muži zkroutil ruku, ale včas se ovládl. Pomalu zvedl dlaň a odsunul hlaveň do méně hrozivé polohy.

Potom ukázal na své levé ucho a pohybem rtů naznačil, že neslyší, co Hurley povídá. Došel ke dveřím a pokynul Hurleymu, aby ho následoval. Stiskl knoflík interkomu a požádal, aby jim otevřeli. Když vstoupil do vedlejší místnosti, zjistil, že Nash, Lewis a Maslick strnuli se šokovaným výrazem ve tváři. Přiložil si obě dlaně k uším a dobrých pět vteřin tiskl, přičemž několikrát polkl a pohyboval čelistí. První slova, který uslyšel, pronášel Hurley. Ten pořád ještě od plic nadával.

Rapp se k němu obrátil a viděl, že Hurley stále mává pistolí. „Ukliďte tu zatracenou bouchačku, než někomu ublížíte.“

Hurley namířil na Rappa a odsekl: „Nestarej se! Ty jsi tady od přemýšlení a já od střílení!“ Rapp ihned změnil postoj. Jako velký černý panter, probuzený z lenosivého podřimování, napnul svaly a přenesl váhu na špičky. Přimhouřil oči, svraštil obočí a málem zakřičel: „Stane, schovejte tu pistoli, nebo vám zlomím zápěstí.“

Hurley jako Rappův bývalý učitel věděl, že to nejen myslí vážně, ale na tak krátkou vzdálenost to velmi pravděpodobně dokáže, než Hurley stihne vystřelit. Zvolna a s nespokojeným výrazem uložil pistoli do pouzdra a zeptal se: „Zatraceně, proč jsi mi v tom zabránil?“

Odpověď byla složitá, ačkoli se nabízel jeden výborný důvod a několik obstojných. Rapp se rozhodl vyrukovat s výborným – s tím, který všechny napadl jako první. „Odkud sakra získává informace?“

„To jsme už probrali,“ odpověděl Hurley podrážděně. „Domýšlí si. Kdyby měl opravdu něco v ruce, šel by s tím na ministerstvo spravedlnosti.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Stejně musel odněkud začít. Někdo s ním musel mluvit.“

„Je jako Gestapo. Už jsme odhalili desítky štěnic. Odposlouchává polovinu kanceláří v šestém patře.“

Řadoví agenti z Langley generálnímu inspektorovi často přezdívali Gestapo. Právě toho se Rapp obával – že nenávist k Adamsovi zatemní jejich úsudek. Zhluboka se nadechl a zeptal se: „K čemu ten spěch?“

„Víš stejně dobře jako já, že už toho napáchal až dost. Ti nejlepší ztrácejí kuráž a kromě toho máme na práci důležitější věci.“

„A taky musíme zjistit, co všechno ví.“

„O tomhle jsme už mluvili,“ odsekl Hurley. „Máme, co potřebujeme. Zabijeme ho, a ten, od koho má informace, nebude vědět, jestli je mrtvý nebo jenom zmizel. Vyjde to nastejno. Vyšleme jasný signál, že si nenecháme dál srát na hlavu.“

„To množné číslo zřejmě bude královský plurál,“ ozval se Nash, „protože nikdo neví, že s tím máte něco společného. Všichni jdou po Mitchovi a po mně.“

„Co si to…“ Hurley sáhl po pistoli.

Rapp udělal krok a chytil Hurleyho za zápěstí. Podíval se na Nashe a podle jeho zarudlých očí hned poznal, že je na pokraji sil. Sakra, všichni toho máme plné zuby. Spánek je luxus, kterého jsme si za poslední týden užili poskrovnu. „Běž do domu,“ řekl Rapp Nashovi, „a všechno skliď. Do půl hodiny musíme vyrazit.“

„Ale já si nemyslím –“

„Na tvoje názory kašlu!“ vyštěkl Rapp. „Je to rozkaz. Stan má pravdu… tohle není žádný čtenářský kroužek. Teď odsud vypadni a dej se do práce.“

Z Nashova zaraženého výrazu bylo zřejmé, že chce něco říct, ale nakonec se ovládl a zamířil ke dveřím. Když odešel, Rapp se otočil zpátky k ostatním a pokračoval: „Doktor mě předtím přivedl na jednu myšlenku.“ Obrátil se k Lewisovi. „Řekl jste, že by nespáchal sebevraždu?“

„Je to vysoce nepravděpodobné.“

„To stačí. Takže má silný pud sebezáchovy?“

„Rozhodně.“

Rapp pohlédl na Hurleyho a konstatoval: „Myslím, že ho můžeme pustit.“

„A já myslím, že ses zbláznil. Doktore, povězte mu, proč to nejde.“

„Jakmile bude na svobodě,“ začal Lewis, „a bude se cítit v bezpečí, obrátí se proti vám.“

„Co když se nikdy nebude cítit opravdu v bezpečí? Občas bych se za ním mohl zastavit a připomenout mu, že se mu dívám přes rameno.“

„Proč podstupovat takové nebezpečí?“ zeptal se Hurley.

„Protože by se nám mohl hodit.“

„Doktore?“ řekl Hurley, jako kdyby chtěl, aby Lewis Rappovi objasnil očividné.

„Je to riskantní, Mitchi. U takového člověka nikdy nezískáte skutečnou loajalitu.“

„Co kdybychom ho přibrali mezi sebe?“ navrhl Maslick.

Všichni se poněkud překvapeně obrátili a podívali se na mohutného muže, známého svou nemluvností. „Co přesně tím myslíte?“ zajímal se Lewis.

„Co kdybychom ho zapojili?“ zeptal se Maslick tiše. „Jako když získáváte ke spolupráci zahraničního agenta. Sám jste o tom mnohokrát mluvil, Stane. Stačí trocha peněz, trocha času a věc, za kterou stojí za to bojovat.“

15

Rapp věřil, že kdyby tato slova pronesl kdokoli jiný, Hurley by se rozohnil, ale protože je řekl mlčenlivý obr, starý šéf špionáže mlčky stál a uvažoval o nich. Rapp toho využil k přemýšlení o dalším kroku. Mezitím si všiml, že se Hurley uklidňuje, a zdálo se, že neuspořádaná situace si vybrala značnou emocionální daň. Bez ohledu na své drsné založení nemohl jen tak pominout skutečnost, že skoro zabil syna svého nejlepšího přítele, chlapce, kterého nejprve choval v náručí a později houpal na kolenou.

Hurley se došoural k nejbližšímu stolu a posadil se na okraj. Rapp se podíval na Lewise, který starého muže pozoroval s pochopitelnými obavami. Protože měl dojem, že mlčení věci jenom zhoršuje, Rapp řekl: „Stane, to by mohlo vyjít. Možná jste ho vyděsil tak, že začne uvažovat rozumně.“

„To je pravda,“ přidal se Lewis. „Očekával, že ho zachráníte před Mitchem… ne naopak. A bylo to dost těsné. Pochybuji, že by se tohle dalo sehrát přesvědčivěji.“

„Chci jít zpátky a hodit mu záchranný kruh,“ oznámil Rapp. „Doktore?“

Lewis pokrčil rameny. „Postup znáte. Především se neptejte na nic, na co už neznáte odpověď.“

„A nesnaž se ho přetáhnout,“ doplnil Hurley věcně. Natočil monitor na stole, aby viděl na Adamse. Z malých reproduktorů se ozývaly tiché vzlyky. „To přijde později. Až se ukáže, že o to opravdu stojí. Běž mu dodat špetku naděje, ale to je všechno.“

„Rozumím,“ přikývl Rapp. Vzal z lednice láhev vody, láhev vodky a sklenici. „Zabzučte na mě, kdyby vás něco napadlo.“

Rapp si uvědomoval, že má jenom dvacet minut, ale v tak příznivém rozpoložení už Adamse nikdy nezastihne. Navolil kód a otevřel dveře. Adams seděl na židli, na čele bezpočet karmínových kapiček krve, oči zavřené a bradu svěšenou. Kalhoty měl mokré a pod nohama kaluž moči. Hurley měl v jedné věci pravdu – tahle záležitost byla odporná, a pokud by se člověk dokonale neovládal, mohl by snadno ztratit nervy. Střelit toho chlapa do hlavy, zbavit se těla a jít dál. Nezatěžovat se přemýšlením a nedívat se do zpětného zrcátka. Jakmile by začali jednat takhle, říkali by si o potíže.

Rapp nechtěl promarnit příležitost. Zanedlouho se lidé začnou po Adamsovi shánět. V kanceláři ho čekali až odpoledne a na ráno v New Yorku si schůzky nedomlouval nebo alespoň Rapp o žádné nevěděl. Adamsovi podřízení nejspíš znervózní kolem poledne. Zatelefonují mu na mobil a nedovolají se. Potom zkusí číslo domů, a pokud to vezme jeho žena, sdělí jim, že s ním nemluvila, což v případě této dvojice nikoho nepřekvapí. Podřízení upozorní odpovědné činitele v Langley a ti přes noc velmi pravděpodobně už nic nepodniknou. Jestliže však druhý den ráno nepřijde do práce, do věci se vloží federálové a brzy zjistí, že odletěl ze země. Rapp si nedělal iluze, že stihne do zítřejšího rána Adamse přesvědčit a vrátit do kanceláře. To zkrátka nepřipadalo v úvahu. Existovala ale ještě jedna možnost – a ta by jim poskytla víc než dost času.

Rapp jednou rukou přitáhl stůl zpátky před Adamse. Postavil na něj láhev vody, vodku a sklenici a z pouzdra na opasku vytáhl nůž. Pak přešel za Adamse, přeřízl mu plastová pouta a řekl: „Myslím, že se asi potřebujete napít.“

Obešel místnost a zůstal stát naproti Adamsovi. Chtěl mít dobrý výhled na další dění. Adams pomalu zvedl hlavu a podíval se na věci na stole. Po krátkém váhání natáhl ruku. Jeho pravice zamířila rovnou k vodce, což Rapp předpokládal.

Adams uchopil láhev, odšrouboval stříbrný uzávěr a upustil jej na podlahu. Roztřesenou rukou přiložil hrdlo láhve k okraji sklenice a nechal čistý alkohol vyšplíchnout ven, přičemž značná část sklenku minula. Odložil láhev, zvedl vodku ke rtům a dvěma doušky vypil skoro decilitr. Chvíli se zdálo, že si nalije další sklenici, ale místo toho se nezvladatelně roztřásl a začal znovu vzlykat, s hlavou na stole zakrytou rukama.

Rapp rozuměl jen každému zhruba pátému slovu. Adams se dočista zhroutil. Rapp věděl, že ho může probrat jedině fackou, ale to by byla chyba. Kostky byly vrženy před pěti minutami a Rapp nyní musel hrát hodného policajta. Posléze pláč ustal a dech se zklidnil. Nakonec Adams prosebně zvedl oči a promluvil.

„Proč?“

Byla to spíše řečnická otázka, a tak Rapp mlčel. Stál na místě a díval se do Adamsových oteklých zarudlých očí. Ten člověk byl na dně.

„Já to nechápu,“ popotáhl Adams. „Žiju poctivě. Tohle si nezasloužím.“

Rapp by ho byl rád usvědčil z omylu, ale zarazil se. Role hodného policajta mu neseděla. Instinkt mu velel praštit toho idiota několikrát přes hlavu a důkladně mu vysvětlit, že pokud nebude poslouchat na slovo, Rapp odejde vedle a nechá Hurleyho dokončit práci. Místo toho vzdychl a řekl: „Glene, v tomhle zmatku hodně lidí ztrácí rozvahu.“

„Já ne.“

„Vím, že si myslíte, že jste se zachoval správně,“ začal Rapp opatrně, „ale nezachoval. Nechal jste se zatáhnout do té stranické hry, do které se ve Washingtonu pouštějí všichni. Republikáni proti demokratům… liberálové proti konzervativcům… to je jedno. V Langley bychom se měli ohlížet jenom na národní bezpečnost. To je naše poslání, a až začne naši národní bezpečnost řídit Americká unie občanských svobod, Amerika bude vážně v hajzlu.“

„Jenže vy si neuvědomujete, co pácháte,“ trval na svém Adams. „Stávají se z nás stejní netvoři jako ti, proti kterým bojujeme.“

Podobné kecy Rapp slýchal často. „Řekněte mi jediný příklad.“

Adams rozpřáhl ruce a rozhlédl se po místnosti. „Jak byste nazval tohle?“

Rapp se zasmál a odpověděl: „Kdybyste pracoval pro al-Káidu a chytili by vás, jak jejich tajemství prozrazujete médiím, jen tak by vás nezabili. Zavraždili by vaši ženu a děti a vy byste se musel dívat, a kdybyste měl štěstí, vaše utrpení by pak rychle skončilo, ale to není moc pravděpodobné. Hráli by si s vámi dlouhé měsíce a využili by vás jako odstrašující příklad pro všechny, jejichž víra není dost pevná.“

„My nejsme jako oni. Jinou možnost jsem neměl. Nemohl jsem jen tak přihlížet, jak naprosto bezohledně porušujete zákony.“

„Skutečně?“ Rapp se ohlédl ke dveřím. „Možná jsem udělal chybu.“

„To rozhodně. Neměli jste mě sem vůbec vozit.“ Adams sáhl po vodce.

„Myslím, když jsem mu zabránil, aby váš mozek rozmáznul po zdi.“

Adams zvedl oči od nedolité sklenice. „Já nejsem váš nepřítel.“

„Ale jste, Glene, a jestli nechápete, jak jste to podělal, není vám pomoci. Stan vám co nevidět utrhne hlavu a nachčije do krku. Nenávidí vás. Pro něj jste zářný příklad toho, jak poválečná generace rozvrátila tuhle zemi.“

„Výborné je,“ ušklíbl se Adams, „že to tvrdí ta nejrasističtější a nejfanatičtější generace, která tu kdy žila.“ Napil se.

„To si vyřiďte se Stanem.“ Rapp pohlédl na hodinky. „Já musím zpátky do Langley na jednání.“ Udělal krok ke dveřím a pak se zastavil. „Myslel jsem, že by stálo za to zachránit vás, ale zřejmě jsem se spletl.“

„Počkejte!“ zvolal Adams zoufale. „Nemůžete mě tu s ním nechat.“

„Proč?“

„Protože mě zabije!“ ječel Adams.

„A co je mi do toho?“

„Hodně.“ Adams těkal očima po místnosti a snažil se něco vymyslet. „Stanete se spolupachatelem vraždy.“

„To je vtip, ne? Nic lepšího vás nenapadne?“

„Mám mocné spojence,“ upozornil Adams.

Rapp si promnul čelo a usoudil, že chabou argumentaci zapříčinila vodka. „Glene, já bych neřekl, že jste špatný člověk. Podle mě jste jenom zmatený. Pohltily vás právní aspekty. Soustředíte se na dvě procenta téhle věci a devadesát osm procent vám uniká. Ztratil jste schopnost zůstat nad věcí, a dokud si to nepřiznáte, nemůžu vám nijak pomoct.“

„Neudělal jsem nic špatného.“

„Poslední šance, Glene. Vyjdu z těchhle dveří a pak se vrátí Stan a ustřelí vám hlavu. Rozřežou vás na šest kusů a jeden po druhém spálí. Kolem oběda bude jedinou připomínkou vaší existence hromádka popela, která se bez problémů vejde do plechovky od kafe. Do večeře ten popel rozpráší. Federálové budou vědět jenom to, že jste odletěl ze země… a že jste alkoholik. Pár týdnů vás budou hledat a potom vás odepíšou.“

Adams vzdorně zavrtěl hlavou. „Pochopí, že se mi něco stalo, a nedají pokoj, dokud to nevyšetří.“

Rapp pokrčil rameny, jako kdyby jeho snažení dospělo ke konci. „Rád bych řekl, že mi bylo potěšením, Glene, ale to bych lhal. Jste vypočítavý parchant a nikomu nebudete chybět… ani své rodině.“ Stiskl knoflík interkomu. „Já jsem skončil. Teď je váš.“

16

toolesboro, iowa

Šachům se Hakím naučil v sedmi letech. Pravidla mu vysvětlil dědeček a následujících šest let, až do smrti hodného starce, spolu hráli každý týden. Jedna z prvních rad, které mu dědeček dal, hovořila o tom, že partii často rozhodne jediný chybný tah. Tah, po jehož provedení se hra rozběhne prakticky nezměnitelným směrem. Stejně jako v životě nelze tahy brát zpět. Poučení z dědečkových slov tedy znělo, že před obtížným rozhodnutím se musí dlouho a hluboce přemýšlet. Podívat se na věc ze všech úhlů. Zjistit, co vidíte, a položit si otázku, jestli vám něco nezůstává utajeno.

Hakím nevěděl, jestli se o to zasloužily šachy nebo přemíra zdravého rozumu v kombinaci s rozvahou, ale ať to bylo cokoli, v průběhu let si ušetřil řadu problémů tím, že byl trpělivý a činil uvážlivá rozhodnutí. O Karímovi se totéž říci nedalo. Odvážné, troufalé vystupování mu vyneslo vavříny na bitevním poli v Afghánistánu a plán útoku na Ameriku navzdory kritice skončil obrovským úspěchem. V citlivější oblasti každodenního života však Karím téměř postrádal schopnost vnímat atmosféru a nálady cizí země.

Karím zvedl pistoli, a než Hakím stačil zareagovat, ozval se výstřel. Zdálo se, jako by se to celé odehrálo zpomaleně. Zraněný otec padl na zem a syn se v panice obrátil a dal se na útěk. Udělal tři kroky a pak se zhroutil s kulkou v dolní části zad.

Karím sklopil zbraň a otočil se k Hakímovi. „Teď zjistíme, co jsou doopravdy zač.“ Sešel po schodech z verandy na štěrkovou cestu. Zatímco říčním údolím stále doznívaly rány z devítimilimetrové pistole, Hakím se horečně snažil přehlédnout rozsah škod. Okamžitě pochopil, že situace je vážná. Nesmírně vážná. Měl všechno pod kontrolou, než Karím veden svým zbytnělým paranoidním egem zasáhl, ačkoli to vůbec nebylo třeba. Veškerá frustrace z posledního týdne jako by se přelila do jediného okamžiku. Hakím vykročil za přítelem a odvětil: „Já už vím, co jsou zač, ty idiote.“

Karím se obrátil. „Co jsi to řekl?“

„Řekl jsem, že jsi idiot! Neuvěřitelný idiot!“

„Chovej se ke mně s patřičnou úctou,“ rozkázal Karím, „nebo tě potrestám.“

„To bych chtěl vidět.“ Hakím postoupil o krok ke kamarádovi a povytáhl si rukávy. „Chápeš, co jsi udělal?“

Karím s nedůvěřivým výrazem odpověděl: „Zabránil jsem těm dvěma mužům, aby odsud odešli a oznámili úřadům, že jsme tady. Ty jsi měl udělat to samé.“

„Měl? Ty ses prostě zbláznil. Všechno jsi zkazil, úplně bezdůvodně. Ti dva by jenom opakovali to, co se dozvěděli ode mě. Zalovili by si u řeky a nás by nechali na pokoji.“ Hakím se podíval na otce se synem. Oba se na zemi svíjeli bolestí. Zatraceně, co si s nimi teď počnou? „Věřili mi, ty arogantní kreténe.“

„Blázen jsi ty,“ odsekl Karím. „Jenom předstírali, že ti věří. Nejspíš jsou to policajti.“

„Nikdy jsi v téhle zemi nebyl. Vůbec těm lidem nerozumíš. Nejsou od policie.“ Hakím přejel pohledem po domě, stodole a okolním pozemku. „Kam teď půjdeme?“

Karíma tato otázka očividně pobouřila. „No… jestli jsou to lovci, jak tvrdíš, tak zakopeme těla a máme po starostech.“

„A až večer nepřijdou domů, manželka zavolá na policii a řekne, kam jeli na lov. Co podnikneme pak? Policie přijede sem a bude se po nich shánět.“

Karím si všiml, že mladík z bundy vytáhl mobilní telefon a snažil se zadat číslo. Zvedl pistoli, zamířil a zmáčkl spoušť. Z chlapcovy hlavy odlétla oranžová čepice a jeho noha sebou dvakrát škubla, než úplně strnul. Karím se postavil proti Hakímovi, jako by se nic nestalo, a řekl: „Tak budeme muset odejít.“

Otec kvílel bolestí a pokoušel se doplazit k synovi. Hakímovi se z toho zvedal žaludek. Vůbec k tomu nemuselo dojít. Ti dva se ničím neprovinili. „Vysvětlil jsem ti, co se stane, když budeme muset pryč. Upozornil jsem, že největší šanci na přežití máme, když aspoň měsíc zůstaneme tady. Když vyčkáme. Potom se nám snad povede vyklouznout ze země.“

„Z toho tvého kňourání je mi špatně,“ opáčil Karím. „Jako by ti scházela oddanost.“

„A podle mě schází tobě. Jsi zbabělec. Ničím se nelišíš od těch líných boháčů, kteří nás údajně vedou.“

V Karímově tváři se zračil opravdový hněv. „Jak se opovažuješ pochybovat o mně?“

„Nejsem tvůj robot s vymytým mozkem. Na to tě znám moc dlouho. Kdybys byl skutečný bojovník, šel bys se svými muži do té budovy a obětoval by ses jako mučedník. Jenomže ty jsi posedlý vlastní slávou. Lev al-Káidy… K smíchu!“ Hakím připomněl přezdívku, kterou si Karím zvolil v nahrávkách zveřejněných po útocích. „Měl by sis říkat zbabělec al-Káidy.“ Ohlédl se k otci, jenž se doplazil k synovi a nezadržitelně vzlykal.

Karímovi došla slova. Přítelovy drzosti měl zarazit už dávno. „Dokaž mi, že nejsi slaboch. Zabij toho otce. Nařizuji ti to.“ Hodil Hakímovi pistoli.

Zbraň letěla vzduchem, ale Hakím se ji ani nepokusil zachytit. Pistole mu dopadla k nohám a sklouzla se po štěrku. Hakím k ní sklopil oči a zavrtěl hlavou. „Tohle není nic úctyhodného. Jen slaboch zabije neozbrojeného muže se synem, kteří ničím neurazili jeho ani Alláha.“

„Je to rozkaz!“

„V téhle zemi jsme nevěřící my. Tohle není správné. Jestli chceš, aby zemřel, tak dokonči to, co jsi sám začal.“

„Naposledy ti říkám, abys vzal pistoli a zastřelil ho.“

„Od tebe rozkazy nepřijímám,“ řekl Hakím s pohrdavým úsměškem.

„Ale ano.“

Hakím se otočil a zamířil nazpátek k domu.

„Neobracej se ke mně zády,“ zařval Karím, ale Hakím si ho nevšímal. Karím toho měl právě dost. Rozběhl se a dohonil přítele pod schody. Krátkým úderem Hakíma zasáhl do ledvin, kopl ho pravým kolenem do zad a nechal ho padnout na zem. Potom ho chytil za košili a převrátil, sklonil se k němu a začal ho mlátit přes obličej. „Tohle,“ řekl mezi třetí a čtvrtou ránou, „je lekce, kterou jsem ti měl dát už dávno.“

17

Jezero Anna, Virginie

Adams prosil, pak brečel a mezi vzlyky a popotahováním si začal cosi mumlat. Zabzučel zámek, a když Rapp otevřel dveře, spatřil za nimi Hurleyho, který nevypadal zrovna nadšeně, že bude muset už podruhé střelit syna svého nejlepšího kamaráda do hlavy. „Neměl jsem vám v tom bránit,“ řekl Rapp omluvně.

„To jsi teda neměl.“ Hurley se protáhl kolem něj, v jedné ruce hůl a ve druhé pistoli.

Adams se probral z transu a začal na Rappa křičet, ať nikam nechodí. Když viděl Hurleyho s pistolí, pokusil se vstát, ale upadl, protože zapomněl, že má kotníky připoutané k židli. Zachytil se okraje stolu a převrátil jej, takže se sklenice a láhev vodky současně roztříštily na podlaze.

Hurley se postavil za něj a zamířil.

„Nestřílejte!“ ječel Adams. „Mitchi, počkejte! Hodně toho vím! Můžu vám pomoct!“

Rapp si vyměnil pohled s Hurleym a vrátil se k Adamsovi.

Přidřepl k němu a řekl: „Máte jeden pokus, Glene. Povězte mi něco, co stojí za to vědět, a radím vám, dejte si opravdu záležet.“

Adams ležel na boku, převrácenou židli stále připevněnou k nohám. Obrátil oči ke kaluži moči a pak k Rappovi. „Nejdřív mě zvedněte.“

„Polib si!“ zavrčel Hurley a zamával pistolí Adamsovi před obličejem.

Rapp vstal a opět vykročil z místnosti. Adams za ním křičel jako šílený a Hurley spustil příval nadávek, jimiž v živých barvách vylíčil, co si o Adamsovi myslí. Aby svým slovům dodal váhu, neustále zbraň přibližoval, až se dotýkala Adamsova spánku.

Rapp byl v polovině cesty ke dveřím, když uslyšel jméno. Adams ho zopakoval třikrát rychle po sobě. Rapp se zastavil a se zájmem se otočil: „Co jste to říkal?“

„Kathy O’Brienová!“ odpověděl Adams s tváří přitisknutou k podlaze.

Rapp přimhouřil oči. Nebyl si jistý, co přesně od Adamse očekával, ale jméno Kathy O’Brienové ho každopádně překvapilo. Byla to manželka Chucka O’Briena, ředitele Národní tajné služby CIA. „Co je s ní?“ zeptal se obezřetně.

„Přes ni jsem se dozvěděl o té operaci, kterou řídíte.“

Jedním z předpokladů úspěšného výslechu, přinejmenším v úvodní fázi, je vyvést subjekt z rovnováhy. Ať jsou pro vás informace jakkoli šokující nebo zvláštní, nesmíte to nechat na sobě znát. „Která operace by to měla být?“ zajímal se Rapp.

„Mešity.“

„Pokračujte,“ nařídil Rapp.

„Posílali jste do mešit tajné agenty.“

Rapp došel k Adamsovi a shlédl k němu. „Myslíte tu operaci, kterou minulý týden někdo prozradil Postu?“

„Jo… Jo… to je ona.“

„Takže ty informace novináři měli od vás?“ zeptal se Rapp.

Adams neodpověděl dost rychle, a tak do něj Hurley šťouchl hlavní pistole – dost ostře na to, aby vytekla kapka krve.

„Ano!“ zavřeštěl Adams. „Ano… To já jsem mluvil s Barreirem.“

„Kvůli tomuhle úniku,“ začal Rapp, „přišel o život jeden můj agent.“

„Já… já… já…,“ koktal Adams. „O tomhle nic nevím.“

Rapp vrhl pohled na hodinky. Na schůzku možná dorazí pozdě. „A co s tím má společného Kathy O’Brienová?“

„Ona… přes ni jsem se to dozvěděl.“

„To jste už říkal. Potřebuju podrobnosti.“ Rapp si všiml, že Adams těká očima, což neklamně naznačovalo, že se pokouší vymyslet věrohodnou lež. „Nedělejte to.“

„Co nemám dělat?“

„Nelžete mi.“

„Já přece… nechtěl jsem lhát.“

„Všechno, co řeknete, si během hodiny ověřím, a jestli zjistím, že jste lhal… zkrátka vás nechám naživu jen tak dlouho, dokud budete cítit bolest.“

„Ona…“ Adams znovu zatěkal pohledem, když vtom se těsně před jeho levým okem objevila špička nože.

Rapp držel nůž naprosto nehybně. „Poznám, když mi někdo lže. Tak ještě jednou, co s tím má Kathy společného?“

Adams zavřel oči a řekl: „Chodí k jednomu terapeutovi.“

„No a?“

„Odposlouchávali jsme ordinaci.“

Rapp s velkým úsilím skryl překvapení a pokračoval: „Ordinaci toho terapeuta?“

„Ano.“

Rappovi se hlavou honilo nejméně pět otázek, ale prozatím potřeboval, aby se Adams soustředil na základní fakta. Zbytek z něj vytáhnou později. „Takže kdybych zavolal svému zdroji na ministerstvu spravedlnosti, dozvěděl bych se, že jste měl povolení tu ordinaci napíchnout?“

Adams nad odpovědí dlouho přemýšlel, což byla v jistém smyslu také odpověď.

Rapp sklonil hlavu ke straně. „Vy jste neměl povolení?“

„Vlastně ne,“ připustil Adams.

Rapp oddálil nůž a podíval se na Hurleyho. Všechno do sebe začínalo zapadat. Adams v hrubých rysech věděl, čím se zabývají, ale neměl dost podrobné informace, aby případ mohl předložit ministerstvu spravedlnosti. „Napíchl jste lékařskou ordinaci a nahrával soukromá terapeutická sezení manželky ředitele Národní tajné služby. A dělal jste to nezákonně.“

„Jenom jsem se snažil dělat svou práci.“

„A vy mi kážete o porušování zákonů,“ dodal Rapp ostře.

„Chtěl jsem vás zastavit. Dělal jste si, co vás napadlo.“

„Co mě napadlo… Já porušuju zákony, aby lidé byli v bezpečí. Skuteční lidé. Vy je porušujete, abyste chránil nějaký kus papíru, kterému ani nerozumíte.“

„Snažím se chránit svět před zvířaty, jako jste vy.“

Rapp zasunul špičku nože do Adamsovy levé nosní dírky a řekl: „Měl bych –“

„Mitchi,“ ozval se doktor Lewis ode dveří, „potřeboval bych s vámi a se Stanem mluvit.“

Rapp potlačil nutkání uříznout zrádci nos. K jejich standardním výslechovým postupům patřilo, že když Lewis požádá o rozhovor, je třeba hned všeho nechat a opustit místnost. Rapp vstal a vyšel s Hurleym z cely. Zavřeli dveře a viděli, že Lewis nervózně přechází sem a tam. Nash se vrátil z domu, oholený a oděný do tmavomodrého obleku, a Maslick seděl za stolem a sledoval monitory.

Lewis zvedl dva prsty a řekl: „Mám dvě věci… Za prvé… myslím, že si nemůžete dovolit pustit ho na svobodu. Je možné, že jeho nezákonné jednání způsobil nedostatek soudnosti, prohloubený počínajícím alkoholismem, ale na to bych moc nespoléhal. Spíš mám dojem, že kromě narcistické poruchy osobnosti je to také sociopat.“

„A to na věci něco mění?“

„Využívá pravidla jako zbraň. Nesmírně ho pobouří, jestliže někdo podle jeho názoru jedná nepřijatelně nebo porušuje zákony, a přece nevidí nic špatného na tom, když se tytéž zákony rozhodne porušit on sám. Nejsem si jistý, jestli si to vůbec uvědomuje. Je tak narcistický a zamilovaný sám do sebe, že se považuje za vyvoleného. Pravidla jsou pro obyčejné lidi, ne pro ty jako on, kteří jsou předurčení změnit svět.“

„Tohle jsem vám mohl říct taky,“ poznamenal Hurley, „a to nemám lékařskou fakultu.“

Lewis si Hurleyho nevšímal a pokračoval: „Narcistická sociopatická kombinace je mimořádně nebezpečná… téměř se nedá léčit a rozhodně ne pod takovým tlakem. Řekne a udělá cokoli, aby zůstal naživu, a až ho pustíte, při první příležitosti vezme do zaječích. Obrátí se na každého, kdo má podle něj moc, aby vám zavařil.“

„A ta druhá věc?“ zeptal se Rapp.

„Normálně bych to nepřiznal, ale vzhledem k situaci to zřejmě bude nejlepší.“ Lewis zaváhal a pečlivě vybíral slova.

„Doktore,“ naléhal Rapp, „nemám celý den. Ven s tím.“

Lewis si odkašlal a nervózně oznámil: „Terapeut Kathy O’Brienové jsem já.“

18

Rappa tlačil čas. Pokud chtěli s Nashem stihnout schůzku v Langley, museli během několika minut vyrazit a hnát se celou cestu nejméně stotřicítkou. Rapp si obvykle nelámal hlavu s termíny jednání, jenže tohle nemělo být obyčejné byrokratické marnění času. Kennedyová jasně řekla, že prezident si vyžádal přítomnost obou jejích zkušených protiteroristických agentů, a třebaže Rapp neměl politiky v lásce, během kariéry se již setkal s několika prezidenty a pokládal je za snesitelné v tom smyslu, že si uvědomovali, že není špatné mít na řešení ošemetných situací někoho jako on.

„Musíme s Mikem jet.“ Rapp se obrátil k Hurleymu a dodal: „Chci vědět, kdo pro něj napíchl doktorovu ordinaci. Chci vědět, kde jsou originály záznamů a kolik si udělal kopií. A musíme se co nejdřív pohnout z místa.“

„Vsadil bych na Maxe Johnsona,“ řekl Hurley.

„Jasně,“ souhlasil Rapp. Napadlo ho totéž. Max Johnson býval zástupcem šéfa bezpečnosti v Langley a před několika roky odešel ze služby. Nyní vlastnil poradenskou firmu, která shodou okolností pracovala na řadě zakázek pro Langley. Rapp ho neznal osobně, ale během let zaslechl několik věcí, z nichž usuzoval, že tenhle člověk by neměl problém klesnout tak hluboko. „Chci seznam všech, se kterými Adams mluvil o Kathy O’Brienové.“

„Potřebuju, abyste mi okamžitě odevzdali ty pásky, abych je mohl zničit,“ přidal se Lewis.

„Doktore, mně se to nelíbí o nic víc než vám, ale někdo si je bude muset poslechnout.“ Rapp měl na mysli Chucka O’Briena. Ten vyskočí z kůže, až se dozví, že Kathyina soukromá sezení s terapeutem někdo nahrával.

„Myslím, že mi můžete věřit, Mitchi.“

„S důvěrou to nesouvisí,“ upozornil Rapp netrpělivě. „Musím si poslechnout, co na nich je, a zhodnotit rozsah škod.“

„Mám dojem, že Kathy by to neschválila.“ Lewis zavrtěl hlavou a dodal: „A ani Chucka to nepotěší.“

Do sporu se zapojil Nash. „Na to měl možná myslet dřív, než manželce začal vykládat tajné informace.“

„Třiadvacet let pracovala v operační divizi,“ připomněl Lewis. „Její záznamy jsou bez poskvrny.“ Obrátil se k Rappovi a velmi rozhodně pronesl: „Ty pásky chci. Jsou soukromé a patří mně.“

„S tím nepočítejte, doktore,“ zasáhl Hurley věcně. „Kathy věděla o mnoha vážných věcech, jenže to Charliemu nedává právo zasvěcovat ji do dalších, a ona si už vůbec neměla vylévat srdce před vámi. Kvůli tomuhle máme pravidla.“

„Ale… snad se můžeme shodnout na tom, že mi můžete věřit.“ Lewis se rozhlédl po místnosti. „Povězme si to na rovinu. Ta věc, na které tady děláme, je mnohem vážnější než cokoli, co by mohlo být na těch páskách.“

Rapp chtěl odpovědět, ale Hurley byl rychlejší. „Doktore, vaše ordinace není bezpečná. Do prdele… Rusáci… Číňani… mohl ji odposlouchávat kdokoli. Vsadil bych se, že pár let taky Mossad.“ Otočil se k Rappovi. „Radši tam dneska večer pošli tým, ať ji prohledají.“

Rapp přikyvoval. „Napadlo mě to samé. Postarám se o to.“

„Chci být u toho,“ pronesl Hurley tónem, který nepřipouštěl jakýkoli odpor.

„Dobře,“ slíbil Rapp, protože už měl zpoždění. „Pokud jde o ty ostatní záležitosti… ty musíme vyřídit později. Já s Mikem odjíždíme. Vy se zatím pusťte do Adamse. Vytáhněte z něj všechno.“

„To podle mě nebude problém,“ usoudil Lewis, „ale jsem proti tomu, abyste ho pouštěli. Při první příležitosti nás zradí.“

„Souhlasím,“ přidal se Hurley.

Rapp pokrčil rameny a opáčil: „Na to kašlu.“

„Mohlo by se nám ale hodit, kdybychom ho přesvědčili, že ho chceme přetáhnout na svou stranu. Před člověkem s takhle rozkolísaným egem se musí neustále houpat mrkev. Mezitím bychom ho měli donutit, aby Kennedyové a manželce napsal vzkazy, že se přihlásil na odvykací kliniku. Potřebuje to… nějakou dobu už o tom uvažuje. Nejlepší by pro něj bylo přestat s pitím ze dne na den, než ztratí odvahu. Důležité je poskytnout mu trochu naděje.“

„Fajn,“ souhlasil Rapp.

„A co když nebude spolupracovat?“ zajímal se Hurley. Rapp pokrčil rameny. „Udělejte, co je třeba.“

„Co Chuck?“ zeptal se Lewis.

Rapp se zamyslel nad Chuckem O’Brienem, současným ředitelem Národní tajné služby. „Co s ním?“

„Ví, že ke mně Kathy chodila. Kdo mu poví, že existují nahrávky našich sezení?“

Do tohoto rozhovoru se Rappovi nechtělo. Mohl si jen domýšlet, o čem se na sezeních mluvilo. Chuck a Kathy byli manželé přes třicet let. Pokud ordinaci skutečně napíchl Max Johnson, Chuck ho bude chtít zabít. A třebaže mu v tom Rapp nehodlal bránit, přece jenom by si s Johnsonem nejdřív rád promluvil. „Chuckovi nikdo nic neřekne, dokud nezjistíme, kdo ty nahrávky pořídil, a dokud si s tím člověkem nepopovídám já.“

„Až přijde ta správná chvíle, postarám se o to,“ řekl Hurley.

„Vážně?“ zeptal se Rapp.

„Propadl by se hanbou, kdyby to slyšel od cucáků, jako jste vy. Pořád je to váš šéf. Já to zvládnu.“

„Dobře… dohodnuto.“ Rapp se otočil k Nashovi. „Jdeme.“

„Mitchi?“

Rapp se podíval na Maslicka, který mezitím vstal. „Ano?“

„Chci, abys mi něco slíbil.“

Rapp měl neblahé tušení. „Co?“

„Až se rozhodnete skoncovat to s ním,“ kývl Maslick bradou ke dveřím cely, „necháte to na mně.“

Rapp okamžitě pochopil. Rappův agent Chris Johnson, zavražděný před týdnem, byl Maslickův nejlepší kamarád. Sloužili u 101. vzdušné výsadkové divize a absolvovali společně tři bojové mise. „Jestli na to dojde a ty pořád budeš mít zájem, nebudu ti bránit.“

19

Langley, Virginie

Rapp se rychlostí přes sto třicet kilometrů za hodinu prohnal kolem výjezdu na dálnici Georgetown Pike a pokračoval po okruhu Beltway na sever. Jak předpokládal, provoz byl hustý. Rapp doufal, že by se cestou na sever mohl trochu vyspat, ale pak tuto myšlenku zavrhl, když zjistil, odkud Adams získává informace. Rapp by nikdy netvrdil, že je mu jedno, že generální inspektor CIA je kolosální pokrytec. Rozhodně mu to vadilo, avšak v porovnání s průšvihem, který právě odhalili, nestálo za to se tím zabývat.

Kathy O’Brienová nebyla mezi pacienty doktora Lewise jediná, kdo měl vazby na Langley. Rapp neznal podrobnosti, protože Lewis o pacientech nemluvil a CIA nepatří k místům, kde si lidé na potkání vyprávějí o svých pocitech, natož aby se svěřovali, že docházejí k psychiatrovi, ale mezi profesionály bylo známo, že Lewisovi se dá věřit, pokud si potřebujete udělat pořádek v hlavě. Rapp si nebyl jistý, ale něco mu říkalo, že ředitelka Kennedyová také strávila nějaký čas v Lewisově ordinaci, když si potřebovala ujasnit jisté osobní záležitosti. Také Rappa se snažila přesvědčit, aby za Lewisem zašel, když mu zavraždili manželku.

Navzdory bezmála ochromující bolesti po Annině smrti Rapp nad návštěvou Lewise neuvažoval. Nebyl to jeho styl. Rapp věděl, že se s tím musí vyrovnat sám. Neměl nic proti terapii. Uvědomoval si, že existuje spousta dobrých doktorů, kteří lidem pomáhají přečkat těžká období. A i když nepopíral, že se musí vypořádat s řadou problémů, nebyly to právě věci, které by chtěl komukoli vyprávět. Lékařské tajemství poskytuje vítanou právní ochranu obyčejným lidem, pokud jednoho krásného dne skončí u soudu, jenže zpravodajské agentury nehrají podle pravidel. Odposlouchávání důležitých rozhovorů v ordinacích patří k běžným pracovním metodám.

„To se mi snad zdá, že přijedeme pozdě,“ pronesl Nash unaveně.

Rapp se obrátil k příteli, hladce oholenému a oblečenému do nažehlené bílé košile a modrého obleku se žlutou kravatou. Pak se zadíval na vlastní odraz v zrcadle. Na opálené tváři měl husté černé strniště a kravata mu scházela. Kdyby měl čas, pravděpodobně by se také oholil, avšak spolehnout se na to nedalo. Absolvoval již schůzky s předešlými prezidenty i s tímhle posledním, ale pokud si dobře pamatoval, pro Nashe to byla premiéra. Pohlédl na hodinky. Byly tři minuty po deváté a jim zbývalo ještě několik kilometrů. Rapp zapnul směrovku, přejel dva pruhy a bez zpomalování odbočil na George Washington Parkway. Než projedou kontrolním stanovištěm a zaparkují, budou mít zpoždění kolem deseti minut, a ačkoli Rapp nechtěl nechat prezidenta Spojených států čekat, ze zkušenosti věděl, že prezidenti nebývají nejdochvilnější.

Nash, který se z okénka díval na ubíhající stromy, se zeptal: „Co to sakra děláme?“

Rapp se zařadil do proudu aut a odpověděl: „Musíš mi vysvětlit, co konkrétně máš na mysli, kamaráde.“

„Tohle.“ Nash neurčitě rozhodil rukama. „Tohle svinstvo… včera večer a dneska ráno.“

Rapp vrhl pohled na přítele a pak zase sledoval cestu. Byli si na devětadevadesát procent jistí, že jejich auto je čisté, ale měli u sebe služební telefony, které sice byly zakódované, ale instituce jako Národní bezpečnostní agentura disponovala technologií pro jejich odposlouchávání. Rapp opatrně vybíral slova. „Třeba si odpoledne najdeme chvilku času a probereme to.“

Nash se tak snadno zastrašit nenechal. „Kvůli tomuhle jsem se do služby nehlásil.“ Polohlasně dodal: „Nejsem chladnokrevný zabiják.“

Rapp si nebyl jistý, jestli mu rozuměl. „Co jsi povídal?“

„Slyšel jsi dobře,“ odsekl Nash.

„Těžko se můžeš s někým bavit, když se takhle hrbí a něco si mumlá.“

„Řekl jsem,“ začal Nash přehnaně zřetelně, „že nejsem chladnokrevný zabiják.“

„To je zajímavé… protože bych přísahal, že jsem tě viděl odpravit pár chlápků, když jsme byli v Hindúkuši.“ Rapp připomněl operace, které řídili v Afghánistánu.

„To je něco jiného?“

„V čem?“

„Byli to nepřátelé.“

„A jak bys nazval tohohle člověka… náš spojenec?“

„Co takhle Američan jako my?“

Rapp vzdychl. Nechtěl teď tohle téma otevírat, ale potřeboval zjistit, co Nashe trápí, a to dřív, než se s ním ocitne v jedné místnosti s prezidentem a kdovíkým ještě. „Existují domácí i zahraniční hrozby,“ ocitoval přísahu, kterou oba složili. „Na ty domácí se často zapomíná. Když je někdo Američan, automaticky to neznamená, že patří na správnou stranu.“

„Dobře… a taky to není nepřítel jenom proto, že s námi nesouhlasí.“

„Takže ho necháme porušovat zákony?“

„My taky nejsme svatí.“

Rappovi docházela trpělivost. „Myslím, že jsi prostě unavený. Tenhle rozhovor skončil.“

Nash se tlumeně zasmál a řekl: „Teď nejde o moji únavu, ale o skutečnost, že si nechceš připustit pravdu.“

„Mikeu, dělám v téhle zatracené branži od dvaadvaceti. Obviňovali mě ze spousty věcí, ale strkání hlavy do písku mezi ně nepatří.“

„Vidíš… všechno je jednou poprvé.“

„Takhle jsi vedl svoji jednotku u mariňáků? Udělal jsi z ní debatní klub?“

„Tohle nemůžeš srovnávat. Nikdy by mě nenapadlo unést kolegu od námořní pěchoty.“

To Rappovi stačilo. Nelíbilo se mu, že zabíhají do podružností. Podíval se Nashovi do zarudlých očí, zavrtěl hlavou a řekl: „Myslím, že na tu schůzku nepůjdeš.“

„Podle mě to nezáleží na tobě.“

„Na to bych se podíval.“

Nash se ušklíbl. „Aha… ty se nikdy nepleteš… Mitch Rapp ne. Vždycky to je chyba někoho jiného. Máš dojem, že takhle mluvím proto, že jsem se nevyspal, ale je to daleko složitější. To, co jsme tam udělali… jednomu z našich lidí… je prostě špatné.“

Rapp pohlédl do zpětného zrcátka a trhl volantem doprava. Auto zabočilo na krajnici.

„Co to děláš?“

„Zastavuju.“

„Nemáme čas,“ připomněl Nash s obavami. „Už tak jedeme pozdě.“

„Na to jsi měl myslet, než tě napadlo, že se chceš pohádat.“ Černý Dodge Charger prudce zabrzdil a Rapp vyřadil rychlost. Zatímco si odepínal pás, rozkázal: „Telefon nech v autě.“ Ohlédl se, počkal, až se kolem nich prožene další auto, vylezl ven a šel kolem vozu dozadu, kde zůstal stát. V pouzdře na levém boku měl pistoli Glock ráže .45, a když vkročil na trávník, položil dlaň na její pažbu.

Nash neochotně vystoupil a řekl: „No tak, Mitchi, tohle je hloupost.“

„Hloupost by byla, kdybych tě vzal za prezidentem a všemi dalšími lidmi, kteří tam budou.“

„Ve mně problém není, Mitchi.“ Nash ukázal na sebe a potom prst obrátil proti Rappovi a dodal: „Mám pocit, že by ses měl zamyslet hlavně nad sebou.“

„Ty jsi tak mimo, že ani nevím, odkud začít.“

„Proč… protože mám svědomí… na rozdíl od tebe a Stana, který pro tebe v podstatě udělá cokoli, kdykoli a komukoli?“

„Jde to s tebou z kopce, majore,“ řekl Rapp, přičemž použil Nashovu hodnost u námořní pěchoty. „Bojová únava. Nevyspal ses, vypadáš příšerně a ztratil jsi veškerou disciplínu.“

„Disciplínu,“ zopakoval Nash ostře. „Od tebe to sedí. Celá tvoje kariéra je jedna vzpoura za druhou.“

„Takhle jsi mluvil se svým velitelem praporu?“

„Nech si to srovnávání s námořní pěchotou, dobře? Tohle je úplně jiná situace.“

Rapp se zhluboka nadechl. Jeho trpělivost se vytratila. „Nabízím ti dvě možnosti. Buď si vezmeš dva dny volna… pět dnů… je mi jedno, kolik dnů si vezmeš, aby sis dal věci do pořádku, ale vezmeš si je a nevrátíš se, dokud si zas všechno nesrovnáš v hlavě.“

„Jaká je druhá možnost?“

„Okamžitě odejdeš ze služby.“

„Co když si nevyberu ani jednu?“ zeptal se Nash s předstíranou lhostejností.

„Tak tě vyrazím,“ odpověděl Rapp bez váhání.

„To jsou kecy. Já žádné problémy nemám. Volno by sis měl vzít ty.“

Rapp skoro ztratil nervy. Podobné chování už znal. Dokonale zdraví muži podlehli stresu z práce, která dokáže semlít i ty nejotrlejší bojovníky. Hurley ho před týdnem varoval, že Nash vykazuje známky vyčerpání.

Nashova manželka zavolala Hurleymu a vyprávěla mu věci, které si spíš měla nechat pro sebe. Rapp si na ten rozhovor vzpomněl a zeptal se Nashe: „Řekni mi, kdy jsi měl naposledy erekci?“

Nash se zamračil. „O čem to sakra mluvíš?“

Rapp z něj nespouštěl oči. „Rozumíš dobře, o čem mluvím.“

„Polib si.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Můžeš předstírat, že jde o mě a o to, co se stalo u jezera, ale sám víš, že je to lež. Jediný důvod, proč ti v osmatřiceti nestojí, je ten, že máš zmatek v hlavě.“

Nash zrudl hněvem, přiblížil se o krok k Rappovi a zaťal pěsti. „Tohle na mě nezkoušej. Nepodepsal jsem, že budu dělat tyhle sračky. Nikdo mi neřekl, že se zapletu do únosu a vraždy… alespoň ne nějakého Američana. Nezajímá mě, jak moc nenávidíš –“

Rapp si uvědomoval, že se Nash může pokusit o nějaký neuvážený výpad proti němu, a protože bezprostředně hrozilo nebezpečí, že by mohl prozradit, co se stalo minulé noci, rychle postoupil vpřed a vymrštil levou ruku jako beranidlo. Dlaň Nashe udeřila do prsou a málem mu zlomila hrudní kost. Nash couvl asi o metr a pak se posadil na zadek.

Rapp došel k němu a zaujal bojový postoj. „Jestli jsi takový idiot, že vstaneš, přísahám, že skončíš v nemocnici.“

Nash se držel za hrudník a v očích měl pohled divokého zvířete.

Rapp pochopil, že zvažuje možnosti. „Jsi tak vyčerpaný, že vypadáš jako feťák. Nechci tě vidět aspoň dva dny. Běž domů a vyspi se… a užij si rodiny, a jestli i za dva dny budeš mít dojem, že neudržíš emoce pod kontrolou… chci tvoji rezignaci.“

„A jestli neudělám, co ode mě chceš,“ opáčil Nash s rukama na hrudi, „co bude, zabiješ mě? Ublížíš mojí rodině?“

Rapp téměř nevěřil vlastním uším. „Moc dobře víš, že bych se tvé rodiny nikdy nedotkl.“

„Nejsem si tak jistý.“

„Jednu věc si vyjasníme,“ přiblížil se Rapp. „Jestli porušíš přísahu, kterou jsi složil… ani mě nenapadne ublížit tvé rodině.“ Tišším hlasem dodal: „Ale tebe zabiju. Nebude to snadné a nejspíš mě to bude pronásledovat do konce života, ale tohle je důležitější než naše přátelství.“

20

ústředí CIA

Rapp zaparkoval v podzemní garáži a vydal se k soukromému výtahu ředitelky Kennedyové. Kennedyová zařídila, aby jej mohl používat cestou do budovy i ven, jestliže si nepřál, aby ho někdo viděl nebo zastavoval. Jezdil výtahem pravidelně, neboť neměl ústředí v oblibě a zdržoval se v jeho prostorách co nejméně. Vzhledem k povaze své práce však nemohl vždycky zvednout telefon a informovat Kennedyovou, co chystá. Oba prošli výcvikem u Thomase Stansfielda, legendární postavy druhé světové války, a tak věděli, že telefonní linka není bezpečná jen proto, že to o ní prohlásí nějaký technik. Dějiny špionáže jsou plné vyprávění o velkých národech, které si teprve po drtivé porážce nepřítelem uvědomily, že jejich zdánlivě bezpečný systém předávání zpráv selhal. Občas však kvůli logistickým, geografickým a operačním okolnostem nezbývá než telefonovat. V takové chvíli je třeba hovořit co nejobecněji, ale když pracujete na něčem, za co můžete jít do vězení, není nad osobní rozhovor.

Rapp vstoupil do výtahu, stiskl tlačítko, a jakmile se oboje dveře zavřely, vzpomněl si na Nashe. Rappovi vůbec nevadilo, že ho poslal k zemi. Nepracovali jako analytici; oba byli agenti z první linie, zvyklí na cvičné střety a trénink. Zvládali judo, karate, zápas i kickbox. Rapp si nejvíc oblíbil brazilskou variantu džiu-džitsu a Nash jako středoškolský zápasnický mistr svého státu také nebyl snadný soupeř. Rapp znal víc triků a o něco mladší Nash na něj nikdy nevyzrál, ale skutečnost, že ho Rapp dokázal jediným úderem dlaně posadil, vypovídala hodně o Nashově duševním rozpoložení. Pokud se Nash časem vzpamatuje, pravděpodobně Rappovi za tu ránu poděkuje. Mezi mariňáky to tak chodí. Ve rvačce se z nich stanou nepřátelé na život a na smrt, ale jakmile se uklidní, umějí se zasmát své hlouposti. Nelpí příliš na minulosti. Rappa ovšem znepokojovalo, že problém neodhalil včas. Nash byl jeho rekrut. Choval se přirozeně. Byl tvrdý, a přece dostatečně uvolněný, aby nepůsobil jako robot, což se vojákům často stává, když přejdou do jiného oboru.

Ještě před dvěma týdny by se Nash nabídl, že Adamse osobně zlikviduje, a teď se pohoršoval jako nějaký oportunistický politik z Capitol Hillu. Rapp u kolegů několikrát zažil vyhoření a selhání katastrofických rozměrů. Jejich práce byla značně stresující. Většinou si vzali volno a nabrali nové síly, ale občas se některý zřítil volným pádem jako narkoman po špatné dávce. Rapp si vzpomněl na jeden případ, kdy takového muže museli nakonec zneškodnit jako vzteklého psa. Vůbec nechtěl uvažovat o tom, že by takhle dopadl Nash. Dobře znal jeho ženu a děti. Nash žil pro rodinu a byl to dobrý přítel, a bohužel toho také hodně věděl.

Výtah zastavil, a jakmile se dveře otevřely, Rapp vycítil, že se něco stalo. Dva ředitelčini strážci byli ve střehu, oba její asistenti telefonovali a v dohledu nebyl žádný agent tajné služby. I kdyby měl prezident zpoždění, už by se dostavil jeho předvoj a dohlížel by na přípravy. Rapp se chtěl zeptat Stevena, jednoho z osobních asistentů Kennedyové, co se děje, ale vtom mladší z mužů ukázal ke kanceláři a pokynul mu, aby šel dál. Rapp zabušil na dveře a vstoupil.

Rohová kancelář se táhla zprava doleva, přičemž přímo před ním byl prostor pro čekající návštěvníky, pak ředitelčin pracovní stůl a za ním velký jednací stůl. Napravo se nacházela ředitelčina soukromá toaleta a dveře do kanceláře jejího zástupce. Rapp očekával šest až osm lidí, ale spatřil jen dva – svou šéfku a muže, s nímž se až dosud nesetkal, ale kterého znal z vyprávění. Byl nápadně pohledný. Měl prošedivělé krátké vlasy a snědou pleť bez jediné vrásky.

Rapp se nikdy moc nezabýval tím, co se děje v šestém poschodí v Langley. Nevzpomínal si, že by se někdy těšil na výlet do řídce zalidněného horního patra staré budovy ústředí. Nešlo o to, že by se mu příčilo tamní osazenstvo. Irene Kennedyovou považoval skoro za člena rodiny a její předchůdce Thomas Stansfield patřil k nejpříjemnějším mužům, které kdy poznal. Vážil si agentů tajné služby a zpravodajci byli neobyčejně inteligentní, ale tohle patro sloužilo především jako scéna pro politické hrátky a celou řadu dalších činností, které nesouvisely s vedením efektivní výzvědné agentury.

Muž, jenž seděl v ředitelčině kanceláři, byl toho důkazem. Gabriel Dickerson odložil šálek kávy na talířek na skleněném stolku a vstal. Natáhl pravici a s přívětivým úsměvem pronesl: „Mladý muži, je mi ctí, že vás konečně poznávám.“

Rapp jeho nadšení nesdílel, a tak pouze přikývl. Především si všiml, že Dickerson je vyšší, než čekal, zejména s ohledem na to, že mu muselo být skoro osmdesát. Rapp měřil stotřiaosmdesát centimetrů a Dickerson měl nejméně o pět centimetrů víc. Druhá věc, kterou Rapp zaznamenal, nebyla vůbec překvapivá. Dickerson se vyznačoval úsměvem a charismatem, díky nimž by mu ulepené pětileté děcko dobrovolně odevzdalo lízátko. Rapp netušil, jestli je to charisma vrozené nebo osvojené při prodeji ojetých aut, ale dobře věděl, že se musí mít na pozoru, neboť Gabe Dickerson byl v politice tím, čím Rapp v oboru výzvědných služeb. Jistě, nástroje byly odlišné, avšak oba se stali odborníky na zákulisní řešení. Rappovy metody často bývaly nevybíravé a násilné a o Dickersonovi se vědělo, že postupuje stejně bezohledně. Zásadní rozdíl spočíval v tom, že Rapp používal pěsti a pistoli, zatímco Dickerson se spoléhal na kartotéku s kontakty a vybranou skupinku právníků, novinářů a politických činitelů, chtěl-li zničit protivníky nebo potěšit klienty.

„Kde je pan Nash?“ zeptal se Dickerson.

„Nestihl to,“ odpověděl Rapp a podíval se na Kennedyovou, která stále seděla na gauči.

„To je škoda,“ pokračoval Dickerson hlubokým hlasem, „moc jsem se těšil, že vás poznám oba. Slyšel jsem, co jste minulý týden dokázali, a chtěl jsem vám osobně poděkovat.“

Rapp mírně zvedl obočí. „Minulý týden?“

„Ten útok na protiteroristické centrum. Slyšel jsem, že nebýt pohotovosti a hrdinství vás a pana Nashe, dopadlo by to daleko hůř.“

Už je to tady, pomyslel si Rapp. V tomhle zatraceném městě nikdo neudrží tajemství. „Nevěřte všemu, co se říká, pane. Víte, jak tady vznikají fámy… vezmete kousek pravdy, nafouknete ho, jak potřebujete, a pak z něj co nejvíc vytřískáte.“

Dickerson se od srdce a nakažlivě zasmál. „Vystihl jste to dokonale. Mohl byste pracovat pro mě.“

Rapp se mimoděk usmál a napadlo ho: Sakra, ten chlap je třída.

„Jste statečný muž, pane Rappe… a vaši podřízení zrovna tak.“ Dickerson napůl nevěřícně zavrtěl hlavou. „Myslím, že tohle by moc lidí nedokázalo.“

„Jak jsem řekl, nesmíte věřit všemu, co se v tomhle městě povídá.“ Rapp si nepřál, aby se jeho jméno objevovalo v tiskových zprávách, a člověk jako Dickerson získal obrovskou moc a vliv našeptáváním pikantních tajemství.

„Nic jsem neslyšel,“ bránil se Dickerson. „Četl jsem to v oficiální zprávě FBI. Šest teroristů, postupujících v jedné řadě, vpadlo do operačního střediska a začalo systematicky popravovat personál. Pan Nash zahájil palbu z ochozu nad střediskem a prvního muže zasáhl jednou do helmy a třikrát do boku… vše střelami ráže .40. Pak jste se do akce vložil vy, zatímco pan Nash stále poutal pozornost prvního muže. Střelil jste druhého muže do krku, třetího do nosu, čtvrtého dvakrát do krku, pátého jednou do obličeje a šestého dvakrát do zad… všechno devítimilimetrovým glockem.

Pak jste zjistil, že všichni mají sebevražedné vesty, a měl jste dost duchapřítomnosti, abyste neutekl.“ Dickerson zavrtěl hlavou, jako kdyby na něj právě tohle udělalo největší dojem. „S panem Nashem a několika agenty jste všech šest teroristů vyhodili z okna, takže dopadli na betonový nájezd podzemního parkoviště pod budovou. Potom všechny vesty explodovaly a způsobily velké škody na parkovišti, ale nikdo již nezemřel.“

Všechno se to seběhlo dost rychle, ale pokud si Rapp vzpomínal, Dickerson vystihl všechny hlavní události.

Dickerson pokračoval: „Hodně lidí by teď chtělo rozebírat, jestli jste se zachoval hloupě nebo šíleně, ale já to celé vidím jinak. Víte, pane Rappe, moje práce do značné míry stojí na tom, že dokážu lidi odhadnout. V tom se moc neliším od krejčího, který se podívá přes místnost a pozná, jakou velikost saka kdo nosí. Jenom se nezabývám velikostmi oblečení.“ Dickerson si dlouhým prstem poklepal na spánek a pak si rukou přejel po hrudi. „Zajímá mě, co má člověk tady nahoře a co v srdci. Potenciálního klienta většinou odhadnu během třiceti vteřin.“ Prohlédl si Rappa od hlavy k patě a dodal: „To, co jste minulý týden dokázal, nebylo hloupé ani šílené. Nejlepší výkony podáváte, když zavládne naprostý chaos. Když ostatní zpanikaří a reagují bezmyšlenkovitě, pro vás se všechno zpomalí. Nevnímáte všechen ten hluk kolem sebe… váš mozek nejdřív hledá možnosti akce a potom možnosti ústupu. Podíváte se na nepřítele jako dřevorubec na strom a pak jednáte účinně a hospodárně.“ Dickerson zavrtěl hlavou. „Na tom není nic šíleného ani hloupého.“

21

Rappovi se to vůbec nezamlouvalo. Nezamlouvala se mu skutečnost, že ta zatracená FBI sepsala všechno do zprávy nebo hlášení nebo jak teď vlastně říkali těm svým pitomým formulářům, které pořád vyplňovali. Na válce proti terorismu ho mimo jiné rozčilovalo, že přemíra právníků se potřebovala krýt příliš mnoha byrokraty, kteří trvali na tom, že všechno musejí mít písemně. Jelikož sestavení zprávy muselo zabrat několik dní, nemohla být v oběhu déle než tři nebo čtyři dny, a přece se k ní stačila dostat soukromá osoba. Rappa to naštvalo ne kvůli Dickersonovi, ale proto, že nestihl zprávu upravit nebo svou roli v událostech omezit na poznámku pod čarou a zásluhy připsat někomu jinému. Věci se odehrávaly moc rychle a on dělal chyby. Všichni se posadili a Dickerson řekl: „Nevypadáte zrovna nadšeně.“

„Nejsem zvyklý probírat tajné informace s civilisty.“

„Aha… chápu. Vadí vám, že člověk jako já, který nepracuje pro federální vládu a zřejmě nemá žádnou bezpečnostní prověrku… dostal oficiální zprávu FBI o tom, co se minulý týden stalo v Národním protiteroristickém centru.“

„Sám bych to neřekl líp.“

Dickerson zamyšleně přikývl a dodal: „Tu zprávu mi dneska ráno ukázal prezident.“

Rapp se podíval na Kennedyovou, která se s novinkou vypořádávala očividně mnohem snáze než on. „A proč by to dělal?“ zeptal se Dickersona.

„Věří mi, pane Rappe.“

Rapp se rozhlédl po kanceláři. „Předpokládám, že se nedostaví.“

„Předpokládáte správně.“

Rapp se obrátil ke Kennedyové.

Ředitelka CIA vysvětlila: „Tohle je politika, Mitchi.“

„Co má tohle společného s politikou?“ Rapp si uvědomil, že to je hloupá otázka, jakmile ji vyslovil. Washingtonské frakce dokázaly vnést stranický boj do všeho. Většinou tomu nevěnoval pozornost, ale pokud šlo o národní bezpečnost, začínala mu vřít krev.

Kennedyová vysvětlila: „Ta zpráva FBI, o které Gabe mluví, se zmiňuje o incidentu mezi vámi a panem Abadem bin Bázem.“

„Myslíte toho saúdskoarabského teroristu, kterého jsem zadržel v den útoků?“

„Ano,“ přisvědčila Kennedyová. „No a?“

Dickerson řekl: „Má dvojí občanství.“

Rapp se obával, že z toho nějaký hnidopich udělá aféru. „Je to saúdskoarabský terorista, který požádal o dvojí občanství, abychom ho nemohli zmáčknout. Kdyby měl v tomhle městě někdo trochu zdravého rozumu, občanství byste mu sebrali a pak byste ho předali mně, abych mohl dokončit výslech.“

„Prezident,“ vzdychl Dickerson, „s vámi v podstatě souhlasí, ale v jeho straně existuje dosti hlasitá skupina, která, mírně řečeno, jeho názor nesdílí.“

„Nechcete mi říct, že po mně půjdou?“ zeptal se Rapp Kennedyové. „Děje se teď moc věcí najednou. Mám plné ruce práce. Nemůžu ztrácet čas s těmihle idioty.“

Kennedyová odvětila: „Naštěstí se zdá, že narazili na překážku.“

„Na jakou překážku?“

Dickerson vysvětlil: „Na jednu senátorku, která se za vás postavila.“

„Lonsdaleová?“

„Ano. V hlášení FBI je pasáž s tvrzením pana bin Báze, že jste mu vykloubil rameno, a zprávou od lékaře, podle níž jste mu zranění způsobil vy, když byl ve vaší péči. Než ho převzali federálové.“

Rapp věděl, že se to přihodilo v jeho péči. Živě si vzpomínal, jak tomu parchantovi kroutil ruku, až měl pocit, že mu ji utrhne. „A Lonsdaleová?“

„Napsala místopřísežné prohlášení, že pan bin Báz se těšil dokonalému zdraví, když dorazila do Národního protiteroristického centra, a že ho během útoku sama hodila na podlahu.“

Rapp skryl překvapení. Skutečnost, že senátorka kvůli němu lhala, byla dokladem přinejmenším zajímavého vývoje. „V čem je tedy problém?“

„Ve Washingtonu jdou věci jen málokdy hladce. Ti senátoři a reprezentanti se momentálně stáhli, ovšem mají velmi silné lobbyistické skupiny, které jim obstarávají hromady peněz, ale na oplátku očekávají boj s nepřítelem. Tyhle skupiny budou požadovat otevření nové fronty.“

Rapp s evidentním sarkasmem poznamenal: „Myslel jsem, že jsme všichni jeden tým.“

„Nenávidí vás, pane Rappe.“ Dickerson se rozhlédl po kanceláři. „Nenávidí celou tuhle agenturu.“

Rappa poněkud znepokojilo, že se dostal pod něčí drobnohled, ale nehodlal to připustit. „Dokážu si představit, že některé z těch mocných lobbyistických skupin patří k vašim klientům.“

„Patří.“

„A že na nich vyděláváte spoustu peněz.“

„To ano.“

„Tak proč mám dojem, že tady dnes nejste jako jejich zástupce?“

Dickerson se usmál. „Učíte se rychle, pane Rappe. Nejsem tady jako jejich zástupce.“

„Konflikt zájmů?“

„Nezaměňujte lobbying s právním systémem. To je první pravidlo, které říkám svým novým kolegům, což jsou obvykle čerství právníci plní ideálů. Jsem pragmatický člověk, pane Rappe. Hodně jsem cestoval… viděl jsem hodně věcí, a když budu mít štěstí, čeká mě ještě deset let, než se setkám se svým stvořitelem. Přijímám od těch skupin peníze, protože jsem kapitalista, a zasloužím si každý dolar, protože se snažím krotit jejich bláznivé požadavky. Vím, co jsou zač, a nijak zvlášť nesouhlasím s jejich názorem na svět, ale představují sílu, se kterou se musí počítat.“

„Tak koho teď vlastně zastupujete?“

„Řekněme, že jsem tady proto, že to považuji za svou vlasteneckou povinnost… a navíc mě prezident požádal, abych ho zastoupil.“

„A proč by to prezident dělal?“

„Protože jsem mu doporučil, aby tuhle schůzku zrušil.“

Rapp položil předpokládanou otázku: „Proč?“

„Včera večer ho FBI informovala o pokračujícím pátrání a v kostce se dá říci, že neprobíhá dobře.“

„Jak je to možné?“

„Nemají jedinou stopu a ti podezřelí, které jste zadržel v den útoků, si obstarali právníky a odmítají mluvit.“

„A to prezidenta překvapilo?“

„Ne tak docela, ale je to člověk, který očekává výsledky. Myslel, že dojde k nějakému pokroku, jenže ti tři muži prostě zmizeli. FBI nemá jedinou solidní stopu.“

„Víte… když bojujete s oběma rukama svázanýma za zády, těžko vyhrajete.“

„Prezident to začíná vidět jako vy, ale to předbíhám. Na našem setkání se stalo ještě něco. Jeden náměstek ministra spravedlnosti upozornil na tu nepříjemnou záležitost mezi vámi a panem bin Bázem. Dokonce prohlásil, že podle jeho názoru senátorka Lonsdaleová sepsala falešné místopřísežné prohlášení a že jste zadrženého opravdu týral.“

Rapp zabručel: „Předpokládám, že z toho byl prezident nadšený.“

„Ani v nejmenším ho to nepotěšilo.“ Dickerson zvážněl. „Řekl, že pokud je mu známo, za poslední týden jste něco užitečného udělal jen vy s panem Nashem, a vyjádřil upřímné a velmi důležité mínění, že byste možná dokázali odvrátit útoky z minulého týdne, kdybyste netrávili tolik času zodpovídáním otázek ministerstva spravedlnosti. Potom prohlásil, že by zřejmě bylo lepší, kdybychom přestali pronásledovat vlastní lidi a zaměřili se na teroristy, kteří nás napadli.“

Kennedyová se obrátila k Rappovi: „Prezident mi po té schůzce telefonoval. Řekl, že se s vámi a s Mikem chce co nejdřív setkat. Poděkovat vám za vaše sebeobětování a požádat vás o laskavost.“

Rapp se otočil k Dickersonovi. „A vy jste mu to setkání rozmluvil?“

„Ano.“

„Proč?“

„Prosím, nevykládejte si to špatně, pane Rappe, ale myslím, že by bylo nejlepší, kdyby si od vás prezident zachoval odstup.“

22

Rapp se nenechal jen tak znejistit, takže se namísto zaujmutí obranného postoje Dickersonově poznámce zasmál. Nepotřeboval další vysvětlení. Každý by pochopil, proč hráč jako Dickerson prezidentovi doporučuje, aby se od člověka Rappova ražení držel stranou. Rappovu zvědavost však zaujalo sdělení, že se prezident náhle zajímá o jeho jedinečné schopnosti. Ve Washingtonu se dějí pozoruhodné věci. Lidé jako Rapp často bývají považováni za problematické, dokud se sami politici neocitnou v nebezpečí.

Rapp se podíval na Dickersona a s náznakem úsměvu pronesl: „Jak jste asi poznal… je docela těžké mě urazit.“

„Jistě… umím si představit, že na názorech druhých vám příliš nezáleží. Prezidenta nevyjímaje.“

„Nechci, aby to znělo neuctivě,“ doplnil Rapp. „Koneckonců, je to náš prezident… Jde jenom o to, že už na tom nějakou dobu dělám. Jsem trochu unavený.“

„Já taky. Pracuji v tomhle městě pětapadesát let. Zažil jsem spoustu měnících se vlád, a třebaže má každá své silné a slabé stránky, ty dobré mají jednu věc společnou.“

„Jakou?“ zajímal se Rapp.

„Schopnost popírat.“

Rapp vypadal překvapeně. Čekal různé odpovědi, ale tahle mezi nimi nebyla. „Prosím?“

„Tohle je špinavá branže a nejvyšší šéf si nesmí umazat ruce. Po vysoké jsem sloužil u námořnictva. Naučil jsem se tam spoustu věcí, ale největší dojem na mě udělalo, jak všechno promýšlejí na sto… na dvě stě… někdy na tisíc procent. Úžasné je, jak konstruují lodě. Nebo výcvik… nejenže umějí uhasit požár, ale zároveň během hašení dokážou bojovat s nepřítelem. Když vás pod čarou ponoru zasáhne torpédo, zavřete vodotěsné dveře a válčíte dál. Neprodyšně oddělíte jednu část lodi, a i kdyby tam zůstalo pár mužů, kteří nestačili uniknout… stejně ty dveře zavřete.“

„Kam tím míříte?“

„Já jsem něco jako vodotěsné dveře mezi vámi a prezidentem.“

Rapp se nad tím chvíli zamyslel a pak řekl: „Jinými slovy, očekáváte, že budu nasazovat krk, ale když se něco pokazí… voda zaplaví moje oddělení, abych použil vaše přirovnání, a až se budu snažit utéct, zabouchnete mi dveře před nosem a necháte mě utopit.“

Teď se zamračil Dickerson. „Ne, takhle jsem to nemyslel.“

Rappův odkaz na potápějící se loď byl přesnější, než si Dickerson hodlal připustit. Jediný problém spočíval v tom, že politický matador na scénář pohlížel shora dolů, především kvůli svému životnímu postoji. To se bohatým a úspěšným stává často. Dickerson se pochopitelně považoval za kapitána na můstku. Měl-li zachránit loď, jiní museli zemřít. Rapp tuto drakonickou nutnost chápal ve vojenském prostředí, avšak v politické aréně měla nádech sobeckosti a arogance, zejména v kontextu národní bezpečnosti. Počet washingtonských politiků, kteří zásadově upřednostňovali bezpečí své země před stranickými zájmy, se povážlivě snižoval. Všichni trávili příliš času na můstku a málokdy zašli do strojovny.

Rapp se opřel a přehodil nohu přes nohu. „Myslím, že přesně o tomhle jste mluvil.“

„Ne.“ Dickerson vehementně vrtěl hlavou. „A věřte mi, že prezident je váš velký zastánce. Já jsem mu ale poradil, že vzhledem k tomu, jak to v tomhle městě chodí, bude nejlepší, když postaví několik lidí mezi sebe a vás. Zejména kvůli tomu, o čem s vámi chtěl dneska mluvit.“

A je to tady, pomyslel si Rapp. Člověk jako Dickerson si určitě účtoval pět až sedm set dolarů za hodinu, a třebaže od prezidenta tuto částku pravděpodobně nevyžadoval, byl to mimořádně zaneprázdněný muž, který by se neobtěžoval do Langley, pokud by se nejednalo o něco vážného.

„Jak jsem již řekl, prezidentovi se nelíbí, že FBI ustrnula na mrtvém bodě.“

„Některé z těch chlapců znám a chtěl bych se jich zastat, protože ministerstvo spravedlnosti jim vůbec nepomáhá.“

„Nebudu se s vámi přít, ale žijeme v právním státě.“

Rapp se předklonil a zvedl dlaň, aby Dickersona zarazil. „Jste druhý člověk, který mi to dneska připomíná, a musím vám říct, že podle mě to je velký omyl.“

Dickerson nebyl zvyklý, aby s ním lidé mluvili tak otevřeně. „Vážně?“

„Fráze, která může znamenat cokoli a zároveň nic.“

„Vy nemyslíte, že žijeme v právním státě?“ zajímal se Dickerson.

„Ne… souhlasím, že žijeme v právním státě, ale hodně lidí tuhle větu papouškuje, aniž vědí něco o dějinách.“

„Mám dojem, že toho o dějinách vím poměrně dost.“

„Tak mi pomozte… odkdy vlastně poskytujeme právní ochranu našim nepřátelům?“

Dickerson na okamžik zaváhal a pak odpověděl: „To je složitá otázka, pane Rappe.“

„Ne, není,“ opáčil Rapp. „Nechcete odpovědět, protože mě hodláte velice zašifrovaným způsobem požádat, abych nasadil krk a porušil tytéž zákony, které vy a prezident údajně tak úzkostlivě dodržujete, a pokud jsem to odhadl správně, ocenil bych, kdybyste se mnou v tomhle směru jednal na rovinu.“ Rapp se na chvíli odmlčel a potom dodal: „A nebojte se, nepoběžím za novináři. To není můj styl. Víc než politiky nesnáším už jenom novináře. Jenom se chci ujistit, že táhneme zajeden provaz, než sestoupím do strojovny a začnu utěsňovat díry.“

Dickerson přikývl, jako kdyby přistupoval na dohodu.

Kennedyová zvedla prst, otočila se k Rappovi a řekla: „Můžu?“

„Povídejte,“ vyzval ji Rapp.

„Tenhle právní stát,“ začala Kennedyová poněkud sarkasticky, „má dlouhou tradici omezování práv občanů v dobách válek a národního ohrožení. Nejlepší příklad je občanská válka. Lincoln omezil právo, které mnozí považují za nejposvátnější… habeas corpus. Za druhé světové války FBI otevírala poštu podle libosti. Odposlouchávali telefonáty a sledovali kabelogramy, a to bez jediného soudního příkazu. A kdo si myslí, že jsme se všemi válečnými zajatci zacházeli přesně podle ženevských úmluv, ten nikdy nemluvil s mariňáky, kteří sloužili v Tichomoří. Ne se všemi japonskými zajatci se zacházelo tak, jak si namlouváme. Franklin Delano Roosevelt, kterého mnozí považují za jednoho z našich nejlepších prezidentů, internoval tisíce Američanů japonského, ale taky německého a italského původu. Prostě jsme ty lidi posbírali jenom kvůli jejich národnosti a až do konce války je drželi v táborech.

Pak přišla studená válka, a třebaže se spousta lidí snaží přepisovat dějiny, Sovětský svaz tady ve Spojených státech řídil kolosální výzvědnou operaci. Joe McCarthy byl možná opilec a idiot, ale v tom nejdůležitějším se nemýlil. Je nepopiratelnou skutečností, že Sovětský svaz prováděl špionáž v obrovském měřítku. Nabíral agenty, kradl naše životně důležitá národní tajemství a pokoušel se podkopat politický systém financováním komunistických a socialistických stran. Tahle kapitola našich dějin se nezrodila v alkoholem opojeném mozku mladého senátora z Wisconsinu. Takže i když je v Americe hodně lidí, kteří zdůrazňují pochopení a toleranci a správně McCarthyho označili za štváče, zároveň opomíjejí fakt, že Sovětský svaz dělal všechno, z čeho ho vinili McCarthy, J. Edgar Hoover, JFK a spousta dalších politických činitelů.“

Dickerson se zatvářil kysele. „Zřejmě se shodneme, že se v tomto bodě neshodneme.“

„Ne… asi ne,“ pronesla Kennedyová pevně.

Dokonce i Rappa překvapilo, jak rázně jeho šéfka Dickersonovi odpověděla.

„Nevykládejte si to jako nezdvořilost, Gabe, ale je mi naprosto jasné, proč tady jste, takže byste si snad mohl vyslechnout naše připomínky, než budeme riskovat své kariéry a možná i svobodu.“

„Poslouchám vás.“

„Víte, jak jsme před patnácti lety zacházeli s podezřelými sovětskými špiony? A teď mám na mysli ty s americkým občanstvím.“

„Určitě jste věc předali FBI,“ odpověděl Dickerson a pokusil se o úsměv.

„Ne,“ pronesla Kennedyová vážně. „Sebrali jsme je… většinou uprostřed noci, vzali jsme je do některého tajného zařízení a tam jsme při jejich výslechu používali všechny metody, které si dokážete představit.“

„Ale nestrefili jste se pokaždé, že ne?“

„Ze skoro sta případů, o kterých vím, se jenom v jednom ukázalo, že ten člověk je nevinný.“

Dickerson se nad ředitelčiným tvrzením pousmál. „Jak si můžete být tak jistá?“

„Vzpomínáte si, jak jste mluvil o těch skupinách, které zastupujete?“

„Ano.“

„Víte, že s oblibou vykládají, že mučení nefunguje?“

„Ano.“

Kennedyová si brýlemi poklepala na nohu a řekla: „Dobře… věřte mi, že funguje.“

23

Rapp pohlédl na hodinky. V mysli měl dvoustránkový seznam věcí, které musí udělat, a vysedávání v šéfčině kanceláři a přesvědčování jednoho z nejbližších prezidentových poradců, že mučení funguje, mu připadalo jako ztráta času. Během různých vystoupení před výbory pro výzvědné služby zjistil, že nemá smysl vykládat lidem v oblecích za tisíc dolarů a s právnickými tituly z předních univerzit, že mučení je účinný a nezbytný nástroj proti nepříteli, který odmítá nosit uniformu a záměrně útočí na civilisty. Neexistuje člověk, kterého nezlomíte, pokud máte správný tým a dostatek času, ale Rapp si po řadě omylů uvědomil, že politici dávají přednost diskusím a konvenčnímu pohledu na skutečnost.

Rappa unavovalo kohokoli přesvědčovat, co funguje. Dospěl k názoru, že by se podobal ligovému baseballistovi, který se s fanoušky dohaduje, proč určitý míček odpálil nebo neodpálil. Pokud jste se nikdy nepostavili na pálku a nějaký hromotluk na vás z vyvýšeného místa necelých devatenáct metrů daleko nevrhal rychlostí až sto padesát kilometrů v hodině bílý míček, který vás může a nemusí strefit do hlavy, nemáte šanci pochopit, jaké to je, rozhodnout během zlomku vteřiny o odpalu. Je snadné sedět na tribuně s hotdogem a kritizovat, a sedět ve federální kancelářské budově ve Washingtonu a dělat totéž není o nic těžší.

Na upozornění Kennedyové, že mučení nejen používali, ale navíc se ve skoro sto procentech případů osvědčilo, Dickerson odpověděl:, „Jsou určité věci, které vědět nepotřebuji.“ Rozpačitě se usmál a dodal: „Proto jsem prezidentovi radil, aby se téhle schůzky neúčastnil. Podobné diskuse si zkrátka nemůže dovolit. Přesto váš postoj chápu. Vadí mi, že jsem obklopen lidmi, kteří se tak zoufale chtějí zalíbit… kteří tak moc chtějí působit osvíceně, že by tuhle zemi rozervali na kusy? Ano, vadí mi to. Dohání mě k šílenství, že v tomhle městě existují lidé, kteří si myslí, že k míru dojdeme tolerováním nesnášenlivé skupiny fanatických muslimů? Lidé, kteří by měli mít lepší rozhled, mimochodem… Ano, dohání mě to k šílenství.“

Rapp na okamžik pocítil naději. Nevzpomínal si, kdy naposled slyšel někoho s tak dobrými konexemi mluvit takhle otevřeně.

„Je naprosto neuvěřitelné,“ pokračoval Dickerson, „že ministerstvo spravedlnosti drží ve vazbě čtyři muže, u kterých stoprocentně víme, že pomohli naplánovat a provést útoky, při nichž zahynulo skoro dvě stě našich občanů. Všichni čtyři se narodili v Saúdské Arábii. Dva z nich mají dvojí občanství. Tihle muži znají informace, které by nám pomohly dopadnout ty tři, kteří jsou pořád na útěku, a nejspíš bychom předešli dalším útokům. A co děláme?“

„Nic,“ odpověděla Kennedyová.

„Všichni mají právníky,“ řekl Dickerson a bezmocně mávl rukama.

„A já jsem slyšela, že Americká unie občanských svobod dnes dopoledne vznese protest proti každému vydání do Saúdské Arábie.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ opáčil Dickerson.

„Prý je předáme Saúdům, aby je mohli mučit místo nás.“

Dickerson se nad tím chvíli zamyslel a řekl: „To není špatný nápad.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Víte, zas tak dobrý nápad to není. Saúdové rádi tvrdí, že s námi sdílejí informace, ale málokdy nám řeknou všechno. Vytáhnou ze zajatců všechno, pak je zabijí a nám povědí jen to, co sami chtějí, takže zatají každou souvislost s jistými zámožnými poddanými nebo vysokými vládními úředníky.“

„Tak co uděláme?“

„S těmi čtyřmi ve vazbě?“ zeptal se Rapp.

„Ano.“

„Nic,“ odpověděla za něj Kennedyová, „pokud prezident nechce podepsat vládní nařízení, které nám umožní použít radikální opatření.“

„A taky by se hodil generální pardon,“ dodal Rapp s úsměvem.

Dickerson náhle vypadal méně nadšeně ze směru, kterým se rozhovor ubíral. „Prezident doufal, že převezmete aktivnější roli v hledání těch tří mužů, kteří stále unikají. Ten Lev al-Káidy prezidentovi vážně pije krev.“

Rappovi ji pil taky. „Takže ten generální pardon nedostanu?“

„To bych nečekal, ale je tu něco jiného, s čím bych vám zřejmě mohl pomoci. Nevím, jestli si to uvědomujete, avšak jisté kruhy na Capitol Hillu už teď podnikají kroky, aby z téhle agentury a z vás, ředitelko Kennedyová, udělaly obětního beránka za to, co se stalo minulý týden.“

Kennedyová odpověděla: „Nevím o tom, ale nepřekvapuje mě to.“

„No… tuhle bitvu na poli public relations už nějaký čas prohráváte.“

Rapp i Kennedyová přikývli. Všeobecně se vědělo, že když se CIA něco podaří, nikdy se o tom nemluví, ale jakmile udělá chybu, média se tím intenzivně zabývají celé týdny, ne-li měsíce.

„Myslím, že vám můžu pomoci účinně se bránit. Předcházet výpadům těch skupin, ještě než k nim dojde. Můžu vám pomoci formulovat vaše sdělení. Dostat ho optimálním způsobem do těch nejlepších kanálů.“

„A jak byste to chtěl zařídit?“ zeptal se Rapp skepticky. „Novinářská elita v téhle zemi nás nemá zrovna v oblibě.“

„Mám něco, čemu neodolají.“

„Co je to?“ zajímal se Rapp.

„Vy, pane Rappe.“

„Prosím?“ opáčil Rapp a vypadal spíš naštvaně než překvapeně.

„Jste hrdina. Z toho, co jste s Mikem Nashem dokázali minulý týden, se dá vybudovat legenda, aniž bych vaše činy musel zveličovat. Média to spolknou a vy a pan Nash budete nedotknutelní. Nenajde se jediný politik tak hloupý, aby zkusil jít proti vám. Stanete se Audiem Murphym naší generace.“

„Vy jste blázen!“

„Mitchi!“ ozvala se Kennedyová.

„Já v žádném případě –“

„Mitchi,“ umlčela ho Kennedyová, „prostě se na chvíli uklidněte. Chci ho vyslechnout do konce.“

„To já rozhodně ne.“

Kennedyová se zatvářila jako matka, které dospívající potomek přerůstá přes hlavu, a když Rapp poněkud vychladl, obrátila se k Dickersonovi a zeptala se: „Co za to?“

„On…,“ začal Dickerson, čímž měl na mysli prezidenta, ale nechtěl vyslovit jeho jméno, „se domnívá, že nejlepší by bylo, kdybyste nejdřív našli ty tři muže.“

„Proč?“ chtěl vědět Rapp.

Dickerson dlouho neodpovídal. „Dalo by se říci, že podle jeho názoru byste tím částečně obešli byrokraty.“

„Takže chcete, abych je zmáčknul, než jim FBI přečte jejich práva a oni si najmou právníky?“

Dickerson pokrčil rameny. Neodvažoval se promluvit ze strachu, že rozhovor někdo nahrává.

„Páni,“ řekl Rapp téměř znechuceně, „vy jste teda hrdinové.“

„Víte moc dobře, že prezident něco takového schválit nesmí.“

„Mně to zní, jako kdyby chtěl, ale pak jste se objevil vy a vysvětlil mu, že to není dobrý nápad. Nějak jste ho přesvědčil, že s námi můžete uzavřít obchod. Několik set účtovatelných hodin public relations od vaší firmy výměnou za to, že dám krk na špalek.“

Dickerson nasadil ztrápený výraz. „Vím, že ten obchod nevypadá férově, ale zapomínáte na možný zisk. Tahle PR ofenziva by mohla řadu politiků donutit k ústupu. Někteří by vás dokonce mohli začít podporovat.“

Rapp sklonil obličej do dlaní a zavrtěl hlavou. Po chvíli vzhlédl k Dickersonovi a řekl: „Někde v téhle budově je sejf plný medailí a diplomů pro chlapy jako já, kteří v minulosti riskovali život. Tuhle práci neděláme kvůli uznání. Nestojíme o slávu a nemůžeme efektivně pracovat, pokud lidé vědí, kdo jsme. Proto se do té vaší ofenzivy nezapojím, a jestli se novináři dozvědí moje jméno, najdu si toho, kdo to zavinil, a vyřídím si to s ním.“

Dickerson se podíval na Kennedyovou, jestli Rappa nenapomene.

Rapp jí k tomu nedal příležitost. „V těchhle věcech rozhoduju sám. Nepokoušejte se mě obejít. Takže… je mi líto, že vás zklamu, ale nehodlám vystoupit v žádné talk show a mluvit o svých pěti nejoblíbenějších filmech.“

„Zřejmě bych měl oznámit prezidentovi, že vaše odpověď zní ne.“

Rapp se nad tím chvíli zamyslel a zamračeně odpověděl: „Budu si dál hledět svého. Prezidentovi můžete říct, že ty tři najdu. Nevím, jestli to bude trvat týden nebo rok, ale najdu je, a až k tomu dojde, vůbec mě nebude zajímat, co si Americká unie občanských svobod, ministerstvo spravedlnosti nebo někdo další myslí o tom, jak by se s nimi mělo zacházet. Vytáhnu z nich všechno o jejich organizaci… kdo je podporuje… kde berou peníze… odkud mají výbušniny… jak se dostali do naší země a jestli jim někdo pomáhal. A potom všechny ty lidi vypátrám a zabiju je.“

Dickerson byl tímto otevřeným prohlášením nemálo překvapen. „Prezident bude velmi, ehm… rád, že se v této věci ujmete aktivní role.“

Rapp vstal. Ztratil už dost času. „Fajn… řekněte mu, že jestli z toho bude průšvih, vytroubím do světa, že jsme se my dva sešli a že jsme mě jeho jménem požádal, abych nehleděl na zákony a za každou cenu ty muže dopadl.“

Dickersonovi jako by se zvedl žaludek. Opatrným tónem poznamenal: „To… bych nedoporučoval…“

„Nebojte se,“ řekl Rapp uvolněně. Ukázal na Kennedyovou a dodal: „Myslím, že já a ona jsme poslední dva lidé ve městě, kteří ještě umějí držet jazyk za zuby.“

24

Zatímco se Kennedyová loučila s Dickersonem, Rapp vylovil svůj mobilní telefon, odebral se na opačný konec kanceláře a začal přehrávat devět zpráv, které mu přišly během schůzky. Z jeho pohledu nemělo smysl Dickersonovi děkovat, neboť setkání k ničemu nevedlo. Rapp a jeho lidé měli jako obvykle nést riziko a politické elity si myly ruce pro případ neúspěchu. Rappa trochu potěšila alespoň skutečnost, že ani Dickerson ze schůzky neodcházel nijak nadšený. Rapp měl dojem, že ho znervóznil.

Dickerson byl protřelý profesionál a Rapp amatér s divokou kartou – takže se nedalo odhadnout, co ho napadne. Dickerson byl zvyklý hodnotit své vyhlídky na úspěch ve hře, v níž se účastníci řídili jistými nepsanými pravidly. Všichni hráči postupovali po trati vymezené penězi, mocí a slávou. Rapp měl peněz víc než dost, a pokud šlo o moc, dalo se říci, že ztělesňuje samotný základ fyzické převahy, alespoň mezi jednotlivci. Mohl se střetnout prakticky s kýmkoli ve městě a jen blázen by nevsadil na Rappa.

Dickersona však znepokojilo Rappovo výslovné odmítnutí role národního hrdiny. Dickerson vydělával obrovské peníze na ambiciózních lidech, kteří si nezájem o takovou nabídku vůbec nedokázali představit. Řada z nich by si bez mrknutí oka přivlastnila smyšlené příběhy o odvážných kouscích, kdyby věděli, že jim to projde, a mnozí to skutečně udělali. Odmítnout příležitost stanout coby národní hrdina uprostřed reflektorů, kamer a mikrofonů bylo nemyslitelné, asi jako kdyby muž závislý na sexu nechtěl strávit víkend v posteli s dívkou měsíce z Playboye.

Rapp věděl, že Dickerson nevypadá spokojeně ještě z jednoho důvodu.

Pochopil, co Rapp představuje – Molotovův koktejl schopný rozpoutat požár, který způsobí pád prezidenta a uvrhne jeho stranu na pár desetiletí do permanentního menšinového postavení. Především proto Dickerson doporučoval, aby se prezident schůzky neúčastnil. Věděl, že hlava státu může tak jako tak hodně ztratit i získat. Útoky se odehrály během jeho hlídky a on se ani v nejmenším nepostavil proti lidem, které Dickerson zastupoval. Ukázalo se, že přívětivost k teroristům není nejlepší taktika.

„A vy se divíte, proč sem nerad chodím,“ řekl Rapp Kennedyové, když za hostem zavřela dveře.

Kennedyová se vydala nazpátek ke svému stolu. „Mám se urazit?“

„S vámi to nemá nic společného, šéfová. To přeci víte. Jde o to, že mám poměrně dost práce a zrovna jsem promarnil většinu dopoledne posloucháním něčeho, co mi vlastně nedává smysl.“

„Gabe je člověk, kterého je dobré mít na své straně.“

Rapp pokrčil rameny. „Možná když se chcete objevit v televizi, ale mně nemá moc co nabídnout.“

„Mohl byste být trochu rafinovanější. Třeba poděkovat, i když to tak nemyslíte.“

„Člověk jako on by to vnímal jako oranžové světlo na semaforu. Dupnul by na plyn. Můžete ho zastavit jedině v případě, že budete jednat naprosto na rovinu. Nebo že byste se mohl vymknout kontrole.“

„No, to se vám povedlo.“ Kennedyová se podívala na blikající světlo záznamníku a usoudila, že to může počkat. Nejdřív potřebovala probrat několik věcí s Rappem a podle toho, jak se ošíval, poznala, že nemá v plánu zdržet se dlouho. Vzhlédla k Rappovi a zeptala se: „Kde jste byl v noci?“

Rapp ani nemrkl. Podíval se jí zpříma do očí a odpověděl: „Byl jsem u Stana. Museli jsme něco prodiskutovat.“

Kennedyová přikývla. „A mobil jste si s sebou nevzal?“

„Měl jsem ho s sebou.“

„Ale vypnul jste ho a vyndal jste baterii.“

Rapp pokrčil rameny, jako kdyby se to dalo čekat. „Asi jsem paranoidní.“

„To jistě… a kdybych s vámi potřebovala mluvit?“ pokračovala Kennedyová.

„Nechala byste mi zprávu a já bych vám zavolal, nebo příště zkuste Stanovo číslo.“

„Ten není o nic lepší než vy. Vůbec nezvedá telefon. Vlastně ani nevím, jestli nějaký má.“

„Já mu volám pořád.“

Kennedyová ho zpražila pohledem. „Takhle se nikam nedostaneme, viďte?“

Rapp zavrtěl hlavou. „Poslyšte, než odbočíme moc daleko od tématu, vy jste věděla, že takhle schůzka bude o nějaké velké ofenzivě v oblasti public relations?“

„Samozřejmě ne,“ odpověděla Kennedyová. „Přece bych vás nepřipravovala o čas.“

„Takže jestli je tak chytrý, jak tvrdíte, jak ho mohlo napadnout, že na něco podobného přistoupím?“

Kennedyová sáhla po tubičce krému na ruce. „Myslím, že je trochu zoufalý.“ Vymáčkla si trochu krému do dlaně a začala jej roztírat. „Prezident má dobré instinkty. Vidí, jak to celé může skončit. Ještě jsme ani nepohřbili všechny mrtvé z minulého týdne a v určitých kruzích už ho prohlašují za slabocha, pokud jde o terorismus. Musíte si uvědomit, že vždycky trval na dodržování právního řádu, a teď jsme dostali pořádně za uši.“

„A proto stateční chlapci spustí PR ofenzivu.“

„Žijí v jiném světě, Mitchi.“ Kennedyová pokrčila rameny. „Sám prezident mi řekl, že je z FBI otrávený.“

„Proč?“

„Protože nic nedokázali. O mužích, kteří útoky provedli, toho vědí hodně málo. A tři jim pořád unikají. Zmizeli.“

„FBI nic nevyčítejte. Pracuje v rámci omezení, která prezident osobně stanovil.“

„A zřejmě proto,“ opáčila Kennedyová, „se chtěl sejít s vámi a Mikem.“

„Ale Dickerson to zatrhl,“ poznamenal Rapp. „Přesně tak, a abych byla upřímná, možná to byla rozumná rada.“

„Bůh chraň, aby se prezident nakazil realitou. Třeba by mohl podepsat nařízení, které nám umožní doopravdy ty lidi pronásledovat.“

„Buďte opatrný, co si přejete, Mitchelli.“

„Kdybych si mohl přát cokoli, byla by to podpora Bílého domu a Capitol Hillu.“

„Ačkoli to zní divně, právě to se vám Gabe snažil nabídnout, ale z důvodů, kterým naprosto rozumím, jste se rozhodl nepropůjčit tvář do médií.“ Kennedyová stiskla mezerník, aby svůj počítač probrala ze spánku. „Ta PR ofenziva není špatný nápad. Jenže vy se pro ni nehodíte. Moc dobře víte, že by bylo hezké, kdyby nás trochu víc podpořili někteří naši vážení senátoři a reprezentanti. Už je to dlouho, co…“

Rapp dál neposlouchal. Jeho myšlenky se zatoulaly k vrabcům v hrsti a holubům na střeše. Začínal tušit jakousi příležitost.

„Vnímáte mě vůbec?“ zeptala se Kennedyová.

Rapp se vytrhl z úvah. „Promiňte, přemýšlel jsem o něčem jiném.“

„Vy jste včera popíjeli?“ Kennedyová si vzpomněla na Hurleyho a jeho barvitou minulost a dodala: „To byla hloupá otázka. Byl jste u Stana Hurleyho v domě u jezera… samozřejmě jste pili. Mimochodem, kde je Mike?“

Rapp si vybavil hádku s Nashem u silnice a představil si, jak šéfce vysvětluje, že jeden z jejích nejlepších agentů prodělává nervové zhroucení.

„Neříkejte mi, že má takovou kocovinu, že nepřišel na schůzku s prezidentem.“

Znělo to jako celkem přijatelné vysvětlení, a tak se Rapp rozhodl neodporovat a pokrčil rameny.

Kennedyová zklamaně zavrtěla hlavou. „Mám se vůbec ptát, co se tam u Hurleyho děje?“

Rapp si vzpomněl na Adamse a odpověděl: „Radši ne.“

„Je to tak hrozné?“

Rapp byl v pokušení rozpovídat se o prostitutkách a drogách, ale nechtěl ji popudit. „Karty, pití, neškodné řeči. To je asi tak všechno.“

Kennedyová se na něj profesorsky zamračila.

„No tak… naše práce je poměrně náročná,“ bránil se Rapp. „Když si pročistíme hlavu, není na tom nic špatného.“

„Souhlasím. Jenom dejte pozor, aby to bylo všechno.“ Pohnula myší a otevřela poštu. „Když mluvíme o PR… poslední, co potřebujeme, je, aby vás nějaký televizní štáb přistihl, jak tam u jezera pácháte kdovíco.“

Ta představa Rappovi připadala absurdní. Hurleyho dům byl bezpečnější než leckteré federální budovy. Pokud by se tam nějaký prostoduchý reportér odvážil, měl by co dělat, aby utekl před smečkou Hurleyho psů. „Poslední, s kým si musíte dělat starosti, je Stan Hurley. Je chytřejší než my všichni dohromady a v oboru dělá odjakživa.“ Rapp si představil nevyhnutelnou konfrontaci mezi Hurleym a Nashem. Jestli Nash rychle neobrátí o sto osmdesát stupňů, Hurley se ho bude chtít zbavit. Nemusí to nutně znamenat zabití, ale rozhodně bude trvat na jeho přeložení mimo tajnou službu a možná i propuštění ze CIA. Rapp si představil, co se stane v příštích několika dnech, a napadl ho způsob, jak konflikt odvrátit. „Pokud jde o PR… možná ten Gabeův nápad není vůbec k zahození.“

Kennedyová vypadala překvapeně. „Vážně?“

„Nemluvím o sobě,“ dodal rychle Rapp. „Mluvím o Mikeovi.“

Kennedyová nad tím chvíli uvažovala. „Proč Mike?“

„Dokonale se na to hodí. Bývalý důstojník námořní pěchoty, krásná manželka, čtyři roztomilé děti. S takovým materiálem Dickerson dokáže divy.“

Kennedyová přimhouřila oříškově hnědé oči. „Co máte za lubem?“

„Jak to myslíte?“

„Víte přesně, jak to myslím. Před patnácti minutami to pro vás byla největší šílenost, kterou jste kdy slyšel, a najednou nabízíte Mikea.“

„Pořád mi říkáte, abych nebyl tak předpojatý… to je všechno.“

Kennedyová si ho dlouho prohlížela. Nevěřila mu. „Něco chystáte. Vím to.“

25

Rappova mysl se rozběhla. Nehodlal Kennedyové vysvětlovat, že se Nash v posledních dvanácti hodinách vymkl kontrole. Byla příliš vnímavá a chtěla by vědět, co to způsobilo. Také by usoudila, že k něčemu došlo v Hurleyho domě u jezera, a měla by pravdu. Rapp by dokázal přijít s dostatečně propracovanou lží, jenže tu bylo jedno slabé místo. Někdy během příštích tří dnů se Nash dostaví do její kanceláře. Začala by se ho vyptávat, a jestli se do té doby Nash nestihne dát do pořádku a bude na Rappa pořád naštvaný, zřejmě by jí napovídal věci, které by způsobily spoustu potíží. Rapp s ním mezitím musel promluvit a připravit ho, ale prozatím musel Kennedyové předložit uspokojivé vysvětlení svého nečekaného souhlasu s Dickersonovým plánem.

Nemohl přijít s povídačkou, která by se částečně nezakládala na pravdě, na to ho Kennedyová znala moc dobře, což dokazovalo její podezření. Rapp otevřel ústa, a než si to stačil uvědomit, měl na rtech odpověď. „Myslím, že se Mike těžko srovnává s tím, co se stalo minulý týden.“

„A tak ho postrčíte do záře reflektorů a ukončíte jeho kariéru tajného agenta.“

Rapp pokrčil rameny a pokusil se o zlehčení situace. „Nebyl by to konec. Pořád by tu pro něj byla spousta práce. Jenom by se nepodílel na některých nebezpečnějších operacích.“ Rapp viděl, že se do něj Kennedyová vpíjí pohledem, jako by chtěla číst v jeho duši.

„V noci se něco stalo,“ konstatovala šéfka.

Tentokrát se jednalo o větu oznamovací, jako kdyby si tím byla naprosto jistá. Rapp vzdychl a řekl: „Je na dně, Irene. Tahle strašná práce ho zničila. Nejsem si jistý, jestli se někdy úplně zotaví ze zranění, která utrpěl v Hindúkuši.“ Rapp hovořil o operaci, kterou skoro před rokem vedli v Afghánistánu. Vysoce postavený cíl pobýval v jedné vesnici u hranic. Obdrželi spolehlivé zpravodajské informace. Za rozbřesku pro něj vyrazili se zvláštní jednotkou. Všechno vypadalo dobře a pak dům, do kterého se chystali vpadnout, vybuchl, přičemž zahynuli dva vojáci a o život málem přišel i Nash. „Doktoři z něj dodnes vytahují střepiny a jeho žena mi říkala, že se každé ráno budí s neskutečnou bolestí hlavy. A potom minulý týden viděl, jak nějací džihádisté zastřelili jeho sekretářku a pár kolegů. Když uvážíte, čím prošel, je to zázrak, že ráno dokáže vstát z postele a vyrazit do světa.“

„A co vy?“ zeptala se Kennedyová trochu pobaveně.

„Co já?“

„Mohla bych namítnout, že jste prožil stejné události.“

„Mě při té operaci v Hindúkuši nezranili a ty lidi v Národním protiteroristickém centru jsem neznal tak dobře jako on.“

„Ale už jste zraněný byl.“

„A pokaždé jsem se z toho oklepal.“

„To je věc názoru.“

Rapp věděl, že řeč je o jeho dlouhé absenci poté, co mu zavraždili manželku. „Podívejte… myslím, že by byla chyba srovnávat Mikea se mnou. Tak především, já jsem v téhle branži mnohem déle a mám dojem, že jsem dostatečně prokázal svoji oddanost –“

„Podle vás Mikeovi schází oddanost?“ přerušila ho Kennedyová.

Rappovo rozčarování bylo zřejmé. „Necháte mě mluvit, nebo mi budete pořád skákat do řeči?“

Kennedyová nasadila přívětivý úsměv a opáčila: „Rozhodně pokračujte.“

„Netvrdím, že Mikeovi něco schází. Jenom říkám, že jeho život je trochu složitější než můj. Má určité závazky, které já nemám.“

„Rodinu?“

„Ano. Myslím, že práce se vážně podepisuje na jeho osobním životě.“

„Všichni si dobře uvědomujeme, jak je tahle práce náročná.“

„Je to ještě horší, Irene. Není to jenom prací… jde o to, jak se mu práce vkradla do života.“ Rapp na chvilku ztichl a poctivě se snažil vžít do Nashovy situace. Pak zavrtěl hlavou a řekl: „Možná mu naháním strach.“

Kennedyovou jeho slova překvapila. „Proč by se vás Mike měl obávat? Udělal něco, o čem jste mi nepověděl?“

„Ne… o to nejde. Pokud je mi známo, nic neprovedl. Myslím, že má strach, aby nebyl jako já.“

„Zajímavé.“

„Večer se vrací domů k rodině a musí nějak vypnout tu část mozku, která se zabývá tímhle svinstvem. Musí se stát otcem a manželem. Vysvětlovat dětem rozdíl mezi dobrem a zlem. Žít podle Maggiiných ideálů a ujišťovat lidi kolem sebe, že všechno je v pořádku a tak to taky zůstane… i když zatraceně dobře ví, že svět je děsivý. V určitém okamžiku vás napadne, že jednou domů nedojdete.“ Rapp se odmlčel, jako kdyby uvažoval nad obrazem, který ve své mysli zablokoval. „Zrovna minulý týden se rozhlédl a viděl, jak jeho sekretářka leží na podlaze a mozek má na koberci všude kolem. Něco takového člověka pronásleduje dlouho.“

Kennedyová spojila špičky prstů a zeptala se: „A jak se s tím vyrovnáváte vy?“

Rapp vzdychl. Celé roky se ho snažila přimět k hovoru o manželčině vraždě. „To nevím. Prostě se s tím vyrovnávám.“

„Myslím, že to bude o něco složitější.“

Rapp pokrčil rameny. „Já nejsem normální. Mám to v hlavě jinak.“

„To tvrdíte vy,“ poznamenala obviňujícím tónem. Rapp vytušil příležitost k protiútoku. „Jak se s tím vyrovnáváte vy?“

„S čím?“

„S tlakem své práce. Byla jste už někdy u terapeuta?“

Kennedyová sklonila hlavu ke straně a přísně se na něj podívala. „Do toho vám nic není.“

Vyznat se v Kennedyové nebylo snadné, ale Rapp měl dojem, že cosi zaznamenal v jejích očích. Záblesk hněvu a pohled, který ho odkazoval do patřičných mezí. Zřejmě tím přiznávala, že k terapeutovi chodí, a velmi pravděpodobně to byl Lewis. „Je zajímavé, že od tohohle kritického bodu všechny cesty běží jedním směrem.“

„Jako moje šéfka a přítelkyně,“ zdůraznil Rapp, „jste vysloveně trvala na tom, abych zašel za nějakým odborníkem a probral s ním, jak mě Annina smrt zasáhla.“

„Ano, to je pravda, ale nesnažte se měnit téma. Nemluvíme o mně. Mluvíme o vás a o Mikeovi.“

Rapp byl ochoten pustit ji prozatím z háčku. Podstatný byl Nash. „Mícháte jablka s hruškami. Tak především… já se vracím do prázdného domu. Nemusím začínat s tou lží pokaždé, když vejdu do dveří.“

„Se lží?“

„Vykládat dětem, že mají být hodné… neopisovat ve škole… hrát podle pravidel… i když jsem právě porušil pět federálních zákonů a zabil chlapa. Tohle břemeno člověka po čase unaví.“

„Vás neunavilo, aspoň trochu?“ zeptala se Kennedyová soustředěně.

Rapp to tak překvapilo, že se nad tím zamyslel. Tuhle otázku mu kupodivu dlouho nikdo nepoložil. „Kterou součást práce máte na mysli?“

„Všechny, ale začněme s tím, co většinu lidí trápí nejvíc. Zabíjení.“

Rapp zavrtěl hlavou. „To mě nikdy netrápilo. Muži, které likviduju, nebývají vzorem občanských ctností.“

Kennedyová četla všechna hlášení, která po akcích sepsal, a osobně ho vyslechla v případech, kdy citlivé informace nebylo možné svěřit papíru. Věděla, že Rapp nelpí na detailech a není ješitný, takže často dostávala jen stručný popis událostí. „Nikdy jste náhodně nezabil nevinného přihlížejícího?“

„Záleží na tom, kdo je podle vás nevinný… jestli myslíte nájemného bodyguarda, kterého si najal nějaký parchant, tak moje definice nevinnosti vypadá trochu jinak. Když si někdo hraje na drsného žoldáka, musí počítat s tím, že kulky jsou opravdové.“

Kennedyová přikývla. Tohle téma již částečně rozebrali.

Rapp pokračoval v úvahách, dostal se k jádru emocí a rozhodl se zapracovat na nich. Vytvořit z nich něco, čemu Kennedyová uvěří. „Trápí mě jedině to, že nežiju jeho život.“

„Jak to myslíte, Jeho život?“

„Bez váhání bych tohohle svinstva nechal, kdybych mohl vrátit čas a dostat Annu zpátky. Když je Mike ve městě, jde domů k rodině a oni jsou zkrátka jeho. Děti ho milují a ten mizera si to ani neuvědomuje. Když něco nemáte,“ Rapp se na okamžik zarazil, „když máte něco, co je pro vás nejdražší na světě, a pak to ztratíte… je těžké si představit, že by někdo chtěl dělat tuhle mizernou práci za tak vysokou cenu.“

Kennedyová dlouho mlčela a pak řekla: „Víte, že pro vás ještě není pozdě, Mitchi? Je vám teprve přes čtyřicet.“

„Myslíte abych si našel nějakou jinou. Usadil se, pořídil si děti.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Nejsem si tak jistý, jestli je to pro mě. Kromě toho, někdo tu práci dělat musí a já neznám moc chlapů s mými schopnostmi, kteří by za mě zaskočili.“

„Určitě bych našla někoho jiného.“

Rapp nasadil sebevědomý úsměv a zeptal se: „A myslíte, že by byl tak dobrý jako já?“

„O tom pochybuji.“ Kennedyová se zamyslela a začínala mít pocit, že Rappův úhel pohledu je možná správný. „Takže řešení, které navrhujete pro Mikea, je nechat Dickersona, aby z něj udělal zlatého chlapce na plakáty CIA?“

„Detaily jsem ještě nepromýšlel, ale… v podstatě to tak je.“

„A myslíte, že s tím bude souhlasit?“

„To nevím jistě, ale nemusíme mu dávat na vybranou.“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Podle mě nebude nadšený.“

„Zpočátku nejspíš nebude, ale rychle změní názor.“

Kennedyová se zachmuřila. „Já nevím, Mitchi… Není tak tvrdohlavý jako vy, ale skoro se vám vyrovná.“

„Až uvidí, jak pyšná je na něj Maggie s dětmi,“ usmál se Rapp, „všechno nám odpustí.“

„Budu o tom uvažovat.“

„Dobře.“ Rapp pohlédl na hodinky. „Musím jít. Potřebuju –“ Kennedyová ho přerušila. „Ano, potřebujete. Na Dullesovo letiště. Vaši přátelé požádali o schůzku.“

„Kteří přátelé?“

„Vaši kolegové ze zámoří.“

„Aha.“ Podobná osobní setkání na neutrální půdě byla stále oblíbenější. „Kolik času mám?“

„Jestli na vás nemají čekat, měl byste být za padesát minut ve vzduchu.“

Rapp v duchu zaklel. Neustále v autě vozil sbalený batoh, takže v tomhle problém nebyl, ale potřeboval mluvit se Scottem Colemanem a říct mu, aby prohledali Lewisovu ordinaci kvůli odposlechu.

„Nechcete s něčím pomoci?“ nabídla se Kennedyová.

Rapp se té otázce skoro zasmál, ale než stačil odpovědět, ozvalo se tiché zaklepání a vzápětí se otevřely dveře. Rapp se ohlédl a spatřil stodevadesáticentimetrového Chucka O’Briena. Brunátný ředitel Národní tajné služby v Langley sloužil třiatřicet let, a pokud Rapp mohl soudit podle jeho zaťatých zubů a vážného výrazu, přinášel špatnou zprávu.

„Promiňte, že raším,“ začal O’Brien a několika dlouhými kroky stanul vedle Rappa, „ale právě jsem se něco dozvěděl.“

„Co se stalo?“ zajímala Kennedyová.

„Zdá se, že Glen Adams si vyrazil na nepovolený výlet.“

„Vážně?“ opáčil Rapp, kterého trochu překvapilo, že zmizení generálního inspektora CIA bylo odhaleno tak záhy. Kennedyová se zeptala: „Kam?“

„Do Venezuely,“ odpověděl O’Brien. „Asi před hodinou a půl přistál v Caracasu. Odletěl včera večer z JFK.“

„Caracas?“ zopakovala Kennedyová překvapeně. „Proč Caracas? Má tam nějaké příbuzné?“

„O žádných nevím.“

Kennedyová zvolna obrátila pohled k Rappovi. „Máte tušení, proč by Glen Adams podnikal neohlášenou cestu do Venezuely?“

Rapp její pohled bez mrknutí oka opětoval, dvakrát zavrtěl hlavou a řekl: „Jak to mám proboha vědět? Zrovna my dva spolu nechodíme na pivo.“

26

Naštěstí pro Rappa Scott Coleman nebyl velký spáč. Bývalý příslušník zvláštních jednotek námořní pěchoty se ve čtyři ráno vrátil z operace v New Yorku a po třech hodinách odpočinku vstal a zahájil nový den. Když mu Rapp zavolal, Coleman už za sebou měl návštěvu posilovny a osmikilometrový běh. Souhlasil, že se za dvacet minut setkají na jednom ze svých obvyklých míst. Rapp vytáhl z kufru svého sedanu připravený batoh a rychle se vysprchoval v šatně fitness centra v Langley. Deset minut po odchodu od Kennedyové seděl v autě a mířil na západ.

Rapp projel hlavní bránou, odbočil na Dolley Madison Boulevard a sáhl pro telefon. V adresáři vyhledal mobilní číslo Maggie Nashové a stiskl tlačítko volání. Z bezdrátově připojeného sluchátka se ozvalo vyzvánění.

Po pátém zazvonění se ozval povědomý veselý hlas: „Maggie Nashová.“

„Ahoj, Maggie… tady Mitch. Jak se máš?“

„Dobře,“ odpověděla opatrně.

Maggie byla báječná žena a Rapp si s ní odjakživa rozuměl. Teď podle nejistoty v jejím hlase poznal, že hovořila s manželem. „Mluvila jsi s Mikem?“

„Ano.“

Rapp musel zvládnout několik věcí najednou. Chtěl Maggie přesvědčit, aby se na věci dívala z jeho úhlu pohledu, a zároveň se potřeboval dostat na další schůzku, aniž by ho někdo sledoval. Naštěstí vyrůstal jen pár kilometrů od Langley a ulice obytných čtvrtí znal dokonale, jako kdyby je sám projektoval. Byl to ideální terén pro odhalení pronásledovatelů. Mezi parky a potoky se nabízela spousta slepých uliček, a kdyby se ukázalo, že má v patách FBI, vždycky mohl argumentovat tím, že po Washingtonu se pohybují stovky zahraničních špionů, kteří by rádi zjistili, na čem pracuje. Dbát na bezpečnost a vědět, kdo jsou nepřátelé Ameriky, patřilo k důležitým součástem jeho práce. Taková byla realita a zároveň krytí, avšak smutnou skutečností zůstávalo, že měl větší obavy z pronásledování vlastní vládou než Číňany nebo Rusy.

„Řekl ti, že jsme ráno měli menší problém?“

„Ano.“

„Maggie, nečekám, že se postavíš na jinou stranu než na manželovu, ale rád bych ti pověděl pár věcí.“

„Poslouchám.“

„Hodně mi záleží na tobě a na dětech. Mike je pro mě jako bratr. Nasadil bych kvůli němu krk a on by udělal to samé pro mě.“ Rapp projel Vincent Pláce a po dvou krátkých blocích odbočil na Elm Street. Opravdu už kvůli Mikeovi riskoval život a Maggie to věděla. „Mám o něj starost.“

Maggie vzdychla a do jejího hlasu pronikly emoce: „Nevím, co se mezi vámi ráno stalo… neřekl mi to, ale byl strašně rozčílený, a protože je to s vámi tak zatraceně komplikované a nemůžete mluvit o tom, co děláte, nemám sebemenší představu, jak mu pomoct.“

Rapp zahnul na Chain Bridge Road a ulevilo se mu, že Nash alespoň naznačil, že existuje nějaký problém. „Maggie, potřebuju, abys mě vyslechla a pochopila, že mluvím od srdce. Já jsem v podstatě troska. Dělám dobře svoji práci, což je asi tak všechno. Normální život jsem vzdal. Ale –“

Skočila mu do řeči: „Tohle neříkej, Mitchi.“

„Nech mě domluvit, prosím. Jestli ti to neřeknu teď, už se k tomu asi nikdy nedostanu. Když vidím tebe, Mikea a děti, vidím život, který jsem mohl mít s Annou. Podělal jsem to. Myslel jsem, že můžu mít oboje. Myslel jsem, že zvládnu dva oddělené životy. Že budu pokračovat v tom, co jsem předtím dělal patnáct let. Všechny ty hrůzy, o kterých nesmím mluvit.“

„Mitchi, nemůžeš si to vyčítat.“

„Anna to věděla, Maggie. Prosila mě, abych se stáhl z terénu, abych do boje proti padouchům pustil mladou krev, a já jsem jí slíbil, že to udělám, ale nikdy na to nedošlo. Pořád jsem si říkal, že to je poslední operace. Sejmeme ještě jednoho mizeru. Vymýšlel jsem jednu výmluvu za druhou. Dokonce jsem jí o těch sračkách lhal, protože jsem věděl, že by ji to vyděsilo. Myslel jsem, že můžu žít dva životy, a byl to nesmysl. A ty to víš, Maggie. Viděl jsem, čím jste si s dětmi prošly loni, když málem umřel, a pak ten horor minulý týden…“ Rapp ztichl, jako kdyby vzpomínal na mrtvé kolegy. Zkroušeně dodal: „Tohle není práce pro tátu od rodiny.“

Maggie vzdychla. „Mně to nevysvětluj.“

„Dobře. Tak poslouchej, co můžeme podniknout.“

„Můžeme… myslíš ty a já?“

„Ano.“ Rapp zkontroloval zrcátka.

„Mitchi, mám tě ráda a vážím si toho, co děláš. Obdivuju tvoji odvahu. Obdivuju Michaelovu odvahu a jeho zápal pro to, čemu věří, a Michael to ví. Pokouším se ho přesvědčit, aby toho nechal, ale zatím mě neposlouchá. Proč si myslíš, že tentokrát to bude jiné?“

„Protože mu nedáme na výběr.“

„Takže… co to povídáš? Ty ho chceš vyhodit?“

„Ne. Naopak. Povýším ho.“

„Kam? Sama si vzpomínám asi na deset povýšení, a nikdy se nic nezměnilo.“

„Tentokrát to bude jiné. Chci ti prokázat službu, Maggie. Poskytnu tobě a dětem život, který si zasloužíte.“

„To zní skvěle, Mitchi, ale pořád nechápu, jak to chceš zařídit. On nikdy neustupuje. Jestli mu nabídneš postup mimo tajnou službu, odmítne to.“

„Možná budu potřebovat tvoji pomoc, ale nakonec prostě nebude mít jinou možnost. Jenom mi musíš věřit. Znáš Gabriela Dickersona?“

„Jistě. Ve Washingtonu znají Gabriela Dickersona všichni.“ Maggie pracovala pro přední PR agenturu.

„Nevyprávěl ti Mike náhodou o minulém týdnu… co se stalo v kanceláři?“

„Myslíš ten útok?“

„Ano.“

„Vyprávěl… vlastně víme, že Jessica je po smrti. Byli jsme na pohřbu.“ Hovořila o Nashově asistentce.

„Zmínil se o nějakém hrdinství?“

„Ne. O těchhle věcech nikdy nemluví.“

Rappovi se ulevilo. Alespoň že Nash pořád uměl mlčet. Naznačil Maggie, co její muž vykonal, přičemž vlastní podíl na hrdinských kouscích vynechal a soustředil se na Nashe. Potom v hrubých rysech nastínil Dickersonův plán. Že CIA potřebuje hrdinu. Že Amerika potřebuje hrdinu. A potom věc trochu přikrášlil a řekl, že prezident chce Mikeovi udělit medaili. Že to chce udělat na slavnosti v Bílém domě a že tam chce taky Maggie a děti. Její manžel bude konečně odměněn za své oběti a pro Maggie skončí život ve lži, protože její manžel se stane veřejně známým. Jen musela Rappovi slíbit, že o tom nikomu nepoví, hlavně ne Mikeovi.

„Víš, jak to s politiky chodí,“ varoval ji. „Dneska dopoledne jim to připadá jako skvělý nápad. Dickerson to prosazuje u prezidenta, ale nemůžeš si být ničím jistá, dokud se to opravdu nestane.“

„To mi nemusíš vyprávět. Už mockrát jsem se spálila.“

Rapp v jejích slovech slyšel naději. „Maggie, existuje spousta ztracených případů jako já, kteří nemají žádnou rodinu. Tak ať se teď snaží oni. Mike si svoje odsloužil. Běž domů… podporuj ho… postarej se, aby si odpočinul, a o tomhle mu neříkej ani slovo. Znáš ho… kdyby se o něčem doslechl, okamžitě by to zarazil.“

27

Rapp ostře zahnul doleva a pak doprava. Zacouval na soukromou příjezdovou cestu v polovině a zastavil pod vysokým jilmem. Koruna stromu znemožňovala jakékoli sledování ze vzduchu. V ulici bydlel jeden jeho spolužák a Rapp věděl, že cesta slouží obyvatelům pouhých dvou domů. Na obou koncích byly retardéry, a proto ji lidé na rozdíl od jiných postranních ulic nevyužívali jako zkratku. Rapp zkontroloval hodiny na palubní desce a díval se, jestli se zpoza rohu nevynoří nějaký americký čtyřdveřový sedan.

Vzpomněl si na rozhovor s Maggie a dlouze se zahleděl na telefon. Dostavil se pocit viny, když zauvažoval, jestli dokáže splnit svoje sliby. Po chvíli usoudil, že to zvládne. Věděl, že musí. Zavolá Dickersonovi a o všechno se postará. Poněkud klidnější vytočil na svém bezpečném mobilu číslo Stana Hurleyho, aby se přeptal na novinky. Po třech zazvoněních se ozval Hurleyho chraplavý hlas. S pozdravem se Rapp nezdržoval. „Tak co… měl jste pravdu?“ Chtěl vědět, jestli se potvrdila Hurleyho domněnka, že odposlech do Lewisovy ordinace pro Adamse nainstaloval Max Johnson.

„Myslíš kdo to udělal?“

„Jo.“

„Měl,“ odpověděl Hurley. „Platil ho asi dva měsíce.“

Rappa zajímalo, jak platby probíhaly, ale po telefonu nechtěl zabíhat do podrobností. „Motiv?“

„Další člen fanklubu Mitche Rappa.“

Rapp se rozhlédl na obě strany. Zatím žádné auto nespatřil. „Opravdu?“

„Nevím, jestli je za tím osobní nepřátelství, ale odhadl bych, že by rád sejmul nějakého opravdového pistolníka.“

Rapp se nad tím zamyslel. Hurley o tajných agentech s oblibou mluvil jako o pistolnících. Všichni ostatní byli slaboši a kancelářští povaleči. Agenti si vytvořili vlastní osobitou kulturu a ostatní skupiny z Langley se proti nim obrnily jízlivostí. Johnson strávil celou kariéru uvnitř bezpečných hranic Langley. Párkrát zřejmě vyrazil do zámoří na prověrku nějakého velvyslanectví a personálu CIA, ale nikdy se nepodílel na skutečné operaci. Vždy se zaměřoval na ochranu tajemství Langley a potírání těch, kteří nehráli výhradně podle pravidel. „Máte představu, jaký odposlech používali?“

„To neví jistě, ale zřejmě to bylo něco dálkově ovládaného.“

„Dobře, podíváme se na to. Musím jet. Ozvu se později.“ Rapp ukončil hovor a zauvažoval nad úkolem, kterým pověří Colemana. Třebaže Max Johnson nepatřil ke špičkovým agentům, nemohli ho podcenit. Rappa znepokojovalo, že Johnson projevil tolik hlouposti, aby se spřáhl s někým jako Adams. Hurleyho hodnocení situace bylo vcelku trefné, avšak nehovořili o impulzivním dvacetiletém mladíkovi. Johnson v oboru působil přes třicet let. Od téhle záležitosti se měl raději držet dál.

Rapp se znovu rozhlédl po ulici. Neřítil se k němu žádný vůz, v jakých zpravidla jezdí federálové, a tak vyjel zpátky na ulici a zamířil k Lewinsville Parku. V něm jako dítě strávil mnoho a mnoho hodin. S kamarády ze sousedství vyzkoušeli všechny možné sporty, a pokud nebyli v parku, vypravili se do bazénu a tenisového klubu za Great Falls. Rapp se usmál při vzpomínce, jak si jednou v létě s bratrem vysloužili zákaz vstupu do bazénu, když vtom spatřil, jak Coleman zajíždí se svým velkým černým terénním autem na parkoviště. Beze slova oba vystoupili a vydali se uličkou mezi řadami sedadel k lakrosovému hřišti s umělým povrchem.

Bylo typické dubnové dopoledne. Teplota vystoupila nad dvacet stupňů, částečně se zatáhlo a zdálky hrozila bouřka. Rapp se před letem převlékl do pohodlných džin a košile s dlouhým rukávem. Coleman měl šedé plátěné kalhoty, tričko s límečkem a modrou sportovní bundu. Postavili se proti sobě, ale nedívali se na sebe. Okolí je zajímalo víc než oční kontakt.

Coleman hleděl k basketbalovému hřišti. Na koš tam házeli čtyři chlapci, kteří vzhledem ke svému vzrůstu spíš měli být ve škole a rozhodně byli příliš mladí na zaměstnance FBI nebo nějaké jiné organizace. Prohrábl si blonďaté vlasy a začal: „Neříkej mi, že už máme problém.“

Rapp nespouštěl oči z parkoviště. „Ne s tím, co myslíš,“ odpověděl, čímž měl na mysli operaci v New Yorku, „aspoň ne v tom směru, který tě asi napadl. Ale dneska ráno,“ vrhl letmý pohled na Colemana, „jsem se dozvěděl něco zajímavého.“

„A co?“

„Charlie O’Brien mi řekl, že ten pitomec Glen Adams odletěl do Caracasu, aniž někomu v Langley oznámil, že odjede ze země.“

„To není možné. Myslel jsem, že na tohle jsou pravidla.“

„Přesně tak. Musíš upozornit nejvyšší vedení a taky ochranku.“

„A on neudělal ani jedno?“

„Ne. Namočil se do něčeho vážně nechutného.“

„Mají o něm nějaké zprávy?“ zajímal se Coleman a už uvažoval, jestli jeho člověk může jen tak zmizet. Dohodli se, že nejlepší bude komunikovat jedině v naléhavých případech.

„Myslíš Langley?“

„Jo.“

„Ne,“ odpověděl Rapp. „Zatím ne.“

„Dělá na tom FBI?“

Rapp zavrtěl hlavou. „Irene to chce udržet pod pokličkou… přinejmenším následujících šest hodin. Naši lidé prověřují hotely a v tichosti jednáme s několika našimi kontakty z venezuelské zpravodajské služby. Jestli rychle nedostaneme nějakou odpověď, Irene se bude muset obrátit na FBI a ministerstvo zahraničí.“

Coleman přikývl. „Myslíš, že zběhnul?“

„Kdo ví… když neprozradí žádné naše tajemství, může se klidně třeba oběsit.“ Rapp přejel pohledem chlapce na hřišti a podíval se na Colemana. „Říká ti něco jméno Max Johnson?“

Coleman přimhouřil modré oči, jako kdyby vzpomínal, kde to jméno už slyšel. Po chvíli odpověděl: „Jasně. Je to jeden z vašich lidí, nebo spíš byl.“

Rapp se zamračil. „Nikdy to nebyl jeden z našich lidí. To by bylo jako říkat, že každý zpravodajec je zvláštní agent.“

Coleman nad tím zauvažoval a uznal: „Máš pravdu. Ale pracoval v Langley, je to tak?“

„Ano. Dlouho.“

„Mohl by vám zatopit?“

Rapp pokrčil rameny. „U takového člověka nikdy nevíš. Není to zrovna sympaťák, ale u těchhle lidí od bezpečnosti se očekává, že z nich ostatní budou nervózní.“

„Pohádal ses s ním někdy?“

„Nevzpomínám si.“ Rapp se odmlčel a potom dodal: „Jenže já jsem za ty roky naštval tolik lidí, že jsem ztratil přehled.“

„Co Irene?“

Rapp se zamyslel nad svou šéfkou. Nedokázal si představit, že by se pustila do křížku s vlastní bezpečnostní službou, avšak Johnsonovi bylo dvakrát odepřeno povýšení do vyšší funkce. „Ne přímo, ale víš, jak to chodí… málokdy potkáš někoho, komu nevadí, že mu dvakrát zarazili postup.“

„Tak co vlastně udělal?“ zeptal se Coleman.

„Má teď vlastní poradenskou firmu.“

Coleman poznamenal: „Já vím. Díky tomu jsem se o něm dozvěděl. Povídá se, že je machr přes nové technologie. Specializuje se na sledování.“

Rapp přikývl. Válka s terorismem byla požehnáním pro soukromé bezpečnostní a poradenské firmy. Heslem doby se stal outsourcing. „Tak se radši spoj s Marcusem,“ doporučil Rapp, čímž měl na mysli počítačového génia tajné služby.

„Můžeš mi říct, o co jde?“

„Máš tužku a papír?“

Coleman obojí vylovil z bundy.

Rapp otevřel malý zápisník a stiskl konec propisovačky. Na chvíli se zarazil a uvažoval, jak nejsrozumitelněji předat informace a zároveň nebýt úplně otevřený. Zlehka tužku přiložil na linkovaný list a pustil se do psaní. Když skončil, předal zápisník Colemanovi.

Coleman přejel pohledem Rappův hranatý rukopis. Včera večer… Zjistili jsme, odkud získává informace… najal si Johnsona, aby napíchnul doktorovu ordinaci… víme minimálně o jednom člověku, který moc mluvil… asi jich bude víc… zjisti, jak to udělal, a připrav mi o něm podrobnou zprávu.

„Do prdele,“ pronesl Coleman nahlas, když si uvědomil, s kolika lidmi doktor Lewis pracuje. „Tohle by mohl být velký problém. Tyhle informace se dají prodávat pořád dokola.“

Rapp převzal zápisník a vytrhl z něj pět vrchních stránek. Vytáhl z kapsy zapalovač, zažehl jej a přiložil plamínek k dolnímu rohu listů. Sledoval, jak oheň šplhá po papírech, a pak je obrátil, aby shořely celé. Když zůstalo posledních pár centimetrů, začal zbytky stránek mávat, dokud plameny nezhasly. „S tímhle člověkem opatrně. Nesmí nic vytušit. Nechci, aby dostal strach a utekl i se zbožím.“

Coleman si vzpomněl na Adamse. Zpráva, že údajně odletěl do Venezuely, se mezi zpravodajci šířila jako požár ve vyprahlém lese. „Tu další věc se dřív nebo později taky dozví.“

„Nepochybně.“

„A nejspíš bude hodně opatrný.“

„Proto na něj od začátku nasazuju tebe.“

„Nějaká omezení?“ zeptal se Coleman.

Rapp chvíli uvažoval. Neznal Johnsona tak dobře, aby dokázal cokoli odhadnout. Coleman se bude muset spolehnout na vlastní instinkty. „Udělej, co bude třeba. Hlavně zjisti, co všechno o nás ví. Jestli má nějaké nahrávky, chci je všechny mít.“

„Co když to nepůjde po dobrém?“

Rapp pokrčil rameny. „Dneska v noci bych měl být zpátky. Jestli to do té doby počká, budu rád, ale rozhodnutí je na tobě.“

„Kam letíš?“

„O tom nemůžu mluvit. Bude to krátká cesta. Napíšu ti e-mail, abys věděl, kdy se vrátím.“ Rapp vykročil nazpátek k autu a Coleman šel těsně za ním. „Posílej mi zprávy o vývoji událostí a snaž se co nejvíc šifrovat. Předpokládej, že všechno, co napíšeš nebo řekneš, někdo zachytí.“

„Rozumím. Ještě něco?“

„Jo… buď opatrný. Mám z toho Johnsona špatný pocit.“

28

Když se Hakím konečně probudil, ani se nesnažil otevřít oči. Bolela ho hlava. Bolelo ho celé tělo. Měl dojem, že tu bolest nevydrží. Smysly zvolna začínaly odesílat signály do mozku. Měl modřiny, tržné rány, škrábance a možná i nějaké zlomeniny. Oči nechával zavřené ne kvůli tomu, že nechtěl vidět, kde je, ale proto, že otevřít je by bolelo. Jeho mozek se neprozřetelně rozhodl provést revizi. Zahýbal prsty na nohou a potěšilo ho, že podle všeho fungují. Natáhl levé chodidlo a nezaznamenal žádný problém. Když učinil totéž s pravým, ucítil ostré bodnutí v koleni. Nedokázal určit závažnost poškození, ale zřejmě neměl nic zlomeného. Bolel ho trup, avšak nebylo to nic ve srovnání s bolestí, kterou náhle zaznamenal v rukou a v obličeji.

Hakím se pokusil otevřít oči, ale nic se nestalo. Měl dojem, že víčka jsou slepená. Zkusil to znovu a s trochu úsilí docílil úzké škvírky na levém oku. Zdálo se, jako by mu na očích spočívalo něco těžkého. Obklopovalo ho měkké denní světlo. Odněkud z dálky uslyšel rytmický hukot, který mu byl jaksi povědomý. Jeho smysly pomalu přicházely k sobě a on ucítil slabou vůni ohně.

Hakímovi se podařilo otevřít levé oko o něco víc, a když chvíli zíral na dřevěné obložení, uvědomil si, že je vzadu v karavanu a leží na posteli. Zkusil se převalit na bok, ale daleko se nedostal. Zalapal po dechu. Měl pocit, jako kdyby ho někdo bodl. Pomalu si vybavoval, co se stalo. Neměl ponětí, jak dlouho byl v bezvědomí, avšak poslední, na co si vzpomínal, byl Karím, který na něm seděl a jako blázen do něj bušil pěstmi.

Jakmile se upamatoval na tyto údery, Hakím pochopil, proč nemůže otevřít oči. S obavami zvedl ruce k obličeji. Lidé se nikdy nezabývají tím, jaká je jejich tvář na dotek, především proto, že nemusejí. Často na ni sahají přes den, z mnoha důvodů a po mnoho let, a každý centimetr se jim vryje do paměti. Zaznamenají sebemenší poranění nebo novou vrásku. Hakím se zlehka dotkl okolí levého oka. Všechno bylo jiné, jako kdyby sáhl na zralé rajče, šťavnaté a hladké. Prsty pokračovaly v pátrání. Rty na tom byly ještě hůř a pravé oko oteklo dvakrát víc než levé.

Potom, jako kdyby někdo stiskl vypínač, se dostavila bolest. Zasahovala zároveň celé tělo i jeho jednotlivé části. V mozku jako by se přehrávala smyčka utrpení, přesouvala se z jedné oblasti do druhé a odvíjela se pořád rychleji, až měl nakonec pocit, že mu na obličeji hoduje tisíc bodavých mravenců. Začal sténat a po pěti vteřinách se zarazil. Jako zlý sen se mu vybavil útočící Karím. Nechtěl dál živit jeho aroganci.

Jak může jeden přítel druhému něco takového udělat? Hakím ležel na lůžku a kladl si tu otázku pořád dokola. Odpověď byla tak zřejmá, že ji už nemohl přehlížet. Pravda mu hleděla do tváře jako moudrý rodič, který ho již dávno varoval, jenže on byl tak umíněný nebo dětinský, že rady nedbal. Hakím si znovu osahal nateklý obličej. Je to možné? Byl tolik let úplně slepý, nebo se až teď proměnil v mučedníka – nabídl sám sebe jako nejvyšší oběť a jeho přítel se stal ztělesněním zla?

Hakím věděl, že by tuto otázku neměl řešit ve svém současném rozpoložení, avšak nemohl dále přehlížet očividné. Změnil se on, nebo to byl Karím? Došlo k obojímu, nebo se on sám prostě vzdálil radikálnímu světu krátkozrakých wahhábovských duchovních, kteří mu vymyli mozek? Byli jsme tak hloupí, pomyslel si Hakím, když si vzpomněl na věk kolem dvaceti let, kdy jim v žilách kolovalo tolik testosteronu. Nechali se ovládnout jako úplní blázni.

Každopádně ho trápila ještě víc jiná otázka. Byl Karím netvor? Karím si vybavil otce a syna, kteří přišli k venkovskému domu a žádali svolení lovit u řeky. Měl situaci pod kontrolou. Nebyli to federální agenti ani policisté. Byli to prostě otec se synem, jaké potkáte kdekoli na světě, a kdyby Karím dokázal ovládnout své ego, všechno by dopadlo dobře.

Vzpomněl si na nepříjemný pocit, když se otevřely síťované dveře na verandu. Hakím si události přehrál v mysli, avšak bez zvuku. Z nějakého důvodu je znovu neslyšel. Byla to jen chladná a syrová scéna, v níž se kulky zarývaly do masa a těla zpomaleně padala na štěrk. Agónie v otcově tváři. Synův strach. A proč to všechno? Co tím získali? Čeho Karím dosáhl svými necitlivými a bezohlednými metodami? Nyní byli na útěku – cizinci v zemi, kde po nich všichni pátrají.

Hakím mnohokrát propočítával jejich šance na únik a věřil, že nejnadějnější variantu představuje dům v Iowě. Bylo to poslední místo, kde by je pronásledovatelé hledali. Dokonce Karímovi řekl, aby nepanikařil, pokud na ně někdo náhodou narazí. Stačí, když se s Ahmedem budou držet stranou. Hakím měl připravený přesvědčivý příběh. Mohl jej vyprávět komukoli, zřejmě i policistům. Všechno prodiskutovali a pečlivě nacvičili.

Hakím se zabýval úvahami, proč je přítel tak lehkomyslný, když vtom se poodhrnula květovaná záclona, která oddělovala obytnou část karavanu od zbytku vozidla. Hakím vzhlédl a spatřil, že se na něj dívají dvě velké, skoro dětské oči. Byl to Ahmed. Maročan ještě zvětšil mezeru, vešel dozadu a zase za sebou zatáhl. V jedné ruce měl vlhkou žínku a ve druhé láhev vody.

Žínku Hakímovi položil na čelo a pak před ním podržel láhev a zeptal se: „Máte žízeň?“

Hakím zkusil zavrtěl hlavou, ale bolelo to. Zacukalo mu v obličeji a pokusil se promluvit, avšak bolest se vrátila. Zahýbal jazykem v ústech a uvědomil si, že mu chybějí přinejmenším dva zuby.

Ahmed se k němu sklonil a řekl: „Mrzí mě, co se stalo.“

Zjevně měl strach, že ho uslyší Karím. Hakím v jeho očích zaznamenal strach, jaký se dostavuje, když člověk nechápe, co se kolem něj děje. Navzdory opuchlým rtům s vrstvou zaschlé krve a nateklé a možná zlomené čelisti se zmohl na otázku: „Kde jsme?“

„Nevím jistě. Asi pořád v Iowě.“

„Jak dlouho jsem byl v bezvědomí?“

„Těžko říct. Ale dlouho. Měl jsem strach, že jste mrtvý.“

„Kolik je hodin?“

Ahmed mu ukázal své černé digitálky. Bylo dvanáct padesát šest odpoledne.

Hakím se zamyslel a vypočítal, že byl omráčený přes pět hodin. „Jak dlouho jsme na cestě?“ Maročan pokrčil rameny.

Hakím náhle zaznamenal Ahmedův povědomý, ale mnohem silnější odér. „Jsi cítit, jako kdybys něco pálil.“

Ahmed se ohlédl a nervózně vysvětlil: „Karím chtěl, abych toho otce se synem odtáhl do domu. Do sklepa. Pak jsem to tam podpálil.“

„Proč?“ zeptal se Hakím nevěřícně. „Řekl, že tak zničíme důkazy.“

„A přilákáme policii. Co jste udělali se všemi těmi zásobami ve stodole?“ Hakím sledoval, jak Ahmed krčí rameny a pak sebou trhá, když na něj z přední části karavanu zavolal Karím, jenž nejspíš seděl za volantem.

„Ještě se za vámi zastavím.“

„Co jejich auto?“

Ahmed nechápal.

„Auto, kterým přijeli ti lovci.“

Ahmed znovu pokrčil širokými rameny a odpověděl: „Nevím.“ Potom zmizel.

Hakím pomalu obrátil hlavu doleva. Když zavřel oči a pokusil se odpočívat, napadlo ho, jak rychle policie zjistí, kdo se v domě zdržoval. Pochyboval, že to potrvá dlouho, a zčásti mu to vyhovovalo.

29

Východní Atlantik

Rapp se vzbudil, když letadlo začalo sestupovat, jako obvykle asi hodinu před přistáním. Vzlety ho uspávaly a přistání probouzela. Přesný důvod nikdy nezjistil, ale odhadoval, že to nějak souvisí s tím, jak ho start vmáčkne do sedadla. Probuzení bylo jasnější. Když piloti ubrali plyn a snižovali výšku, jako kdyby mu na rameno položila ruku letuška.

Tento let se ovšem obešel bez letušky. Za řízením seděli dva vysloužilí vojenští piloti, oběma bylo přes šedesát let, a vzadu Rapp. Všichni tři věděli, že mají mlčet. Patnáct sedadel zůstalo prázdných. Rapp ve službě nalétal bezpočet kilometrů a přinejmenším na začátku kariéry si takové pohodlí užil málokdy. Gulfstream 550 byl veskrze krásný stroj a hlučné C-130, které kdysi používali, se s ním vůbec nedaly srovnat. Stará vojenská dopravní letadla sloužila přes padesát let, a třebaže byla robustní a spolehlivá, pohodlí nepatřilo k jejich silným stránkám. Žádná protihluková ochrana, minimální izolace, sklápěcí sedačky podél stěn, primitivní latrína za zástěnou na boku letadla a čtyři nejhlasitější turbomotory, které kdy člověk sestrojil. Rapp v nich procestoval celý svět a výsledek byl vždycky stejný. Vibrující letadlo z cestujících vytřáslo duši. Byl to zázrak, že vojáci dokázali vystoupit a střílet rovně.

Právě díky ubíjejícím přesunům v C-130 se dokázal snadno vypořádat s posledním vývojem. Po 11. září Rapp téměř okamžitě pochopil plný rozsah událostí a k čemu povedou. Věděl, že velká většina občanů bude pobouřena a že s nelogickým uvažováním obvyklých pěti až deseti procent těch, kteří vinu za útoky přičtou Americe, nelze nic dělat. Znal však dějiny natolik dobře, že dokázal částečně odhadnout budoucnost. Vytušil, že veřejná podpora války proti terorismu se časem vytratí, ale překvapilo ho, jak hluboko dokážou klesnout politikové. Tento výlet doprostřed Atlantiku byl důkazem, jak dalekosáhlé a nezamýšlené důsledky z jejich činů vyplývají.

Jen před pár lety by stačil zabezpečený konferenční hovor nebo šifrovaná zpráva. Pokrytečtí politici však svými řečmi, že si lidé zaslouží znát pravdu, postavili zpravodajskou komunitu na hlavu. Britové a Francouzi se do války proti islámskému extremismu zapojili víc, než si američtí občané a většina washingtonských politiků uvědomovali. V mnoha směrech se postarali o černou práci. Měli víc zkušeností se zacházením s nepřáteli a přinejmenším britské soudy zaujímaly pragmatičtější postoj k tomu, co by se lidé měli dozvědět.

Protože američtí politici a různé levicové zájmové skupiny požadovali vyšetřování, slyšení a soudní procesy, Britové, Francouzi a řada dalších spojenců začali přehodnocovat, co všechno jsou ochotni sdílet. Spolupracovali na mnoha výsleších teroristů. Krajní levice nyní vykřikovala, že chce nahrávky a poznámky. K základním pravidlům jakékoli zpravodajské organizace patří utajování prostředků a metod, a tak když federální soudci začali podle Zákona o svobodě informací rozhodovat ve prospěch Americké unie občanských svobod (ACLU) a podobných sdružení, někteří významní spojenci v Paříži a Londýně znervózněli.

Kennedyová a Rapp do obou měst zaletěli a jednali se svými protějšky. Všechny skupiny profesionálů se obávaly stejné věci. Materiály, po nichž toužila ACLU, byly dost výbušné, avšak bledly ve srovnání s horami vysoce citlivých šifrovaných dat, která si mezi sebou posílaly tři přední zpravodajské agentury – ta byla skrývána nebo ničena, neboť jejich únik by mohl způsobit světovou válku. Všichni si navzájem důvěřovali, ale objevil se jeden závažný problém. Americká Národní bezpečnostní agentura zachycovala téměř nepředstavitelné množství komunikace. Jako velká rybářská loď vlekla obří sítě, které každým okamžikem hrozily prasknutím. Třebaže jim šlo jen o tuňáky, do sítí se chytaly také všechny ostatní ryby, velké i malé. Všichni věděli, že někde v nesmírných souborech NSA se nachází její vlastní vysoce citlivá a kódovaná komunikace, jako starověká šifra čekající na rozluštění.

A tak se každodenní tok informací ztenčil na potůček a hrstka důvěryhodných mužů a žen, kteří se vyznamenali v poli, se začala setkávat tváří v tvář. Rapp se těchto schůzek zprvu děsil. Pokaždé mu připadalo, že má na práci něco důležitějšího, ale později pochopil, že jsou vlastně užitečné. Především mu dovolovaly relaxovat. Všechna letadla nabízela bezpečné informační kanály a on si někdy hodinu či dvě doplňoval vědomosti o přízemnějších záležitostech, ale většinou úplně vypnul a využil ticho za dlouhých letů k rozlousknutí náročnějších problémů, s nimiž se právě potýkali.

Kvůli všudypřítomným moderním technologiím je strategické uvažování ohroženo zánikem. Další přínos spočíval v tom, že již necítil potřebu prostudovat dennodenně nejméně dvacet stránek zpráv, které málokdy souvisely s tím, co ho opravdu zajímalo. Nyní se dvakrát nebo třikrát za měsíc osobně setkal s kolegy a společně prošli to nejpodstatnější.

Rapp si v kuchyňce dal vařit konvici čerstvé kávy a pak si vyčistil zuby a umyl obličej. Protože jeho vlasovou pokrývku tvořilo jen kratičké černé strniště, nepotřeboval hřeben. Když byla káva hotová, nalil si šálek, napil se a potom se zase převlékl do tmavého obleku a čisté světle modré košile. Nejbližší obrazovka ho informovala, že přistanou přibližně za deset minut. Rapp zapnul laptop a přehlédl jednačtyřicet přijatých e-mailů. Devětatřicet z nich byl poměrně bezvýznamný šum, ale ve dvou okamžitě odhalil věci, jimiž je třeba se zabývat.

Rapp otevřel dřevěnou skříňku a sáhl pro sluchátko bezpečného satelitního telefonu. Navolil přímou linku na Kennedyovou a uvažoval, jak ji nejlépe přesvědčí, že jeho plán vyjde. Po šestém zazvonění věděl, že se dovolá jednomu z jejích asistentů.

„Kancelář ředitelky Kennedyové.“ Ženský hlas nezněl přívětivě ani nerudně – jen věcně.

„Kristen, tady Mitch. Je tam?“

„Telefonuje.“

„Můžete ji vyrušit?“

„Zkusím to.“

Ozvalo se cvaknutí a po chvíli se ohlásila Kennedyová. Rapp řekl: „Vybavujete si tu naši ranní schůzku?“

„Ano.“

„Jdeme do toho.“

„Jste si jistý, že všechnu tu pozornost zvládnete?“

„Ne…“ Rapp se nesnažil skrývat netrpělivost. „Mluvím o Mikeovi.“

„Já vím,“ opáčila. „Jenom jsem vás chtěla poškádlit.“

„Postaráte se o to?“

„Zajímá vás, co si vaše šéfová myslí, nebo jste se mezitím ujal velení?“ Rapp zasténal. „Proč mi to děláte?“

„Co vám dělám?“

„Trápíte mě. Ráno jste mi řekla, že je to podle vás dobrý nápad.“

„To jsem si myslela, že tu medaili přijmete taky. Představila jsem si vás, jak oba sedíte v té talk show a mluvíte o kosmetice.“

Rapp odtáhl telefon od ucha a podíval se na něj, jako kdyby jej chtěl zlomit v půli. „Už jste skončila?“

„Ano, ale aspoň si uvědomte, že Mikeovi nedáváte žádnou možnost vyjádřit se a zároveň vyhrožujete mně i všem ostatním násilnou odvetou, pokud se opovážíme uznat vaše zásluhy, které jsou stejně pozoruhodné jako Mikeovy.“

„Tohle už jsme přece probrali… Musíme se k tomu zase vracet?“

„Ne, nemusíme se k tomu vracet,“ pronesla Kennedyová mírně rozpustile. „Jen chci, abyste uznal, že to od vás není úplně fér.“

„Dobře… Ochotně to uznávám. Život není fér. Mike má čtyři děti a ženu, kteří ho potřebují. Moje manželka a nenarozené dítě jsou mrtví kvůli tomu, čím se živím. Třeba nechci, aby se mu to stalo taky. Třeba nechci jednou v noci klepat na Maggiiny dveře a vysvětlovat jí a dětem, že táta je po smrti. Jsme každý jiný. Já jsem troska. On pořád žije napůl normální život, a proto uděláme ikonu z něj. Ne ze mě.“

Kennedyová dlouho neodpovídala. Rapp málokdy mluvil o své zesnulé ženě a ji to zaskočilo. „Myslím, že rozumím.“

Rapp si připadal jako pitomec, že na ni byl tak tvrdý. „Omlouvám se, šéfová.“

„Za co?“

„Že jsem na vás tak vyjel. Víte, že tohle neumím. Jenom jsem… je na tom špatně.“ Rapp změnil tón. „Všímám si toho delší dobu. To lhaní ho ničí.“

„A zřejmě mu neprospělo ani vidět smrt vlastní asistentky a minimálně deseti dalších kolegů.“

„Ne, to ne.“ Rapp se zamyslel nad Nashovým choulostivým rozpoložením. „Tak to kvůli mně udělejte, prosím, a udělejte to rychle. Než provede nějakou hloupost.“

„Co myslíte tou hloupostí?“ zeptala se Kennedyová s obavami.

„Nic,“ zalhal Rapp. „Je to jenom pocit. Řekněte Dickersonovi, ať se do toho pustí. Připravte to na zítřek, jestli to stihnete.“

„Nezapomněl jste na něco?“

„Na co?“

„Na Mikea. Víte, že na to nepřistoupí.“

„S ním si nedělejte starosti. Stačí říct, kdy ho potřebujete v Bílém domě, a já ho tam přivedu. Hlavně ať všichni drží jazyk za zuby.“

30

Ostrov Santa Maria, Azory

Podvozek se hlučně vysunul a letadlo zahnulo k přistávací dráze. Rapp nejbližším okénkem zahlédl západní okraj ostrova Santa Maria a jeho tříkilometrovou ranvej, vybudovanou za peníze amerických daňových poplatníků. Na ostrově vládl čilý ruch za druhé světové války a deset let po ní, ale teď z něj byl pouze cíl turistů a příhodné místo setkání tří špionů, kteří nestáli o pozornost.

Letadlo dosedlo tak hladce, že si tím Rapp nebyl jistý, dokud piloti nezačali brzdit, s čímž na třech kilometrech betonu nemuseli pospíchat. Podíval se z okna a spatřil dvě další soukromá trysková letadla, stojící v dálce u čerpací stanice. Ostrov Santa Maria se proslavil ještě něčím – pohonnými hmotami. Velké letiště zhruba patnáct set kilometrů od evropské pevniny je výborným místem pro doplnění paliva nebo opravy během transatlantických letů.

Další klad ostrova představovalo jeho pouhých pět tisíc obyvatel, kteří se víceméně nezajímali o imatrikulační označení přilétajících a odlétajících strojů. Přesto Rapp před vystoupením z letadla sáhl po slunečních brýlích a novinách. Když stroj zastavil, Rapp uvolnil bezpečnostní zámek a spustil schůdky. Toporně sestoupil dolů, přičemž předstíral, že si čte noviny, a zamířil k přídi letounu Bombardier Global Express. Na okamžik se zastavil pod jeho schůdky a rozhlédl se. Nikoho neviděl. Nahoru bral schody po dvou. Jakmile byl uvnitř, podíval se doleva. Dveře do kabiny byly zavřené. Rapp stiskl knoflík a schůdky se začaly skládat do horní polohy. Potom se odebral k dobře vybavené kuchyňce v zadní části soukromého tryskového letadla.

Všechny žaluzie byly zatažené a u stolu nedaleko zádě letadla seděly vedle sebe dvě známé postavy.

Obě se dívaly dopředu, ale jen jedna vstala. George Butler, vysoký stoťřiadevadesát centimetrů, musel sklonit hlavu, aby se nepraštil o strop. Osmačtyřicetiletý Brit natáhl ruku a řekl: „Zdravím, Mitchi. Jsem rád, že jste tady.“

Rapp potřásl šéfovi protiteroristického oddělení MI-6 pravicí. „Taky vás rád vidím.“ Potom se otočil k ženě, která zůstala sedět. Ta byla drobná, měřila jen stopětašedesát centimetrů a vážila pětapadesát kilogramů. Rapp ji znal skoro patnáct let. Jmenovala se Catherine Chevalová a pracovala v Generálním direktorátu pro vnější bezpečnost neboli DGSE. Nepatrně se na Rappa usmála a nastavila mu tvář. Rapp se sklonil nad stůl a políbil ji nejprve na pravou a pak na levou líci. „Na vás se pokaždé těším, Catherine.“

„Je to oboustranné,“ odvětila dokonalou angličtinou. Opřela se a zastrčila si pramen havraních vlasů za pravé ucho. Ve svých padesáti vypadala o deset let mladší.

Rapp se usadil na jedno ze dvou sedadel naproti nim. Chevalová se nahnula dopředu a ukázala na šálek, který stál před Rappem. „Prosím.“ Zatímco Chevalová nalévala kávu, Rapp se omluvil za zpoždění.

Butler přikývl a poznamenal: „Upřímně řečeno, překvapuje mě, že jste to stihl tak rychle.“

„Irene mi nedala jinou možnost. Říkala, že to je důležité.“ Butler a Chevalová si vyměnili pohled a oba kývli. Chevalová pronesla: „Zjistili jsme důležité informace, které by se vám mohly hodit.“

„Ale než začneme,“ dodal Butler opatrně, „rádi bychom zopakovali základní pravidla.“

Rapp se po této poznámce mohl urazit, ale neurazil se. Tihle dva a lidé, kteří pro ně pracovali, pro něj v mnoha ohledech byli lepšími spojenci než zaměstnanci jeho vlastní vlády. Butlerova slova však Rappovi napověděla dvě věci: za prvé, dostali se k nějakým hodnotným zpravodajským informacím, a za druhé, získali je způsobem, který by Ministerstvo spravedlnosti a Kongres Spojených států neschválily. „Jestliže potřebujete změnit pravidla, naprosto vás chápu, ale nezapomínejte, že pokud jde o jisté složky naší vlády, jen málokdo má lepší motivaci lhát jim než já.“

„To je pravda,“ souhlasila Chevalová, „a my vám věříme. Jde jen o to, že jistí zvědaví lidé ve vaší zemi vyrazí po stopě. Bude je zajímat, odkud ty informace máte.“

„Možná dokonce přijdou s nějakými domněnkami,“ dodal Butler. „Kdyby začali klást nepříjemné dotazy našim vládám, mohli bychom se dostat do poněkud ošemetné situace.“

„Chápu. Pokud jde o mě, všechno, co mi dnes povíte, si můžu nechat pro sebe.“

„To by bylo hezké,“ řekl Chevalová, „ale ne realistické. To, co se od nás dozvíte, si nebudete chtít nechat pro sebe.“

Chevalová sáhla pod stůl a vytáhla obálku z konopného papíru. Obálka vypadala úplně nenápadně, což byl záměr. Položila ji doprostřed stolu a dlouho váhala. Pomalu zvedla světle hnědé oči a zadívala se na Rappa. Zdálo se, jako by ještě neměla příliš jasno, jak přesně výměna informací proběhne.

Rapp tu obálku již znal a pokaždé v ní nalezl údaje daleko cennější, než napovídal její odřený a obyčejný vzhled. Odjakživa to od Chevalové pokládal za chytré. Složky v Langley byly z odolného a těžkého materiálu. Ty důležité mívaly červenou barvu, i když Rapp během let poznal několik lidí, kteří používali stejnou matoucí taktiku jako Chevalová. Zpravidla se však závažné informace ukrývaly v červených složkách s označením na štítku. Některé kódy se daly rozšifrovat celkem snadno, například Přísně tajné, ale většinou se jednalo o výstrahu Jen ke čtení a řetězec písmen, jež nezasvěceným nedávala žádný smysl. Říkalo se tomu tříděné zpravodajské informace. Některé složky byly opatřeny zámkem a na většině se nacházel kotouček se dvěma sponkami, které bylo před otevřením nutné otočit a zajistit. Jejich účelem nebylo obsah ochránit. Poskytovaly člověku možnost na chvíli se zastavit, další krok před nahlédnutím do dokumentu a pár vteřin navíc na úvahu, jestli je to opravdu nezbytné.

Tohle bylo na CIA zvláštní. Zaměstnanci se měli úplně soustředit na svou odbornost. Rapp během své služby zažil dvě zásadní změny celého systému a bezpočet menších úprav. Koneckonců, člověk se spolehlivě dostal do vážných problémů, pokud ho přistihli při prohlížení dokumentů, která se ho netýkaly. Francouzi a Britové měli podobná omezení, a tak Rapp už dávno usoudil, že odřená složka Chevalové pravděpodobně nikdy neprochází bezpečnostními stanovišti na ústředí DGSE v Paříži.

Chevalová se zeptala: „Postoupily vaše služby vpřed ohledně totožnosti těch mužů, kteří provedli útoky?“

„Velmi málo.“ Když Rapp takto hovořil se dvěma kolegy, trochu se styděl, že zatím nijak nepokročili. Závod probíhal už týden a oni pořád postávali na startovní čáře a hledali nějaké stopy.

„Nic?“ otázal se překvapeně Butler.

„Pokud jde o těch šest mužů, kteří vpadli do CTC… moc k identifikaci nám toho nezůstalo. Záběry bezpečnostních kamer jsou prakticky bezcenné. Měli plnou výstroj zásahových jednotek, tedy kukly, brýle, helmy, rukavice, vesty…“ Rapp pokrčil rameny. „Není na nich nic vidět.“

„Co tělesné pozůstatky?“ zajímala se Chevalová.

Rapp si vzpomněl na změť rozervaných těl, která na místě zůstala po explozi šesti sebevražedných vest naráz. V téměř dvě stě metrů vzdáleném lesíku se stále nacházely nové útržky a úlomky. Muži dopadli na šest metrů širokou příjezdovou cestu na parkoviště. Hladké stěny z litého betonu připomínaly starý vagon metra, na němž se pět let hromadilo graffiti, avšak místo nastříkaných barev je pokrývaly kousky kostí a masa a spousta krve a obraz nevznikal polovinu dekády, ale byl hotový v jediném okamžiku. „Podařilo se najít šest různých DNA, ale to je asi tak všechno.“

„Určitě jste našli pár špiček prstů,“ řekl Butler.

„Za ta léta jsem viděl hodně odporných věcí, ale tohle bylo vážně nechutné.“ Rapp se nad tím chvíli zamyslel a opravil se: „Tohle beru zpátky. Nebylo to nechutné… bylo to bizarní. Nezbylo nic než kusy nějaké nerozeznatelné hmoty.“

„Ale šest různých DNA máte?“ ujišťovala se Chevalová.

„Takhle mi to řekli.“

„FBI?“ chtěla věděl Chevalová.

„Ano.“

„Možná máme jednoho příbuzného,“ nadhodila Chevalová opatrně. „Můžete mi opatřit vzorek DNA?“ zajímal se Rapp. Chevalová a Butler se po sobě podívali. Rapp si toho všiml a zeptal se: „Co je?“

„Nejlepší bude, když mi poskytnete ty, které máte. Zjistím, jestli nějaký odpovídá.“

Rapp rozhodil rukama, jako kdyby to nebyl žádný problém. „Myslím, že to zvládnu. Ten příbuzný,“ pokračoval, „je sestra, matka, otec?“

„Bratr,“ odpověděla Chevalová. „Kde jste ho našli?“

„Zůstane to mezi námi?“

„Samozřejmě,“ slíbil Rapp.

„Jedna z mých skupin ho zadržela v Casablance.“

„Maročan?“

„Ano.“

„Aktivní vyšetřování?“

Chevalová pokrčila útlými rameny, jako kdyby říkala: „Kdo ví?“

Rapp se nedůvěřivě zamračil. Chevalová v DGSE řídila Direktorát zpravodajské služby. Veškeré tajné operace spadaly do její kompetence. „Jak je to možné?“

„Můj agent, který mě na to upozornil,“ odmlčela se, „jak to mám říct?“ Po chvíli hledání správného výrazu se na Rappa usmála a řekl: „Hodně mi vás připomíná.“

Rapp se také usmál. „Vysoký, snědý a pohledný… velmi inteligentní. V jednom kuse se na něj lepí ženské.“

„Nezapomeňte na falešné představy,“ podotkl Butler s jízlivým úšklebkem.

Rapp se uchechtl.

Chevalová s úsměvem pokračovala: „Někdy se neřídí rozkazy.“

„Aha,“ ozval se Butler a kývl k Rappovi. „Má problém s autoritami. Myslím, že tenhle typ znám.“

„Ano, tak se tomu říká. Problém s autoritami. Hrozně těžko se mu velí. Občas mi jde na nervy.“ Chevalová se usmála na Butlera a ten pokýval hlavou, jako kdyby říkal: „Tohle taky znám.“

Rapp se oběma zasmál. „Když jsou s ním takové potíže, proč mu to tolerujete?“

Po této otázce Chevalová náhle zvážněla. „Vy víte, proč mu to toleruji?“

„Protože má výsledky,“ řekl Rapp s nádechem hrdosti v hlase. „Přesně tak. Je mimořádně výkonný, ale…“ Zarazila se. „Copak?“

„Jenom chci říct, že vím, jak se cítí Irene.“

Rapp věděl, že Kennedyová a Chevalová se poznaly před skoro třiceti lety v Bejrútu. „Máte strach, že jednoho dne skončí ve vězení.“

„Ne.“ Chevalová zavrtěla hlavou. „Tak co?“

„Pokaždé, když odjíždí ze země, přemýšlím, jestli se vrátí.“

Rapp sklopil oči a cítil se trochu hloupě. „Promiňte.“ O tomhle s Kennedyovou mnohokrát mluvili. On se svým osudem příliš nezabýval, ale ona zřejmě ano.

„Nemusíte se omlouvat. Je to naše práce. Ten člověk tráví hodně času v Alžírsku a Maroku a má velmi dobré kontakty. Zachytil zprávu, že někteří z těch útočníků byli Maročané. Po usilovném pátrání našel muže, který se chlubil, že se jeho bratr podílel na útocích v Americe.“

Rapp se zachmuřil. „Pravděpodobně je asi milion muslimů, kteří prohlašují, že se na těch útocích podílel nějaký jejich příbuzný.“ Věděl, že to zní trochu nevděčně, ale byla to pravda.

„Věřte mi, když říkám, že si můj člověk tu informaci ověřil.“

Rapp se kvůli potvrzení obrátil k Butlerovi.

Brit přikývl a řekl: „Myslím, že vás zbytek toho příběhu bude zajímat.“

Rapp byl od přírody skeptický. Umění špionáže bylo plné polopravd a dohadů, lží a podvodů, takže se často nedařilo rozplést všechny vrstvy zavádějících stop, jenže Chevalová ani Butler nebyli žádní začátečníci. Byli stejně podezřívaví jako Rapp, možná ještě víc. A jejich výraz napovídal, že vyřešili mimořádně důležitou část složité skládanky. Rapp u nich tentýž výraz zaznamenal před několika týdny, když seděli u stejného stolu na stejném ostrůvku uprostřed Atlantského oceánu. Tehdy Rappovi oznámili, že třetí teroristická buňka je na svobodě a míří do Ameriky. Rapp se natáhl pro kávu a usadil se v luxusním koženém křesle. Duševně se připravil na to, co přijde, a řekl: „Tak povídejte.“

31

Původní plán předpokládal, že na Ameriku zaútočí tři buňky. Al-Káida se pochopitelně rozhodla pro New York, Los Angeles a Washington. Devadesát procent zachycených zpravodajských informací ukazovalo na útoky proti těmto třem velkoměstům. Občas se objevila zmínka o Chicagu nebo jiném velkém městě, ale al-Káida byla z pochopitelných důvodů posedlá zejména New Yorkem a Washingtonem. Dobře si uvědomovala, jakou roli v šíření jejího poselství mohou sehrát média. Nevěřící jsou nevěřící, avšak zabít dvě stě lidí v Toledu v Ohiu zkrátka není mediálně tak poutavé jako zasáhnout pompézní velkoměsto.

Britové jednu teroristickou buňku zadrželi během přesunu přes Hongkong a Francouzi dopadli druhou v západní Africe. Protože byly daleko lepší ve skrývání svých tajemství před volenými úředníky, MI-6 a DGSE muže přepravily do ukrytých zařízení a pustily se do postupného rozkrývání velice nebezpečné operace, která měla sestávat ze tří koordinovaných útoků. Jednu věc se jim však zjistit nepodařilo, a to místo pobytu a totožnost třetí buňky. Jednotlivé skupiny se nikdy nesetkaly. Pouze vzájemně věděly o své existenci a to, že každé bylo přiděleno jedno velké město. Konkrétní cíle neznal nikdo kromě velitelů buněk.

Rapp zauvažoval, jestli by se ze zadržených nedaly vymáčknout další informace, a zeptal se Chevalové: „Jak daleko jste se dostali s tou buňkou, kterou jste zadrželi?“

„Můj člověk,“ začala Chevalová bez vytáček, „se na těch výsleších významně podílel. Podobně jako vy se nebojí ušpinit si ruce, takže bezvýhradně věřím tomu, co vám vyprávím. Původně jsme vám řekli, že ty skupiny o sobě nic nevěděly. Nebyly mezi nimi vůbec žádné vazby. To je sice pravda, ale všichni muži patřili do stejné širší organizace.“

„A většina z nich si vysloužila ostruhy při bojích v Afghánistánu,“ poznamenal Butler.

„Teroristi mluví stejně jako všichni ostatní,“ pokračovala Chevalová. „Zarytě mlčí o podrobnostech operací, ale šíří se klepy o všedních stránkách jejich života. Hledali nejlepší muže pro vytvoření tří týmů. Došlo k určitým sporům. Saúdové se svojí typickou arogancí požadovali velení všech jednotek a chtěli do nich dosadit své muže. Tím ale vznikl problém.“

„Nechte mě hádat,“ požádal Rapp. „Zjistili, že to je jednosměrná cesta, a tak se hrdí synové Arábie rozhodli dát šanci ostatním.“

„Částečně ano. Další komplikace spočívala v tom, že Saúdové bývají boháči a do bojů prakticky nezasahují. Postarají se o finance a pak jdou domů a bijí se v prsa. Pro tuhle operaci potřebovali skutečné bojovníky… opravdové válečné veterány. Nejlepší by samozřejmě bylo nasadit příslušníky afghánských a pákistánských kmenů, jenže těm se nelíbilo, že by měli umírat v cizí zemi tisíce kilometrů od domova.“

Rapp odhadl: „Takže se rozhlédli mezi Maročany, Alžířany, Syřany, Jordánci…“

„Správně,“ přisvědčila Chevalová, „a tihle muži mluví. Existuje tam stejná rivalita jako mezi našimi ozbrojenými složkami. Vychloubají se a nafukují svoje úspěchy a samozřejmě se vysmívají ostatním skupinám.“

„A všichni dohromady nenávidí Saúdy,“ řekl Butler, „ale snášejí je, protože mají peníze.“

„Ano. Zkrátka a dobře, můj člověk během výslechů zjistil, že Maročané jsou pyšní na tři muže, kteří byli vybráni do služby v jedné skupině. Spojila jsem se s Georgem,“ vyprávěla Chevalová a kývla k Butlerovi, „a ten potvrdil, že nikdo z lidí, které zadrželi, není Maročan.“

„Takže jste usoudili, že ti tři patří do třetí, zatím neznámé skupiny.“

„Ano. A tak se můj člověk vypravil do Rabatu a Casablanky rozhodil sítě. Za týden našel, co hledal.“

„Sourozence.“

„Ano.“ Chevalová nasadila rozpačitý výraz a pokračovala: „Nejdřív to šlo pomalu.“

„Bratr moc nespolupracoval,“ odhadl Rapp.

„Máte pravdu. Trvalo to trochu déle, než by se mému člověku líbilo, ale sám víte, jak to chodí. Nakonec se však i ti nejodolnější rozhodnou spolupracovat.“

Rapp se chtěl zeptat, zdaje sourozenec pořád naživu, ale rozmyslel si to. „Teď už známe totožnost všech tří Maročanů, kteří se na útocích podíleli.“

„Nechte mě hádat… všichni patřili do té sebevražedné jednotky.“ Chevalová zavrtěla hlavou. „Podle mého člověka ne. Jeden je pořád naživu.“

Rapp se trochu předklonil. „Jeden z těch tří, které hledáme.“

„Ano.“ Chevalová přejela prstem po okraji složky, otevřela ji a ukázala fotografii. Posunula ji před Rappa a řekla: „Podívejte se, ale nesahat. Není důvod, aby na ní byly vaše otisky.“

Rapp přikývl. „Kdo je to?“

„Ahmed Abdel Láh. Dvacet čtyři let, narozen v Casablance, poslední tři roky strávil v Afghánistánu a Pákistánu.“

„A víte jistě, že ještě žije?“

„Přiměřeně situaci ano.“

„Jak jste na to přišli?“

„Včera bratrovi poslal e-mail.“

Rapp zvedl oči od Ahmedovy fotografie. V jeho obličeji se zračily pochyby. „Co mu napsal?“

„Napsal mu, ať se nebojí. Že je naživu, má se dobře a akce proběhla úspěšně.“

„Zjistili jste o tom e-mailu nějaké podrobnosti?“ Chevalová váhavě zavrtěla hlavou. „Jenom že přišel z jednoho serveru v Americe.“

„Co ti zbývající dva?“

„Máme pár teorií, ale myslím, že nejdřív by vám měl George povědět, co zjistil.“

Butler si odkašlal a začal: „Domníváme se, že víme, kdo jejich operaci financoval.“

„Saúdové.“ Léta zkušeností Rappa naučila, že v devíti z deseti případů prostředky tečou ze Saúdské Arábie.

„Ne. Kupodivu se zdá, že to byly peníze jihoamerického drogového kartelu.“

Tato novinka Rappovi vyrazila dech. „Vážně?“

„Ano,“ odpověděl Butler. „Podařilo se mi sestavit podivný řetězec událostí, který podle mě vysvětluje, jak se ta buňka dostala do vaší země.“

„Jihoamerické drogové peníze?“ zopakoval Rapp pro sebe a pořád to nechápal. Před lety tuto možnost v souvislosti s dovozem opia z Afghánistánu a jihovýchodní Asie zvažovali. Předpoklad byl takový, že pokud kartely dokážou přivézt drogy a propašovat je do země, snadno by se jim to mohlo podařit i s teroristy. „Všichni jsou tam katolíci,“ připomněl Rapp v souvislosti s Jižní a Střední Amerikou. „Tím myslím katolíky ze staré školy. Církev jasně řekla, že to je její kontinent a nepřeje si tam žádné muslimy. I když je to zvláštní, kartely jsou v tomhle směru vůči církvi velice loajální. Navíc by pro ně bylo špatné, kdybychom zjistili, že podporují teroristy. Jejich šéfové si uvědomují, že by jim na hlavy mohly padat tunové bomby.“

„Četl jsem stejné zprávy a souhlasím s vaším hodnocením,“ řekl Butler, „ale tohle je něco jiného. Ta třetí buňka,“ pokračoval obdivné, „je chytrá. Rozhodli se pro něco, co předtím nikdo z nich nezkusil.“

„Co to bylo?“

„Odpojili se.“

„Odpojili se?“ zopakoval Rapp nechápavě. „Co tím sakra myslíte?“

„Přerušili veškeré kontakty s al-Káidou. Přísná operační bezpečnost.“

32

Butler dál líčil, co zjistili. Zbývající dvě buňky zůstaly během výcviku ve spojení s nejvyšším vedením al-Káidy. Odesílaly pravidelná hlášení a dostávaly rozkazy od velitelů. Cíle se měnily a přizpůsobovaly na základě úspěšnosti cvičení a schopnosti propašovat do Ameriky výbušniny a zbraně. „Ale po té třetí buňce,“ pokračoval Butler, „se slehla zem. Nikdo o ní několik měsíců neslyšel. Tedy až do chvíle, kdy minulý týden začaly vybuchovat bomby.“

Rapp nechtěl na kolegově vyprávění hledat mouchy, avšak teď nemohl odolat. „To je běžná operační bezpečnost.“

„Pro nás ano, vždycky existuje nějaká pojistka. Pokaždé je tu možnost vzájemně se kontaktovat, jestliže je třeba misi změnit nebo odvolat.“

„Máme ověřeno, že zavedli postupy pro podobné případy,“ řekl Chevalová. „Navíc jsme zjistili, že ještě minulý týden měli strach, že jsme buňku odhalili už před několika měsíci.“

„Proč?“ zeptal se Rapp.

„Protože o ní nikdo neslyšel,“ odpověděl Butler. „Zmizela ze světa. Úplně přestala komunikovat.“

„Co finance?“ zajímal se Rapp.

„Vystopovali jsme účet. Pět měsíců na něj nikdo nesáhl.“

Rapp poněkud skepticky zavrtěl hlavou. „Všichni víme, jak nákladné tyhle operace bývají. Přesun mužů a materiálu na místo… podplácení… stojí to hromadu peněz.“

„Souhlasím,“ řekl Butler, sáhl pod stůl a vytáhl vlastní složku. Byla hnědá, ale stejně odřená jako složka Chevalové. „A asi vím, kde je vzali.“

„Jihoamerické drogové peníze,“ připomněl Rapp, který tomu pořád nevěřil.

„Ano.“ Butler poklepal na desky a s vážným výrazem dodal: „Mitchi, nevím, jak to mám dostatečně zdůraznit. Věřím vám. Kdyby to tak nebylo, nesedl bych dnes odpoledne na letadlo a necestoval bych sem.“

„Ale?“

„Informace v téhle složce jsou mimořádně citlivé. Potřebujete je znát, ale to, jak je moje vláda získala, patří k nejpřísněji střeženým tajemstvím.“

Rapp měl dojem, že zná důvod Butlerovy opatrnosti, a pokýval hlavou. „Nechcete ohrozit svůj zdroj.“

„Ano.“

„Řeknete mi, jak s nimi mám nakládat?“

„Tak především, nic se neobjeví v písemné podobě. Přinejmenším nic pravdivého.“

Rapp se usmál. „Chcete vytvořit falešný zdroj – třeba kubánský?“

Nad tím Butler ještě neuvažoval. Přemýšlel spíše o matoucích stopách, ale představa neexistujícího zdroje se mu okamžitě zalíbila. Znepokojili by kubánskou výzvědnou službu a přinutili by ji plýtvat prostředky na pátrání po špionovi. „Tohle můžeme probrat později, ale nejdřív projdeme základní materiál. První část jsem zkontroloval. Všechno si můžete prověřit u vaší DEA. Když se minulý týden celý svět zabýval útoky ve Washingtonu, v Jižní Americe se rozpoutala menší drogová válka. Začala v odlehlé oblasti v džungli na trojmezí a rozšířila se do zhruba pěti měst. Počet obětí zřejmě překročil stovku, a třebaže panují spory o to, kdo válku způsobil, všichni se shodnou na tom, že ji zahájila jedna konkrétní událost.“

Butler vytáhl brýle s černými obroučkami a nasadil si je. Otevřel složku, vytáhl satelitní snímek a zase složku zavřel. Posunul fotografii doprostřed stolu, aby na ni Rapp lépe viděl, a ukázal na hnědou linku uprostřed zelené džungle. „Tohle je polní letiště provozované kartelem Rudé komando ze Sáo Paula. Slouží jako regionální distribuční centrum pro jejich výrobu kokainu. Místní rolníci pěstují koku, připravují z ní kokain a ten pak shromažďují na letišti, odkud ho jednou týdně odváží letadlo.

Tři dny před útokem na Washington letiště někdo přepadl. Přesná čísla se těžko zjišťují, ale předpokládáme, že zemřelo asi osm členů kartelu a zmizel kokain za celý týden. Proslýchá se ledacos, ale odhadovaná prodejní cena ukradeného zboží bude někde mezi deseti a dvaceti miliony dolarů.“

„To je spousta kokainu,“ poznamenal Rapp.

„Rudé komando je stejného názoru. Vypsali obrovskou odměnu. Chtěli zpátky svoje drogy a potrestat viníky. Několik dní počkali, a když nezískali žádnou užitečnou informaci, začali napadat soupeřící kartely a rozpoutalo se peklo.“

„Podle vás za tím není jiný kartel?“ zajímal se Rapp.

„Ne. Myslím, že to udělala třetí buňka.“

Rapp přikývl. „Poslouchám.“

„Teď to začíná být zajímavé. Vyprávím to jenom vám a Irene.“

„Spolehněte se,“ řekl Rapp. Nejlepší způsob sdílení informací mohou vymyslet později.

„Toho dne, kdy bylo přepadeno distribuční centrum, se na Kubě objevilo letadlo s devíti muži a dvěma paletami kokainu. Čekal na ně plukovník kubánské armády a malá jednotka vojáků, kteří kokain pomohli přeložit do dvou rychlých motorových člunů. Plukovník za pomoc dostal deset procent z ceny zásilky, tedy jeden až dva miliony dolarů ve zboží.“

Rapp se nad tím zamyslel a řekl: „Nejsem zrovna odborník na Kubu, ale podle toho, co jsem slyšel, to není nic neobvyklého.“

„Já shodou okolností odborník jsem a ještě jsem neskončil.“ Butler vytáhl další satelitní fotografii. Rovněž ukazovala džungli, ale mýtina nebyla obdélníková, nýbrž čtvercová. Analytik si dal práci se zvýrazňováním důležitých bodů. „Tohle všichni známe. Tady jsou kasárna, tady překážková dráha, tedy posilují a tady mají střelnici.“

„Výcvikový tábor?“

„Ano.“

„Kde je?“ zeptal se Rapp.

„Ve vedlejším údolí. Asi deset kilometrů vzdušnou čarou od toho letiště.“

„Takže podle vás ti chlapi zaútočili na distribuční středisko, naložili letadlo, odstartovali a přistáli na Kubě?“

„Přesně to si myslím.“

Rapp o tom pochyboval. „O Rudém komandu něco vím. Patří k těm nejbrutálnějším mizerům na světě. Nechce se mi věřit, že by zatím na nic nepřišli. Přece jenom je to jejich domácí hřiště.“

Butler se podíval přes černou obroučku brýlí a řekl: „Včera odpoledne… ve městě Ciudad del Este v oblasti trojmezí někdo do základů vypálil mešitu a zabil osmnáct lidí.“ Rapp polkl. „Ještě něco?“

„Jeden můj zdroj z Kuby ohlásil, že těch devět mužů, kteří přiletěli, vypadalo spíš středomořsky než jihoamericky. A o poslední věci nejspíš taky víte. Den poté, co letadlo přistálo na Kubě, k Florida Keys připluly dva motorové čluny. Pobřežní stráž za nimi poslala vrtulník. Ten se zřítil do moře. Potápěči našli vrak a objevili v motoru díry po střelách ráže padesát.“

Rapp se trochu zastyděl, že na souvislost nepřišel sám. Za poslední týden měl před očima tisíce zpráv. E-maily, textové zprávy, hlasové zprávy, hlášení, internetová pátrání, neoficiální rozhovory s protějšky z nejméně pěti zahraničních zpravodajských agentur, zprávy FBI a samozřejmě také významný příspěvek Glena Adamse. Rapp trpěl nedostatkem spánku a informačním přetížením současně. Přišel čas odsunout všechno stranou a začít znovu.

Chvíli si mnul oči a pak prohodil: „Dobře, přesvědčil jste mě. Co dalšího máte?“

Butler z desek vytáhl další papír. Na bílém listu byla kresba mužského obličeje. „Tohle je člověk, který na Kubě všechno předem zařídil.“

Rapp si kresbu prohlédl. Ten muž byl pohledný. Zdálo se, že mu bude ke třiceti. Měl delší, ale ne přerostlé vlnité vlasy. „To je obrázek podle fotky?“ zajímal se Rapp.

„Ano.“

„Jak moc tomu zdroji důvěřujete?“ Špionážní fotografie mohli přezkoumat experti, kteří s ohromující přesností určí, kde byly pořízeny. Kresba na základě snímku naznačovala, že veškeré stopy v pozadí již nejsou předmětem zkoumání.

„Tohle taky zůstane mezi námi třemi. Do složky to nepatří. Můj zdroj na Kubě… sám jsem ho kdysi získal. Udělal bych cokoli, abych ho ochránil.“

Rapp a Chevalová přikývli. Oba se již dostali do podobných situací.

„Máte k tomu obličeji nějaké jméno?“ zajímal se Rapp a dál si obrázek prohlížel.

Chevalová se usmála a zeptala se: „Zažil jste někdy, že bychom jakkoli ztráceli čas?“

„Ne.“

Chevalová poklepala na kresbu a řekla: „George mi tohle poslal a já jsem svého člověka požádala, aby to ukázal několika vězňům. Dva toho muže poznali. Odhadnete jeho národnost?“

Rapp se pozorně podíval. Černobílá kresba neukazovala odstín pleti. Cosi však naznačoval tvar nosu a lícních kostí. „Kdybych musel hádat, řekl bych, že je to Saúd nebo Jemenec.“

Chevalová kývla a poznamenala: „Saúd. Nemáme přesné údaje, ale domníváme se, že nejméně rok bojoval v Afghánistánu. Říkají, že je dost kosmopolitní.“

Rapp svraštil čelo. O džihádistech, kteří válčili v afghánských horách, se moc často neříkalo, že jsou kosmopolitní. „Vážně?“

„Rád čte… zejména americké autory. Vaši zemi už dřív navštívil. A Kubu taky. Jeho oblíbený spisovatel je Ernest Hemingway. Mluvil o tom, že byl v jeho domech v Key West i na Kubě. Pokud je nám známo, z bojů se stáhl několik měsíců před vytvořením skupin. Proslýchalo se, že jel prozkoumat potenciální cíle.“

Rappovy pochyby se rychle rozplývaly. „Jméno?“

„Hakím al-Harbí. Vyrostl v Mekce v Saúdské Arábii. A tohle je opravdu zajímavé. Jak víte, většina bojovníků se do skupin hlásí dobrovolně. Hakím se připojil ke svému nejlepšímu příteli, nějakému Karímovi, který si velmi rychle vydobyl pověst nelítostného a schopného válečníka.“

Butler řekl: „Podle jednoho zdroje byl na frontě sotva týden, když Tálibán narazil na komando amerických rangerů, kteří se opevnili na vrcholu kopce. Místní tálibánský velitel nařídil postupně tři útoky na jejich pozici… všechny skončily fiaskem. Potom tenhle Karím a jeho čerstvá skupina saúdských bojovníků dostali rozkaz vést čtvrtý útok. Místo aby své muže vedl do sebevražedné mise, Karím velitele na místě zastřelil a převzal velení.“

„Tomu říkám povýšení na bitevním poli.“

„A přesně k tomu došlo,“ pokračoval Butler. „Ten tálibánský velitel byl trochu jednodušší. Vedení al-Káidy hledalo záminku, jak se ho zbavit, a pak Karím jejich problém vyřešil, aniž museli hnout prstem. Tálibán neprotestoval, protože velitel měl ve zvyku plýtvat čerstvými odvedenci.“

„Co se stalo po té události?“ zajímal se Rapp.

„Teprve shromažďujeme vyprávění a prověřujeme je, ale stal se z něj tvrdý a výbušný velitel, který lpí na disciplíně.“ Chevalová řekla: „A podle všeho se nebojí sám sebe povýšit.“

„Povýšit?“ podivil se Rapp.

„Vymyslel si přezdívku.“

Butler se zeptal: „Zkusíte ji uhodnout?“

Rapp byl zvyklý domýšlet si a na tohle měl přijít už před několika minutami. Zavrtěl hlavou a řekl: „Lev al-Káidy.“

„Správně,“ přisvědčila Chevalová.

Rapp přejel pohledem z Butlerových desek ke složce Chevalové. „Prosím, řekněte mi, že pro mě máte ještě jednu fotku. Ptali jsme se u Saúdů, jenže ti se na nás vykašlali. Dokonce popírají, že to je jejich člověk.“

„To mě nepřekvapuje,“ konstatoval Butler. „Je mi líto, že vás zklamu, ale zatím žádnou fotku nemáme. Věřte mi ale, že na tom pilně pracujeme.“

33

Středozápad, USA

Jakmile se Hakím probral, všiml si nezvyklého klidu. Auto se nehoupalo ani občas neposkočilo. Buď ujížděli po velmi hladké cestě, nebo zastavili. Pohnul hlavou doprava a pak doleva. Ucítil, jak se uvnitř něco přelévá, a pak přišla bodavá bolest v uchu. Okamžitě věděl, že má prasklý levý bubínek. Nadlouho zatnul zuby a pak otevřel oči a rozhlédl se po ložnici v zadní části karavanu. Přestože byly žaluzie na oknech pořád zatažené, pronikalo jimi trochu světla.

Měl zvláštní dojem, že se něco změnilo. Říci, že se cítil trochu mimo, by bylo značně milosrdné. Hakím ztratil přehled o čase, ale předpokládal, že prospal většinu dne. Občas ho něco zabolelo tak silně, že se na chvíli probral, ale vzápětí všechno zase zahalil opar. Vzpomínky měl v mlze, avšak v jednom okamžiku jako by mu Ahmed cosi zapichoval do paže. Tento obraz uvolnil několik dalších a Hakím si náhle uvědomil, že má obrovskou žízeň. Zkusil se posadit, ale nedokázal překonat bolest. Určitě měl zlomených několik žeber.

Natáhl ruku a podařilo se mu uchopit závěs, který ložnici odděloval od kuchyňky. Posunul se o několik centimetrů a spatřil Karíma, jenž u stolku hovořil s Ahmedem. Šeptali a před sebou měli několik map. Karím vycítil, že ho někdo pozoruje. Zvedl tmavé oči a podíval na muže, kterého ráno zbil.

Hakím neuhnul pohledem. Upíral na přítele škvíru na levém oku, neboť pravé měl pořád nateklé a zavřené. Chtěl, aby se Karím musel podívat na jeho opuchlý obličej. Chtěl, aby si Karím uvědomil, co svému údajnému příteli provedl.

Ahmed pochopil, že Hakím je vzhůru, a spěšně vstal od stolu. Otevřel nevelkou lednici a vytáhl láhev vody. Rychle ji přinesl Hakímovi, a když mu jemně nadzvedl hlavu, přiložil mu láhev k napuchlým rtům.

Hakím do sebe vpravil pár doušků a po chvíli ještě několik. Když měl dojem, že může promluvit, aniž mu přeskočí hlas, zeptal se: „Kde jsme?“

Ahmed se ohlédl přes rameno a Karím mu neochotným kývnutím dovolil promluvit. Ahmed se obrátil zpátky k Hakímovi a odpověděl: „Nevíme jistě.“

„Nevíte jistě. Takže jsme se ztratili?“

„Ano.“

Hakím nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. „Jak jste se mohli ztratit? Kde je navigace?“

Ahmed neodpověděl. Karím za jeho zády tichým, ale znatelně rozčileným hlasem odvětil: „Zůstala v domě.“

Hakím zvedl oči ke stropu a sám pro sebe se zasmál. Připravil tolik bezpečnostních opatření. Jak to mohli takhle zpackat? Ani na okamžik ho nenapadlo, že zůstanou ztracení napořád. Tuhle část Ameriky projezdil křížem krážem. Ani si nepamatoval, kolik nocí strávil nad mapami v zapadlých motelech u silnice, ale bylo jich tolik, že by vyhrál skoro každou zeměpisnou soutěž v zemi. „Kolik je hodin?“

Ahmed se podíval na hodinky. „Skoro pět odpoledne.“

„Kdy jsme odjeli z farmy?“

„Kolem deváté,“ odpověděl Ahmed. „Myslím.“

„Bylo osm čtyřicet sedm,“ pronesl Karím sebejistě.

„Víte, ve kterém státě jsme?“

Ahmed bázlivě přiznal: „Myslel jsem, že to vím, ale teď si nejsem jistý.“ Hakíma to ohromilo. Státy uprostřed Ameriky jsou obrovské. „Jak je to možné?“

„To ta řeka,“ vysvětlil Ahmed. „Vlní se jako had.“

Hakím pochopil, jak ke zmatku došlo. Řeka Mississippi tvoří po téměř celé délce tří tisíc sedmi set kilometrů hranici mezi státy. Karavan měl dvě palivové nádrže, do nichž, jak Karím věděl, se vejde skoro tři sta litrů. Také věděl, že jsou plné, neboť je doplnil ze zásob, které měli na farmě. Kdyby jeli po federální mezistátní dálnici a dodržovali předepsanou rychlost, mohli bez dotankování zvládnout až jedenáct set kilometrů. To znamenalo bezmála desetihodinovou jízdu a oni zatím jeli jen osm hodin. „Kolik nám zbývá v nádrži?“

„Málo.“

„Jak málo?“

„Skoro nic.“

Hakím pocítil svíravý strach. Jak se to mohlo stát? S oběma muži prošel únikové plány. Vštěpoval jim je do tupých hlav, aby se v případě, že by se mu něco stalo, vydali buď do Chicaga, nebo do Houstonu, a drželi se jednoho směru, jakmile se pro něj rozhodnou. Měli dojet k mezistátní dálnici a co nejrychleji se vmísit do provozu, čímž maximálně sníží pravděpodobnost, že se něco pokazí. Například že se ztratí. „Proč jste nezvolili jednu z únikových cest? Jsou jednoduché. I bez navigace.“

Ahmed zakroutil očima, jako by se chtěl podívat za sebe, ale nechtěl se obracet.

Hakím pochopil. „Karíme, proč jste se neřídili mým plánem?“ Přál si, aby Ahmed uhnul a on se mohl podívat na Karímův ztrápený výraz.

„Udělal jsem taktické rozhodnutí. Vzhledem k posledním událostem jsem rozhodl, že musíme plán upravit.“

„A jak se osvědčila… ta změna plánu?“ zeptal se Hakím a bylo mu jedno, jestli ho opět rozzuří.

Karím po dlouhé odmlce odvětil: „Nepotřebuju tvoji pomoc. Dostanu se z toho i bez tebe.“

„Tak proto jsme zastavili? Měli bychom být v polovině cesty do Houstonu nebo bezpečně parkovat pod nějakým mostem v Chicagu, kdyby bylo po mém. Ty ses zase jednou rozhodl přehlížet moji práci, a podívej, jak to dopadlo.“

„Ahmede, pojď sem!“ nařídil Karím.

Urostlý muž vstal a odebral se do přední části karavanu.

Karím svého dlouholetého přítele zpražil pohledem a řekl: „Bez váhání tě zase zmlátím. Nemám čas ani trpělivost zabývat se tvými uraženými city.“

„A já už nemám čas ani chuť přehlížet tvoji aroganci a hloupost.“

V Karímově tváři zableskl hněv. Odhrnul rozepnutou košili a ukázal pažbu pistole.

Hakím se usmál a odhalil zničené zuby. „Mluvíš o misi víry a o tom, co je nejlepší pro džihád, ale úplně ti chybí pokora.“

„Jsem tvůj velitel. Není třeba, abych byl před tebou pokorný.“ Hakím se zeptal: „Kdo tě povýšil na velitele?“ Karím začal vytahovat pistoli.

„Povýšil ses sám. Já jsem nepatřil do té skupiny, kterou jsi vycvičil v džungli. Možná sis namluvil, že patřím, ale v hloubi duše víš, že mám pravdu.“

„Mám těch tvých řečí po krk,“ vykřikl Karím a vstal.

Hakím zachoval klid. „A myslíš, že ti to dává právo zabít mě.“

„Ve válce určitě. Je třeba zachovávat disciplínu.“

Hakím se rozesmál, ale kvůli bolesti smích vzápětí přešel v kašlání. Vyplivl trochu krve a ta mu stekla na bradu. Zeptal se: „Co by na to řekl Alláh? Tvrdíš, že se jenom snažíš zavděčit Alláhovi. Jak se Alláhovi zavděčíš tím, že mě zavraždíš?“

Karím svíral pistoli tak křečovitě, až se mu roztřásla ruka. „Alláh chce, aby tahle mise uspěla. Potěší ho to. Tebou a tvými západními způsoby je znechucený. Alláhovi na tobě nezáleží. Odmění mě za to, že ukončím tvůj život a pošlu tě do pekla.“

„Teď prohlašuješ, že víš, co si Alláh myslí. Jsi opravdu velký muž. Třeba by ses ho mohl zeptat, kde jsme.“

„To stačí.“ Karím zvedl zbraň a namířil na Hakíma.

Z přední části karavanu zavolal Ahmed: „Pane, prosím, můžu s vámi mluvit?“

Karím se otočil k Ahmedovi, jenž stál v dokonalém pozoru, s rukama podél těla, bradou mírně vysunutou a očima upřenýma před sebe, jako by se účastnil přehlídky. „Co je?“

„V soukromí, prosím, pane.“

Hakímovi na lůžku prolétlo hlavou, jestli se nezbláznil. Proč provokuje labilního člověka, který již zabíjel a raději to udělá znovu, než aby připustil, že se mýlí? Dospěl k odpovědi, že je mu nejspíš všechno jedno. Karím zaváhal a pak vyhověl Ahmedově prosbě. Oba muži vyšli ven a zavřeli za sebou, takže Hakím zůstal v karavanu sám a přemýšlel, jestli má dost odvahy ty dva opustit. Ať se o sebe postarají sami. Byl by to spravedlivý trest. Kdyby se ten egocentrik měl spoléhat na vlastní přeceňované schopnosti, obstál by nejvýš pár dnů.

Ahmed se vrátil do karavanu sám a zavřel dveře. Opatrně se přesunul do zadní části a usadil se na kraj postele. Tiše řekl: „Vím, že to pro vás není jednoduché. V džungli se změnil. Všichni jsme se změnili.“

„To není omluva.“

„Ne, ale je to důvod.“

Hakíma poprvé napadlo, že Ahmed asi nebude tak prostoduchý, jak působí. „Každopádně není můj velitel.“

„Můžete si to myslet, ale těžko ho o tom přesvědčíte.“

„Pak není o čem mluvit.“

Ahmed zvedl ruce v uklidňujícím gestu. „Mám dojem, že si od sebe potřebujete odpočinout.“

„To rozhodně… v dalším městě mě vysaďte.“

Ahmed na poznámku nereagoval. Ještě ztišil hlas a zašeptal: „Navrhl jsem, že s vámi všechno dohodnu.“

„Ty jsi teď můj nadřízený důstojník? Musíme dbát na hierarchii velení,“ řekl Hakím posměšně.

„Ne. Chci vám zachránit život. Podle mě jste dobrý člověk. A taky vás potřebujeme. Pomozte nám, prosím.“

Hakím nad tím dlouho uvažoval a pak začal: „V zadním zavazadlovém prostoru na téhle straně,“ ukázal k pravému boku vozidla, „najdeš černý batoh. Přines mi ho.“

Za minutu byl Ahmed zpátky s batohem. Karím se vrátil do karavanu a postavil se vedle Ahmeda, pistoli pořád v ruce. Hakím měl pocit, že ho Karím hlídá pro případ, že by z batohu vytáhl zbraň. Rozepnul jednu z kapes a vytáhl navigaci Garmin. Chvíli s ní zápolil a pak ji zapnul. Když přístroj naskočil, Hakím se přimhouřeným okem podíval na Karíma a řekl: „Stačilo se zeptat. Mám skoro všechno v záloze.“

34

Hakím držel malou krabičku v pohmožděných rukou a čekal, až se přístroj napojí na nejbližší družici nebo mobilní vysílač nebo co vlastně zajišťovalo jeho přesnost. Trvalo celých čtyřicet vteřin, než se zobrazily informace, které potřeboval. Potom se skoro rozesmál, ale vzpomínka na bolest ho přinutila zachovat vážnou tvář. Mrkl na Karíma a oznámil: „Blahopřeju, jsme v Mexiku!“ Karím se zamračil: „Jak je to možné?“

„V Mexiku v Missouri.“ Hakím chtěl dodat ty idiote, ale pravděpodobně by si tím vysloužil další bití a možná i kulku. „To je město západně od St. Louis.“

„Věděl jsem, že jsme blízko St. Louis.“

Hakím mu nevěřil. Podíval se na Ahmeda a požádal ho: „V batohu je laptop. Podej mi ho, prosím.“ Když laptop dodal, pokračoval: „A v postranní kapse je takové malé USB zařízení s nápisem Verizon. Podívej se po něm, prosím.“

Hakím zapnul počítač, a než mu Ahmed podal USB modem, zeptal se Karíma: „Měl jsi ponětí, kam jsi dojel?“

„Přesně ne.“

„Neptal jsem se, jestli přesně. Ptal jsem se, jestli jsi měl ponětí.“

„V jednu chvíli jsem věděl, že jsme v Illinois.“

„Několikrát,“ dodal Ahmed, zatímco prohledával batoh. Pak něco vytáhl a otázal se: „Je to ono?“

„Ano.“ Hakím převzal modem a zasunul ho do USB portu. „Co se ti nelíbilo na cestě, kterou jsem vymyslel?“

Karím se podíval na hodinky a odpověděl: „Nechtěl jsem, aby nás někdo viděl, a tak jsem se držel mimo hlavní tah.“

Ten člověk je vážně blbec, pomyslel si Hakím. „A ztratil ses. Napadlo tě vůbec, že na hlavních cestách je hustší provoz? Že snadněji splyneš s davem?“

„A taky je tam víc policajtů,“ odsekl Karím. „Kvůli tomu jsme se ztratili. Chtěl jsem se vyhnout St. Louis. Je tam moc policajtů a taky opravují silnici.“

„Z farmy jste odjeli před osmi hodinami. Kdybyste se řídili mým plánem, stačili byste se přesunout do Oklahomy a o hodně blíž k Houstonu. Takhle jsme sotva za hranicí vedlejšího státu.“

„Nic hrozného se nestalo,“ opáčil Karím pohrdavě.

„Ještě před třemi minutami jsi byl ztracený.“

„Věděl jsem, že jsme u St. Louis.“

Hakím mu nevěřil. Podíval se na displej laptopu a viděl, že internet už funguje. Připojil se na Google Maps a dvakrát klikl na střed Ameriky. S pomocí trackpadu zvětšil oblast severně od St. Louis. Zkontroloval vzdálenost mezi farmou v Iowě a Mexikem v Missouri. „Za osm hodin jste ujeli zhruba dvě stě padesát kilometrů.“

„To je slušný výkon.“

Hakím pochopil, že ten pitomec pořád uvažuje jako v afghánských horách, kde je třicet kilometrů za den považováno za výborný výsledek. „Kdybys mi věřil, zvládl bys za tu dobu osm set kilometrů.“

„Na tom nesejde. Jsme v bezpečí a víme, kde jsme.“

„Na tom nesejde? Tři Arabové v srdci Ameriky. Město jako Mexiko je pravděpodobně z devadesáti procent bělošské. Zbývajících deset procent tvoří Hispánci, černoši a pár Asiatů. Araba tam nejspíš nikdy neviděli.“

„To je jedno. V téhle části země nás nikdo hledat nebude.“

„A až v domě najdou toho otce se synem?“

„To ještě pár dnů potrvá,“ pronesl Karím přesvědčivě. „Jestli je vůbec najdou.“

„Vsadil bych se, že je už našli.“

Karím zavrtěl hlavou. „To není možné. Nic nám nehrozí. Stačí jenom počkat do setmění a pak natankovat. S tím tvým přístrojem se už rozhodně neztratíme.“

„Proč musíme počkat do setmění?“

„Máme jenom hotovost, takže musíme jít zaplatit k pokladně. Uvidí naše obličeje.“

Ten chlap to neměl v hlavě v pořádku. Hakím požádal Ahmeda o batoh a po chvilce hledání z něj vylovil peněženku. V ní byl texaský řidičský průkaz, bankovky a pár dalších věcí. Hakím vytáhl kreditní kartu. „Můžeme natankovat hned.“

„Kde jsi k ní přišel?“ zeptal se Karím posměšně. „Jak můžu vědět, že je bezpečná?“

Hakím místo odpovědi cosi naťukal do klávesnice. Vzápětí se objevila webová stránka deníku Iowa City Press Citizen. Ten vycházel v nejbližším větším městě u farmy. Informace, kterou Hakím hledal, byla hned nahoře. „Dvojnásobná vražda,“ přečetl a natočil displej ke Karímovi. „Těla už našli a prohlásili to za vraždu.“

„Já ti nevěřím.“

„Jsi umíněný šílenec,“ pronesl Hakím lhostejně. „Američané pracují rychle. Každý si určitě vzpomene na karavan, který od farmy odjížděl zhruba v době požáru. Policie to oznámí dalším oddělením a bude zjišťovat, jestli někdo neviděl karavan odpovídající popisu. Než se naděješ, ozve se jim deset lidí, kteří nás viděli popojíždět skoro celý den sem a tam mezi Illinois a Missouri.“

„Přeceňuješ je.“

„A ty je očividně podceňuješ. Policie v celé oblasti bude na nohou. Je to běžný postup. Zapálili jste taky stodolu?“ Karím a Ahmed si vyměnili pohledy. Ahmed řekl: „Myslíme, že ano.“

„Myslíte?“

„Shořela,“ ozval se Karím s předstíranou jistotou.

Hakím poznal, že se nemůžou shodnout. „Viděli jste, jak hoří?“

„Ne,“ přiznal Ahmed zdráhavě.

„Dům chytil rychleji, než jsme čekali,“ vysvětlil Karím. „Každou chvíli mohl někdo přijet. Měli jsme strach, že chytne i karavan.“

„Takže stodola neshořela?“

„Zbylé palivo jsme rozlili po zemi mezi domem a stodolou. Plameny určitě přeskočily.“

„Kanystry byly žluté?“ zajímal se Hakím. „Co na tom záleží?“ podivil se Karím. „Tak to byla nafta.“

„No a?“

„Nafta je hořlavá, ne vznětlivá.“

„Stejně hoří.“

To byla pravda, ale zdaleka ne tak dobře jako benzin. Hakím neměl sílu na vysvětlování. Nafta se pravděpodobně vsákla do půdy a zmizela dřív, než se jí stačilo odpařit dost na to, aby se vznítila. „Co jste udělali se zbytkem zásob a vybavení?“

„Nebyl čas se tím zabývat,“ odpověděl Karím. „Ale určitě všechno shořelo.“

Byl to opravdu paličatý idiot. „A jestli to neshořelo, najdou motorky, zbraně, munici, jídlo, palivo, pasy, peníze a dva batohy, které jsem pro vás dva přichystal.“ Hakím se pokusil zavrtěl hlavou, avšak bolest byla příliš silná. „FBI už bude na cestě, jestli ještě nedorazila.“ Podal Karímovi ruční navigaci. „Jeď na západ. Zastav u první pumpy a pak najed na jižní dálnici číslo padesát čtyři. Musíme být v pohybu. A nezapomeň… jedině naftu. Ne benzin.“

35

Washington

Senátorka Londsdaleová si nebyla úplně jistá, proč na schůzku jde, ale když vstoupila do vestibulu jižní obytné budovy komplexu Watergate, nebylo cesty zpět. Vrátný Harry ji už spatřil a dal se do pohybu. Londsaleová navenek vypadala vyrovnaně a o deset let mladší než na svých osmapadesát, avšak uvnitř se cítila křehká, zranitelná a vyčerpaná. Přesto dál kráčela vestibulem směrem k výtahům a k Harrymu, který na ni čekal se smutným výrazem ve tváři. „Dobrý večer, senátorko.“

„Dobrý večer, Harry,“ odvětila Lonsdaleová bez energie.

„Je mi to moc líto,“ řekl vrátný upřímně. „Vím, že jste přišla o pár přátel.“

Lonsdaleová již čtyři dny v řadě chodila na pohřby a smuteční slavnosti. Sledovat pozůstalé bylo, mírně řečeno, obtížné, avšak Lonsdaleová navíc musela nést břemeno vědomí, že svým pronásledováním CIA velmi pravděpodobně otevřela dveře teroristům. „Děkuji vám, Harry. A taky přijměte mou upřímnou soustrast. Vím, že senátor Safford si vás hodně oblíbil.“

„Dělám tady osmnáct let a on tu byl celou dobu.“ Harry se trochu zajíkl. „Bude se mi po něm dost stýskat.“

„To nám všem, Harry. To nám všem.“ Lonsdaleová ho poplácala po ruce. „Dávejte se na sebe pozor.“

„Vy taky, madam.“

Lonsdaleová vyjela výtahem do pátého patra, a když se dveře otevřely, vystoupila. Podívala se doprava a nehýbala se. Málem nastoupila zpátky, ale výtah se za ní již zavřel a navíc se otevřely dveře bytu napravo. Senátorka Carol Ogdenová vystrčila hlavu a řekla: „Drahoušku, nechtěla jsi odejít, že ne?“

Lonsdaleová pohlédla na kolegyni v růžové teplákové soupravě a stáhla dokonale namalované rty do falešného úsměvu. „Vůbec ne.“

„Skoro bych ti to věřila,“ opáčila senátorka za Kalifornii. „A vypadá to, že se potřebuješ napít.“

„Pobízet se nenechám,“ přisvědčila Lonsdaleová a vešla do bytu. V obývacím pokoji čekaly ještě dvě ženy, Fran Burtonová a Amy Pringleová, obě senátorky Spojených států. Všechny dohromady měly přezdívku Holčičí čtyřka. Tu jim před šestnácti lety vymysleli sexističtí kolegové ze Senátu. Od té doby počet senátorek vzrostl na sedm, ale pátá, šestá a sedmá senátorka patřily ke konkurenční politické straně, a tak skupina zůstala jen čtyřčlenná. Navzdory nabitému programu se už šestnáct let scházely nejméně na jeden večer měsíčně.

Ze začátku hrály karty, kouřily a pily. Lonsdaleové se zdálo, že tak chtějí mužským kolegům ukázat, že s nimi dokážou držet krok. Před deseti lety Burtonová a Pringleová s kouřením skoncovaly a zároveň přišel návrh založit čtenářský kroužek. Ten vydržel jen pár let a pak zašel na úbytě, neboť každé z nich se líbily jiné knihy a žádná na tom nehodlala nic měnit. Posléze se vrátily ke kartám a pití chardonnay. Většinou si však vyměňovaly informace, kryly jedna drahé záda a nabízely si podporu, kdykoli to bylo zapotřebí.

Ogdenová podala Lonsdaleové sklenici bílého vína a zastřeným hlasem pronesla: „Harry mi řekl, že vypadáš trochu zdrchaně.“

Lonsdaleová převzala sklenku. „To asi my všichni… nebo ne?“

Burtonová a Pringleová usedly ke kartám. Burtonová začala rozdávat a řekla: „V noci spím maximálně dvě hodiny. Probouzím se s pocitem, že nemůžu dýchat. Jako kdybych se dusila.“

Pringleová zvedla karty a poznamenala: „Já taky. Pořád myslím na to… jaké to pro ně bylo? Co cítili? Zůstali pod troskami a pomalu se udusili, nebo snad dokonce uhořeli?“

„To mě taky napadá.“

Pringleová pokračovala: „Měla jsem se sejít na oběd s Gregem Givensem ze Sierra Clubu, ale na poslední chvíli jsem to zrušila. O víkendu za mnou přišel se ženou a dětmi a poděkovali mi. Všichni jsme to obrečeli.“

Ogdenová po Pringleové střelila vražedným pohledem a pak trhla bradou k Lonsdaleové. Pringleová, která občas mluvila moc rychle, si uvědomila, čeho se dopustila. Zatímco ona zrušila schůzku a zachránila tak jednoho člověka, Lonsdaleová se rozhodla oběd vynechat a poslala místo sebe šéfa svého štábu, čímž ho odsoudila k smrti. „Promiň, Barbaro. Nedošlo mi to.“

Lonsdaleová přikývla, dlouze se napila a pak se zapotácela. Skoro se zhroutila. Ogdenová jí vzala skleničku, aby víno nevylila na koberec, nasměrovala ji k nedalekému gauči a usadila ji. Zbývající dvě ženy odložily karty a shlukly se kolem truchlící kamarádky. Lonsdaleová po několika minutách získala kontrolu nad svým dechem a podařilo se jí říct: „Mám strašné výčitky svědomí.“

Ogdenová namítla, že to je nesmysl. „Nemohla jsi tomu zabránit. Byl to osud a nic jiného. Tys přežila. Vždycky jsi všechno přežila.“

Lonsdaleová mezi vzlyky odpověděla: „A taky se kvůli tomu trápím. Poslala jsem Ralpha na smrt. Byl to můj nejlepší přítel a snažil se…“ Nedokázala větu dokončit a znovu se rozplakala.

Ogdenová ji poněkud drsně poplácala po zádech. Spíš než jako útěcha to vypadalo, že Lonsdaleové zaskočilo sousto masa. „Nebuď blázen. Právě Ralph by nechtěl, aby ses takhle trápila.“

„Ralph se mě pokoušel varovat,“ pronesla Lonsdaleová s očima zalitýma slzami. „Myslel si, že je hloupé, jak šlapeme na paty CIA a Mitchi Rappovi. Snažil se mi ukázat, kdo je skutečný nepřítel.“

Ogdenová se zamračila. „Ralph byl vynikající člověk, ale byl… řekněme morálně rozporuplný.“

„Měl pravdu,“ namítla Lonsdaleová.

„No, tím si nejsem tak jistá.“ Ogdenová o dva kroky couvla a opřela ruce o široké boky. „To, co teď řeknu, zůstane mezi námi. Slibujete?“ Když všechny tři ženy přikývly, Ogdenová pokračovala: „Celá ta věc mi připadá podezřelá. Načasování… všechno. Tys měla být ten den na obědě, Barbaro, a ty taky, Amy. Obě v Senátu patříte k nejtvrdším kritikům CIA. Jen pár minut před výbuchy Mitch Rapp a ten jeho ranař Nash náhodou narazili na nějakého přistěhovalce s IQ labradora a vymlátili z něj přiznání.“ Důrazně zavrtěla hlavou. „Na tohle jim neskočím.“

„Co tím chceš říct, Carol?“ zeptala se Pringleová.

„Říkám, že ta věc smrdí, a nepřekvapilo by mě, kdyby za tím byla ta mazaná čubka Irene Kennedyová a všichni ti její žoldáci.“

„To myslíš vážně?“ podivila se Lonsdaleová. „Já jsem byla u toho. Byla jsem v Národním protiteroristickém centru, když přišel útok. Ti muži na Rappa a Nashe stříleli.“

„A ani jednomu se vůbec nic nestalo a navíc všech šest teroristů, kteří na NCTC zaútočili, vyházeli z okna a dole těla příhodně rozmetaly sebevražedné vesty. To je trochu moc.“

Burtonová, jež seděla na druhé straně od Lonsdaleové, se na Ogdenovou zamračila a zeptala se: „Ty už si zase čteš ty praštěné konspirační stránky na internetu?“

„Ne,“ odsekla Ogdenová. „Ještě jsem tomu nepřišla na kloub. Je to složité, ale vás tři varuju,“ ukázala na jednu po druhé, „nenechte se chytit do téhle pasti a nezapomínejte na hříchy CIA. Kvůli nim naši přátelé minulý týden zemřeli. Pořád se musejí zodpovídat.“

Tím debata o spiknutí na několik příštích hodin skončila. Senátorky postupně otevřely tři další láhve vína a Burtonová trvala na jakési menší smuteční slavnosti. Pringleová všechny přiměla ke slibu, že o zesnulých kolegách a přátelích neřeknou nic špatného. Ogdenová toto pravidlo dvakrát porušila, ale pokaždé ji umlčeli, a Lonsdaleová se zhroutila už jenom jednou a párkrát měla namále.

Celkově jim schůzka prospěla. Především se zasmály. Ogdenová vyprávěla, jak se během prvního roku ve funkci zúčastnila pracovní cesty do Brazílie. Jednoho večera se všichni opili a tancovali a pak se senátoři Safford a Sheldon rozhodli, že Ogdenovou nepustí od baru. Udělali sendvič, ve kterém ona byla maso a oni chleba. Safford se příliš vžil do role a chytil novou senátorku z Kalifornie za levé ňadro. Ogdenová na oplátku sevřela Saffordovo levé varle mezi palec a ukazovák a stiskla ho jako zrnko vína. Safford spadl na kolena a na pokoj ho museli odnést. Když tento příběh Amy Pringleová slyšela poprvé, skoro se počůrala.

Lonsdaleová si pročistila hlavu. Byla ráda, že nakonec přišla. Smích i pláč jí pomohly. Když odcházela, Ogdenová jí při loučení připomněla shromáždění NARAL neboli Národní asociace pro zrušení potratových zákonů, které měly společně v sobotu večer hostit. „Máš pronést programové prohlášení.“

„Panebože,“ zasténala Lonsdaleová. „Nevím, jestli to zvládnu.“

„Zvládneš.“ Ogdenová ji pohladila po ruce. „Pro všechny případy ti něco napíšu. Nezapomeň, že vzdáme čest doktoru Smithovi.“

Lonsdaleová přikývla.

„A vůči CIA nepolevuj. Nedávej jim nic zadarmo. Já se na to ještě podívám.“

Lonsdaleová neměla sílu se s ní přít, a tak pouze odpověděla: „Díky za rozptýlení. Uvidíme se zítra.“

Když Lonsdaleová čekala na výtah, přemýšlela nad shromážděním NARAL. Chystali se uctít potratáře, který ukončil víc životů, než se kdokoli odváží spočítat, a Ogdenová měla v plánu zničit muže, jenž celou kariéru chránil svou zemi. Lonsdaleové se náhle zdálo, že uvízla v nějaké knížce Lewise Carrolla. „Všichni jsme se tady zbláznili.“ Washington je velice zvláštní město.

36

Jižní Missouri

Hakím se napil pomerančového džusu a polkl čtyři pilulky extra silného léku proti bolesti. Seděl v posteli, za zády měl tři polštáře, zíral do laptopu a snažil se vymyslet, co podniknou. Z logistického hlediska situace zřejmě nemohla být jednodušší. Bylo to jako sjet Mississippi na voru. Navzdory všem ohybům a zákrutům řeka přece jenom míří na jih a vlévá se do Mexického zálivu. Oni však nejeli podél řeky, ale po státních dálnicích a okresních silnicích v Missouri a závodili s časem.

Když vzpomínal, co všechno se za den událo, zdálo se mu to téměř nemožné. Jediné unáhlené rozhodnutí odstartovalo sled událostí, které mohly vést ke zbytečnému zatčení. Hakím a Karím se mohli až do smrti dohadovat, zda bylo rozumné zabíjet otce se synem, a nikdy se neshodnout, ale touto vraždou nepochybně začala série neuvážených činů. Jedno unáhlené rozhodnutí plodilo další, takže teď neměli ponětí, jak těsně mají policisty v patách.

Hakím většinu večera ťukal do klávesnice a prohledával různé webové stránky, zatímco karavan ujížděl po dálnici číslo 54 přes Jefferson City a kolem Ozarkského jezera a pak odbočil na pětašedesátku směrem na Springfield. Hakím nechtěl jet po mezistátní čtyřiačtyřicítce do Oklahomy. Dlouho tento krok promýšlel, avšak nakonec usoudil, že jet po mezistátní dálnici by bylo příliš riskantní. Rozhodl, že se vydají na Branson. Do turisticky přitažlivé oblasti mířilo mnoho dalších karavanů. Hakím usoudil, že nejrozumnější bude zastavit na noc na nějakém velkém parkovišti a pokračovat až ráno. Potom na základě nejnovějších zpráv buď karavan opustí, nebo dotankují a od úsvitu do soumraku pojedou do Houstonu. Někde na sever od Bransonu, nevěděl přesně kde, Hakím ucítil, že karavan zpomaluje a pak se rozhoupává na sjezdu z dálnice. Odtáhl o centimetr závěs, jedním okem se podíval dopředu a napůl očekával, že uvidí maják policejního vozu. Zmýlil se. V dohledu žádné auto nebylo. Po chvíli karavan úplně zastavil. Hakím sledoval, jak si Karím rozepíná bezpečnostní pás a jde dozadu.

Karím úplně roztáhl závěs, na okamžik zaváhal a potom řekl: „Něco mi dělá starosti.“

„Tobě pořád něco dělá starosti.“

Karím unaveně vydechl a ztišil hlas, aby ho neslyšel Ahmed. „Nemohl by ses chvíli chovat trochu rozumně?“ Hakím přikývl.

„Cestou na jih jsme potkávali pořád víc karavanů.“

„Já vím. Branson je pro ně něco jako oáza pro beduíny.“

„Dobře… všichni jsou staří.“

„Kdo?“ zeptal se Hakím.

„Lidi, co ty karavany řídí. Kdykoli je předjíždím, mávají.“

„A to ti vadí?“

„Nevadí,“ zachmuřil se Karím, „ale už skoro hodinu jsem žádný karavan neviděl.“

Hakím pochopil, co ho tak znepokojilo. „Zastavují na noc.“

„Taky si myslím. Před pár kilometry jsme míjeli odpočívadlo pro náklaďáky a tam jich vedle velkých kamionů stálo nejmíň deset.“

Hakím se nad tím zamyslel. „Možná bychom se měli vrátit. Zaparkovat a vyspat se.“

Karím rozhodně zavrtěl hlavou. „Určitě se tam něco platí. Musíš se někomu ohlásit.“

Hakím odhadl, že je to možné. „Jakou jinou možnost máme?“

„Můžeš mi na laptopu ukázat satelitní snímek?“

„Ano.“ Hakím stiskl mezerník a probral počítač z úsporného režimu. Google Maps měl již zapnuté. Pohnul kurzorem a kliknul na satelitní obrázek a pak natočil počítač tak, aby Karím viděl na displej.

„Tohle je naše přesná poloha?“

„Ne, ale je to blízko. Tady si to můžeš přibližovat a oddalovat. Když mi přineseš navigaci, ukážu ti přesně, kde jsme.“

Karím si vzal laptop a posadil se ke kuchyňskému stolku čelem k Hakímovi.

„Co to děláš?“ zeptal se Hakím.

Aniž zvedl oči od displeje, Karím odpověděl: „Hledám místo, kde zůstaneme přes noc.“ Hakím měl nepříjemný pocit v oblasti žaludku. „Jaké místo?“

„Dům. Nejlíp nějaký bez sousedů.“

37

dullesovo mezinárodni letiště

Rapp přistál ve Spojených státech v daleko lepší náladě, než když odlétal. Během zpátečního letu prospal celé čtyři hodiny. Vzbudil se skoro přesně hodinu před přistáním a připravil si konvici čerstvé kávy. Než se začala vařit, snědl sendvič s krůtím masem a slaninou a něco hranolků a vypil láhev vody. Potom si nalil šálek a pustil se do sepisování seznamu. Pokaždé, když vytáhl žlutý poznámkový blok a tužku, Kennedyová se zděsila. Držela se osvědčených pravidel lidí jako Bill Donovan, Bill Casey a Thomas Stansfield. Ti často říkali, že když potřebujete tužku a papír, nemáte v branži do dělat. Rapp na rozdíl od nich neměl fotografickou paměť a oni by zase pravděpodobně nedokázali holýma rukama člověku zlámat vaz.

A tak si dělal seznamy. Vytrhával ze zápisníku jednotlivé listy a téměř nečitelným rukopisem na ně zapisoval svoje myšlenky. Nepoužíval jména, jen obrácené iniciály. Zaplnil svými klikyháky dvě a půl stránky, přičemž přeskakoval od jedné osoby či otázky ke druhé, jak ho napadala nová řešení nebo okolnosti. Věděl, že když tento rituál nezopakuje nejméně dvakrát týdně, věci se mu začnou vymykat z rukou, což v jeho práci znamenalo, že skončí něčí kariéra nebo dokonce život.

Než letadlo přistálo na deštěm zmáčeném Dullesově letišti, Rapp listy roztrhal na čtvrtiny a zasunul do skartovačky. Tenké papírové nudličky padaly do pytle. Později je vynese pozemní personál, a pokud by se náhodou dostaly do nepovolaných rukou, Rapp tomu bláznovi mohl jen popřát hodně štěstí. I kdyby stránky sestavil, nedávaly by mu smysl. Letadlo zarolovalo k soukromým hangárům, které pro své stroje využívala CIA. Rapp vyhlédl z okénka a ulevilo se mu, že na něj nečekají žádné vládní sedany. Posbíral své věci, poděkoval pilotům a vydal se s oblečením a plátěným pytlem v rukou přes makadamovou dráhu. Když procházel bránou, všiml si, že u jeho auta stojí někdo s deštníkem. Okamžitě zbystřil a přehodil si pytel na pravé rameno. Levou ruku nenápadně spustil k boku, rozepnul pouzdro pistole a položil dlaň na její pažbu. Po dvou krocích poznal, že to je Coleman, a uklidnil se.

Rapp vytáhl klíče a na pět metrů auto odemknul. „Co se děje?“

Coleman měl očividně špatnou náladu. „Máme problém.“

„Jaký problém?“

„Myslím, že lepší bude promluvit si o tom cestou zpátky do města.“ Coleman se ohlédl ke vchodu do soukromé části letiště. Na někoho tam čekali dva urostlí chlapíci, kteří vypadali jako od diplomatické ochranky.

Rapp hodil své věci na zadní sedadlo a zeptal se: „Můžeš jet se mnou?“

„Ano.“ Coleman ukázal o několik stání dál a dodal: „Vzal jsem s sebou Micka. Pojede do města za námi.“

„Do města… proč vlastně jedeme do města?“

„Protože by sis tam měl s někým promluvit.“

Rapp se skoro zeptal, kdo to je, ale rozhodl se počkat, až vyjedou.

Když opouštěli parkoviště, Coleman řekl: „Auto máš čisté. Prohledal jsem ho, když jsem na tebe čekal.“

„Dobře.“ Rapp odbočil na příjezdovou cestu a zeptal se: „Víš to určitě?“

Coleman si ho změřil lhostejným pohledem. „Prověřil jsem doktorovu ordinaci.“

„A?“

„Nic jsem tam nenašel.“

Rapp se zamračil. „Kolik vás tam bylo?“

„Já plus tři další.“

„Marcus?“ zajímal se Rapp, čímž měl na mysli hlavního počítačového experta. „Jasně.“

„A stejně jste nic nenašli. Sakra.“

„Neřekl jsem, že jsem nenašel vůbec nic. Řekl jsem, že nic nebylo v té ordinaci. Docela solidní vybavení jsme objevili v jedné pronajaté kanceláři přes ulici.“

„Jak solidní?“

„Nikdy jsem nic takového neviděl. Všechno pasivní. Pamatuješ si, jak nás vždycky učili důkladně zatahovat záclony, aby lasery nemohly zachytit vibrace okna?“

„Pamatuju.“

„Tak u tohohle vybavení je to nejspíš jedno. Marcus o tom něco věděl. Říkal, že to je poslední verze, vyvinutá vašimi lidmi z VT.“

Tato zkratka v Langley označovala oddělení vědy a technologie. V něm pracovali kouzelníci z oboru sledovacích zařízení a shodou okolností mělo blízko k oddělení bezpečnosti, což znamenalo dlouholeté úzké kontakty s Johnsonem. Přesto se Rapp zeptal: „Jestli je to úplně nové a Johnson už v Langley nepracuje, kde k tomu sakra přišel?“

„Na to by ses mohl zeptat Irene.“

„Myslíš, že to ví?“

„Nemám zdání. Tohle je tvůj obor, ne můj, ale na tvém místě bych zvedl telefon a zavolal jí.“

„To počká,“ rozhodl Rapp a najel na dálnici. Pochyboval, že Irene má o Johnsonovi nějaké informace, avšak vyloučit to nemohl. „Ještě něco?“

„Ta věc byla připojená na optické vlákno. Marcus odhaduje, že nahrávka proběhla nějakým programem, který ji vyčistil, a za necelou minutu byla připravená k poslechu.“

„Dokáže zjistit, kam se informace přenášely?“

„Zrovna na tom dělá, ale prý je to padesát na padesát.“

„Takže nemáme žádné spolehlivé důkazy, pokud někoho nechytneme, až si pro to zařízení přijde?“

Coleman nad tím chvíli uvažoval a pak řekl: „Kdybychom přizvali federály, mohli bychom začít s výslechy a zjistili bychom, kdo nejvíc lže. Někdo z VT by se nejspíš přiznal, že tu věc Johnsonovi odevzdal, jenže…“ Coleman se odmlčel. Ta představa se mu ani trochu nezamlouvala.

„Federály přizvat nemůžeme, protože bychom jim museli vysvětlovat, jak jsme zjistili, že to zařízení vůbec existuje.“

„Správně.“

„A navíc,“ Rapp se podíval do zpětného zrcátka a přejel do vedlejšího pruhu, „se mi vůbec nechce prát špinavé prádlo CIA před nějakým horlivým federálním žalobcem.“

„Čekal jsem, že to řekneš.“

„Proč vlastně jedeme do města?“

„Protože tam je Johnson.“

Rapp se úkosem podíval na Colemana. „A proč ho mám vidět hned teď?“

„Protože se spřáhl s lidmi, ze kterých bys měl být nervózní.“

„S kým?“

„Se spoustou Rusů.“

„Pracuje pro ně?“ zeptal se Rapp překvapeně.

„Před soudem bych to nedokázal, aspoň prozatím, ale nejsou to chlapi, kteří se s tlustými bývalými důstojníky bezpečnosti CIA po padesátce přátelí kvůli jejich smyslu pro humor.“

„Co je to za Rusy?“

„Rusové s hromadou peněz.“

„Do prdele.“ Rapp zuřil. „Ti jsou nejhorší. Dělali pro KGB?“

Coleman pokrčil rameny. „Někteří řadoví členové možná ano, ale jejich šéf je na to moc mladý. Je to šestatřicetileté zázračné dítě. Petr Sidorov, slyšel jsi o něm někdy?“

„To jméno mi něco říká.“

„Má doktorát z fyziky z Cambridge.“

„Co dělá?“

„Používá svoji mozkovou kapacitu k řízení hedgeového fondu. Za poslední dva roky vydělal miliardy. Možná to jsou jenom závistivé řeči, ale údajně to dokázal hlavně manipulací s cenami komodit.“

„Že by ruský manažer hedgeového fondu manipuloval ceny komodit?“ zeptal se Rapp s předstíraným překvapením. „Neuvěřitelné.“

„Já vím… ale lidi pro úspěch udělají cokoli. Hlavně tihle noví Rusové. Každý druhý má něco společného buď s FSB, nebo s mafií.“ Zkratka FSB označovala ruskou Federální bezpečnostní službu.

„Nebo s oběma.“

„Jasně.“

„Někteří si na drsňáky jenom hrají.“

Rapp znal oba typy. Jednoznačně dával přednost tomu druhému. „Do které skupiny patří tenhle?“

„Nevím. Nevyznám se v tom. V té části světa jsem nikdy nepracoval.“

„Já ano a náhodou znám někoho, kdo je na ni pravděpodobně největší expert.“

„Irene?“ zeptal se Coleman, čímž myslel Kennedyovou. „Jo. Stejně si ale myslím, že odpověď už znám.“

„Jak to?“

„Jestli jsem se za ta léta o Rusech něco naučil, tak pravidla a zákony jsou pro ně jenom překážky. Najmou si člověka jako Max Johnson, aby jim prokázal laskavost, stejně jako my si najímáme účetní, aby nám spočítali daně.“

„A co z toho vyvozuješ?“

„Kdyby to byla ruská mafie, najali by si někoho jako ty nebo já. Kromě toho výzvědné služby nemají informace o tom, že by se stahovali do Washingtonu. Los Angeles, Chicago… většina velkých měst na východním pobřeží a pár na severovýchodě, ale hlavní město ne. Irene říká, že Putin nechce, aby tady dělali problémy SVR.“ SVR byla ruská Služba vnější rozvědky.

„Takže… podle tebe je to obyčejná průmyslová špionáž?“

„To nevím, ale Max Johnson se každopádně dal dohromady se špatnými lidmi.“

38

Hranice Missouri a Arkansasu

Dohodli se, že bude lepší ujet ještě osmnáct kilometrů do Arkansasu než se z Bransonu vracet na sever do řidčeji obydlené oblasti. Připadalo jim, že čím víc státních hranic překročí, tím líp pro ně. Hakím neměl nic proti tomu, aby na noc sjeli z hlavního tahu a zastavili. Obával se však neznámého, čímž v tuto chvíli myslel Karímovo chování vůči nešťastným obyvatelům domu, který si náhodně vyberou.

Nedaleko za hranicí objevili několik slibných nemovitostí na Old Cricket Road u dálnice číslo 65. Karím Hakímovi na displeji počítače ukázal dva domy, jejichž okolí zvětšil. Hakím hned věděl, pro který se rozhodnou. Domy stály vedle sebe, avšak oddělovalo je přes dvě stě metrů lesa a pastvin. Oběma sloužila jedna štěrková příjezdová cesta, která se po několika stovkách metrů rozdělovala. Levá odbočka vedla k několika budovám, jež i na satelitním snímku vypadaly neudržovaně, a pak k obytnému domu. Hakím se podíval pozorně a napočítal osm vozidel, parkujících nazdařbůh ve střední části pozemku. Dva z nich mohly být zemědělské stroje, ale nedalo se to poznat. Místo působilo zanedbaně. Hakím si dokázal představit, že tam žije početná široká rodina a neustále přijíždějí a odjíždějí lidé nejrůznějšího věku. Hodně psů. Takhle pozdě večer, nebo i v kteroukoli jinou dobu, by museli počítat s příliš mnoha proměnnými.

Druhé sídlo uspořádáním nápadně připomínalo farmu v Iowě. Cesta stoupala tři sta metrů do mírného kopce a pak zatáčela ke štěrkovému prostranství mezi domem a velkou stodolou. Dům ze tří stran obklopovaly husté řady stromů a za ním se terén svažoval k pastvině. Pozemek byl udržovaný a jejich potřebám vyhovoval mnohem líp.

Karím ukázal na displej a zeptal se: „Nepřipomíná ti to něco?“

„Ten dům v Iowě.“

„Ano. Je skoro stejný.“

Hakím nespouštěl oči ze snímku a hledal další náznaky. „Nevím, jak starý ten obrázek je, ale nepasou se tam žádná zvířata.“

„Co z toho vyplývá?“

„Kdyby měli krávy nebo ovce,“ ukázal Hakím na displej, „viděl bys na pastvině cestičky. Jako kozí stezky v horách. Dobytek po nich chodí ze stáje na pastvu a zpátky.“

„To je dobře?“

„Ano. Kdyby měli dobytek, museli by se o něj starat. Hlavně pokud by vyráběli mléko. Museli by denně dojit. Takže by se tam hned zítra ráno někdo objevil.“

„Tou dobou už můžeme být pryč.“

Hakím řekl: „Když budeme mít štěstí, mohla by to být jenom hobby farma, jak tomu říkají.“

„Co to znamená?“

„Že se už jako farma nevyužívá. Jenom tam někdo bydlí. Někdy tam lidé tráví volné dny. Žijí ve větším městě a na takové místo jezdí na víkendy.“

„Takže může být prázdná?“

„Může.“ Hakím doufal, že to tak je.

Karím krátce promluvil s Ahmedem a objasnil mu, jak budou postupovat. Podrobný plán mu vyložil za necelou minutu. Hakím musel uznat, že v podobných situacích jeho přítel vyniká. Vyhovovaly jeho uvažování. Když před lety přijel do Afghánistánu, prakticky okamžitě se na bojišti projevil jako velitel.

Karím se posadil za volant karavanu a vrátil se na silnici. Přes Branson důsledně dodržoval rychlostní omezení a trochu ho uklidňovalo, že provoz houstne. Po několika kilometrech přejeli arkansaskou hranici. Po dalších třech kilometrech odbočili na Old Cricket Road. Vzápětí Karím nalevo spatřil příjezdovou cestu a zpomalil, aby se pořádně rozhlédl. Uviděl dvě poštovní schránky, jednu v dokonalém stavu a druhou nakloněnou, jako kdyby se do ní opíral silný vítr. Karím si poznamenal jméno na hezčí schránce. O tři metry dál stál sloupek s označením soukromé cesty a zákazem vjezdu. Karím zkontroloval počítadlo kilometrů a pokračoval v jízdě. Po devíti stech metrech jel téměř krokem a vydal signál.

Ahmed se mezitím převlékl do černé kombinézy, taktické vesty a měkkého černého klobouku. S puškou M-4 s tlumičem v ruce vyskočil z karavanu a ztratil se ve tmě. Karím přidal plyn a klidným tempem ujížděl po cestě. Po šesti kilometrech odbočil na příjezdovou cestu s bránou. Zacouval a obrátil se směrem, z něhož přijel. Z vysílačky Motorola na středovém panelu zapraskal Ahmedův hlas.

„Lidi nevidím. Jedno slabé světlo.“

Karím sáhl po vysílačce a stiskl tlačítko. „Co zvířata?“

„Žádná nevidím.“

„Bezpečnostní systém?“

„Žádný nevidím.“

Karím zaváhal. „Psi?“

„Ne.“

„Jsi na pozici?“

„Ano.“

„Jsem tam za minutu.“ Položil vysílačku zpátky a rozhlížel se po odbočce. Po chvíli ji našel. Zápolil s velkým volantem, dokud karavan nezatočil o téměř sto padesát stupňů. Držel se vpravo a po třiceti metrech minul uctivou třicetikilometrovou rychlostí sjezd ke druhému domu. Sotva začali pomalu stoupat po příjezdové cestě, Ahmed ohlásil, že karavan vidí a že situace v budově se nezměnila. Karím měl pocit, že našli dokonalé místo.

Když vyjeli až nahoru a zabočili na dvůr, prostranství se rozzářilo jako parkoviště před obchodním domem. Rozsvítily se dva reflektory na stodole i celé přední veranda obytného domu. Karím zpomalil a natáhl se po vysílačce. „Co se děje?“

„Nikoho nevidím.“ Ahmedův hlas zněl klidně. „Myslím, že světla reagují na pohyb.“

Karím zastavil tak, aby přední reflektory karavanu směřovaly ke dveřím domu. Vypnul motor a vystoupil, v jedné ruce vysílačku a ve druhé pistoli Glock ráže 9 mm s tlumičem. Vykročil po štěrku k předním dveřím. Rozhlédl se doleva a doprava a zbraň držel těsně u pravého stehna. Když mu k domu zbývalo dvanáct metrů, dveře se otevřely.

39

Washington

Rapp odbočil na H Street a zastavil u žlutého obrubníku. Za okno položil pouzdro s umělohmotným policejním odznakem a podíval se o ulici dál k bývalému skladišti. Po celé délce bloku stála fronta dvaceti – až třicetiletých lidí, kteří se houpali do hlučného basového rytmu hudby, otřásající špinavými okny klubu. Muži byli většinou o něco starší, ženy asi o šest let mladší. Všichni muži se vyznačovali uniformní městskou elegancí: značkové džíny za dvě stě dolarů, křiklavé košile a nablýskané boty. Vlasy měli buď hodně dlouhé, nebo hodně krátké, doplněné v řadě případů strništěm vousů. Rappovi připadalo, že se všichni zbláznili do postmoderního evropského nevkusu, který někdy před deseti lety zachvátil francouzskou Riviéru.

Na ženy byl ohromující pohled. Boty se sedmicentimetrovými podrážkami, krátké šaty všech možných střihů a materiálů, těžké nánosy make-upu a rozcuchané vlasy. Spíš než na večer ve městě jako by se vypravily na porno casting. Každých deset metrů se ze zástupu snažila nevyčnívat dvojice ze soukromé střední školy v centru. K tomu jim měla posloužit povolená kravata a košile rozepnutá o celé dva knoflíky. Na podobná místa Rapp nikdy nepatřil a totéž rozhodně platilo také o šestapadesátiletém bývalém zaměstnanci CIA.

Coleman podle vysunuté čelisti poznal, že se Rapp připravuje na boj. Rapp mírně svraštil obočí a přejížděl zástup odsuzujícím pohledem. „Vím, na co myslíš,“ poznamenal Coleman klidně, „a podle mě to není dobrý nápad.“ Rapp se díval k hlavnímu vchodu. „Na co myslím?“

„Chystáš se skočit do toho po hlavě. Musíš pracovat na spoustě jiných věcí a nemáš náladu strávit celou noc hlídkováním v autě.“

Rappův pohled ani nezakolísal. „To je všechno?“

„Jo… jsi z toho otrávený. Myslíš si, že Max Johnson by se neměl chovat takhle hloupě, a pokud se tak chová, zaslouží pořádně nakopat.“

„A ti Rusové?“ zeptal se Rapp.

„Nelíbí se ti, že sem přitáhnou a porušují všechna naše pravidla.“

„Ještě něco?“

„Jo… všimnul jsem si, jak zíráš na ty čtyři vyhazovače u vchodu.“ Rapp se usmál.

„Nekouká z toho nic dobrého,“ dodal Coleman s obavami.

„Někdy je v těchhle situacích nejlepší přitlačit na pilu,“ řekl Rapp a rozepnul si bezpečnostní pás.

„Tihle Rusové jsou banda všiváků, Mitchi. Nehrají podle pravidel.“

Rapp se obrátil ke Colemanovi a zdvihl levé obočí. „A my ano?“

„Ne… ne vždycky.“ Coleman se na okamžik zarazil. „Ale nejsme takoví šílenci jako oni.“

„Tak je asi načase trochu zešílet. Aby jim došlo, že není nejšťastnější roztahovat se na našem domácím hřišti a najmout si kreténa jako Johnson.“

„Těm tak snadno strach nenaženeš.“

„Uvidíme.“

Coleman vzdychl. Věděl, že jakmile se Rapp rozhodne, nemá smysl ho přesvědčovat. „Tak jak to chceš provést?“

„Budu improvizovat.“

„A co když se objeví místní?“

Rapp zastrčil ruku do kapsy saka a zeptal se: „Říkal jsi, že Marcus monitoruje síť toho klubu?“

„Ano.“

Rapp vytáhl kožené pouzdro na doklady. Otevřel ho, sáhl za průkaz CIA a vysunul další zalaminovaný lístek papíru. Velkými tmavě modrými písmeny na něm stálo VNITŘNÍ BEZPEČNOST. Umístil jej za průhledné umělohmotné okénko před průkaz CIA. Předvedl výsledek Colemanovi. „Tahle věc funguje jako kouzlo. Kdo by nepodpořil ministerstvo vnitřní bezpečnosti?“

Coleman zavrtěl hlavou. „Jestli přijede policie, mizím odsud a moji lidé se mnou.“

„Chápu. Vyřiď Marcusovi, aby zhruba za dvě minuty vyřadil jejich bezpečnostní kamery a telefonní linky a rašil mobilní signál.“

„Kdo půjde dovnitř?“

Rapp nad tím chvíli zauvažoval, podíval se na čtyři chlapíky u vchodu a usoudil, že za dveřmi čeká dalších přinejmenším šest až osm. „Myslím, že my dva to zvládneme.“

Coleman se přidušeně zasmál a opáčil: „Dobře, ale Mickovi řeknu, ať nechodí moc daleko.“

Mick Reavers byl Colemanovo jednočlenné přepadové komando. Měl postavu jako obránce z NFL, jen vypadal o něco hrozivěji. „To mi vyhovuje.“ Rapp vystoupil a otevřel kufr auta, zatímco Coleman vydával pokyny zbývajícím členům týmu. Rapp navolil dva trojčíselné kódy na objemném černém obdélníkovém pouzdře a odsunul knoflíky do stran. Oba zámky se rozletěly s cvaknutím jako u běžného kufru. Uvnitř pouzdra byl velký pěnový hranol. Do hranolu byly vyřezány siluety různých zbraní. Devítimilimetrovou pistoli Glock už měl Rapp u boku. Jako většinou ji nabil podzvukovými střelami s expanzní dutinkou. Z levé kapsy vytáhl peněženku a položil ji vedle kufru. Pak do kapsy místo peněženky zasunul kratší ze dvou tlumičů.

Rapp nikdy nikam nechodil bez pistole a měl všechna nezbytná povolení, aby ji mohl nosit, kamkoli se mu zachce, ale vystřelit v centru Washingtonu byl určitě nejrychlejší způsob, jak se dostat do pořádných problémů. Bez ohledu na to, zda se jednalo o legální operaci, střelba uprostřed hlavního města je nesmírně citlivá záležitost. Rapp by dovnitř beze zbraně nešel, ale pro její použití bude potřebovat zatraceně pádný důvod. Měl ji pro čistě obranné účely. Díval se na výřezy v pouzdře a rozhodoval se mezi několika méně nebezpečnými možnostmi. Nabízel se pepřový sprej, jenže ten nepatřil k jeho oblíbeným, zejména v tak přeplněném místě jako klub. Kdyby spreje vystříkal moc, nasála by ho ventilace a celý prostor by se vylidnil jako při požáru a kašlajícím a plivajícím návštěvníkům by museli pomáhat záchranáři. Taková událost by nejspíš upoutala pozornost nějaké místní televizní stanice.

Rapp nechtěl působit takové pozdvižení, pokud se mu mohl vyhnout. Rozhodl se pro teleskopický taktický obušek typu ASP F21 v malém pouzdře na opasek. Byl to kus těžké černé oceli, dlouhý dvacet centimetrů, s pěnovou rukojetí. Po správném pohybu zápěstím se dvacet centimetrů změnilo na více než půl metru. Byla to šikovná věcička proti větším lidem s dlouhýma rukama. Také se hodil, když si člověk potřeboval prorazit cestu davem. Po několika ranách se zástup rozestoupil jako uhranuté stádo.

Rapp si obušek zavěsil doprava na opasek a potom se rozhodl ještě pro jednu věc. Sáhl pro taser X26 a dvě náhradní cartridge. Ty uložil do pravé přední kapsy saka a taser zasunul dozadu za pás kalhot. Přistoupil k němu Coleman a Rapp se zeptal: „Nepotřebuješ něco?“

Coleman obhlédl otevřené pouzdro, jako kdyby kupoval hodinky. „To je tvoje nová puška M-4?“

„Jo.“

„Tak tu beru.“

„Moc vtipné.“ Rapp mu podal pepřový sprej. „Nepoužívej ho, pokud to nebude opravdu nutné.“

„Jasně.“ Coleman si lahvičku zavěsil na opasek a zapnul si sako. „Jaký máš plán?“

Rapp pokrčil rameny a zavřel kufr. „Přijdeme tam, jako kdyby nám to tam patřilo… což je vlastně pravda. Tohle je Washington, ne Moskva.“

„A dál?“

„Chytneme toho parchanta pod krkem a vytáhneme ho ven.“ Coleman nasadil ustaraný výraz. „Co když nám v tom budou chtít zabránit?“

Rapp chvilku přemýšlel a pak odpověděl: „Pár jich zřejmě skončí v nemocnici.“

Coleman si postěžoval: „Tohle se mi ani trochu nelíbí.“ Rapp mávl rukou a vykročil ke klubu a čtyřem nepřehlédnutelným vyhazovačům. „To říkáš vždycky.“ Coleman ho dohnal a polohlasně zamumlal: „A obvykle mám pravdu.“

40

Severní Arkansas

Kromě čtyř let v armádě Dan Stewart celý svůj dospělý život pracoval pro jediného zaměstnavatele. Rodák z Lowellu v Arkansasu na tu práci narazil prakticky náhodou, když se vrátil ze druhé mise ve Vietnamu. Nový maloobchodní řetězec v jejich ulici právě přijímal nové lidi. Stewart se stal zástupcem vedoucího a přestěhoval se do města Eureka Springs, vzdáleného jen pár hodin východním směrem. Za pár let ho díky jeho píli povýšili na vedoucího a on přesídlil do Bransonu v Missouri, kde společnost otevírala nový obchod.

Tam poznal svou Kelly. Pracovala jako pokladní a po krátké pětiměsíční známosti se s dcerou místního baptistického kazatele oženil. Jiní by z toho nedělali velkou vědu, avšak Stewart byl metodista a v Lowellu v Arkansasu baptisté slýchali, že se mají od metodistů držet dál, a naopak. Po patnácti letech, čtyřech dětech, devíti obchodech a šesti státech ho přeložili na ústředí v Bentonvillu v Arkansasu a povýšili do vedení firmy. Načasování bylo dokonalé v tom smyslu, že všechny čtyři děti mohly zapustit kořeny a chodit na bentonvillskou střední. Po škole tři z nich pokračovaly ve studiu na univerzitě a jeden syn stejně jako otec vstoupil do armády.

Jak léta ubíhala, Stewart využíval svého zaměstnaneckého práva k odkupu akcií společnosti. Při každém stěhování Kelly sliboval, že až odejde na penzi, vrátí se do Bransonu. Když ve Wal-Martu pracoval devětatřicátý rok, manželka zjistila, že shromáždil přes tři sta tisíc prioritních akcií. Protože se jejich cena pohybovala nad padesáti dolary za kus, výpočet nebyl složitý. Jakmile Stewart oslavil čtyřicet let u firmy, žena ho přinutila odejít na odpočinek. Koupili si srub u jezera Table Rock, kam Kelly jezdila v mládí na léto. O rok později Stewart přikoupil ještě o něco vzdálenější farmu. Zdálo se mu, že Kellyini příbuzní se u jezera zastavují moc často, a přátelé si ho dobírali, že bydlí v Missouri. Proto manželku přesvědčil, že farmu potřebují, aby měl kam uložit všechny svoje věci a aby se vyhnuli placení nehorázných missouriských daní.

Stewart tvrdě spal ve svém velkém koženém křesle, když jeho fena německého ovčáka spustila rámus. Jmenovala se Břitva III. První a druhá se dožily deseti a jedenácti let a třetí táhlo na devět. Fena byla dobrý pes, dokonale poslouchající pána, chránící Kelly a přiměřeně tolerantní vůči vnoučatům. Stewart se uložil v křesle, protože ho bolelo rameno. Už několik let odkládal operaci a nyní konečně usoudil, že přišel ten správný čas dát tu zatracenou věc do pořádku. Jeho přátelé hráli golf a jezdili lovit a on kvůli bolesti nemohl dělat ani jedno.

Nejprve uslyšel tiché vrčení a potom Břitva dvakrát nespokojeně vyštěkla. Stewart ji chtěl napomenout, když vtom se venku rozsvítila světla a on uslyšel burácení motoru. Stewart se v motorech vyznal a okamžitě mu bylo jasné, že to není osobní auto. Bylo to něco většího. Posunul se v křesle dopředu, sklopil podnožku a vyskočil na nohy. Deka sklouzla na podlahu a protější stěnu nad televizí osvítila záře reflektorů. Hned ho napadlo, že to budou narkomani, kteří v posledních letech působili hodně starostí místní policii. Těsně před Vánocemi se vloupali do jednoho domu u jezera. Zbili, svázali a oloupili starší pár.

Stewart si odpřísáhl, že se nikdy nenechá těmi zfetovanými pobudy překvapit. Otevřel skříň v předsíni a natáhl ruku za řadu podzimních, zimních a jarních bund, vyrovnaných zprava doleva. Poslepu v rohu nahmatal chladnou kalenou ocel brokovnice Remington 870. Zavřel skříň, uvolnil zástrčku na vchodových dveřích a otevřel je. V kaštanově hnědém pyžamu se znakem Arkansas Razorbacks, které mu vnoučata dala k šestašedesátým narozeninám, vykročil do chladného večerního vzduchu.

Bosými chodidly stanul na bíle natřené verandě. Po jeho boku vrčela Břitva a ukazovala hrozivé zuby. Stewart spatřil člověka, který se blížil v téměř oslepujícím světle předních reflektorů velkého karavanu. Zasunul náboj do komory a uvolnil pojistku zkušeným pohybem člověka, jenž začal lovit v sedmi letech. S hlavní namířenou na nohy příchozího se zeptal: „Kdo jste a co sakra chcete?“

Potom události nabraly rychlý spád. Odněkud zprava Stewart uslyšel pleskavý zvuk a Břitva zaškrábala drápy po hladkých prknech verandy a klesla k zemi. Stewart se po ní podíval, spatřil na bílém povrchu rozlévající se kaluž krve a vzápětí ho něco velkého a těžkého zasáhlo do levé strany hrudníku. Neměl čas přemýšlet, co to bylo. Obracel se a padal, bosé nohy mu neposkytly žádnou oporu. Tvrdě dopadl na levý bok a brokovnice se s řinčením svezla ze schodů.

Uplynula chvíle a Stewartův mozek stále nedokázal zpracovat, co se přihodilo, ale jak ležel na verandě, uvědomil si, že se mu po levém boku šíří teplo. Pochopil, že ho postřelili. Pomyslel na Břitvu a hned poté na manželku. Zaslechl skřípění štěrku a věděl, že někdo zvedá jeho brokovnici. Potom příchozí pomalu a rozvážně vystoupal po schodech. Stewart se pokusil otočit krk, aby se na něj podíval, ale zabránila mu v tom bodavá bolest v levém rameni. Vetřelec ho nohou převrátil na záda. Stewartovi bolestí zacukalo v obličeji, chytil se za rameno a vzhlédl k nejasné postavě nad sebou.

„Co chcete?“ zeptal se ztrápeným hlasem. „Kolik lidí je v domě?“

Stewart se s narkomany nikdy nesetkal, ale tenhle muž mu připadal moc klidný a navíc hovořil s jakýmsi nezařaditelným přízvukem. „Jenom žena a já. Vezměte si, co chcete, a nechte nás být. Nikomu jsme nic neudělali.“ Stewart viděl v jedné ruce brokovnici a ve druhé něco dalšího. Muž začal onu tajemnou věc zvedat směrem k němu a Stewart si zlomek vteřiny před smrtí uvědomil, že je to pistole.

41

Washington

Rapp měl na sobě pořád tmavý oblek a bílou košili. S rozepínáním dalšího knoflíku se neobtěžoval. Běžně míval rozepnuté dva nebo tři. Nikdy o tom moc nepřemýšlel, ale čtyři by byly moc, neboť by odhalil příliš mnoho hrudi a chlupů. Se zarostlým obličejem na rozdíl od Colemana nevypadal jako policista nebo agent FBI. Někdejší důstojník zvláštních jednotek námořní pěchoty měl modrou sportovní bundu, černé tričko s límečkem, plátěné kalhoty a šněrovací boty se silnou podrážkou. Kdokoli aspoň trochu zkušený by si povšiml boulí pod jejich oblečením a odhadl by, co u sebe mají.

Rapp byl zvyklý splynout s davem, a proto si musel připomínat, aby působil víc jako policajt, nahradil uvolněné pohyby trochu strojovějšími a dával si záležet na očním kontaktu, jemuž se normálně vyhýbal. Rozhodl se přejít ulici kolmo naproti dveřím klubu, nikoli šikmo. Když sestupoval z chodníku, přejel pohledem po čtveřici vyhazovačů. Tři černoši a jeden běloch, vysocí, dlouhé ruce, dlouhé nohy, široké hrudníky a silné krky. Nedali se přehlédnout, neboť měli černé džíny a bílá trička a zabírali dvakrát až třikrát víc místa než ostatní kolemstojící.

Když byl Rapp vzdálen pět kroků od obrubníku, jeden z černochů se rozhlédl po okolí a všiml si dvou blížících se mužů. V jeho očích se na chvilku objevilo překvapení, že dvojice vypadá jinak než všichni ostatní, jimiž se obvykle zabýval. Rapp jeho pohled zachytil a mířil přímo k němu. Nebylo možné rozeznat, kdo skupině před hlavním vchodem velí. Instinkt však Rappovi velel začít u toho nejbdělejšího. Rapp se zastavil u sametové šňůry a nahlédl přes vyhazovačova široká ramena do otevřených dveří. Mezerou spatřil blikající světla a kolébající se dav. Z podniku se linula hlasitá hudba s výraznou basovou linku a útočila na ně jako ostré poryvy větru. Rapp se znovu podíval na silného muže. Sám měřil stotřiaosmdesát centimetrů, a když odečetl výšku chodníku, dospěl k závěru, že vyhazovač bude přece jen o pár centimetrů menší, než vypadá. Odhadoval ho na necelé dva metry. Výška Rappa neznepokojovala. Čím vyšší, tím líp, pokud dojde na rvačku, což je jasné každému, kdo někdy sledoval ultimátní zápasy. Dlouháni mají velký dosah, ale těžiště moc vysoko pro boj bez pravidel.

Rapp rozevřel sako a sáhl do levé vnitřní kapsy. Všiml si, že vyhazovač klouže pohledem dolů k jeho pasu. Muž si všiml pistole na Rappově levém boku, ale ani nehnul brvou. Rapp naučeným pohybem vytáhl pouzdro s průkazem a zvedl ho vedle svého pravého ucha, aby vyhazovači usnadnil práci. Muž přejel očima tam a zpátky, pak kývl a zeptal se: „Co se děje?“

„Národní bezpečnost. Nesouvisí to přímo s klubem. Jenom potřebuju jít dovnitř a s někým si popovídat.“

Vyhazovač se nadechl k odpovědi, avšak předešel ho kolega stojící vedle dveří. Ten byl ještě vyšší. Musel mít kolem dvou set pěti centimetrů a přes sto padesát kilo. Bílou hlavu měl hladce oholenou a zpod krátkých rukávů a límce vyčnívala tetování. Na jeho předloktí Rapp zpozoroval srp s kladivem a také meč. Zopakoval, co už řekl prvnímu vyhazovači, a pro jistotu ukázal cedulku s nápisem Vnitřní bezpečnost.

Když se urostlý běloch pro pouzdro natáhl, Rapp o krok ustoupil a řekl: „Nestojím o potíže. Jenom musím s někým mluvit.“

„Ne.“ Muž se tvářil nevyzpytatelně. „Máte papír?“ zeptal se s nápadným ruským přízvukem. „Papír?“ zopakoval Rapp, protože neměl tušení, o čem je řeč. Vysoký Rus několikrát luskl prsty a lovil z paměti to správné slovo. „Povolení k prohlídce,“ rozpomněl se konečně. „Musíte mít povolení. Bez povolení dovnitř nepůjdete.“ Rapp se obrátil k černochovi a zeptal se: „To myslí vážně?“ Černoch pokrčením ramen naznačil, že by se Rapp měl obrátit na někoho jiného.

Rapp se znovu podíval na Rusa a požádal: „Ukažte mi pas.“ Rus se chvíli popleskával, jako kdyby hledal patřičné dokumenty. Potom s vychytralým úsměvem opáčil: „Pardon. Nemám.“

„Tak mě radši pusťte dovnitř, nebo vás budu muset zatknout.“

Muž se zasmál. „Vraťte se s povolením. Bez povolení… jděte do hajzlu.“

Doprovodil svá slova mávnutím, jako kdyby od klubu odháněl podomního prodejce. Rapp se ohlédl po Colemanovi, který již přes rameno hledal Reaverse.

„Tři možnosti,“ začal Rapp nahlas. „Za prvé, já přehlédnu, že jste hulvát, a vy mi půjdete z cesty. Za druhé, rozhodnete se mě nepustit, takže vás zatknu za protivení se federálnímu agentovi a nechám vás deportovat s ostatními Rusy, které jsme tenhle týden sebrali.“

„A za třetí?“ zeptal se Rus a vzpurně založil obrovské ruce na široké hrudi.

„Za třetí,“ řekl Rapp a naklonil hlavu doleva, „vám nakopu zadek a nechám vás krvácet a brečet tady na chodníku. Vyberte si… a abyste viděl, že nejsem špatný chlap, dám vám chvilku na přemýšlení.“

Zatímco vysoký Rus strnul jako socha, Rapp se obrátil a došel ke Colemanovi. Tiše, aby ho nikdo neslyšel, požádal: „Zavolej Marcusovi, ať všechno zablokuje. V klubu těch Rusů nejspíš bude víc. Nechci, aby volali posily, až první půjde k zemi.“

„Co chceš dělat?“ zajímal se Coleman.

„Vyřídím toho kreténa, než si stačí uvědomit, co ho praštilo.“ Rapp se ohlédl přes rameno a sjel vysokého muže pohledem od lesklé holé hlavy po silné podrážky černých bot. Existuje řada způsobů, jak skolit člověka. Každý člověk je jiný – má jiné silné i slabé stránky. Velcí muži jako tenhle mívají jednu slabinu společnou a Rapp si jí už všiml. Souboj skončí dřív, než pořádně začne. O tom Rapp nepochyboval. Jenom si nebyl jistý, co udělá se třemi zbylými vyhazovači. Tyhle obry není těžké zvládnout jednoho po druhém, ale jakmile jsou ve skupině, může s nimi být problém. Koneckonců, stačí jim chytit vás a upadnout s vámi na zem. Pokud uvíznete mezi nimi a něčím opravdu tvrdým, například chodníkem, rozhodně si zlámete pár žeber.

Rapp spatřil, že Reavers přechází ulici, a usoudil, že je bezpečné začít. Třeba pouhá Reaversova přítomnost postačí, aby se další tři vyhazovači drželi stranou. Rapp se obrátil a vykročil přímo k Rusovi. Zastavil se krok od něj, položil pravou ruku na bok a levou na pažbu pistole. „Takže… co bude?“

Rus měl ruce pořád založené na prsou. Zasunul pěsti do podpaží a nehýbal se z místa. „Jak se to říká anglicky?“ pustil se do nového hledání správného výrazu.

„Jak se anglicky říká co?“ Rapp se mu ještě jednou podíval na nohy. Muž byl rozkročený na šířku ramen, chodidla pevně na zemi, kolena téměř napnutá. Očividně byl zvyklý druhé zastrašovat.

Rusova tvář se rozzářila úsměvem. „Polib si. Svoboda slova, jo? Bůh žehnej Americe a poldové ať jdou do prdele.“

„Poldové ať jdou do prdele,“ zopakoval Rapp dost hlasitě, aby ho slyšeli ostatní vyhazovači i několik lidí ve frontě.

„Přesně tak. Vy Američani si myslíte, že my Rusové jsme hlupáci, ale my známe vaše zákony. Nemůžete nic dělat. Jste polda. Nemůžete se mě ani dotknout.“

Rapp se usmál a přikývl. Pokyvoval hlavou a naklonil se trochu blíž. Postavil se na špičky a ztišil hlas: „Vaše teorie se mi líbí, ale je tady jeden problém. Já nejsem polda.“

Obrátil se, jako kdyby chtěl odejít. Udělal krok levou nohou a pak začal zvedat pravou. Všechno vypadalo normálně. Nic nenapovídalo, co bude následovat. Špička pravé nohy se chviličku dotýkala země a potom se dala do pohybu. Rappova levá noha se napjala a jeho trup se nachýlil dopředu. Hlava se otočila doprava a vtom jediným bleskovým pohybem pravá noha vystřelila, jako když kopne mula. Podrážka narazila přesně do Rusovy čéšky, pokračovala dál a prohnula nohu na nesprávnou stranu. Takový náraz by nevydrželo ani zdravé koleno, natož takové, které přes deset let muselo nosit sedmdesát nadbytečných kilogramů. Po prasknutí lámaného kloubu následovalo křupání, jak se od různých kostí odtrhávaly šlachy.

Rapp se v krajní poloze pohybu zastavil jen na zlomek sekundy a pak se stáhl jako dřevorubec, který ustupuje pro případ, že by na něj padal strom. Rus zůstal stát ještě vteřinu, která působila jako celá věčnost. Rapp přejel pravou rukou po opasku, nahmatal těžký černý obušek a uvolnil jej. Sledoval, jak se Rus začíná kácet doprava. Rapp přesně věděl, co bude následovat. Mozek nezaznamenal katastrofální poškození kolena. Vnitřní gyroskop mu říkal, že je třeba přenést váhu na pravou nohu, aby neupadl. Něco takového mozek dělá automaticky milionkrát denně a vždycky to funguje, pokud nezasáhne nějaká vnější síla nebo koleno není čerstvě pochroumané.

Rus ani nevykřikl. Neměl čas. Jen se dál nakláněl doprava, udělal krok ve snaze udržet rovnováhu a potom celých sto padesát kilo spočinulo na poškozeném kolenu, které se zhroutilo jako laciná rozkládací stolička. Muž sebou praštil na chodník, i když natáhl ruce, aby pád zpomalil. Pravým spánkem se odrazil od tvrdého špinavého povrchu a před obličejem měl špičku vlastní pravé boty. Pak vypukla vřava.

42

Rapp předpokládal, že má pět minut na to, aby zašel dovnitř a zase zmizel, než se situace stane kritickou. Možná bude mít čtvrt hodiny, avšak na to spoléhat nemohl. Vyřazení telefonů a vysílaček z provozu jistě vyvolá zpoždění, ale v takovéhle čtvrti určitě pravidelně hlídkuje policie. Rapp by se s policajty nějak domluvit, kdyby to bylo nutné, jenže neměl náladu celou noc obvolávat známé a další dva dny se jim omlouvat. Cílem tohoto večerního cvičení bylo vyřešit jeden problém a pustit ho z hlavy.

Nejjednodušší by bylo napochodovat do klubu, popadnout Johnsona za límec a vytáhnout ho ven. Jít rovnou k věci. Rapp o hybnosti věděl své. V situacích jako tato je nejlepší ani na okamžik se nezastavit. Když zvolíte správný směr a chováte se jako velitel, lidé se většinou nechají vést.

Rapp se obrátil k prvnímu vyhazovači a trhl zápěstím dolů. Dva teleskopické díly obušku hlasitě zacvakly ve vysunuté pozici. Rapp obuškem ukázal na svalnatého muže a řekl: „Tamtomu jsem dal tři možnosti. Ty máš jenom dvě.“

Vyhazovač se podíval na vysokého holohlavého Rusa. Ten se svíjel na betonu, nadával ve své mateřštině a v šoku zíral na koleno.

Rapp pokračoval: „Buď mě odvedeš za Petrem Sidorovem, nebo tě čekají tři dny ve washingtonském vězení s bandou idiotů a feťáků. Jsi silný chlap, ale oni jsou jako hyeny. Útočí ve smečkách. Možná tě neznásilní, ale pravděpodobně tě pořežou a ty se budeš celý rok strachovat, jestli jsi nechytil AIDS.“

Vyhazovač zhruba na půl vteřiny zaváhal a pak uvolnil sametovou šňůru a pokynul Rappovi, aby ho následoval. Rapp se otočil ke Colemanovi a řekl: „Ty zůstaň tady a dávej pozor. Micku,“ oslovil Reaverse, „ty pojď se mnou.“

Vyhazovač je vedl ke vchodu. Rapp šel dva kroky za ním a průvod uzavíral Reavers. Po levé straně starého skladiště se táhl bar s pozinkovaným pultem, dlouhý dobrých třicet metrů. Střechu podpíraly nezakryté kovové nosníky. V podobných skladištích bývají ochozy, ale tady scházel. Rapp jediným pohledem zhodnotil situaci a všiml si čtyř dalších vyhazovačů, oblečených stejně jako muži u vchodu. Vpravo byl taneční parket s vyvýšenou kabinou pro diskžokeje. Podnik byl plný, a jak se prodírali zástupem, museli zpomalit.

Rapp po několika krocích spatřil, kam směřují. Na opačném konci se nacházela VIP sekce. Schody po levé i pravé straně stoupaly skoro o dva metry výš na plošinu šest krát pětadvacet metrů. Každého dva a půl metru tam stály ocelové sloupy, které oddělovaly jednotlivé VIP boxy. Před boxy visely na trámech mezi sloupy rudé sametové závěsy. Rapp mezerami viděl gauče a křesla a hosty sedící, stojící i ty, kteří se v temných zákoutích věnovali činnostem, za něž mohli být zatčeni.

Hudba hrála natolik hlasitě, že Rapp usoudil, že nebude potřeba obtěžovat se s tlumičem, pokud bude muset střílet. Došli pod VIP sekci a vyhazovač vystoupal čtyři schody nahoru a začal něco křičet do ucha dalšímu obrovi. Rapp si všiml tetování na mužově krku a zauvažoval, jestli se ve své teorii nezmýlil. Tenhle vyhazovač se podobal Rusovi, kterého Rapp právě zmrzačil, jenže měl vlasy. Svět ruských mafiánů a jejich tetování je zvláštní. Tam u nich člověka může stát život, jestliže si nechá udělat tetování, které si nevysloužil, ale tady v Americe si Rapp nebyl tak jistý. Byli to opravdoví mafiáni, nebo si na nejenom hráli a snažili se druhým nahnat strach trochou inkoustu na kůži?

Nový vyhazovač černocha vyslechl, obecně srozumitelným gestem Rappovi naznačil, aby počkal, a zmizel v přítmí VIP sekce. Rapp okamžitě dostal strach, že tam někde bude zadní východ. Jestli Johnson není úplný blázen a dozvěděl se, že do klubu přišel federální agent, vypaří se. Hybnost, připomněl si Rapp. Hlavně zůstat v pohybu. Základní bojová poučka. Nikdy protivníkovi nedej šanci srovnat si věci v hlavě.

Rapp se rychle rozhlédl dokola. Všiml si dvou vyhazovačů, ale ti se nedívali jeho směrem. Rapp se usmál, když zpozoroval, že se pokoušejí volat vysílačkami. To by je mělo na chvíli zaměstnat. Zatímco se přístroje snažili zprovoznit, Rapp vytušil příležitost. Ohlédl se na Reaverse a počkal, až k němu obr dojde. Reavers se sehnul a přiblížil ucho k Rappovým rtům.

„Nechci, aby se vyplížil zadem. Tohohle velkého chlapa vyřídím taserem. Postav se doprava a kryj mě. Až ho zasáhnu, pomůžeš mi ho opatrně položit.“

Reavers přikývl.

Rapp se otočil k černému vyhazovači a začal pohybovat ústy. Muž nic neslyšel, a tak se sklonil a odvrátil hlavu, čímž Rappovi nastavil pravé ucho. Rapp zasunul levou ruku za sako a sjel jí k pasu. Uchopil taser a držel jej u těla. Zatímco se vyhazovače začal vyptávat na zadní východ, natočil se mírně doleva a pravou rukou uchopil kryt na konci taseru. Po odhalení obou kontaktů se naklonil ještě blíž a přiložil taser k dolní části mužových zad, jen pár centimetrů od páteře. Pak stiskl spoušť a do vyhazovačova těla z umělohmotné zbraně okamžitě projelo padesát tisíc voltů. Muž ztuhl a Rapp držel hroty na místě a dával dobrý pozor, aby se jejich těla nedotýkala. Napočítal v duchu do tří a pak taser odtáhl.

Reavers byl připravený. Jakmile ochromený chlapík začal padat, Reavers ho chytil za ramena a pomalu ho položil na schody. Rapp nasadil kryt zpátky na taser a zasunul si zbraň vzadu za kalhoty. Už nemělo smysl dívat se po dalších vyhazovačích. Vydal se po schodech nahoru. Když došel na vyvýšenou plošinu, přehlédl ji z jedné strany na druhou. Jeho cíl se nacházel v levé polovině. Ruský obr, který ho předtím zastavil, hovořil se dvěma muži v oblecích. Oba byli vyšší než Rapp, ale menší než urostlí vyhazovači. Vypadali jako opravdoví profesionálové. Pravděpodobně bývalí členové zvláštních jednotek, avšak ne nezbytně ruských. Mohli být dokonce místní, což by Rapp uvítal. Za touto trojicí Rapp zahlédl Maxe Johnsona, který seděl na gauči obklopen dvěma ženami.

Velký Rus zpozoroval Rappa, řekl cosi muži v obleku a s opravdu naštvaným výrazem zamířil ke dvěma nevítaným návštěvníkům. Rapp mu ukázal zdvižené dlaně ve snaze přilákat ho až k sobě. Současně s tím pokračoval v nenápadném pohybu a zkracoval vzdálenost. Levou ruku spustil trochu níž, čímž přitáhl pozornost k pravé. Všiml si, že se dvoumetrový hnědovlasý Rus nechal obalamutit a hledí na Rappovu pravici.

Pro Rappa nastal rozhodující okamžik. Nabízelo se mu několik možností. Solar plexus nepřipadal v úvahu kvůli mužově tloušťce. Silná vrstva tuku by znemožnila zasadit zničující úder. Za druhé tu byla brada, jenže když se Rapp ještě jednou podíval, všiml si slušně vypracovaných trapézových svalů. Ty drží hlavu na trupu a čím jsou vypracovanější, tím obtížnější je člověka omráčit.

Poslední a nejlepší možnost byla riskantní, avšak Rapp z ní neměl velké obavy. Tohle nebyl nevinný kolemjdoucí na ulici. Ve chvíli, kdy ho chtěl vyhazovač silnými prsty uchopit za pravé zápěstí, Rapp vyrazil. Odrazil se levou nohou, asi devadesát procent váhy přenesl na pravou a natočil boky. To vyšší muž nečekal. Zaťatá pěst i otevřená dlaň nyní byly příliš velké na přesnou ránu, a tak Rapp udeřil kotníky ohnutých prstů.

První články prstů na levé ruce ohnul tak, že se jejich špičky dotýkaly dlaně. Z levé ruky od lokte až k druhé řadě kotníků se stalo beranidlo. Cílem bylo jedno z nejzranitelnějších míst na lidském těle – ohryzek. Samé chrupavky a měkká tkáň. Bez ohledu na to, jak je člověk dobrý a odolný, když dostane na ohryzek, jde prostě k zemi. Jediný problém představuje síla úderu. Jestliže je příliš razantní, může oběť zabít. Ve chvíli, kdy Rapp ránu zasazoval, před očima mu prolétl obraz. Viděl, jak se obrovský Rus převaluje na koberci, svírá si hrdlo a umírá kvůli proražené průdušnici. Rapp při té představě ubral trochu energie a to byla jeho první chyba.

43

Severní Arkansas

Hakíma trochu utěšovalo, že stará žena zemřela ve spánku. Nebyl v pokoji, když se to stalo, ale slyšel mechanické cvaknutí natahované zbraně a pak prsknutí, s nímž zplodiny přes tlumič opustily devítimilimetrovou hlaveň. Předtím sledoval, jak na verandě umírá starý muž. Nevěděl proč, avšak chtěl to vidět na vlastní oči. Zvedl své polámané a potlučené tělo z lůžka a dovlekl se do kabiny karavanu. Díval se, jak jeho přítel zvedá pistoli a asi z metru na muže střílí. Z hlavně naposledy vyšlehl záblesk a tělo se ještě jednou zachvělo.

Hakím již zabil, v horách Afghánistánu a Pákistánu, ale nikdy tak zblízka – tak osobně. Nepřátelé byli pouhými siluetami v dálce. Hakím uvažoval, jak těžké musí být vidět každou vrásku a rozcuchaný vlas. Poznat barvu očí člověka, jehož život ukončujete. Pronásledovaly by ho ty oči ve snech? Hakíma určitě, ale u přítele si tím nebyl jistý. Chápe vůbec něco? Existuje nějaká hranice, kterou nepřekročí?

Hakím se díval oknem karavanu, jak Karím vychází po schodech na verandu a mizí v domě. Hakím s velkým úsilím vystoupil z vozu a tak rychle, jako mu zbité tělo dovolilo, vyrazil za ním. Na verandě stanul nejvýš pět vteřin po Karímovi. Prohlédl si mrtvoly psa a starého muže, který dostal kulku mezi oči. Byl stále nervóznější. Nevěděl proč, ale měl dojem, že v domě jsou děti. Bez ohledu na to, co říkají šílení duchovní, by Alláh nikdy neschválil zabíjení dětí.

Ve vstupní hale se Hakím zastavil. Před ním bylo schodiště a hned vlevo chodba. O něco dále na levé straně se nacházel obývací pokoj. V něm stálo velké kožené křeslo s podnožkou. Na podlaze ležela přikrývka.

Určitě tam ten starý muž seděl, když přijeli. To by vysvětlovalo, proč Karíma zastihl ještě venku. Hakím dokulhal ke křeslu, aby svou teorii ověřil. Sáhl na kůži. Byla ještě zahřátá tělesným teplem.

Potom uslyšel tiché, avšak zřetelně kovové cvaknutí a pak tlumený výstřel. Ten nepřišel z horního patra. Širokým oknem nalevo stále svítily čelní reflektory karavanu. Když se Hakím podíval za zvukem, spatřil ze dveří v zadní části domu vycházet Karíma. Karím zvedl pistoli a namířil přímo na Hakíma. A pak se stalo něco zvláštního. Hakím na smrt pomyslel už dřív, ale nikdy ji nevítal. Teď by ji přirovnal k teplé přikrývce v mrazivém vichru. Jak rád by se zahalil a na všechno zapomněl. Přijal by jakýkoli soud pro posmrtný život. Vzhledem k tomu, co během posledních několika dnů dopustil, pochyboval, že by se dostal do ráje.

„Ty idiote.“ Karímův hlas prořízl ticho ztemnělého domu jako nůž. „Málem jsem tě zastřelil.“ Rychle přešel místnost a jeho kroky tlumil koberec. „Zůstaň tady a já se podívám nahoru.“

Když procházel kolem, Hakím ho chytil za paži. „Nemusíme zabít každého, koho potkáme.“

Přítel ho hněvivě setřásl a vyrazil po schodech. Hakím osaměl a vydal se dozadu. Stanul ve dveřích ložnice a zaváhal. Přestože uvnitř byla tma, snadno rozeznal obrysy postele, nočních stolků a lampiček. Bližší strana postele byly ustlaná a netknutá. Na té vzdálenější se zvedala vyvýšenina. Hakím vzdychl a mimoděk vykročil. Nohy ho zanesly přes ložnici na druhou stranu postele, kde podle jeho předpokladů ležela mužova manželka a dělala to, co každou noc dělají miliardy lidí – spala. Čím mohla urazit islám? Může být někdo nevěřící, jestliže spí ve vlastním domě tisíce kilometrů od srdce islámu, v převážně křesťanské zemi?

Hakím stál nad obrysem a přinutil se podívat se zblízka, aby spatřil další zlo, které jeho nejlepší přítel spáchal. Nejprve rozeznával jen siluetu pod přikrývkou a hlavu na bílém polštáři. Když se sklonil níž, ženské rysy byly zřetelnější. Pak si toho všiml. Žena měla na spánku tmavou skvrnu, ne větší než drobná mince. Hakím natáhl ruku a rozsvítil lampičku u postele. Svraštělou rudou ránu obklopoval šedý kroužek. Karím ji střelil bez míření a pistoli držel jen pár centimetrů od hlavy. Hakím čekal, že uvidí stařenu, ale místo toho měl před sebou ženu těsně po šedesátce, které ještě zbývalo hodně let života. Dokud se nerozhodli pro její dům.

Hakímovi se z toho zvedal žaludek. Zhasl světlo a vrátil se do obývačího pokoje. Zastavil se u krbu a zadíval se na řadu fotografií na římse. Hodně dětí. Školní fotky, sportovní fotky a fotky z rodinných dovolených. Hakím odhadl, že to jsou vnoučata. Zatajil dech. Zavřel oči, modlil se a poslouchal. Čekal, až se ozve cvaknutí a tlumený výstřel z Karímovy pistole. Modlil se, aby v domě nebyly děti. Nesmyslného zabíjení měl po krk. Dnes večer už ne. Žádal Alláha o vedení a ptal se ho, jestli tohle opravdu chce, a když nedostal odpověď, učinil slib. Byla to smlouva. Hakím dodrží, k čemu se zavázal, a bude doufat, že Alláh splní svou část.

Krátce poté Karím sešel do přízemí a ohlásil, že v patře nikdo není. Pak vysílačkou přikázal Ahmedovi, aby rychle zkontroloval pozemek a přišel do domu. Hakím si oddechl, ale neměl moc času vychutnat si úlevu. Ucítil jakési šimrání v krku a rozkašlal se. Zprvu mu to nepřipadalo divné, jenže vzápětí měl v ústech kovovou chuť krve. Přesunul se ke koženému křeslu a klesl do něj těsně před tím, než ztratil vědomí.

44

Washington

Tenhle Rus byl rychlejší, než vypadal. Na poslední chvíli se musel stočit proti ráně, a tak ho Rapp nezasáhl plnou silou a navíc trochu minul. Rusa bude zítra ráno trochu bolet krk a pár dní si nedá nic ostrého, avšak jeho průdušnice zůstala nedotčená a fungovala. To znamenalo, že bez potíží dodávala kyslík obrovským plícím a ty zase zásobovaly vypracované svaly čerstvou krví, což zkomplikovalo situaci.

Průběh zápasu se většinou dá předem odhadnout, což Rappovi nečinilo problém. Během pěti vteřin bylo po všem, Rapp zůstal na nohou a jeho soupeř se držel za nějakou část těla, jejíž uvedení do původního stavu si vyžádá lékaře. Když teď první ranou minul, cítil se jako dirigent, který zaslechl falešný tón. Posluchači si možná ničeho nevšimli, ale on o něm věděl a bylo mu jasné, že musí na vyhazovače urychleně něco vymyslet, nebo bude doktora potřebovat on sám. Také musel pozměnit hodnocení protivníka. Amatér by se proti ráně nestočil. To dělají profesionálové, ne zelenáči, a když se člověk nenaučí jít úderu naproti, dlouho v tomhle drsném světě neobstojí.

Zatímco Rapp odtahoval ruku, cítil, že se ho Rus pokouší chytit za pravé zápěstí. Trhl pravou rukou a otočil ji po směru hodinových ručiček. Zároveň Rusa praštil do nosu, ne dost silně na to, aby mu jej zlomil, ale na krvácení a snad i na chvilkové omráčení to stačilo. Rapp poprvé ustoupil. Uvolnil si pravé zápěstí, o krok couvl a viděl, jak se k jeho hlavě zleva rychle blíží mužova obrovská pravá pěst. Další věc, kterou se každý rváč musí naučit, je zatáhnout hlavu jako želva. Není na tom nic těžkého, stačí položit bradu na prsa, zvednout ramena a připravit se na pár ran.

Pěst Rappa zasáhla zleva do lebky. Ucítil palčivou bolest, ale nevěnoval jí pozornost. Když takhle obrovský člověk útočí, skoro pokaždé nechá mezeru v obraně. Rapp ji zaznamenal. Přikrčil se, posunul se doleva a praštil Rusa těsně pod pravé podpaží, kde jsou žebra nejzranitelnější. Po brutálním úderu muž nahrbil záda a couvl před další ranou. Pak se v těsném sledu staly tři věci. Rapp si všiml slabého místa. Byla to zadní strana vyhazovačova pravého kolena hned nad lýtkem. U silných mužů se vždycky vyplatí útočit na kolena. Rapp tvrdě vyrazil pravou nohou. Tentokrát kloub zapracuje v jeho prospěch. Rus neskončí v nemocnici, ale upadne na zem, což Rappovi prozatím úplně stačilo. Musel se zabývat jinými, důležitějšími záležitostmi. Jakmile obrovský muž začal klesat, přiskočil Reavers a dokonale umístěným pravým hákem mu otočil hlavu o devadesát stupňů.

Vyhazovač jako kdyby se náhle změnil v hadrového panáka. Opřel se o jedno koleno, ruce mu bezvládně visely podél těla, shrbil ramena a začal přepadávat dopředu. Ačkoli to Rapp neviděl, byl si jistý, že v Rusových očích není nic než bělmo. A potom se stala třetí věc.

Rapp se otočil a chtěl vyrazit za Maxem Johnsonem, jenže zjistil, že hledí do ústí pistole Sig Sauer.

„Ještě krok, a ustřelím ti hlavu.“

Angličtina byla dokonalá. Mírný jižanský přízvuk. Nejspíš Texas nebo Oklahoma. Obličej vrásčitý a ošlehaný větrem. Rapp muže odhadl na pětatřicet. „Jestli chcete střelit federálního agenta do hlavy, poslužte si. Pošlou vás zpátky do Texasu a dostanete křeslo!“

Muž zamrkal, chvíli uvažoval a potom řekl: „Ukažte mi průkaz. Hezky pomalu.“

Rapp opatrně sáhl do vnitřní kapsy, vytáhl pouzdro a otevřel ho. Viděl, jak bodyguard těká očima mezi Rappovým obličejem a průkazem. Rapp věděl, co se mu honí hlavou, a tak se zeptal: „Pro kterou agenturu pracujete?“

„Triple Canopy.“

Opravdoví profíci. Jedni z nejlepších, což znamenalo, že tenhle chlapík bude rozumný. „Já jsem od JVA… a tady ve Státech spolupracuju s ministerstvem vnitřní bezpečnosti. Děláte pro nás hodně práce v Afghánistánu a Iráku.“

Muž přikývl.

Rapp toho moc neřekl, ale ani nemusel. Zkratka JVA označovala „jinou vládní agentura“, v níž každý zaměstnanec Triple Canopy se zkušeností z pouště musel rozpoznat CIA. Zmínka o práci, kterou Triple Canopy vykonávala pro Langley, byla nenápadným upozorněním, že zatímco Sidorov vynakládá za ochranu malé jmění, CIA, ministerstvo vnitra a ministerstvo obrany platí agentuře a jejím dceřiným firmám skutečnou hromadu peněz, asi půl miliardy dolarů ročně.

Rapp pokračoval: „Potřebuju chvilku mluvit s vaším zaměstnavatelem.“

„To nepůjde. Nebaví se s nikým, kdo pracuje pro naši vládu. Musíte to vzít přes právníky.“

Rapp uvažoval, do jakých potíží se Sidorov asi dostal. Pokynul muži, aby pistoli obrátil bezpečnějším směrem.

Bodyguard ustoupil a sklopil zbraň k podlaze.

Rapp se zeptal: „Byl jste někdy v Moskvě?“

Muž zavrtěl hlavou.

„Já ano, a něco vám povím. Tam se na soudní příkazy nehraje. Když s vámi chce FSB mluvit… nepotřebují povolení. Prostě si s vámi promluví a většinou to není moc příjemné. Nejde mi o Sidorova. Aspoň zatím, dokud mě nenasere ještě víc, než jsem, a já si na něj pořádně neposvítím, což taky nebude příjemné. Chlap, kterého chci, sedí tamhle.“ Rapp ukázal do velkého boxu ve tvaru písmene U, kde seděl Sidorov se svou společností. Byli tam jen čtyři muži. Zbytek tvořily ženy.

Bodyguard se otočil. „Myslíte toho staršího chlapa v džínách a té křiklavé košili?“

„A divných brýlích. To je on.“ Rapp zavrtěl hlavou. Johnson se vystrojil jako pětadvacetiletí mládenci na parketu. Rapp ho neviděl asi rok, ale pořád ho poznával. Trochu mu dorostly vlasy a i v tlumeném světle bylo znát, že si je barví na tmavohnědo. Také se zdálo, že si ve snaze udržet krok s dobou nechal narůst pár vousů pod dolním rtem.

Bodyguard uložil zbraň do pouzdra. „Zeptám se Sidorova. Počkejte tady.“

Sotva bodyguard odešel pohovořit se šéfem, jeho místo zaujal druhý a zahradil Rappovi cestu. Rapp se zamračil a přikročil k němu. „Námořní pěchota… armáda… námořnictvo?“

„Zvláštní jednotky námořní pěchoty.“

Rapp se zasmál. Muž vypadal jako napodobenina Reaverse. Příslušníci zvláštních jednotek bývají menší postavy. Když Rapp mávl na Reaverse, aby se k nim připojil, navázal oční kontakt s Johnsonem, který konečně odpoutal pohled od vnadné ženy po své levici. Johnson strnul. Klesla mu čelist a několikrát mrkl, jako kdyby nevěřil svému zraku.

Rapp nevypadal přátelsky. Ukázal na Johnsona a pak mu dvěma prsty pokynul, aby šel k němu.

Johnson vstal, ale místo za Rappem se vydal k bodyguardovi a Sidorovovi. Rozpoutala se vzrušená diskuse. Rapp neslyšel ani slovo, ale bylo mu jasné, že Johnson cosi hlasitě namítá a Sidorov s ním zřejmě souhlasí. Hodiny v hlavě Rappovi říkaly, že pětiminutová lhůta co nevidět vyprší. Potřeboval zmizet. Bodyguard se odpoutal od Sidorova a Johnsona a cestou zpátky k Rappovi vrtěl hlavou.

„Je mi líto,“ oznámil. „Říká, že to nejde. Prý máte okamžitě opustit klub.“

„Neděláte dobře,“ poznamenal Rapp zlověstně. „Je to jen jeden klient a navíc ani ne Američan. Během deseti vteřin můžu mít na telefonu ředitelku Kennedyovou. Za dalších deset vteřin zavolá předsedovi správní rady Triple Canopy a po třiceti vteřinách zazvoní telefon vám a dostanete padáka. A kvůli čemu? Máte chránit Sidorova. Ne nějakého gaunera, co prodává tajné vládní informace.“

„Podívejte, do tohohle mi nic není.“

„Tak vidíte. Ustupte stranou. Za minutu budu pryč a Sidorov si může nadávat, jak chce, ale to je tak všechno. Až si vaši šéfové popovídají s ředitelkou Kennedyovou, povýší vás a Sidorovovi slušně řeknou, ať si trhne nohou.“

„Nějak se mi to nezdá.“

„Ale mně ano. Ustupte. Tohle je vnitřní bezpečnost. Úplně jiná liga. Myslím to s vámi dobře.“ Muž konečně přikývl a šel mu z cesty.

Rapp nečekal, až si to zase rozmyslí. Rychle vyrazil a vstoupil do boxu, kde se bavili Sidorov a jeho lidé. Johnson teď seděl jen ob jednu ženu vedle Sidorova. Rapp si Rusa nevšímal a ukázal na Johnsona. „Vstávejte.“ Zopakoval pohyb dvěma prsty. „Teď hned.“

Sidorov vstal, řekl něco rusky a potom přešel do angličtiny. „Nikdo vás nezval. Musím vás požádat, abyste odešel.“

Rapp ještě jednou vytáhl průkaz, krátce jej Sidorovovi ukázal a řekl: „Vnitřní bezpečnost. Nepleťte se do toho.“

„Vím, kdo jste, pane Rappe. Tady nejsme v Rusku. CIA nemůže zatýkat lidi.“

Rapp si Sidorova poprvé pořádně prohlédl. Byl to dobře vypadající muž s hustými hnědými vlasy s pěšinkou na straně. Vystouplé lícní kosti a hluboko posazené oči. „Vy se do toho nepleťte. Nezajímá mě, kolik máte peněz.“

„Se mnou si radši nezačínejte, pane Rappe.“

Rapp přiblížil obličej na třicet centimetrů k Sidorovovi a řekl: „Něco vám povím. Normálně si s právem hlavu nelámu, ale tenhle parchant porušil minimálně pět federálních bezpečnostních zákonů. Je mi jedno, kolik členů vlády platíte a s kolika senátory hrajete golf. Tomu chlapovi není pomoci a já mám za úkol ho přivést. Takže mi buď jděte z cesty, nebo skončíte v nemocnici jako ta velká ošklivá gorila u vchodu.“

Sidorov odfrkl, zmateně se na Rappa podíval a o krok couvl. „Moji společníci z ruských zpravodajských služeb mi o vás hodně vyprávěli.“

„Tak byste měl vědět, že to myslím vážně.“

„To vidím. Nenecháte se zastrašit.“

„Správně.“

Sidorov si Rappa dlouho prohlížel a pak pronesl: „Chtěl bych vás o něco požádat.“

„O co?“

„O schůzku.“

„Cože?“ podivil se Rapp, protože mu nebylo jasné, kam Rus míří.

„O schůzku s vámi, pane Rappe. Jsou jisté věci, na které bych se vás rád zeptal.“

Rapp se podíval na hodinky. Potřeboval zmizet. Neškodným slibem, který nemusí dodržet, nemohl nic zkazit. „Podívám se do diáře, ale nečekejte, že za balík peněz přejdu na vaši stranu jako tenhle hajzl.“ Ukázal na Johnsona.

Sidorov vytáhl navštívenku. „Vy nejste člověk, který zradí svou vlast. Nejsem tak hloupý, abych vás urážel. Máme určité oblasti společných zájmů, které bychom měli prozkoumat.“

Rapp si vizitku vzal. „Domluveno. Ozvu se vám.“ Došel ke zděšenému Maxi Johnsonovi, jenž se chytil nejbližší dívky a nehodlal ji pustit. „Vstaňte,“ nařídil Rapp.

Johnson zavrtěl hlavou a přitáhl dívku k sobě.

Rapp se přes ni naklonil a chytil Johnsona za levé ucho. Pořádně mu jím zakroutil a postavil Johnsona na nohy. Rapp ho popadl za jednu paži, Reavers za druhou a vyvlekli ho z klubu ven.

45

S Colemanovou pomocí Rapp nacpal Johnsona na zadní sedadlo svého auta. Rozjeli se na východ, pryč od FBI, ministerstva spravedlnosti, Nejvyššího soudu a prakticky čehokoli, co by Johnsonovi mohlo poskytnout nějakou právní ochranu. Míjeli blok za blokem a každý byl o něco zanedbanější než ten předchozí. Johnsonovu duševnímu stavu to zjevně neprospívalo. Nedokázal zachovat klid a působil jako člověk, který má strach z vody a dostává se do stále větší hloubky. Celou cestu klel, stěžoval si, prosil a naříkal.

Po dvanácti blocích odbočili do uličky u železniční trati. Rapp předem nařídil dvěma Colemanovým mužům, aby místo prohledali. Ocitli se v jedné z nejnevlídnějších čtvrtí na okraji Washingtonu. Podél trati stála polorozpadlá, opuštěná a zrezivělá skladiště. Pokud by někdo chtěl zabít člověka a zbavit se jeho těla, sotva by našel příhodnější oblast.

Okolí Johnsona dorazilo. Zahlédl dva drsně vypadající muže, stojící před dodávkou, a začal vzlykat.

Rapp by se jeho nedůstojnému chování vysmál, ale začínala ho pekelně bolet hlava, což byl nepochybně důsledek rány pěstí.

Ulička byla plná odpadků. O dřevěný sloup se opírala stará matrace a opodál ležela roztrhaná pneumatika. Lampu na sloupu už dávno někdo rozstřílel, pravděpodobně místní gang. Coleman Johnsona vytáhl z auta a postavil ho. Převzali ho čekající muži a nasadili mu plastová pouta. Johnson se chvíli nehýbal a díval se na své svázané ruce, jako kdyby přemýšlel, jestli se věci vyvíjejí dobrým nebo špatným směrem. S uslzenýma očima plačtivě pronesl: „Mitchi, prosím vás, nedělejte to. Nevíte všechno. Musíte mi dát šanci vysvětlit vám to. Pro Sidorova jsem nikdy nedělal. Jenom jsem –“

Johnson nedokončil, protože ho Rapp pleskl hřbetem ruky, až mu zrudla tvář. Facka v relativním tichu uličky zněla jako zahřmění. „Držte hubu a poslouchejte,“ začal Rapp. „Jestli od vás uslyším ještě jednu lež, rovnou vás zabiju.“ Ukázal na zem. „V téhle zatracené uličce plné krysích hoven a kdovíčeho ještě.“

„Ale… lidi viděli, jak s vámi odcházím. Nemůžete…“

Rapp znovu zvedl ruku, což stačilo, aby Johnson zmlkl. „Nevím, jestli jste si toho všiml, ale lidi teď o něco víc znepokojuje další teroristický útok. Na vás všichni kašlou. Jste člověk z bezpečnostní agentury, který se teď na penzi prodává ruskému miliardáři.“

„To není pravda. Mám přátele, se kterými jsem pracoval,“ koktal Johnson. „Důležité lidi, které bude zajímat, co se mi stalo.“

Rapp se chtěl zmínit o Glenu Adamsovi, ale rozmyslel si to. „Jste obyčejný zrádce a lhář a budete tvrdit cokoli, co by vám mohlo zachránit krk, ale je tady jeden problém, Maxi. Já nepotřebuju detektor, abych poznal, kdy mi lžete. Na rozdíl od vás pracuju v terénu. Obejdu se bez podpůrného týmu a nejmodernější techniky.“

„Nic proti vám nemám. Vždycky jsem vás obdivoval.“

„Poslouchej, to je zajímavé,“ obrátil se Rapp ke Colemanovi. „Teď nelže, ale ani neříká pravdu. Možná proti mně konkrétně nic nemá a pravděpodobně uznává, že jsem udělal pár dobrých věcí. Ale vsadím celou svoji penzi, že mě má za kovboje a že podle něj dost neoceňuju ostatní lidi v Langley.“

„Což je pravda,“ konstatoval Coleman.

„Správně, ale bojí se to říct na rovinu, protože si buď myslí, že mu ublížím, nebo je to patologický lhář, takže s ním ztrácíme čas. Tak jak to je?“ zeptal se Rapp Johnsona.

Johnson vypadal zmateně. „Nerozumím vám.“

„Jste moc velký zbabělec na to, abyste mi řekl pravdu, nebo jste patologický lhář?“

„Já…“ Johnson se zajíkl. „Nejsem ani jedno. I když strach teď docela mám. Tohle není fér.“

„Ve špionáži nic není fér, pitomče. Dělat v terénu není taková legrace, jak to vypadá, viďte? Daleko jednodušší je držet se v bezpečí v Langley, kde vám nikdo nešlape na paty, co?“

„Je to celé jinak. Neudělal jsem nic špatného.“

Rapp měl nutkání začít ho škrtit a říct mu, ať vydá nahrávky z Lewisovy ordinace, avšak tohle eso ještě chvíli muselo počkat v rukávu. Možná napořád. Rapp sarkasticky opáčil: „Vážně? Takže pohledný milionář jako Sidorov se s vámi schází proto, že na vás letí ženské, je to tak?“

Johnson neodpověděl.

„Povězte mi… obtěžoval jste se informovat o svém novém kamarádovi Langley?“ Rapp věděl, že nikoli, ale stejně otázku položil.

„Nejsme zas takoví kamarádi.“

„Odpovězte mi.“

„Mluvil jsem s jistými lidmi… ale písemně to nemají. Vyčkával jsem, jak vážně se situace vyvine.“

Rapp se otočil ke Colemanovi a pak Johnsonovi vrazil další facku, aniž na něj pohlédl. Johnson vykřikl jako dítě. Rapp z pouzdra vytáhl svou pistoli Glock ráže 9 mm a začal na ni šroubovat černý válcový tlumič. „Postup je následující: levé chodidlo… pravé chodidlo… levé koleno… pravé koleno. Většina lidí omdlí, když dojde na první koleno. Vy podle mě nezvládnete ani druhé chodidlo.“ Rapp namířil na Johnsonovu levou nohu.

„Počkejte!“ zařval Johnson. „Pracoval jsem pro něj, dobře? Ale byly to jenom okrajové věci. S vnitřní bezpečností to nemělo nic společného.“

„Zase polopravda,“ upozornil Rapp. „Pracoval jste pro něj, ale nesnažte se mi namluvit, že to bylo aspoň vzdáleně legální.“

„To jsem neřekl.“

Rapp sklonil zrak. Zamířil a vystřelil. Na vnější straně Johnsonovy levé nohy se objevila malá dírka. Vzápětí se z rány vyřinula krev a Johnson začal ječet. Jeden z Colemanových mužů přiskočil s připraveným hadrem a nacpal jej Johnsonovi do úst.

Rapp se podíval na hodinky. Všichni čtyři přihlíželi, jak se Johnson kroutí bolestí. Po patnácti vteřinách mu Rapp vytáhl hadr z pusy. Než mu stačil položit další otázku, Johnson se sám rozpovídal. Rapp ho poslouchal celou minutu. Všechno, co Johnson pro Sidorova dělal, bylo rozhodně nelegální, a řada vlivných washingtonských činitelů by Rappovi ráda zaplatila obrovské sumy, aby jejich problém jednou provždy vyřešil.

Rapp zasunul hadr zpátky do Johnsonových úst. Odebral se za dodávku a Coleman šel za ním. „Vezměte ho do Lomu, zavřete do cely a dejte mu papír a tužku. Ať to sepíše. Pěkně podrobně. Všechno, co udělal pro Sidorova.“

„Mám mu něco naslibovat?“

„Třeba. Nebo to z něj vymlať. Je mi to jedno.“

Coleman nevypadal nadšeně. „A co kdybych to s ním zkusil po dobrém?“

„Jasně. Ten mizera není úplně bez talentu. Kdybychom mu mohli věřit, byl bych radši, kdyby pracoval pro nás než na volné noze.“

„Střílení do nohy asi nebude ten nejlepší náborový trik.“

Rapp mávl rukou. „Prostřelil jsem mu okraj chodidla. Nebude to nic trvalého. Během dvou týdnů se to úplně zahojí.“

„I tak…“ Coleman se nespokojeně zamračil.

„Mohl jsem ho zastřelit, takže si nech ty svoje rozumy.“

„Dneska večer ho viděla spousta lidí. Jestli zmizí, budou se ptát.“

„Nebylo by to poprvé, a jakmile se rozkřikne, do čeho se namočil, nejspíš ho nebudou hledat tak horlivě.“

„Mám zavolat doktorovi?“

„Ne.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Rád bych ho z toho prozatím vynechal. Nech Johnsona sepsat všechno, na co si vzpomene. Všechny jeho hříchy.“

„Myslíš, že toho je víc než ta věc se Sidorovem a práce, kterou dělal pro Adamse?“

„Těžko říct, ale mohl by z toho být zlatý důl. Řekni chlapcům, ať mu dají trochu Vicodinu. Tak akorát, aby se uklidnil, ale zůstal vzhůru. Až před sedmou dorazím já, nesmí vědět, na čem je.“ Rapp se nahnul a vyhlédl zpoza dodávky. Johnson balancoval na jedné noze a brečel. Rapp znechuceně zavrtěl hlavou a dodal: „A jestli je tak naivní, že zatají tu levárnu, kterou rozjeli s Adamsem… tak budeš mít dost práce rozmluvit mi, abych ho zabil.“

46

Okres Fairfax, Virginie

Rapp se probudil v půl šesté, rozhlédl se po své spartánské ložnici a vzpomněl si na svého psa. Většina terapeutů by považovala za pokrok, že jeho první myšlenka nepatří zesnulé manželce. Čas skutečně zahojí hodně ran. Ty Rappovy se sice nezahojily, ale daleko líp je snášel. Než potkal Annu, nikdy se ráno necítil osamělý. Vlastně se na nikoho nevázal. Nyní se probouzel v prázdném domě, a třebaže v něm Anna nikdy nebydlela, nepřipadalo mu to správné. Proto se mu stýskalo po voříškovi Shirley.

Křížená fenka border kolie žila převážně u Kennedyů, kde se o ni staral Irenin syn Tommy. Rapp mu zpočátku platil, ale později mu to Tommy nedovolil. Chlapec si na Shirley zvykl a vzhledem k Rappovu nepředvídatelnému cestovnímu programu s ní trávil víc času než majitel. Shirley byla skvělý pes. Zatraceně chytrá a velice věrná. Rapp si přál, aby lidé byli víc jako ona.

Rapp nerad jen tak lenošil, neliboval si v sebelítosti a navíc měl hodně práce, a tak se z postele skutálel na podlahu. Prvních deset kliků vždycky dělal pomalu. Musel rozproudit krev v ramenou. Dnes ráno se přidala tepavá bolest v lebce. Dalších čtyřicet kliků proběhlo ve strojovém tempu. Pokaždé, když klesl hrudí a dotkl se podlahy, píchlo ho v levém spánku a on si vzpomněl na velkého Rusa, který mu málem urazil hlavu. Rapp se však usmál, protože vyhazovač na tom byl určitě mnohem hůř. Ctižádostivost vítězila. Jestliže máte navrch, každá bolest se dá zvládnout.

Po klicích se Rapp obrátil, dal si sto sklapovaček a pak zamířil do sprchy. Pět minut na sebe nechal téct horkou vodu, téměř se nehýbal a události dne mu běžely hlavou jako proud po jeho zádech. Často to bývalo nejjasnějších pět minut dne. Mozkem obíhala okysličená krev. Horká voda ohřívala svaly a pleskala na dlaždice. Do jeho myšlenek nezasahovaly telefony, rádio, televize, internet ani lidé okolo. Byl to dokonalý začátek dne, zejména toho dnešního.

Cestou domů se zastavil u Kennedyové. Moc toho nenaspala a on věděl, že čeká na jeho hlášení o schůzce s francouzskými a britskými kolegy. Rapp si uvědomil, že zřejmě proto si po probuzení vzpomněl na Shirley. Seděla vedle něj, zatímco šéfce líčil hlavní body a obavy George Butlera o jeho muže na Kubě. Kennedyová se často dostávala do podobných situací. Do získávání vysoce postavených zdrojů investovali mnoho hodin a značné prostředky. Jakmile byl zdroj prozrazen, ocital se mimo hru a v budoucím konfliktu ho nemohli využít. Kvůli těmto zkušenostem nerada sdílela informace s agenturami, u nichž si nebyla jistá, že s nimi budou zacházet s patřičnou péčí. Dohodli se, že den nebo dva počkají a potom se uvidí, jestli je napadne nějaké uspokojivé řešení. Rapp už o jednom uvažoval, ale zatím nebylo úplně dotažené a Kennedyové o něm neřekl. Ještě počká.

Když se Rapp nakonec zvedl k odchodu, Shirley se vrátila do Tommyho pokoje a on měl na chvíli dojem, že mu dala košem. Dnes ráno se tomu usmál. Tommy je prima kluk a Shirley má štěstí. Stál ve sprše a uvažoval o slabých místech svého plánu. Jako vždycky v jeho branži tu byla jistá rizika. Otázka zněla, jestli se je vyplatí podstoupit. Po důkladném zvážení usoudil, že věc prozatím odloží a vrátí se k ní později. Přes den bude hodně řídit, a až zvládne rušné dopoledne, bude mít čas přemýšlet. Ze všeho nejdřív se musí postarat o Maxe Johnsona. Jestli má ten idiot všech pět pohromadě, zaplnil už svými profesionálními pochybeními celý zápisník.

Kamenný lom se nacházel asi padesát kilometrů do Washingtonu. Jeho pohnutou historii znal málokdo, což lidem, kteří jej nyní využívali, naprosto vyhovovalo. Byl to pozůstatek studené války – jedno z mála míst, jež nikdy nebyla odtajněna a prozrazena novinářům, a to především díky skutečnostem, že o něm neexistovaly oficiální záznamy a třicet let o něm neslyšel žádný politik.– Také pomohlo, že ani za studené války nebylo místo využíváno nijak často. V důsledku špatného plánování se v lomu stékaly dvě podzemní říčky, které jej často zaplavovaly. V poslednich letech doznal jistých vylepšení. Přibyla další čerpadla, několik vysoušečů a také záložní generátor, ale lom stále připomínal obří Petriho misku. Muži, kteří tam působili, často žertovali, že jejich zařízení jednou nezavře Kongres, ale Agentura pro bezpečnost a ochranu zdraví při práci, až zjistí, jak nezdravé jsou tam podmínky. Lidé od tajné služby jsou naštěstí zvyklí pracovat v ne zcela ideálních prostředích.

Objekt uspořádáním připomínal starý bunkr z druhé světové války, s chodbami rozbíhajícími se jako síť tepen. Rapp v jedné místnosti objevil dřímajícího Colemana a probudil ho rázným zatřesením a hrnkem kávy. Coleman spustil nohy na studenou podlahu a převzal od Rappa kafe. Po několika doušcích začal Rappovi popisovat zajímavou noc. Jeden z mužů přinesl zápisník a podal jej Rappovi, zatímco Coleman zdůrazňoval hlavní body.

Rapp se pokoušel rozluštit příšerný rukopis. „Co ta napíchnutá doktorova ordinace?“

Coleman se usmál. „Tohle jsem neotvíral. Myslel jsem, že ten moment překvapení budeš chtít využít ty.“ Rapp přikývl. Chtěl.

„Něco napsal, ale je to celkem k ničemu. V podstatě tvrdí, že okrajově pracoval jako konzultant pro generálního inspektora z Langley.“

„Ví, že Adams údajně odletěl ze země?“

„Ne.“ Coleman pokračoval v líčení posledních událostí.

Rapp si prohlížel poznámky. Po přibližně deseti stranách zvedl oči ke Colemanovi a poznamenal: „Zjistil toho spoustu.“

„Taky si myslím. Všechna čest. Sledování je vážně jeho parketa. Moji lidé mi řekli, že jeho vybavení není z tohohle světa. Nikdy nic takového neviděli.“

Rapp se nad tím zamyslel a uložil informaci do paměti. Možná ten idiot stojí za záchranu. Podíval se na hodinky a zeptal se: „Ještě něco, než tam půjdu? Tlačí mě čas.“

„Šel jsem spát kolem páté, ale do té doby se jenom litoval. Rozhodně se vidí jako oběť. Hodně se ho dotklo, žes ho postřelil. Strašně ho to bolí. Myslím, že kvůli práškům proti bolesti teď udělá cokoli.“

„Dobře. Kde jsou?“

Coleman došel ke kovové skříňce, otevřel rozvrzaná dvířka, sáhl pro červenou krabičku a podal ji Rappovi. Rapp vzal pilulky a láhev vody a zamířil dlouhou chodbou k celám. Navolil bezpečnostní kód a prošel dál. Dvě cely byly nalevo a dvě napravo a jejich těžké ocelové dveře jako by pocházely z bitevní lodi.

V celách scházelo vybavení pro záznam obrazu a zvuku. Vlhkost elektronice nesvědčila, a tak si Rapp nesl vlastní přístroj. Vzal si jej pro případ, že by mu něco uniklo a později si potřeboval rozhovor ještě jednou přehrát. Pravděpodobnější však bylo, že hned po výslechu nahrávku zničí.

Rapp se zastavil u prvních dveří vlevo a odsunul těžký kryt na špehýrce. Johnson seděl na židli a ovázanou nohu měl na stole. Před ním ležel notes a tužka. Rapp uvolnil západku a vešel. Colemanův člověk beze slova odešel. Rapp postavil láhev s vodou na stůl a zatřásl krabičkou s léky, aby upoutal Johnsonovu pozornost.

„Nedal byste si?“

Johnson natáhl ruku. „Dal.“

Rapp si všiml potu na jeho horním rtu a řekl: „Za chvíli.“ Johnson se začal trochu ošívat a s hlubokým znepokojením hleděl na svou nohu. „Nejdřív musíme probrat pár věcí.“

Johnson zasténal a praštil pěstí do stolu. „No tak. Dejte mi jednu pilulku.“ Rapp se na něj zadíval a zeptal se: „Co o mně víte?“

„Vím, že jste mě včera večer bezdůvodně střelil do nohy. Tak tohle o vás vím.“

Rapp pochopil, co Coleman myslel tím, že se Johnson vidí jako oběť. „V širším smyslu, Maxi, jakou mám podle vás pověst?“

Johnson se nervózně rozhlédl po místnosti a pokrčil rameny.

Rapp si svlékl sako a přehodil je přes opěradlo židle. Položil ruku na pistoli a řekl: „Nehledejte v tom žádnou vědu, Maxi. Dneska ráno je důležitá upřímnost. Klidně mě můžete urazit, hlavně mluvte pravdu. Jinak vás odsud nepustím. Rozumíte?“

„Já nevím. Je to celé úplně šílené.“

„Nelamte si s tím hlavu,“ doporučil Rapp o něco ostřeji. „Pravda je pravda a zatracená lež je zatracená lež, a jestli se mi bude zdát, že lžete, začneme zase tu hru.“

„Jakou hru?“ zeptal se Johnson opravdu zmateně.

Rapp kvůli efektu vytasil pistoli a odpověděl: „Levá noha, pravá noha, levé koleno, pravé koleno.“

Johnson zabořil tvář do dlaní.

„Takže nezapomeňte,“ pokračoval Rapp, „pravdu. A teď podruhé… Jakou mám pověst?“

Johnson znovu pokrčil rameny. „Já nevím… zabil jste hodně lidí.“

Rapp se snažil být objektivní. „Když se to vezme kolem a kolem, musím s vámi souhlasit.“

„A po včerejším večeru,“ dodal Johnson rychle, „o tom vůbec nepochybuju. Sakra… Byl jsem v Langley dřív než vy. Odsloužil jsem tam pětadvacet let. To, co jste včera udělal, bylo prostě špatné. Takhle se ke kolegovi přece chovat nemůžete.“

Rapp byl rád, že aspoň na pět hodin zalezl do postele, protože Johnson byl dokonalý příklad toho, jak s lidským mozkem zatočí nedostatek spánku. Jestliže se k tomu přidala skutečnost, že Johnson nejspíš od dětství necítil skutečnou bolest, výsledkem byl šestapadesátiletý krajně rozrušený muž. „Uděláme si stručnou rekapitulaci. Poslední rok jste se prodával každému, kdo zaplatil. Porušil jste desítky paragrafů. Nezákonně jste špehoval vládní úředníky.“

„Nezákonně!“ odfrkl Johnson. „Lepší slovo nemáte? Vy taky nehrajete zrovna podle pravidel.“

„To určitě ne, ale je velký rozdíl mezi tím, co děláte vy a co dělám já.“

„Třeba si to jenom myslíte.“

„Opravdu? Tak mi řekněte, kolik peněz jsem porušováním zákonů vydělal já za celou kariéru.“ Johnson se svíjel na židli.

„Na tenhle relativismus nepřistoupím, Maxi. Já tuhle práci dělám, protože si myslím, že je důležitá. Dělám ji proto, že narcistickým parchantům jako vy záleží víc na vlastním egu a balíku peněz než na národní bezpečnosti. Ale nejvíc mě štve, že až dojde k novému jedenáctému září, všichni budou ukazovat na chlapy jako já a tvrdit, že jsme neudělali dost pro ochranu vlasti. Mám toho plné zuby, Maxi. Nebaví mě plavat proti proudu. Už dva dny jenom poslouchám kecy. Například ty vaše. Jste jako rozmazlené děti, co kašlou na všechno a na všechny kromě sebe.“

„To není pravda.“

„Vážně?“ Rapp založil ruce na prsou. „Prohlašujete se za kolegu, Maxi. Dobře, tak jestli jste opravdu profesionál, musíte moc dobře vědět, že jste zašel zatraceně daleko a já mám plné právo prostřelit vám hlavu.“

„To není pravda… jsou věci… věci, o kterých nevíte.“

„Hovno!“ zařval Rapp. Adams na něj zkoušel to samé. „Je to na vás, Maxi. Litujete z celého srdce a z celé duše svých činů, nebo vás mám střelit do hlavy? Vyberte si!“

47

Nebyla to Rappova první seance, jak v oboru s oblibou říkali. Existovalo pár knih o tom, jak správně vyslýchat vězně, ale všechny byly poměrně zdrženlivé. O drsnějších postupech pojednávaly příručky CIA o získávání informací z lidských zdrojů a vnitřní zpravodajské službě. Vznikly před několika desítkami let, kdy lidé byli dost stateční nebo šílení, aby takové věci svěřili papíru. Rapp je kdysi přečetl a shledal užitečnými v tom smyslu, že vymezovaly základní rámec, ale bylo to jako teoretizovat o baseballovém odpalu. Většina lidí si o něm přečte a všechno je jim jasné, jenže jen pár z nich se skutečně dokáže postavit na pálku a zasáhnout míček letící skoro stopadesátikilometrovou rychlostí.

Rapp nepochyboval, že Johnsona vyděsil do morku kostí. Ale byl dost vyděšený na to, aby mluvil pravdu? U většiny lidí k tomu stačí strach ze smrti nebo krutá bolest. Pokud je možné jejich vyprávění ověřit a prokáže se, že lhali, budou se muset vrátit do výslechové místnosti a znovu se použije knoflík, který funguje.

Johnson se podíval na Rappa a přesvědčivým hlasem řekl: „Chci mluvit pravdu.“

Začala problematická fáze. Problém s Johnsonem spočíval v tom, že příliš dlouho měřil dvojím metrem a myslel si, že má právo lhát. Jako velký vyšetřovatel dohlížel na to, aby v Langley všichni dodržovali pravidla. A pokud je porušili, měl za úkol je přistihnout. Stál nad nimi. Pravidla vznikla pro obyčejné lidi. Nebylo divu, že se tak spřátelil s Glenem Adamsem. Proto se Rapp rozhodl přistoupit k věci z trochu jiného úhlu.

„Budu k vám upřímný. Čeká mě dlouhý den. Dopoledne musím vyzvednout kamaráda, kterému se to pomotalo v hlavě, protože dřel jako mezek a za poslední rok dvakrát těsně unikl smrti kvůli kreténům, jako jste vy. A potom jedu na Capitol Hill, kde si mě kašpaři z výboru pro justici podají, že jsem se nechoval hezky k teroristům, a pak se přesunu do Bílého domu a řeknu prezidentovi, že jsem vás buď zabil, jak mě žádal, nebo nechal naživu a neuposlechl jeho příkaz.“

„Prezident vám nařídil, abyste mě zabil?“ Johnsonovy oči se rozšířily strachem a překvapením.

„Po tom, co se stalo minulý týden, prezident rozhodl, že válka proti terorismu není jen reklamní slogan. Řeší následky útoků, pátrá po lidech, kteří jsou pořád na svobodě, chce si došlápnout na ty, kteří jim pomáhali, a uprostřed toho všeho se dozví, že generální inspektor CIA odletěl ze země, a to zrovna do Caracasu ve Venezuele.“ Rapp v Johnsonově pohledu zaznamenal úžas. „Správně. Váš kamarád Glen Adams. Sledovali jsme ho asi měsíc. Někdo udělal chybu, on dostal strach a práskl do bot. Ukázalo se, že poslední čtyři roky dělal pro toho mizeru Cháveze.“

„Pro Huga Cháveze?“

„Přesně tak. Začali jsme prohledávat jeho dokumenty a bohužel jsme v jednom kuse naráželi na vaše jméno.“ Johnson ztěžka polkl.

„Tak jsme se dostali na vaši stopu. Nevěděli jsme nic o Sidorovovi ani dalších věcech, na kterých děláte.“

„Včera večer mě viděla spousta lidí.“ Johnson zvedl zrak a ukázal na Rappa. „A viděli taky vás.“

„Rusové. Samí Rusové. Ti mají jiná pravidla. Mají úctu k tomuhle.“ Rapp zamával pistolí. „Vědí, že bych si je našel a zlikvidoval je. Člověk jako Sidorov… ten má dost vlastních problémů. Ze všeho nejmíň potřebuje, aby mu šel po krku někdo jako já.“

„Ti dva muži z ochranky,“ připomněl Johnson s vychytralým výrazem. „To byli Američané. Viděli mě. Viděli, jak mě táhnete z klubu.“

„Myslíte ty dva chlápky od Triple Canopy? Bývalé příslušníky zvláštních jednotek? S těmi jsme už mluvili. Vylíčili jsme jim, co máte na svědomí. Nabídli se, že nám pomůžou s výslechem. Řekl jsem jim, že uvidíme, jak to dneska ráno půjde.“ Rapp se podíval na hodinky. Bylo šest padesát šest. „Máte půl hodiny na to, abyste mě přesvědčil, že mám vaši popravu odložit.“

Johnson nepřítomně zíral někam do dáli.

„Rozumíte, co vám říkám?“

„Nemůžu uvěřit, že pracoval pro Huga Cháveze.“

Rapp na sobě nedal nic znát, ale v duchu se usmál. Možná v tom muži přece jen zůstala špetka vlastenectví. „Nikdo z nás z toho není nadšený. Tak rozuměl jste, co vám říkám?“

„Ano.“

„Tím si nejsem tak jistý, takže to povím úplně jasně. Prezident mi řekl, ať vás zabiju. Rozzuřilo ho, že zběhl člověk s Adamsovým bezpečnostním prověřením. Mezi námi, děsí ho, že se ten moula Chávez s Adamsem ukáže v televizi. Ví, že jste Adamsovi pomáhal shromažďovat informace.“ Rapp pokrčil rameny. „Na Adamse nemůže, takže se spokojí s vámi.“

„Netušil jsem, že dělá pro Cháveze.“

„Maxi,“ vzdychl dlouze Rapp, „rád bych s vámi trochu soucítil, jenže vy jste moc dobře věděl, že porušujete zákon. Spolčil jste se s pěkným parchantem a nechal jste se chytit. A teď… půl osmé se dožijete jedině v případě, že vyložíte všechny karty na stůl. Vím, že to pro vás nebude jednoduché, protože jste profesionální lhář. Musíte potlačit svoje instinkty. Jestli budu mít dojem, že mi lžete, což okamžitě poznám, to mi věřte, vytáhnu pistoli a budeme střídat levou a pravou nohu. Rozumíte?“

„A když vám povím pravdu?“

Rapp se usmál. „Řekněme, že podle některých lidí jste docela dobrý v tom, co děláte.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že když budete naprosto upřímný a nic nezatajíte, možná budu uvažovat o tom, že bych vás nechal žít. A pokud usoudím, že vám můžu věřit, třeba vám dokonce dám práci.“

V Johnsonových očích se zablýskla naděje. Trochu se napřímil, jako pes, který chce potěšit svého pána. „Fajn. Mám dojem, že chápu.“

„Tak spusťte, a nezapomeňte, hlavně žádné lhaní.“

„Dobře… asi před šesti měsíci za mnou přišel Glen a sdělil mi svoje podezření ohledně toho, co vy a Irene děláte. Řekl, že do toho může zasvětit jenom mě. Že když chce člověk někoho usvědčit z porušování zákonů, nemůže sám hrát fér. Musí být ochoten zapomenout na pravidla.“

„A vy jste souhlasil,“ poznamenal Rapp klidně, jako by mu pomáhal.

„Ano.“ Johnson chtěl pokračovat, ale zarazil se.

„No tak,“ pobídl ho Rapp. „Vaše jediná šance je říct pravdu.“

„Co když vás rozčílí?“

„Nějak se s tím vyrovnám.“

„Tím, že mě střelíte do nohy?“

Rapp zavrtěl hlavou. „Jenom když mi zalžete. Takže jste se rozhodl pro něj pracovat…“ Rapp zakroužil rukou, aby Johnsona přiměl pokračovat ve vyprávění.

„Začalo to celkem jednoduše. Chtěl, abych napíchl ordinaci jednoho chlápka. Ani jsem nevěděl, kdo to vlastně je.“

Rapp hned věděl, že to je lež. Namířil na Johnsonovu ovázanou nohu a řekl: „Pozor na to.“

„Dobře,“ opáčil Johnson rychle, „věděl jsem, kdo to je, ale nikdy jsem se s ním nesetkal.“

„Pokračujte.“

„Jmenuje se Thomas Lewis. Je to psychiatr. Chodí k němu na terapii hlavouni ze šestého patra. Má praxi na Tyson’s Corner.“

„Vím, kdo to je.“

„Fajn… napíchli jsme mu ordinaci.“

„Tomu říkám akce.“

„Já jsem to nevymyslel. Jenom jsem plnil příkazy.“

„Jako já,“ poznamenal Rapp. „Prezident chce, abych vás zabil, takže bych mu neměl odporovat. Nejlepší by asi bylo hned vás zlikvidovat a celé to uzavřít.“

„Nechte mě domluvit, prosím vás. Připadalo mi to trochu přehnané.“

„Ale zároveň vás napadlo, že to je vynikající nápad.“ Johnson po krátkém zaváhání přiznal: „Tak nějak.“

„Jak jste to provedl?“ zajímal se Rapp.

„V nedaleké kanceláři jsem nainstaloval pasivní systém a začal jsem nahrávat. Každé dva týdny jsem se tam vracel zkontrolovat zařízení, ale jinak se dalo ovládat na dálku. Nahrávky se každý den přesouvaly na server. Stáhnul jsem je na disk a předal je.“

„Poslouchal jste je?“

Johnson to chtěl popřít, ale včas se zarazil. „Jenom pár, moc ne.“

„Opravdu?“

„Ano. Možná to zní zajímavě, ale byly neskutečně nudné.“

„Kolik existuje kopií?“ zeptal se Rapp ležérně.

„Jednu jsem dával Adamsovi a druhá je na bezpečném serveru.“

Rapp přikývl a sáhl po krabičce s léky. Otevřel ji a vyklepl dvě pilulky do dlaně. Podržel je před Johnsonem a otázal se: „Znáte Marcuse Dumonda?“

„Ano,“ zavrčel Johnson. „Je to nezdvořilý fracek.“

„To ani ne. Jenom tak působí, protože je daleko chytřejší než my ostatní. Onehdy mi vyprávěl, že má nový program, který dokáže zjistit, kolikrát bylo něco zkopírováno. Náhodou je teď ve vaší kanceláři. Kdybych mu zavolal a zeptal se ho, kolik kopií jste udělal, a on by mi řekl jakýkoli jiný počet než dvě… no… mám dojem, že bychom to rychle uzavřeli. Tak kolik kopií jste udělal?“

Johnson nad tím dlouho přemýšlel. „Tři. Myslím, že vlastně byly tři.“

Rapp položil krabičku s léky na stůl a posunul k Johnsonovi láhev vody. „Správná odpověď.“ Díval se, jak Johnson sype pilulky do dlaně a hltá vodu. „Víte, jak jste mluvil o té pronajaté kanceláři?“

Johnson přikývl.

„Druhé patro, přímo naproti Lewisově ordinaci. Už máme všechno vaše vybavení.“ Rapp si všiml Johnsonova překvapeného výrazu. „Vím o vás víc, než si dokážete představit, Maxi. Jestli mi ještě něco zatajíte, opravdu se naseru. Jako Saddám Husajn, hajzl z třetího světa, co vám do penisu zasune teploměr a rozbije ho kladivem. Nebo vám nacpe hlavu do kbelíku vlastních hoven. Takhle zacházíme se zrádci.“

„Omlouvám se,“ pronesl Johnson roztřeseně.

„Omluva nic neřeší, Maxi. Musíte si v hlavě srovnat, že máte jenom jeden pokus.“

„Chápu.“

„Fajn, protože až se vás příště zeptám na nějaké číslo, musíte si být zatraceně jistý, že je správné.“

„Dám si pozor. Slibuju.“

Rapp mu tak docela nevěřil, avšak po přeprogramování by ho mohli vrátit na správnou stranu. Saddáma Husajna by mu nikdy nepředvedl, ale mohl mu ukázat pár děsivých fotek. „Tak dobře, kde jsou ty kopie?“

48

McLean, Virginie

Dům stál v hezké, stromy lemované ulici v North Arlingtonu, nedaleko místa, kde Rapp vyrostl. Ulice byla elegantní, ale ne okázalá. Hodně patrových domů v koloniálním a federálním slohu s udržovanými trávníky. Ve čtvrti bydleli právníci, lobbyisté a vládní dodavatelé. Všichni se živili z bezedného koryta federálních fondů. Bylo tu jen málo státních zaměstnanců, pokud podobně jako Nash neměli drahou polovičku v soukromém sektoru.

Několik minut před osmou Rapp zastavil před domem a vyřadil. Podíval se k bílým vchodovým dveřím a představil si, co se děje uvnitř. Kennedyová před spaním zavolala Nashovi a oznámila mu, že většinu dne stráví v její společnosti. Čekalo je uzavřené zasedání výboru pro justici a pak brífink s prezidentem. Jestliže jí Nash pověděl o problému s Rappem, nechala si to pro sebe. Rapp si rozepnul pás a vystoupil z auta. Cestou ke dveřím ho napadlo, jestli se mu Nash nepokusí dát pěstí. Snad se vyspal a uvažuje rozumněji.

Rapp zazvonil a odstoupil od prahu. Pokud Nashovi vydržela špatná nálada, nejlepší bude mít trochu manévrovacího prostoru. Po několika vteřinách otevřela Maggie. Měla havraní vlasy, malý nosík, světle modré oči a hladkou bílou pleť. Už se vystrojila na velký den, a to do úzké sukně a bílé bavlněné blůzy s volným pasem. Kadeře černé jako uhel si stáhla do dokonalého ohonu, který zdůrazňoval její nádhernou tvář a zároveň jí dodával nádech přísnosti a varoval všechny muže v pracovním prostředí, aby se měli na pozoru. Nikdo by neřekl, že porodila čtyři děti.

Maggie se na Rappa přívětivě usmála a spiklenecky mrkla. „Mitchi, to je ale překvapení.“ Nastavila mu tvář. Rapp ji políbil a zašeptal: „Jak na tom je?“

„Nemám tušení.“ Potom hlasitěji dodala: „Pojď dál.“ Vedla Rappa chodbou. „Vypravujeme děti do školy.“

„Fajn, doufal jsem, že je uvidím.“

Jakmile Rapp vstoupil do kuchyně, čtyři obličeje se rozzářily jako o Vánocích a jeden se zachmuřil, jako kdyby do místnosti vešel úhlavní nepřítel. Patnáctiletá dcera Shannon vyskočila od stolu a rozpřáhla ruce. „Strejda Mitch.“ Radostně objala Rappa a řekla: „Víš, co je nového?“ Než stačil zareagovat, sama odpověděla: „Od soboty se můžu učit řídit!“

Rapp měl tento pro dospívající zlomový okamžik dávno za sebou, ale Shannon byla očividně v sedmém nebi. „Skvělé.“

„Vezmeš mě na projížďku?“

„Určitě.“ Rapp zvedl ruku a pohladil po hlavě Jacka, desetiletého génia, který se věnoval misce ovesných vloček a zároveň sledoval program Sportovní centrum. Maggie pocházela z Bostonu a děti fandily Red Sox, a tak se Rapp zeptal: „Jak si vedou ti vaši Yankees?“

„Jo, jasně,“ odpověděl Jack. „Je to parta přeplacených primadon.“

„Mám pocit, jako bys mluvil o Red Sox.“

Maggie se právě vracela z opačné strany kuchyně s kávou pro Rappa. „Abych to kafe po tobě nehodila.“ Podala hrnek Rappovi, když vtom roční Charlie začal třískat do pultíku na dětské židličce.

Rapp převzal kávu a obrátil se k Charliemu, který k němu zvedl velké hnědé oči. Na upadané pusince se objevil dychtivý úsměv. „Promiň, mladíku. Zrovna jsem se k tobě dostával.“ Rapp se sklonil a políbil ho na temeno hlavy. Když se narovnal, zadíval se na Roryho, který seděl na druhé straně stolu. Před sebou měl talíř ovocných taštiček a otevřenou knihu. „Jak se dařilo o víkendu?“

Rory s nedbale skrývaným uspokojením odpověděl: „Všechny tři zápasy jsme vyhráli.“

Jack dodal, aniž odtrhl oči od televize: „Dal čtrnáct gólů. Nikdo na něj neměl.“

„Prima,“ konstatoval Rapp. Rory byl vynikající sportovec. Sám Rapp býval lakrosovou hvězdou na Syrakuské univerzitě a rád Roryho sledoval při hře. Chlapec na hřišti působil vyzrále a měl potenciál hrát na té nejvyšší úrovni.

„Další zápas máme v sobotu,“ pokračoval významně Rory.

„Výborně… zkusím přijít.“ Rapp se od dětí obrátil k nevrlé hlavě rodiny, stojící na opačném konci kuchyně. „Irene řekla, ať tě vyzvednu.“ Podíval se na hodinky. „Máme přijet brzy, abychom stihli probrat pár věcí.“

„Řídit umím taky,“ odsekl Nash chraplavě.

„Vidím, že pořád máme špatnou náladu.“

Maggie si hlasitě odkašlala a zavelela: „Pospěšte si, děti. Jdeme. Je čas jet.“ Otřela Charliemu obličej a vytáhla ho ze židličky. Podala potomka Rappovi a požádala: „Cestou ho vysaďte v jeslích. Dohlídni, aby ten mrzout vzal z dodávky dětskou sedačku.“ Políbila Charlieho a Mitche, došla k manželovi, také mu dala pusu a řekla: „Miluju tě. Dávej na sebe pozor a všechno zvládni. Zavolám ti.“

Za třicet vteřin i s dětmi zmizela a Rapp zůstal stát uprostřed kuchyně s Charliem v jedné ruce a hrnkem ve druhé. Nash se opíral o linku a zdálo se, že vymýšlí, jak Rappa srazit pěstí a přitom neublížit Charliemu.

Nash se napil kávy a postěžoval si: „Mám na prsou modřinu.“

Zacházet s lidmi v rukavičkách nebyl Rappův styl. Měl nutkání vrátit Charlieho ke stolu a nakopat tátovi zadek, jenže to by bylo trochu krátkozraké. Dnes záleželo na jediném, a to dostat Nashe do Bílého domu. Rapp překonal svou hrdost, zapomněl na veškeré poučky o bojových vůdcích a pronesl: „Promiň. Přál bych si, aby na to nedošlo.“

„Aby na to nedošlo… to je teda omluva.“

Rapp vzdychl. „Poslouchej… promluvíme si v autě. Potřebuju ti říct pár věcí a…“

„A co?“

„Kdy u tebe naposledy hledali štěnice?“

„Asi před měsícem.“

„Promluvíme si v autě,“ uzavřel Rapp.

Vyšli bočními dveřmi. Nash Rappovi podal balík plínek a odebral se do prostorné samostatné garáže pro dětskou sedačku. Charlie zpozoroval kočku od sousedů a málem Rappovi vyskočil z náručí. Ukazoval, házel sebou a povykoval, a když jeho úsilí k ničemu nevedlo, chytil Rappa za vlasy a vší silou zatahal. Rappa jeho odhodlání pobavilo natolik, že se zasmál.

Jakmile Nash zvládl dětskou sedačku, připoutali do ní Charlieho a vyrazili. Nash zpočátku nemluvil. Když se blížili ke Glebe Road, Rapp začal: „Vím, že jsi na mě naštvaný, ale musíš mi říct, kam jedeme.“

„Jedeme k Dirksenově senátní budově. Přece víš, kde je.“

Rapp si pomyslel: Bože můj, vážně to s ním jde z kopce. Ukázal bradou k zadní sedačce a vysvětlil: „Charlieho jesle.“

„Aha, tady doleva.“

Rapp odbočil na Glebe Road a řekl: „Poslechni… vím, že se mnou není jednoduché spolupracovat a že o Stanoví to platí taky, ale musíš se k tomu postavit jako chlap.“

„Co tím naznačuješ?“ zeptal se Nash podrážděně.

„Myslíš si, že když jsem tě včera posadil na zadek, bylo to kvůli tomu, že se mi nedaří v práci?“

„Možná.“

Rapp zavrtěl hlavou. „Známe se hodně dlouho… a nikdy jsem na tebe nevztáhl ruku… jenom když jsem tě v Hindúkuši táhl postřeleného z palebné linie.“ Rapp úkosem pohlédl na Nashe. „Byl bych rád, kdyby sis to uvědomil, než nade mnou zlomíš hůl.“

Nash vrtěl hlavou a díval se z bočního okénka na straně spolujezdce.

Rapp se ušklíbl. „A je to. Mlčíš. Riskoval jsem krk, abych zachránil ten tvůj, a ti mi nemáš co říct.“

„Věděl jsem, že mi to budeš předhazovat až do smrti.“

„Tak to někdy chodí, když někomu zachráníš život, Mikeu. Abych řekl pravdu, vzpomněl jsem si na to včera. Když ses choval tak absurdně.“

„Absurdně… já?“

„Je to tak, Mikeu. Jsi profesionál. Víš líp než kdokoli jiný, že nemůžeš nic říkat nahlas, protože by tě někdo mohl nahrávat. Ale stejně sis včera pustil pusu na špacír. Dvakrát jsem tě varoval, ale ty sis nedal říct.“

„A tak jsi mě praštil.“

„Máš naprostou pravdu, a udělal bych to znova. Tyhle věci jsou důležitější než ty nebo já a věděl jsi to od začátku. Sám jsi za mnou přišel a tvrdil jsi, že už nemůžeš bojovat ve válce, ve které máš jednu ruku svázanou za zády.“

Nash několik bloků mlčel. Na zadní sedačce si pobrukoval Charlie. Nakonec Nash odpověděl: „Nejsem nevděčný, ale nezadupu svoje svědomí do země. Nemáš právo… Stan nemá právo –“

„Klid,“ přerušil ho Rapp. „Zamysli se, než ze sebe zase uděláš blázna. Přece po tobě nechci, abys zaprodal duši.“

„Ale rozhodně to tak vypadá.“

„Tak mě chvíli poslouchej. Mluvil jsem se Stanem a vysvětlil jsem mu tvoji situaci.“

„Výborně,“ zaúpěl Nash. „Předpokládám, že jsi mu vyprávěl, jak jsi mě posadil na zadek.“

„Vyprávěl.“

„Sakra. Teď to budu mít na talíři napořád.“

„To si nemyslím, ale na tom nezáleží.“ Nash se díval přímo před sebe. „Co říkal?“

„Řekl, že jestli jsem tě dokázal srazit jediným úderem dlaně, jenom to dokazuje, že si potřebuješ vzít volno.“

Nash býval na státní střední škole zápasnickým přeborníkem Pensylvánie a později u námořní pěchoty boxoval. Ostrá výměna názorů s Rappem byla nejkratší potyčkou v jeho životě. Skončilo to rozbolavělou hrudní kostí a desetkrát pochroumanějším egem. „Jasně… poslední dobou jsem toho moc nenaspal.“

Rapp mohl navrhnout nejméně deset jiných vysvětlení, ale k ničemu by to nevedlo. Dnes ráno nemělo smysl pouštět se do hádky a nutit umíněného přítele k nemožnému, čímž by uznal, že se mýlil. Důležité bylo postupovat s míčem dopředu. „Všichni jsme poslední dobou pod tlakem. Ty zřejmě pod větším než většina z nás. Chris byl tvůj člověk. To, jak ho zabili, je vážně otřesné a navíc je tu Jessica a ostatní tvoji známí z NCTC. Stan tam nikdy nebyl a ani já tam nechodím moc často, ale tys je znal. Nejsem bezcitný mizera. Chápu, že tě to rozhodilo, ale v naší branži není čas na utěšování. Potřebuješ si pár týdnů oddechnout… vezmi si je, ale neporušuj svoje sliby a o ničem nemluv.“

„A když si vezmu týden volna a stejně s tebou a se Stanem nebudu souhlasit, k čemu dospějeme? Mám prostě přehlížet vlastní svědomí a nechat vás dělat věci, které jsou podle mě chyba?“

„Ne,“ odpověděl Rapp. „Vlastně bych řekl, že Stan má řešení.“

„Nech mě hádat… Figuruje v něm pistole a sud s kyselinou.“

„Ne.“ Rapp zavrtěl hlavou a usmál se. „Tvrdí, že rozhodnutí je na tobě.“

„Jaké rozhodnutí je na mně?“ zamračil se Nash.

„Jestli ten prodejný parchant ještě někdy uvidí denní světlo.“

„Blbost.“

„Ale ne… Stan říká, že už má po krk černé práce. Rozčiluje ho, že se ti jáma zdá pořád malá.“

„Že se mi jáma zdá malá?“ zopakoval Nash, který nechápal, co tím Hurley myslí.

„Jo… prý se máš sám chopit lopaty a začít kopat. On skončil. Řada je na tobě.“

„S čím je řada na mně?“

„Máš vymyslet, co uděláme s tím parchantem, který vyzradil naši operaci. Toho, kvůli kterému zabili Chrise Johnsona a velmi pravděpodobně dalších sto osmdesát sedm Američanů.“

Nash pomalu obrátil hlavu a podíval se z okénka. Vybavil si Chrise Johnsona. Bývalý armádní ranger byl prvním mužem, kterého Nash naverboval. Devětadvacetiletý Johnson pracoval skoro rok v naprostém utajení a pronikl do jedné z nejradikálnějších washingtonských mešit. Nechybělo mnoho, aby odhalil buňku a zabránil útokům z minulého týdne, jenže pak v Postu vyšel článek o tom, že CIA tajně sleduje zhruba pět mešit na východním pobřeží. Následující den Lev al-Káidy a jeho tlupa teroristů Johnsona odhalili, mučili a zabili.

Aniž se obrátil k Rappovi, Nash se zeptal: „Kolik času mám na rozmyšlenou?“

„Stan odhaduje, že potrvá nejmíň týden, než z něj všechno vytáhneme.“ Týden, pomyslel si Nash. Mizerných sedm dní rozhodne o osudu člověka. O osudu muže, kterého nenáviděl. Do čeho se to sakra zapletl?

49

Capitol Hill

Senátorka Barbara Lonsdaleová prošla širokou chodbou Dirksenovy senátní budovy a zastavila se před nenápadnými dveřmi. Elegantní rukou na ně jednou zaklepala a hned vstoupila. V jednom rohu hovořil Mitch Rapp s Irene Kennedyovou a ve druhém Mike Nash se dvěma právnickými jestřáby z Langley. Všech pět přítomných zmlklo a obrátilo se k předsedkyni výboru pro justici. Během jednoho týdne se celkové vystupování Lonsdaleové od základů změnilo. Rapp to přirovnal k obrácení newyorského salonního liberála, který se stane obětí přepadení a hned druhý den roztrhá členský průkaz ACLU, koupí si pistoli a vstoupí do občanské hlídky.

Lonsdaleová se podívala na právníky a požádala: „Pánové, omluvíte nás na minutku, prosím?“

Právníci se ohlédli ke Kennedyové, jestli proti tomu nic nemá. Kennedyová souhlasně pokývala hlavou.

„Co kdybyste šli do zasedací místnosti výboru?“ navrhla Lonsdaleová. „Za chvíli začneme.“

Muži vzali kufříky a vytratili se dveřmi naproti těm, kterými přišla Lonsdaleová.

Jakmile odešli a dveře se zavřely, Lonsdaleová si o dlaň poklepala nepopsanou bílou obálkou a řekl: „A je to tady.“

„Víte určitě, že do toho chcete jít?“ zeptala se Kennedyová. Lonsdaleová se hodlala vzdát předsednictví výboru pro justici výměnou za kontrolu nad výborem pro výzvědné služby.

Lonsdaleová bez zaváhání odpověděla: „Ano.“

Rapp připomněl: „Ještě není pozdě.“ Stále si nebyl jistý, jestli by jim víc neprospěla ve své současné funkci.

„Ve výboru zůstanu, takže na ně můžu dohlížet.“

„Ale ztratíte rozhodující slovo,“ poznamenal Rapp.

Lonsdaleová se usmála. „O místo ve vedení nepřijdu. Od kladívka mě bude dělit jenom jedna židle. Zaměstnanci se ke mně chovají loajálně. Všichni měli rádi Ralpha.“ Hlas se jí zlomil při zmínce o šéfovi jejího štábu, který zahynul při výbuchu v restauraci Monocle společně se sedmi senátory a mnoha vysoce postavenými úředníky, právníky a lobbyisty.

„Už se do vás pustili pomatenci z krajní levice,“ ozval se Nash. „Dva začali shromažďovat peníze a chtějí se proti vám postavit v příštích primárkách.“

„Jsme v Americe. Mají na to právo a já mám právo si jich nevšímat. Do téhle situace jsem se dostala kvůli tomu, že jsem poslouchala idioty.“

„Jenom jsem chtěl říct, že to nebudete mít jednoduché,“ objasnil Nash. „Mohli bychom to provést rafinovaněji. Nebylo by špatné, kdyby si pořád mysleli, že jste na jejich straně.“

Lonsdaleová nad jeho obavami mávla rukou. „Tihle lidé nikdy nebudou spokojení. A kromě toho hra na dvojitého agenta není můj styl. Radši si zahrávám s ohněm. V tom jsem dobrá. Jestli někdo chce kritizovat vás tři, musí se nejdřív utkat se mnou nebo aspoň počítat s tím, že se za vás rychle a rozhodně postavím.“

Rapp nevěděl, nakolik ji může brát vážně. Do jisté míry mohlo její ujišťování cosi znamenat, ale přece jenom to byla pouhá slova.

Upozornil na to a Lonsdaleová odpověděla: „V tomhle městě slova mají velkou moc a nezapomínejte, že nejsem jediný senátor, který podstoupil tohle obrácení ohněm. Nejsem sama. Tohle zvládnu,“ pokračovala optimisticky, „Missouri je možná modrý stát, ale obhájíme se. Myslím, že ve světle posledních událostí moji voliči pochopí, proč jsem změnila pozici.“

„Podle mě je to dobrý tah, Barbaro,“ řekla Kennedyová. „Tisk nemůže přehlížet skutečnost, že jeden z nejtvrdších kritiků CIA se teď stal jejím zastáncem. Díky.“

„Nemáte zač.“ Lonsdaleová se podívala na hodinky. „Zbývají nám dvě minuty. Vysvětlím vám situaci. Mluvila jsem se dvanácti z devatenácti členů.“ Zarazila se. Dva kolegové z výboru zahynuli při útoku na Monocle. „Se dvanácti ze sedmnácti. Mám dojem, že jenom tři budou dělat potíže. Maximálně pět.“

„Nechte mě hádat,“ řekl Rapp. „Ogdenová?“

„Ta je vede,“ přisvědčila Lonsdaleová. Ogdenová byla starší senátorka za Kalifornii. „Jak víte, bude to uzavřené slyšení, ale všichni si uvědomujeme, jak to chodí. Jakmile slyšení skončí, tahle skupinka opozičníků bude selektivně odtajňovat svoji verzi událostí, takže pozor na to, co tam povíte. Neříkejte nic, čím by se mohlo zabývat ministerstvo spravedlnosti. Už jsem podepsala čestné prohlášení, které podporuje vaše vyprávění.“ Pokrčila rameny a dodala: „Jestli senátorka Ogdenová a její klika chtějí stranit teroristům… nemůžou za současných okolností svůj boj vyhrát, ale stejně musíme být opatrní.“

Lonsdaleová se zmínila o několika dalších věcech a pak doporučila: „Už byste měli jít. Já přijdu za chvíli.“ Když skupinka vykročila ke dveřím, Lonsdaleová řekla: „Mitchi, ještě okamžik. Chci s vámi o něčem mluvit.“

Rapp se zastavil a počkal, až Lonsdaleová obejde konferenční stůl. Za chůze vytáhla bílou obálku a podala ji Rappovi. Ten ji převzal a zeptal se: „Co to je?“

„Nazvěme to informace o protivníkovi.“

„O kom?“

„O senátorce Ogdenové.“

Rapp otevřel obálku a vytáhl tři listy papíru. Přejel pohledem a zopakoval: „Co to je?“

„Její připravené poznámky.“ Rapp užasl. „Kde jste k nim sakra přišla?“

„Při útoku na Monocle neumírali jenom senátoři. Zahynulo taky šest členů štábů. Hodně nás to semklo.“

„Dal vám to někdo z jejích lidí?“

Lonsdaleová přikývla. „Budete mít čas si to přečíst, až začneme. První dvě stránky jsou její poznámky. Tu třetí jsem vám připravila já. Je to něco, co mi pravidelně připomínal Ralph. Říkal tomu zářný příklad pokrytectví. Třeba se vám bude hodit, abyste vzal Ogdenové trochu větru z plachet.“

Rapp přelétl očima první a druhou stranu. Na několika místech ho zaujalo jeho jméno. Jedno musel senátorce ze San Franciska nechat. Neustoupila o jedinou píď. Dokonce ani po útocích. Třetí strana ho poněkud překvapila. „Tohle všechno je pravda?“

„Ano.“

„Zajímavé.“

Lonsdaleová ho poplácala po ruce. „Určitě se vám to bude hodit. A teď mě omluvte, musím to celé odstartovat.“

50

Sedmnáct členů výboru sedělo za dlouhým dřevěným stolem ve tvaru podkovy. Protože se jednalo o neveřejné slyšení, za senátory se usadili jen nejnutnější členové jejich štábů. Rapp si pomyslel, že atmosféra je o něco vážnější než obvykle. Dokonce i Ogdenová vypadala zasmušile. Přes horní okraj brýlí se podívala Rappovi do očí. V jejím výrazu nebylo potěšení ani zášť. Její pohled byl chladný a hodnotící. Nikdy se neměli rádi a Rapp si rozhodně nenamlouval, že to je jen její chyba. Nechoval se k přítomným senátorům s úctou, na kterou byli zvyklí. Přibližně patnáct let se mu dařilo unikat pozornosti výboru pro justici, jenže pak se podílel na sérii závažných událostí, jež vzbudily příliš velký zájem. Před dvěma roky jako by výbor na jeho záda umístil terč. Rapp se stal ztělesněním všeho, co bylo na válce proti terorismu špatného, přinejmenším v očích senátorky Ogdenové.

Lonsdaleová úderem kladívka zahájila slyšení a několik minut věnovala procházení programu. Než prvnímu senátorovi dovolila vznést otázku, zeptala se ředitelky Kennedyové, jestli nechce učinit nějaké prohlášení.

Za normálních okolností by Kennedyová nabídku odmítla, ale tentokrát ji přijala. „Ráda bych výboru vyjádřila svou upřímnou soustrast. Vím, že někteří lidé, které jsme minulý týden ztratili, pro vás byli víc než jen kolegové. Byli to drazí přátelé a mně je líto, že jste o ně přišli.“

„Děkuji, ředitelko,“ odvětila Lonsdaleová. „Jménem výboru chci vyjádřit soustrast CIA a rodinám, které přišly o své blízké při útoku na Národní protiteroristické centrum.“

„Děkuji vám, paní předsedkyně.“

Lonsdaleová kývla na senátora po své pravici a dotazování začalo. Úvod byl pokaždé víceméně stejný, avšak kondolence se značně zkrátily vzhledem ke skutečnosti, že slyšení probíhalo bez kamer a zápis bude ještě řadu let tajný. Vlastně všechno se odvíjelo rychle. Senátoři se odvažovali mimo své území, ale postupovali vpřed. Dva členové menšinové strany a jeden senátor za většinovou stranu vyjádřili plnou podporu CIA a ani se nezmínili o problému, jehož se slyšení týkalo – mučili Mitch Rapp a Mike Nash amerického občana?

Jakmile přišla řada na senátorku Ogdenovou, atmosféra se naprosto změnila. Schylovalo se k přestřelce. „Ředitelko Kennedyová, ve své úvodní poznámce jste prohlásila, že nepolevíte, dokud ty, kteří za útoky nesou odpovědnost, nedostihne spravedlnost. Co přesně tou spravedlností myslíte?“

Kennedyová se nachýlila dopředu a chystala se odpovědět, ale nedostala k tomu příležitost, protože Ogdenová pokračovala: „V minulosti vaše podoba spravedlnosti vypadala tak, že jste nechala muže jako pan Rapp a pan Nash vyrazit po něčí stopě a sehrát roli soudce, poroty i kata.“

Rapp se předklonil a řekl: „Paní senátorko, od vás to zní, jako kdyby na tom bylo něco špatného.“

Když ho Ogdenová sjela pohledem, napětí se stalo hmatatelným. Rapp se jí podíval do očí, jako kdyby ji vyzýval na souboj, což doopravdy chtěl. Rappovi zpravidla činilo potíže zachovávat zavedené postupy jakéhokoli výboru a dvojnásob to platilo u této proslulé skupiny největších egoistů a chvástalů v Senátu. Jelikož měl na práci mnohem důležitější věci, bylo mu upřímně jedno, jestli Ogdenovou a její svitu rozčílí. Senátorka za Kalifornii byla dokonalým příkladem politika, jenž ztratil kontakt s realitou. Pohybovala se v elitních kruzích své strany a naslouchala špičkovým právníkům, akademikům i těm nejšílenějším – zástupcům zájmových skupin. Rapp nikdy nepředstíral, že se ve složitostech politiky vyzná, ale byl si poměrně jistý, že v pohledu na dnešní téma se Ogdenová neshodne s většinou Kaliforňanů.

„Pane Rappe,“ opáčila Ogdenová mrazivě, „není žádným tajemstvím, že vaši osobu a počínání neschvaluji. Nejsem sama, kdo si myslí, že jste se vymkl kontrole, a jsem o tom přesvědčena již delší dobu. Vaše nepřípustné metody jsou nejlepším náborovým nástrojem našeho nepřítele. Hrajete na nejnižší pudy pomstychtivosti, což sice z krátkodobého hlediska funguje, avšak z dlouhodobého hlediska působíte nezměrné škody.

Používáte radikální opatření – a mimochodem, nesnáším tenhle eufemismus pro to, co děláte.“ Odmlčela se a rozhlédla se z jedné strany pódia na druhou. „Všichni víme, co dělá. Říká se tomu mučení. Když někomu vykloubíte rameno a pak mu zkroutíte ruku za záda, aby cítil ještě větší bolest, nedá se to označit jiným slovem než mučení.

Zatímco moji kolegové jsou možná ochotni dočasně zapomenout na senátorskou přísahu a morální hodnoty, já nemohu. Jste černá skvrna na všem, co vyznáváme. Podrýváte naši pozici na světové scéně a jednáte v přímém rozporu s našimi národními zásadami. Vaše kovbojská taktika a nemravné metody trvale poškodily naši pověst. Mučení, které tak svévolně praktikujete, je eticky zavrženíhodné a očividně protiprávní. Porušuje naše zákony. Naprosto odporuje mezinárodním soudům a Ženevským konvencím, které jsou pro nás závazné. Vaše skutky ohrožují životy našich vojáků a posilují protiamerické nálady po celém světě. Bez cizí pomoci jste zničil naši morální autoritu, a proč vlastně? Výsledky jsou přinejmenším diskutabilní. Všichni členové tohoto výboru, kteří jsou dost stateční na to, aby si to přiznali, vědí, že mučení nefunguje. A přece tady sedíme a většina z vás tuto černou skvrnu jednoduše přehlíží a snaží se nevnímat skutečnost, že máme k dispozici čestné prohlášení předložené známým právníkem a podepsané uznávaným lékařem, že pánové Rapp a Nash po útocích z minulého týdne mučili amerického občana.“

Rapp trpělivě a uctivě vyčkával, až obžaloba skončí. Odškrtával jeden její bod za druhým a připravoval protiútok. Podobná šance se mu před tímto výborem už nikdy nenaskytne. Kradmo se rozhlédl po celé délce stolu. Sedmnáct obličejů, z nichž nejméně polovina se na kolegyni senátorku mračila. Další se tvářili, jako kdyby nejraději byli někde jinde, a osazenstvo doplňovali dva osamělí podporovatelé Ogdenové, starší senátoři za Vermont a Illinois. Jako loajální straníci postavili kariéru na tom, že využili každou příležitost házet špínu na CIA.

Ogdenová zavrtěla hlavou, jako kdyby před sebou měla nechutného prznitele dětí, a pokračovala: „Na rozdíl od svých kolegů teď nedokážu mlčet. Musím vyjádřit své absolutní rozhořčení vámi, panem Nashem a vašimi brutálními neetickými metodami. Podle mě jste oba netvoři. Myslím, že by vás měli propustit z federálních služeb. Myslím, že by vás měli vyšetřovat, obvinit, postavit před soud, odsoudit a poslat do nejhorší věznice, kterou ve federálním systému najdeme… a doufám, že na hodně… hodně dlouhou dobu.“ Opřela se, podívala se doleva a doprava a dodala: „A také musím vyjádřit své mimořádné znechucení ostatními členy výboru, kteří jsou ochotni zavírat oči nad vámi a vašimi nezákonnými praktikami. Koneckonců, toto je výbor pro justici, kde právní řád stojí na prvním místě. Je hanba, že po spravedlnosti tu dnes volám pouze já.“

V místnosti nadlouho zavládlo ticho. Rapp seděl u širokého stolu pro svědky úplně vlevo. Kennedyová zaujala místo uprostřed a Nash napravo. Dva právníci čekali za nimi. Rapp se obrátil ke Kennedyové a kývnutím naznačil, že to zvládne. Zadíval se doprostřed dlouhého stolu na Lonsdaleovou a začal: „Paní předsedkyně, pokud mohu, rád bych odpověděl.“

„Jistě.“

Rapp lehce odstrčil židli dozadu a vstal. Rozepnul si černé sako a došel před stůl.

„Proč svědek stojí?“ zeptala se Ogdenová stručně a otočila se k Lonsdaleové.

Rapp věděl, že ji to popudí. „Vstal jsem z úcty, madam.“

„Jsem senátorka,“ odsekla Ogdenová. „Velmi tvrdě jsem pracovala, abych se jí stala, a ocenila bych, kdybyste mě patřičně oslovoval a posadil se.“

„Senátorko, proč se vám musím automaticky podvolit, zatímco vy bez jakýchkoli problémů zpochybňujete mou morálku, etiku a pohnutky?“

„Zpochybňuji je, pane Rappe, protože lid Kalifornie uznal za vhodné čtyřikrát mě zvolit do Senátu Spojených států a já bych porušila svou přísahu dodržovat Ústavu Spojených států, kdybych přehlížela vaše barbarské chování. Sedněte si.“

„Ne, děkuji. Ale než odpovím na vaše výtky, rád bych položil vcelku jednoduchou otázku. Můžete alespoň uznat, že jsme s panem Nashem přinesli určité oběti? Že jsme bez usilování o slávu sloužili své vlasti?“

„Pane Rappe,“ opáčila Ogdenová hlasem plným opovržení, „federálních zaměstnanců jsou miliony a vás dva bych zařadila na úplné dno.“

Rapp cítil, jak v něm začíná vřít hněv. „Senátorko, ve službě naší zemi jsem byl třikrát postřelen. Tuhle pěknou jizvičku mám od pětadvaceti.“ Rapp ukázal levou tvář a natáhl krk, aby členové výboru viděli bílou, bezmála deseticentimetrovou jizvu podél čelistní kosti. „Udělal mi ji člověk, který se podílel na přípravě atentátu na let Pan Am 103 nad Lockerbie.

V tom letadle zahynulo sto sedmdesát devět Američanů. Přišel jsem o pětatřicet spolužáků ze Syrakuské univerzity včetně mladé ženy, se kterou jsem chodil od střední školy a kterou jsem si chtěl vzít. Skoro měsíc mě věznil Hamás. Zadrželi mě a mlátili v Sýrii a Jemenu, a to všechno před Abú Ghraibem a Guantánamem, takže mi prosím neříkejte, že jsem tenhle problém způsobil já s panem Nashem. Tihle sadističtí mizerové existovali dávno před tím, než jsem se do boje vložil já, a bohužel nezmizí ještě dlouho poté, co odejdeme na odpočinek.“

„Pane Rappe, to je všechno hezké, ale já nemám náladu –“

„Náladu!“ zvolal Rapp natolik hlasitě, že se několik senátorů opřelo, jako by ustupovali před blížící se bouří. „Vy můžete házet špínu na moji morálku a službu a vyvolávat pochybnosti, jestli jsem se obětoval pro svou zemi, a když se bráním, odpovíte, že nemáte náladu mě vyslechnout?“

„Takhle se mnou nemluvte,“ rychle opáčila Ogdenová ve snaze udržet si převahu.

„A teď se chcete dohadovat o tónu. Dotýká se vás moje nestydatost,“ řekl Rapp posměšně.

„Barbaro,“ pronesla Ogdenová hlasitě, „tohle je nepřípustné.“

„To tedy je!“ vykřikl Rapp. „Naše dva světy se minulý týden srazily, sedm vašich kolegů ze Senátu tím nejtvrdším způsobem zjistilo, že fanatickým a sexistickým šílencům se nesmí ustupovat, a vy teď hodláte moje kroky odsoudit jako nemorální.“

„Pane Rappe,“ začala Ogdenová příkře, „když někdo odsoudí mučení jako nemorální čin, sotva to lze označit za přehánění.“

„A co potrat částečným porodem?“ zeptal se Rapp.

Ogdenová se zamračila, jako kdyby se Rapp právě zbláznil. „O čem to mluvíte?“

„To vy jste dnes začala mluvit o morálce. Odsoudila jste mě, že jsem teroristovi vykloubil ruku.“

„Podezřelému,“ odsekla Ogdenová, „který je shodou okolností občan Spojených států a až do usvědčení nevinný.“

„Nevinný,“ zopakoval Rapp. „Povím vám něco o tom parchantovi, kterého tak sveřepě obhajujete. Narodil se v Saúdské Arábii a o americké občanství požádal jen proto, aby se mohl podílet na útocích, které minulý týden zabily sto osmdesát pět vašich krajanů. Před chvílí jste výboru vyprávěla, že jsem tomu člověku po prvních třech explozích vykloubil ruku, ale zapomněla jste se zmínit, že zatímco jsem se „údajně“ – Rapp prsty pohrdavě naznačil uvozovky – „zatímco jsem se údajně pokoušel oddělit paži od ramenní jamky, dostavila se banda jeho kamarádů a chladnokrevně povraždila osmnáct federálních zaměstnanců. A nebýt statečného zásahu pana Nashe, přišli bychom o dalších sto a nejspíš také o celou budovu. Takže pokud nás laskavě zařadíte na úplné dno mezi federálními zaměstnanci, riskujete tím, že se projevíte jako velice nebezpečná osoba, která na vlastní politickou mocenskou základnu hledí víc než na bezpečnost této země.“

„Tohle nebudu poslouchat,“ řekla Ogdenová a sklapla zápisník.

„Povězte mi, senátorko Ogdenová,“ požádal Rapp, přičemž uvažoval nad poznámkou, kterou dostal od Lonsdaleové, „co je podle vás morálně trestuhodnější… vykloubit rameno teroristovi, který záměrně lhal, aby se stal americkým občanem a pomohl zabíjet nevinné lidi, nebo vrazit ocelový bodec do hlavy plodu starého osm a půl měsíce a vysát mu mozek?“

„Pěkný pokus, pane Rappe… mluvíte o schváleném zákoně, což je před tímto výborem velká chyba. Značně jste se odchýlil od probíraného tématu.“

„Nepochybně, madam, ale nevykládejte si to špatně. Neodsuzuji váš postoj. Zabil jsem moc lidí na to, abych mohl vystupovat proti potratům. Jenom poukazuji na vaše pokrytectví, které během svého jednadvacetiletého působení v Senátu Spojených států předvádíte.“ Rapp si vybavil čísla, která mu poskytla Lonsdaleová. „Pokud jde o reprodukční práva žen, vaše účast na hlasování byla stoprocentní. V osmatřiceti jednotlivých případech jste hlasovala pro zachování nebo rozšíření potratů částečným porodem a pro poskytnutí federálních prostředků klinikám, které tento zákrok provádějí.“

„Přítomní dobře vědí, jak hlasuji, a mohu vás ujistit, že nejsem jediný senátor v tomto výboru, který má stoprocentní účast v hlasováních o reprodukčních právech žen.“

„To jsem nevěděl. Nemám tak podrobné informace a opravdu mi nepřísluší hodnotit, proč hlasujete tak, jak hlasujete. Obvinila jste mě, senátorko, že jsem morálně prohnilý barbar, a tak se jen pokouším zjistit, odkud se všechen ten vztek bere.“

„Vy vážně nechápete, proč mě mučení tak pohoršuje?“

„Jste inteligentní a civilizovaná žena. Nečekal bych, že mučení otevřeně schválíte. Ale nechápu váš vztek. Asi před rokem Saúdský Arab jménem Abad bin Báz emigroval do Spojených států, usadil se ve Washingtonu a začal přijímat zásilky výbušnin a shromažďovat zpravodajské informace pro teroristickou buňku, která minulý týden vyhodila několik budov do vzduchu a vraždila nevinné civilisty. Chytil jsem ho s krví na rukou a ve snaze dopadnout teroristy, kteří byli ještě na svobodě, jsem mu údajně vykloubil rameno, nafackoval mu a nutil ho prozradit ostatní zabijáky, což vám připadá morálně zavrženíhodné.“

„Myslím, že každému normálnímu člověku,“ doplnila Ogdenová.

„A co zapíchnout bodec do temene dítěte a vysát mu mozek jen proto, že si matka obstarala od dvou doktorů potvrzení, že má depresi nebo jiný duševní problém, který jí brání porodit donošené dítě?“

„Pane Rappe, tohle jsou dvě zcela odlišné věci, jak jsem řekla –“

„Já vím, co jste řekla, senátorko,“ umlčel ji Rapp, „a toho vašeho předstíraného hněvu mám po krk.“

„Pane Rappe!“ ozval se odulý senátor z Vermontu. „Dejte si pozor na jazyk! Tohle je Senát Spojených států.“

„Velmi dobře vím, kde jsem, pane. Tady nejen říkáme, že je naprosto v pořádku, když lékař zabije donošené dítě, ale taky si myslíme, že by mu za to měli zaplatit daňoví poplatníci.“ Rapp probodával Ogdenovou pohledem. „A podle vás jsem barbar.“

„Pane Rappe,“ odvětila Ogdenová, „naposledy připomínám, že tahle debata se netýká potratů.“

„Toho jsem si vědom, senátorko. Týká se vašeho morálního rozhořčení nad tím, čeho jsem se údajně dopustil. Jen se snažím upozornit na pokrytectví, kterým se tento ctihodný sbor tak proslavil.“ Rapp se vrátil za stůl.

51

„Jak jsi na to sakra přišel?“ zeptal se Nash, sotva vyšli ze zasedací místnosti výboru. Kennedyová ještě zůstala uvnitř a vedla soukromý rozhovor s několika senátory. Rapp se usmál, vzpomněl si na poznámky od Lonsdaleové a řekl: „Prostě mě to napadlo.“

„Bylo to geniální. Vážně geniální. Nikdy jsem neviděl Ogdenovou takhle rozhozenou.“

„Vlastně mi sama nahrála na smeč.“

„Možná by opravdu mohla změnit názor.“

„O tom pochybuju.“ Rapp zavrtěl hlavou. „Obrátí to proti mně. Radši zastřelí posla špatných zpráv, než by se vypořádala s vlastní přetvářkou.“

„No, bylo tam ještě šestnáct dalších senátorů, kteří s tebou zřejmě souhlasili.“

Rapp se zasmál. „Spíš čtrnáct nebo maximálně patnáct. Nejspíš to bude stačit, aby tu věc zametli pod stůl, ale Ogdenová stejně něco prozradí svým kamarádům od novin, z Amnesty International a z ACLU. V tomhle městě je dost právníků, kteří si nenechají ujít příležitost tahat nás po soudech.“

Zastavili se a čekali na Kennedyovou. „Jasně, ale aspoň máme politické krytí od výboru.“

„Pravděpodobně, a taky prezident je na naší straně.“

Nash počkal, až kolem nich přejdou dva členové štábů, a potom spiklenecky nadhodil: „Nebylo by pěkné, kdyby nám prezident prostě udělil dvě nedatované milosti?“

Rapp se zachechtal. Mučedník Nash si podle všeho vzal volno.

„Irene by nám je mohla schovat do sejfu na horší časy. Nikdo by o nich nevěděl.“

Rapp se zamyslel nad následující schůzkou. „Můžeš se ho zeptat, až budeme v Bílém domě. Tamhle jsem na granát skočil já,“ Rapp ukázal bradou k místnosti výboru, „a ty se postaráš o ten další.“

Nash nad tím chvíli uvažoval a potom řekl: „Možná bych měl.“

„Nebuď zbytečně skromný. Čekám na tu milost už spoustu let.“

Na chodbě se objevila Kennedyová, a když k nim došla, střelila pohledem po Rappovi a poznamenala: „To bylo zajímavé.“

„To tedy ano,“ přidal se Nash.

„Myslím, že se můžeme spolehnout, že výbor tu záležitost pustí z hlavy.“

„Co Ogdenová?“ zeptal se Rapp.

„Není to jedno?“ opáčil Nash. „Smetl jsi ji.“

„Pořád nám může házet klacky pod nohy,“ připomněla Kennedyová.

„Jistě… jednou nám to vrátí,“ souhlasil Rapp. „Musí. Buď tohle, nebo přizná, že se spletla, což se od ní čekat nedá.“

„Měl jste štěstí,“ konstatovala Kennedyová.

„Štěstí?“ zamračil se Nash.

„Já vím,“ odvětil Rapp.

„Podle mě to se štěstím nijak nesouvisí. Kdyby to byl boxerský zápas, museli by po prvním kole hodit do ringu ručník.“

„Irene to myslí tak, že za normálních okolností by nám to takhle neprošlo. Překřičeli by mě, a kdyby Lonsdaleová nepřešla na naši stranu, neměl bych sebemenší šanci obstát.“

Kennedyová se obrátila k Rappovi a řekla: „Tohle jsem za celých skoro pětadvacet let nezažila. Jsou strachy bez sebe.“ Ohlédla se chodbou ke dveřím zasedací místnosti a nevěřícně pokračovala: „Viděl jste svého přítele z Illinois?“

„Toho, podle kterého jsme nacisti?“

„Správně. Zrovna si mě vzal stranou a slíbil, že ať budeme potřebovat cokoli, stačí říct. Povídal, že vám mám dát úplnou volnost.“

„Neuvěřitelné. Ten chlap mi šel dva roky po krku. Ve Dvojčatech a v Pentagonu zahynuly tisíce lidí a z nebe padala letadla, a on pořád trval na tom, abych každému darebákovi, na kterého narazím, vysvětloval jeho práva. Teď to bouchne o něco blíž, a najednou si máme sundat rukavičky a vykašlat se na pravidla. Bože… tohle jsou největší sobci na světě.“

„Jistě… ale darovanému koni nebudeme hledět na zuby,“ namítla Kennedyová. „Copak jste právě tohle nechtěl?“

„Chtěl,“ zavrčel Rapp. „Jenom by bylo hezké, kdyby měli jinou motivaci než pud sebezáchovy.“

„Občas se prostě musíte smířit s tím, co dostanete,“ řekla Kennedyová. „Takže buďte rád, že nezahájí vyšetřování. Příštích dvanáct měsíců byste se trmácel po zasedačkách, pil slabé kafe, jedl oschlé koblihy a mluvil s právníky.“

„To je pravda.“

„Fajn,“ uzavřela Kennedyová a podívala se na hodinky. „Prezident nepočká.“

Všichni tři vykročili chodbou. Připojili se dva bodyguardi Kennedyové, jeden vpředu a druhý vzadu. Nash se šéfové zeptal: „Co prezident chce?“

Kennedyová kradmo pohlédla na Rappa a odpověděla: „Nemám tušení. Zjistíme to, až tam dorazíme.“

Rapp a Nash se od ředitelky oddělili a sešli zadním schodištěm k Rappovu autu. C Street byla na této straně budovy uzavřená a Rapp parkoval na šikmém stání. S klíčky v ruce se zastavil u dveří a podíval se po bulváru k týmům zvláštních agentů, kteří prohledávali trosky jedné z nejproslulejších washingtonských restaurací. Místo činu vypadalo spíš jako archeologické naleziště. Velké parkoviště bylo páskami a oranžovými kužely rozděleno do více než deseti sekcí. Agenti lopatami a rukama přehazovali suť. Poblíž pro všechny případy parkoval jeřáb, ale nejtěžší trosky už byly odstraněny.

FBI hledala stopy a důkladně prosívala sutiny. To bylo jejich – shromáždit důkazy a sestavit kostra případu. Najít otisk prstu na detonátora, od detonátoru pokračovat k výrobci a krok za krokem směřovat k těm, kteří zařízení použili ke spáchání vražd. Agenti na případu stráví celé roky a dalších deset let potrvá přesvědčování nějaké cizí vlády, aby vydala své občany. Bude to pomalý a nudný proces.

Rapp zavrtěl hlavou a bylo mu jasné, proč prezident chce, aby urychlili běh událostí. Za stávajících okolností si Rapp nechtěl přivlastňovat úlohu soudce a poroty, ale byl ochotný ujmout se role popravčího. Nastoupil do auta, nastartoval a vycouval. Když minuli rozkládací zátaras a zabočili doprava do Druhé ulice, poslechl si hlasovou zprávu, kterou mu nechal Coleman. Na Constitution Avenue znovu zahnul doprava.

O blok a půl později měl hlavu pořád plnou Colemanova vzkazu a zeptal se Nashe: „Byl jsi už někdy u psychiatra?“ Věděl, že Nash bude otázku považovat za poněkud dotěrnou, a tak rychle dodal: „Irene mě přesvědčuje, abych k nějakému začal chodit.“

„Asi bys měl,“ odvětil Nash neurčitě.

„Chodil jsem, když zabili Annu. Moc mi to nepomohlo.“

Nash se na něj podíval. „Ne… to si dokážu představit.“

„Jak to sakra myslíš?“ zeptal se Rapp a sám sobě se zasmál.

„Chlapi jako my nevynikají v povídání o svých pocitech. Osobně proti tomu nic nemám. Myslím, že terapie může být užitečná, ale taky si myslím, že pro hodně lidí je to berlička.“

„Jasně… Předpokládám, že podle Maggie to je dobrá věc. Anna mě přesvědčovala, že bych měl někam chodit. Říkala, že by se tím daly vyřešit některé naše problémy.“

„Maggie tvrdí to samé. Vím, že sama občas k někomu chodí. Moc mi o tom nevypráví, jenom že je dobré sednout si a s někým si promluvit.“

Rapp zahnul na Pennsylvania Avenue a dodal: „Naše bezpečnostní prověření to tak úplně neschvaluje.“

„To jí taky pořád říkám.“

Rapp byl v pokušení říci mu o Colemanově zprávě. Lewis podle všeho nebyl jediný lékař, kterého odposlouchávali. Max Johnson Colemanovi prozradil, že po něm Adams chtěl, aby sledoval Maggie Nashovou a zkusil o ní něco zjistit. Jakmile se dozvěděl, že Maggie dvakrát měsíčně navštěvuje terapeuta, přikázal mu napíchnout jeho ordinaci. Mitch ovšem věděl, že tohle Nashovi prozradit nemůže. Rozhodně ne dneska. Potřeboval ho odvézt do Bílého domu a dopřát mu jeho hvězdnou chvíli. Potom Nashovi určitě poví všechny nechutné podrobnosti, než rozhodne o Adamsově osudu.

Na pozemek Bílého domu vjeli jihozápadní branou a zastavili na parkovišti pro návštěvníky u West Executive Avenue. Zbraně odevzdali uniformovanému důstojníkovi tajné služby, který je provedl přízemím až téměř k operačnímu středisku. Pistole uložil do uzamykatelné zásuvky a předal jim potvrzení. Rapp nahlédl do seznamu návštěv a potěšilo ho, že Kennedyová již dorazila. Ochranka ji převezla z Capitol Hillu rovnou sem, aniž museli zastavovat na semaforech.

Šli krátkou chodbou, a když Nash zatočil doprava k operačnímu středisku, Rapp ho chytil za paži a řekl: „Dneska jdeme nahoru.“

„Kam?“ zeptal se Nash překvapeně. Nezažil mnoho schůzek v Bílém domě a zatím žádnou s prezidentem, ale kdykoli sem zavítal, pokaždé skončil dole v operačním středisku.

„Sám nevím,“ zalhal Rapp. Vydal se po schodech vzhůru a doufal, že nikoho nepotkají. Bylo to jako přivádět oslavence na doposud utajovaný večírek. Když vyšli nahoru, obrátili se o sto osmdesát stupňů a minuli zasedací místnost vlády. Přímo před nimi stáli u hlavních dveřích do Oválné pracovny dva urostlí agenti tajné služby. Oba agenti ještě víc rozkročili nohy a nespouštěli z příchozích zrak.

Rapp věděl, že když do Bílého domu přijde dvojice jako on a Nash, ochranka pokaždé rychle zbystří. Podíval se agentovi nalevo do očí a řekl: „Pánové.“

Oba přikývli, ale dál mlčeli. Rapp se těsně před nimi naklonil doleva a nakoukl do vnější kanceláře, kde seděla prezidentova administrativní asistentka. Spatřil ji za stolem a pozdravil: „Dobrý den, Tereso. Vedu k prezidentovi pana Nashe.“

„Už vás čeká. Rovnou běžte dál.“

„Díky.“ Rapp zahnul doprava a přistoupil ke dveřím. Přiložil levé oko ke špehýrce a krátce si prohlédl scénu. Byli tam všichni – Maggie, Shannon, Rory, Jack a Charlie, dokonce i většina prezidentova Národního bezpečnostního týmu, pokud ne celý, a nezbytný hlouček novinářů. Rapp se sám pro sebe usmál, otevřel dveře, pokynul Nashovi, aby vešel jako první, a jakmile Nash překročil práh, zase za ním zavřel a znovu se kukátkem podíval dovnitř.

52

Mike Nash se zastavil, jako kdyby vstoupil do vlhkého betonu, a rozhlédl se po usmívajících se tvářích. S některými lidmi se ještě nikdy nesetkal, ale věděl, kdo jsou, a jiné dobře znal. Zaslechl, jak se za ním zavírají dveře, a otočil se, aby se o své překvapení podělil s Rappem. Místo toho zjistil, že je sám, a o zlomek vteřiny později pochopil, že to na něj nachystali. Cítil, jak rudne zahanbením, a na okamžik zauvažoval o odchodu, ačkoli věděl, že musí zůstat. Kdyby zmizel, popřel by všechno, co se jako důstojník námořní pěchoty naučil. Vůdcové zatnou zuby a zůstávají, to jen zbabělci prchají. Zvolna se obracel zpátky a měl pocit, že by raději stál proti četě nepřátel než proti tomuhle zástupu.

Všichni se usmívali, dokonce i ti, kteří se obvykle nevyznačovali dobrou náladou. Byli tam ministr obrany, ministryně zahraničí, poradce pro otázky národní bezpečnosti, ředitel národní zpravodajské služby, ředitel FBI, náčelník sboru náčelníků štábů, několik důležitě vypadajících lidí, které neznal, šéfová a nejpřekvapivěji také jeho rodina. Ti všichni se shromáždili ve zřejmě neslavnější pracovně na světě a dívali se na něj. Maggie držela v náručí Charlieho a zčervenala skoro jako manžel.

Všechno do sebe začínalo zapadat. Maggie mu vybrala oblek, košili a kravatu, což dělala málokdy, dohlédla, aby se děti vykoupaly a oblékly si čisté školní uniformy, a Rapp – ten Jidáš – ho sem přivedl jako nějakého troubu na překvapivou oslavu čtyřicetin. Bez ohledu na rozpaky a hrůzostrašné představy o tom, jak by s Rappem naložil, se Nash stále usmíval od ucha k uchu. Nevěděl proč, ale cítil se jako blbec. Všichni jeho úsměv opětovali a spokojeně pokyvovali jeden na druhého, že se léčka vydařila. Nash si slíbil, že si to s Rappem vyřídí, ať to potrvá jakkoli dlouho.

„Pane Nashi,“ řekl prezident a vykročil přes pracovnu. „Právě jsem se dozvěděl, že je to pro vás tak trochu překvapení.“

Nash chtěl odpovědět, avšak vyschlo mu v ústech, a tak jen kývl a potřásl prezidentovi nataženou pravicí. Vzápětí se vedle prezidenta Alexandera objevila Irene Kennedyová.

„Promiňte, Mikeu, ale věděli jsme, že byste na to nepřistoupil, kdybyste o tom věděl předem.“

Nash si olízl rty a zachraptěl: „Na co bych nepřistoupil?“

„Dostanete medaili,“ vysvětlil prezident. „Za odvahu pod palbou minulý týden.“

Nash vyslal pohled dozadu a rozpačitě se usmál na ženu a děti. Někde vpravo začal cvakat fotoaparát, což je pro důstojníka zpravodajské služby skoro stejná pohroma jako rána z kanónu. „Tady jsou novináři?“ zeptal se Nash nervózně.

„Ano,“ odpověděl prezident.

„Ale já pracuju v utajení,“ protestoval Nash. „Nemůžou mě fotit.“

„S tím si nelamte hlavu,“ pronesl prezident klidně, „právě vás povyšujeme.“

„Vychutnejte si to, Mikeu,“ řekla Kennedyová. „Tohle zažije málokdo.“

„Co zažije málokdo?“ opáčil Nash koutkem úst.

„Vyznamenání v Oválné pracovně.“ Prezident ustoupil stranou a vzal Nashe za loket. „Lidé z vašeho oboru většinou musejí umřít, aby se jim to poštěstilo. Uvolněte se a užívejte si to.“

„Nevím, jestli je to dobrý nápad,“ mumlal Nash.

„Nesmysl. CIA se hodí morální vzpruha… Po minulém týdnu ji potřebujeme všichni.“ Prezident s Nashem vykročil k jeho rodině. „Máte nádhernou ženu a děti. Jsou na vás moc pyšní.“

Z druhé strany se připojila Kennedyová. „Všichni jsme na vás pyšní, Mikeu. Zasloužíte si trochu uznání.“

Nash se otočil ke Kennedyové a utrousil: „A co Mitch?“

Kennedyová se dívala před sebe a odpověděla: „O tom si promluvíme později. Teď se prostě uvolněte a užívejte si.“

Nash si o tom chtěl promluvit hned, ale už se k němu blížila manželka s dětmi. Pořád uvažoval, jak se z toho Mitch vlastně vyvlékl, když vtom si všiml, že Maggie slzí. Jakmile ho políbila, vztek na Rappa byl pryč. Světlovlasý Charlie se mamince vykroutil a vrhl se na tátu. Objaly ho všechny tři děti a potom přišla řada na členy prezidentova Národního bezpečnostního týmu. Trvalo nejméně pět minut, než mu jeden po druhém potřásli rukou a poplácali ho po zádech. Nakonec se Nash cítil mnohem líp.

Když došlo na předávání medaile, Nash podal Charlieho patnáctileté Shannon a postavili se s Maggie před slavný krb. Atmosféra zvážněla, jakmile Kennedyová podala prezidentovi oficiální dokument a modrou sametovou krabičku. Zatímco prezident předčítal slavnostní řeč, Nash měl pocit, jako kdyby opouštěl vlastní tělo.

„Je mi ctí předat vám jménem vděčného národa nejvyšší vyznamenání, které může pracovník výzvědné služby obdržet, Kříž za vynikající zpravodajskou činnost, za dobrovolný akt mimořádného hrdinství, při němž jste navzdory hrozícímu nebezpečí projevil výjimečnou mravní sílu a příkladnou odvahu.“ Prezident se odmlčel, podíval se na Nashe a Maggie a usmál se. „Děkuji vám za vaše odhodlání, službu a oběti. Vaše rozhodné a statečné činy během teroristického útoku na Národní protiteroristické centrum zachránily bezpočet životů. Stojíte před námi jakou živoucí a dýchající příklad cti, chrabrosti a hrdinství. Tato velká země vám bude navždy zavázána a doufáme, že budoucí generace Američanů ve vašich činech naleznou inspiraci pro nelehké časy.“

Kennedyová podala medaili Maggie a ta ji vyjmula z hedvábím vystlaného pouzdra jako starý rodinný klenot. Něžně ji manželovi pověsila na krk a políbila ho na tvář. Následovalo fotografování, které nebralo konce. Nejprve skupinové snímky, pak jednotlivé portréty a nakonec fotky celé rodiny Nashových. Když cvakání fotoaparátů utichlo, Nashe čekalo ještě jedno překvapení.

Přistoupil k němu prezident a řekl: „Ředitelka Kennedyová si myslí, že by bylo lepší, kdyby vaše rodina ještě chvíli zůstala tady, až my půjdeme ven.“

Nash mu nerozuměl, ale vycítil, že z toho nekouká nic dobrého. „Co je venku?“

Prezident pohlédl ke skleněným dveřím nalevo za stolem. „Novináři. Čekají na nás.“

Nash pochopil, že se od něj očekává proslov k národu. „Já před novináři nevystupuji, pane.“ Jako na zavolanou k nim došla Kennedyová s ministryní zahraničí Wickovou a ministrem obrany Englandem. „Nesmysl. Právě vás teď potřebujeme. Dobře vypadajícího hrdinu.“

„A bývalého důstojníka námořní pěchoty,“ dodal England. „Na to nezapomeňte.“

„Nebojte se,“ řekl prezident. „O mluvení se postaráme my. Prostě tam stůjte a buďte sám sebou.“

Nash hledal záchranu u Kennedyové. Jakmile vyjdou ven, nebude cesty zpět. „Irene?“

„Jen běžte, Mikeu. Nejde tu jen o vás. Myslete na všechny lidi z Langley, do kterých se tisk každý den naváží. Večer půjdou domů v trochu lepší náladě, protože si naší práce někdo cení.“

53

Severní Arkansas

Když se ráno probudil, bílými žaluziemi pronikaly sluneční paprsky. Než Hakím zaostřil, musel několikrát mrknout. Na poličce pod televizí spatřil přehrávač DVD a na něm svítila čtyři modrá čísla. Jestliže přístroj ukazoval správně, bylo devět čtyřicet jedna. Hakím sklopil zrak a uviděl na své košili krvavou skvrnu. Otevřel ústa a ucítil na rtech zaschlou krev. Vzpomněl si na záchvat kašle, mrtvého muže na verandě a ženu v ložnici a věděl, že to nemohl být sen. Ne pokud byl poblíž Karím. Přítel se stal andělem smrti.

Hakím neměl sílu vstát, a tak ze stolku sebral dálkové ovládání a zapnul televizi. Vzápětí se na obrazovce objevila dvojice moderátorů zpravodajského kanálu. Ahmed musel televizi zaslechnout. Přišel do obývacího pokoje se sklenicí vody a žínkou. „Jak vám je?“ zeptal se tiše.

Hakím nevěděl. Uvnitř byl celý rozbolavělý, ale dýchalo se mu líp než včera. „Ještě žiju.“ Podíval se přes Ahmedovo rameno a zeptal se: „Kde je Karím?“

Ahmed se zamračil a odpověděl: „Je venku.“

„Co dělá?“

„Hrozně se zlobí.“

„Proč?“

„Kvůli vám.“ Ahmed zavrtěl hlavou. „Myslí si, že nám děláte problémy.“ Hakím se rozhodl, že se nebude rozčilovat. On je do téhle šlamastyky nedostal. „Jaké problémy?“

Ahmed pokrčil širokými rameny a snažil se vybavit si přesnou formulaci. „Tvrdí, že jste se stal operační přítěží.“

„Já?“ zeptal se Hakím překvapeně. V klidnějších dobách by se zasmál, ale teď ne. „Tak podle něj jsem problém já. Co si myslíš ty, Ahmede?“

„Já nemám myslet. Jsem vycvičený plnit rozkazy.“

„Copak jsi opice? Kdybys dostal rozkaz zastřelit se, poslechneš?“

Ahmed žínkou otíral Hakímovi bradu. „Vypadáte hrozně.“

„Neodpověděl jsi mi na otázku.“

Ahmed se soustředil na zaschlou krev. „Stačí, že se hádáte vy dva. Není nutné, abych se zapojil taky já.“

„Tak se tě zeptám jinak. Vycvičili tě, abys uvažoval takticky. Myslíš, že jsem měl věci v Iowě pod kontrolou… na té farmě? Bylo potřeba, aby šel ven a zastřelil je?“

„Co kdyby byli od policie?“

„Kdyby byli od policie, touhle dobou už bychom byli po smrti. Zastřelit je nic nevyřešilo. Nejlepší bylo počkat, jak se to vyvine. U policie navíc neslouží tak mladí chlapci. Byli to prostě táta se synem, kteří si vyrazili na lov.“

„Jenže to jsme tehdy nevěděli,“ namítl Ahmed.

„Nevěděli?“ zeptal se Hakím. „Chceš říct, že jsi to nevěděl ty s Karímem, protože tuhle zemi vůbec neznáte. Nerozumíte Americe tak jako já. Proto nevidíte, co je naprosto jasné. Slepě ho následuješ, a kam tě zavedl? Do dalšího domu, kde zabil muže a ženu. Dva lidi, kteří si hledí svého, dodržují zákony a nedělají nic, čím by urazili Alláha.“

Ahmed se chvíli díval z okna a potom řekl: „Doba je divná.“

„Pověz mi… proč je jenom nesvázal?“

„Já nevím. Má svoje důvody.“ Ahmed se obrátil k televizi a po chvíli dodal: „Nemám právo o něm pochybovat.“

„To říkáš pořád, ale jestli se chceš někdy podívat do ráje, radši bych měl začít myslet sám za sebe. Alláh tohle neschvaluje. Lidé, kteří tu bydleli, nebyli nevěřící. Neudělali nic, čím by vzbudili jeho hněv.“

„Tohle je něco jiného. Jsme v nepřátelské zemi, tisíce kilometrů od pomoci. Pro přežití musíme udělat cokoli.“

„Cokoli?“ Hakím se pozastavil na Ahmedovou volbou slov. „Teď mluvíš jako on. Víš, co Alláha potěší a co ho nepotěší. Řekni mi… myslíš, že mu Alláh odpustí, co včera večer spáchal v jeho jménu?“

Než Ahmed mohl odpovědět, do domu předními dveřmi vešel Karím. Zastavil se v předsíni a podezřívavě se na oba muže zadíval. „O čem se bavíte?“

Ahmed rychle odpověděl: „Říkal jsem, že Bílý dům ohlásil důležitou tiskovou konferenci.“

„O čem?“

„Podle novinářů prezident promluví o tom, co se minulý týden stalo ve Washingtonu.“

„Co chce asi vykládat?“ Karím uložil pistoli do pouzdra a sundal si džínovou bundu. „My jsme vyhráli… oni prohráli.“

Ahmed vrhl nervózní pohled na Hakíma a řekl: „Odhadují, že se vyjádří k vyšetřování.“

„Kdo?“

Ahmed vypadal zmateně. „Nerozumím vám.“

„Kdo to odhaduje?“

„Reportéři. Citují vládní zdroje.“

„Dobře,“ poznamenal Karím, „informace se nám můžou hodit.“ Vydal se chodbou ke kuchyni.

Ahmed se vystrašeně obrátil k Hakímovi a zašeptal: „Buďte zdvořilý. Nerozčilujte ho.“

Hakím sledoval, jak Maročan odchází za Karímem do kuchyně. Pak svou pozornost zaměřil na televizi a zauvažoval, jak dlouho ještě potrvá, než dojde k závěrečné konfrontaci. Za minutu za do pokoje vrátil Karím s Hakímovým černým batohem. Položil jej na stolek a rozepnul jednu boční kapsu.

Vytáhl z ní tři mobilní telefony a zeptal se: „Proč jsi mi o nich neřekl?“

Hakím se podíval na přístroje s předplacenou kartou, které koupil před několika měsíci. „Řekl.“

„Neřekl.“

Hakím si Karíma obezřetně prohlížel. Přítel chtěl vyprovokovat hádku. „Myslel jsem, že jsem ti o nich řekl na té farmě… v Iowě.“

„Nic jsi mi neřekl.“

Hakím polkl. „Den po našem příjezdu jsem kontroloval, jestli jsou nabité. Ležely v kuchyni. Na lince.“ Přestože po bití ztratil vědomí, jasně si na to vzpomínal. Karím se ho na telefony dokonce ptal.

„Nikdy jsem je neviděl,“ tvrdil Karím.

Hakím věděl, že lže. „Pořídil jsem je před pár měsíci. Zároveň to jsou vysílačky. Můžeme spolu mluvit, když zmáčkneme tyhle knoflíky po straně.“

„Kde jsi je koupil a jak?“ zeptal se Karím a potěžkal telefony v ruce.

„V New Orleansu za hotové.“ Tohle probrali už minulý týden.

„Nevzpomínám si, že bych ti to schválil.“

„Nedají se vystopovat.“

„Co když tě v tom obchodě natočila bezpečnostní kamera?“

„To je možné, ale nic by se nedělo. Měl jsem brýle a baseballovou čepici a mluvil jsem na prodavače s britským přízvukem.“

Karím chvíli přemýšlel. Sklopil zrak k mobilům a rozhodl: „Už žádná tajemství.“ Jeden telefon hodil Hakímovi a druhý Ahmedovi, který stál v jídelně. „Nezapínejte je, pokud vám neřeknu. Jsou v nich uložená všechna tři čísla?“

„Ano.“ Hakím se díval, jak si Karím zastrkuje poslední přístroj do kapsy a beze slova odchází z pokoje. Pohlédl na telefon ve svých rukou a krátce zapochyboval o vlastní příčetnosti. Nebylo všechno, co se událo v Iowě, jenom sen? Věděl skoro jistě, že ne. O telefonech hovořili. Hakím výslovně řekl, že je koupil dlouho dopředu kvůli bezpečnosti. Vysvětlil Karímovi, že je potřebují pro případ, kdyby se rozdělili. To znamenalo, že Karím buď má mizernou paměť, nebo záměrně popírá, že o nich mluvili. Hakím věděl, jak to bylo doopravdy, a také začínal chápat šíři přítelovy nevyspělosti. Šlo tu jen o Karíma a o nic jiného. Nezáleželo na Alláhovi, muslimské hrdosti ani boji proti koloniálním mocnostem. Bylo třeba priživovat ego Lva al-Káidy.

54

Rapp jel po Massachusetts Avenue směrem k Rock Creeku. Jeho mozek pracoval geograficky. Spojoval důležitá místa, jako kdyby do mapy zapichoval špendlíky a natahoval mezi nimi nitky. Poslouchal zvláštního agenta Arta Harrise, zástupce FBI v NCTC. Art právě do Rappovy mapy zabodl špendlík, který se k ostatním jaksi nehodil. Rapp však Harrisovi důvěřoval, a tak ho trpělivě vyslechl, místo aby mu doporučil jít rovnou k věci.

Harris a Rapp měli dohodu. Art neoficiálními kanály předával informace, které FBI získala o různých případech souvisejících s těmi, na nichž pracoval Rapp se svými lidmi. A dbal na to, aby jich co nejméně bylo zaznamenáno písemně. V posledních letech Rappovi tato včasná varování několikrát umožnila vyřešit situaci dřív, než se objevili oficiální činitelé a právníci.

Nyní Harris mluvil o jednom vyšetřování v Iowě. Ve sklepě zapáleného venkovského domu byla nalezena dvě těla. Obě ohořela, ale podle prvních hlášení ty lidi někdo zastřelil. Místní šerif si byl skoro jistý, že se jedná o dva lovce, kteří se ztratili den předtím. Harris odvyprávěl, co se podle šerifa nejspíš stalo. Ačkoli to Rappovi připadalo zajímavé asi jako epizoda televizní kriminálky, věděl, že za příběhem musí být něco víc, neboť jinak by Art nevolal. „Šerif zatelefonoval do Chicaga na JTTF,“ pokračoval Harris. Zkratka JTTF označovala Společnou protiteroristickou pracovní skupinu. Ta vznikla po 11. září s cílem podpořit spolupráci mezi nesčetnými místními a federálními agenturami ve městech po celé zemi. „Poslouchám.“

„Málem chytla taky stodola, ale nakonec se jí plameny vyhnuly. Uvnitř šerif našel zásoby… jako když se někdo připravuje na soudný den. Spousta konzerv, pistole, munice a taky prima vojenská trhavina C-4 včetně rozbušek. Kromě toho objevili dva batohy s mapami, hotovostí, kreditními kartami, průkazy a pasy.“

„Nějaké fotky?“ zeptal se Rapp, protože hned pochopil, že jména budou falešná.

„Jistě.“

„Zadali jste je do TIDE?“ TIDE je rozsáhlá databáze informací o teroristech, spravovaná NCTC.

„Zrovna na tom pracujeme, ale nevypadá to moc slibně. Dostali jsme prioritu a už jsme vyčerpali všechny obvyklé podezřelé. Zbytek není zajímavý. Leda by někdo z těch lidí byl Filipínec.“

„Ne…,“ odmítl Rapp a zamyslel se nad tím. Ve venkovských oblastech vnitrozemí se dějí podivné věci. Je pozoruhodné, jaký arzenál dokážou různé domobrany shromáždit. Pro všechny případy požádal: „Udělej mi laskavost a pošli mi ty fotky na mobil.“

„Pošlu, ale je tu ještě něco, co by tě mohlo zajímat. Tu farmu asi před šesti měsíci koupila nějaká společnost s ručením omezeným. Vyřizoval to právník z New Yorku.“

„To je přece úplně normální.“ Rapp s tím měl osobní zkušenost.

„Samozřejmě. Šerif taky řekl, že na té farmě nikdo nikoho neviděl. Což je trochu zvláštní, když si vezmeš, jak tyhle fašistické skupiny fungují. Většinou se pěkně rozrostou. Čtyřiadvacet hodin denně někdo přijíždí a odjíždí.“

„Jistě…“ připustil Rapp. „Asi máš pravdu.“

„Jenom jsem tě chtěl informovat. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby nás mládenci z ministerstva spravedlnosti hned v pondělí poslali za tím newyorským právníkem. Minimálně kvůli té trhavině.“

Byl pátek dopoledne. Rapp zvážil možnosti. „Nemáte náhodou od šerifa kupní smlouvu na tu farmu a vlastnický list?“

„Je to veřejná listina. Zrovna se do ní koukám.“

„Fajn. Pošli mi ji. A kopii Marcusovi. Tvoji lidé z Chicaga jsou na místě?“ zeptal se Rapp.

„Přijeli tam před hodinou a v záloze máme jednotku rychlého nasazení.“

„Dobře.“ Rapp projel polovinu Sheridan Circle a pokračoval jeden blok rovně, než odbočil na Decatur Pláce. Měl namířeno na S Street, ale nejprve ji chtěl objet zezadu a podívat se, jestli nenarazí na něco zajímavého.

Vlevo před sebou spatřil odpověď. „Dobře, Arte, musím běžet. Díky za informace a zavolej mi, jakmile se dozvíš něco dalšího.“

Ukončil hovor a zkrácenou volbou vytočil Marcuse Dumonda. Počítačový génius se ohlásil po několika vteřinách. „Marcusi… během pár minut dostaneš e-mail od Arta. Bude to vlastnický list na jednu farmu v Iowě. Před několika měsíci ji koupila nějaká společnost s ručením omezeným. Detaily vyřizoval právník z New Yorku. Myslíš, že by ses mohl nabourat do jeho systému a zjistit, odkud přišly peníze?“

„Na zakoupení nemovitosti?“

„Ano.“

„To by neměl být problém. Dej mi hodinu nebo dvě.“

„Díky. Zavolej mi, až něco zjistíš.“ Rapp zpomalil a skrze tmavá okna si prohlížel boční bránu rozlehlého pozemku. Na opačné straně brány stál zachmuřený muž se psem. Na konci bloku Rapp zahnul doleva na Dvaadvacátou ulici a pak ještě jednou na S Street. Ve třetině zastavil a vyhledal navštívenku. Telefonní číslo bylo místní, a tak přeskočil první tři číslice a vytočil zbývajících sedm. Po druhém zazvonění se ozval ženský hlas.

„Soukromá linka pana Sidorova, co pro vás mohu udělat?“

„Petra, prosím.“

„Můžete mi říct jméno?“

„Ne, díky. Jenom mu povězte, že volá přítel ze včerejšího večera. V klubu mi dal vizitku,“ řekl Rapp a nespouštěl oči z nedávno zakoupeného domu ve federálním slohu za osm milionů dolarů. „Věřte mi,“ vyzval mladou ženu, „že hovor přijme.“

Nemusel čekat dlouho. Ze sluchátka zazněl Sidorovův povědomý hlas: „Pane Rappe, jsem rád, že voláte takhle brzy. Znamená to, že jste se rozhodl pracovat pro mě?“

Rapp se zděsil při představě, že by je odposlouchávali chlapci z kontrašpionáže FBI. Po telefonu musel mluvit pokud možno na rovinu. „Spíš mě napadlo, že byste vy mohl pracovat pro nás.“

Sidorov se srdečně zasmál a odvětil: „Myslím, že na to nemáte dost peněz.“

„To asi ne, ale doufal jsem, že to uhraju na vaši čerstvou lásku ke svobodě a demokracii.“

„Ano, to je vaše jediná šance. Poslechněte… dneska ráno jsem se na vás informoval u kamaráda z ruské zpravodajské služby. Jste velice zajímavý člověk. A podle mého zdroje taky nebezpečný.“

„Jenom když mi někdo jde na nervy.“

„Doufám, že jste se neurazil,“ poznamenal Sidorov dramaticky. „Zatím ne.“

„Včera večer jste vypadal poměrně rozladěně.“

„Rozčílil mě spíš váš nový obchodní partner než vy.“

„Jenom se pokouší vydělat trochu peněz. Nedokážu si představit, že by přežil z té penze, kterou mu dáváte.“

„S vaším životním stylem zřejmě nedokážete, ale o to teď nejde. Zná pravidla a porušil je.“

„A já?“ zeptal se Sidorov poněkud nejisté.

„Vy jste žádný zákon neporušil, pokud je mi známo.“

„Dobře.“ Sidorov se zasmál. „Ještě mě neznáte.“

„Vím o vás dost. Taky jsem někam zavolal.“

„A?“

Rapp chvilku mlčel. „Myslím, že bychom si měli sednout a pár věcí probrat.“

„To bych moc rád. Co večer?“

„Večer se mi to nehodí,“ řekl Rapp a podíval se k domu. „Co hned teď?“

Sidorov se zasmál. „Před chvílí jsem vstal, pane Rappe. Ještě jsem si nezvykl na časové pásmo a včera jsme dlouho ponocovali.“

„To je pravda. Taky jsem toho moc nenaspal. Kromě toho… vy Rusové výborně snášíte alkohol.“ Rapp se rozjel, obrátil se do protisměru a zaparkoval na opačné straně ulice. „Poslechněte, stojím před vaším domem. Pozvěte mě na kafe. Mám dneska dopoledne dost nabitý program.“ Vypnul motor a vystoupil. Napočítal do deseti a potom se v okně v patře objevil Sidorov. Byl ještě v županu.

„Jste mimořádně vynalézavý člověk, pane Rappe. Jak můžu vědět, že jste mě nepřišel zabít?“

Rapp se na něj podíval a uvažoval, jaké záruky může nabídnout. „Tak především… nesnáším bordel na vlastním dvorku.“

„Co to znamená?“ zeptal se Sidorov.

„Jsme ve Washingtonu. Tady bydlím. Nepotřebuju na sebe takhle upozorňovat. Navíc, kdybych vás chtěl zabít, nevolal bych vám, že s vámi chci mluvit. Prostě bych to udělal. Vůbec byste o mně nevěděl.“

Sidorov se nad tím zamyslel. „Zřejmě máte pravdu. Řeknu svým lidem, aby vás pustili. Dejte mi pět minut, ať se stihnu obléknout.“

55

Severní Arkansas

Hakím zůstal v polstrovaném koženém křesle a opatrně žvýkal banán. Mezi sousty usrkával teplou citronádu, kterou mu připravil Ahmed. Vysoký Maročan byl venku a obhlížel pozemek – trest za péči o Hakíma. Hakím poznal, že Karímovi vadí, že se o něj Ahmed snaží starat. Vždycky opovrhoval slabochy. Už od mládí. Nesnášel výmluvy ani děti, které si stěžovaly.

Hakím sledoval, jak přítel chodí po domě, a poznal, že ho přítomnost oslabeného Hakíma popuzuje. Nezáleželo na tom, že jeho zranění sám způsobil. Karím byl příliš sebesťředný, aby něco takového připustil. Podle jeho názoru si Hakím trest zasloužil a on jej pouze vykonal. Pravděpodobně se domníval, že kdyby byl přítel v lepší kondici, bití by mu tolik neublížilo. I když to nedávalo smysl, mohl se tak zbavit pocitu viny a pohlížet na zraněného přítele s odporem.

Otevřely se hlavní dveře a do pokoje vešel Ahmed. Opřel pušku o stěnu a z krku si sundal dalekohled. Se zarudlými tvářemi oznámil: „Okolí je bezpečné. Nikoho jsem neviděl.“

Karím zaujal vojenský postoj a pátravě vyhlédl z velkého okna. „Slyšel jsem psa.“

„Ano,“ odvětil Ahmed a mírně sklonil hlavu. „Dole pod kopcem. U vedlejšího domu. Osm set metrů odsud. Mají jich tam několik.“

„Drží je za plotem?“

„Ne.“

„A co budeme dělat, když se zatoulají sem?“

Ahmed se nervózně ohlédl k Hakímovi a navrhl: „Zastřelíme je?“

„Možná.“ Karím se pomalu obrátil a podíval se mu do očí. „Tohle místo se mi nelíbí.“

„Proč?“ zapojil se do rozhovoru Hakím.

Zprvu se zdálo, že Karím neodpoví, ale pak váhavě řekl: „Je tu moc neznámých.“

„Například?“ zajímal se Hakím.

„Nevíme, jestli sem někdo nemá přijet. Mohli si něco objednat. Už dvakrát zvonil telefon.“ Podíval se na fotografie na krbové římse. „Nebo někde poblíž mají příbuzné.“

Měl pravdu, ale tomu všemu se mohli vyhnout. Hakím sebral odvahu a rozhodl se poukázat na očividné. „Možná kdybys okamžitě nezabil každého, kdo nám přijde do cesty, na některé tvoje otázky bychom dokázali odpovědět.“

Karím se obrátil k Ahmedovi a zavrtěl hlavou, jako kdyby říkal: Vidíš… co jsem ti povídal? Pak se podíval na svého přítele a odvětil: „Co ti je? Proč mi musíš pořád odporovat?“

„Proč musíš zabíjet všechny kolem?“

Karím na Hakíma hleděl se špatně skrývaným opovržením jako na nemocného psa, kterého je třeba rychle utratit, než se nakazí taky Ahmed. Museli odsud odjet. Žena pořád ležela v posteli. Uvažoval, že by ji odnesli, ale polštář, deka a matrace byly nasáklé krví. Muže a jeho psa zakryli v koutě garáže nepromokavou plachtou. Možná by mohl Hakíma zastřelit v křesle a nechat ho tam. Třeba by to vypadalo jako sebevražda, což by zmátlo policii. Byl to dobrý plán. Udělat nepořádek, střelit přítele do spánku a pak mu dát pistoli do ruky. Karím přemýšlel, jak by se mohl přiblížit, aniž vzbudí Hakímovo podezření, když vtom se mezi ně postavil Ahmed a ukázal na televizi.

„Už to začalo,“ upozornil.

Všichni pohlédli na obrazovku a viděli, jak americký prezident vystupuje na venkovní pódium. Začal číst připravenou řeč. Karím se zamračil a představil si, jaké by asi bylo zabít prezidenta Spojených států. Jistě by tím získal věčnou slávu v očích Alláha a ostatních muslimů po celém světě. Prezident mluvil o tvrdé práci, povinnostech, obětech a vytrvalosti záchranářů, hasičů a policistů v posledním týdnu. Karím již poněkolikáté zaznamenal, že vůdcové ze všech zemí se rádi poslouchají. Zdálo se, že předvádějí svou bohatou slovní zásobu. Přídavná jména používali zásadně ve trojicích, ačkoli by bohatě stačilo jedno. Zřejmě to mělo svědčit o jejich inteligenci.

Prezident pokračoval o utrpěných ztrátách. Odmlčel se po zmínce o přátelích, které při útocích ztratil, a krátce promluvil o pohřbech, na nichž za poslední týden strávil většinu času. Pak pevnějším hlasem vyjmenoval přibližně pět tragédií, které jeho zemi postihly v uplynulých osmdesáti letech, a poskytl příklady, jak se po nich Američané vždycky semkli a šli dál. Potom se přesunul k tématu, které zaujalo Karímovu pozornost.

„V souvislosti se zbabělými útoky z minulého týdne existuje jedna nevyslovená kapitola, kterou jsem se rozhodl před vámi až do této chvíle skrývat. Důvody, proč jsem o ní nepromluvil dřív, jsou složité, ale v podstatě se dotýkají otázek národní bezpečnosti. Kromě útoků na tři restaurace bylo minulý týden napadeno také jedno federální zařízení ve Virginii. Objevila se řada spekulací, jakému účelu toto zařízení slouží a jak útok proběhl. Dnes všechny tyto fámy ukončím. Napadeno bylo Národní protiteroristické centrum. Jak název napovídá, v této poměrně nové federální budově sídlí část špičkových protiteroristických jednotek FBI a CIA a také zaměstnanci více než deseti dalších agentur a organizací. Budova je nervovým centrem bitvy s terorismem. Jen několik hodin po zbabělých útocích ve Washingtonu.“

Karím namířil prst na televizi a zvolal: „Zbabělých! Sám posílá bezpilotní letadla nad Pákistán a ostřeluje vesnice plné žen a dětí, a nás se odvažuje nazývat zbabělci!“

Hakím málem připomněl, že důvodem tohoto ostřelování je skutečnost, že za sukněmi těchto žen se schovávají vojáci al-Káidy, ale došlo mu, že by tím přítele připravil o poslední zbytky příčetnosti, a přece jenom se chtěl dožít závěru prezidentova projevu.

Prezident pokračoval: „U brány Národního protiteroristické centra zastavil černý suburban, maskovaný jako zásahové vozidlo. Uvnitř bylo šest těžce ozbrojených mužů, kteří se vydávali za členy policejní zásahové jednotky. Zastřelili mnoho strážných a pak zamířili do budovy a vydali se do nejvyššího patra, kde sídlí středisko protiteroristických operací. Všech šest mužů vešlo do střediska a zahájilo palbu na neozbrojené zaměstnance, kteří poskytovali podporu mužům a ženám, podílejícím se na záchranných akcích. Několik zaměstnanců naštěstí mělo zbraně. Jeden z nich je tu dnes s námi.“

Prezident se odmlčel a ohlédl se přes rameno k mladému muži v tmavém obleku, jenž měl na krku medaili na trojbarevné hedvábné stužce. „Rád bych vám představil Mikea Nashe. Pan Nash je bývalý důstojník námořní pěchoty, který až donedávna pracoval jako agent tajné služby CIA.“

Karím ukázal na obrazovku a zařval: „To je ten had, co posílal agenty do našich mešit!“

Prezident navázal: „Pan Nash byl minulý týden na místě, když došlo k útoku, a s hrůzou sledoval, jak šest mužů v bojovém rozestavení vchází do operačního střediska a z bezprostřední blízkosti zabíjí jeho kolegy. Pan Nash jako válečný veterán a odborník na taktiku zhodnotil situaci a začal jednat. Bez ohledu na smrtelné nebezpečí pan Nash udělal věc, kterou teroristé očekávali ze všeho nejméně… Postavil se jim tváří v tvář. Jeho statečnost a vynikající výcvik teroristy zaskočily. Během několika vteřin a vyzbrojen jedinou pistolí pan Nash všech šest teroristů zastřelil. Jako by to nestačilo, pan Nash vzápětí zjistil, že muži na sobě mají sebevražedné vesty s automatickými odpalovací a že tyto vesty mají za necelé dvě minuty vybuchnout. V časové tísni se panu Nashovi a jeho kolegům podařilo vyhodit všech šest těl z pátého patra. Výbušniny explodovaly, aniž způsobily další škody. Odvaha pana Nashe by nám měla připomínat…“

Hakím si všiml letícího předmětu, který o zlomek vteřiny později dopadl na obrazovku, prorazil do ní díru a poslal roj jisker na koberec. Hakím se obrátil a viděl, že Karím má hněvivě zatnuté pěsti a šlachy na krku napjaté, jako by mu měly protrhnout kůži. „Lži!“ řval Karím. „Pořád jenom lži!“

Hakím se kradmo podíval na Ahmeda, který ve strachu z Karíma raději klopil oči k podlaze.

„Mluví o cti a odvaze… nic o nich nevědí! Slyšeli jste ho? Prý vynikající výcvik!“ Karím pochodoval po pokoji, dupal a pak kopl do nohy stolku tak silně, že ji zlomil. „Vynikající výcvik! Já jim ukážu. Já jim ukážu, co je to čest a odvaha a vynikající výcvik!“ Jako divoké zvíře se otočil k příteli. „A tobě ukážu taky. Pochybuješ o mojí odvaze! Řekl jsi, že jsem je zbytečně poslal na smrt! Že mám moc velký strach na to, abych se sám obětoval. Tak dobře, budou z nás mučedníci,“ zvolal. „Z některých docela brzy. Pojedeme do Washingtonu a dokážeme světu, že tenhle prezident je prolhaný pes. Ukážu tomu Mikeovi Nashovi, jak bojuje opravdový válečník!“

56

Když se hlavní vchod otevřel, Rappovi se naskytl nepříjemný pohled. Proti němu stál obrovský Rus, kterému před necelými dvanácti hodinami málem utrhl hlavu. Rappovi začalo bušit v levém spánku, sotva muže spatřil. Bodyguard měl obvaz na krku a nádherný monokl po Reaversově pravém háku, ale byl pořád ve službě, což o něm hodně vypovídalo. Po takové nakládačce by většina lidí do práce druhý den nepřišla. Tenhle muž byl buď velice loajální, nebo nesmírně hloupý. Rapp doufal, že platí první možnost, protože člověka z druhé skupiny těžko něco naučíte.

Tentokrát si Rus Rappa měřil poněkud obezřetnějším pohledem. Ukázal k Rappovu pasu a anglicky s ruským přízvukem ochraptěle přikázal: „Rozepněte si sako.“ Rapp rozepnul knoflík a rozevřel sako, čímž odhalil pistoli na levém boku. „Hračky nechte venku,“ nařídil muž.

„Ne, díky.“ Bylo důležité neustupovat. Rapp neměl po minulém střetu žádná viditelná poranění. „Musíte.“

„Polibte si,“ řekl Rapp. „Tohle je moje město, ne vaše.“ Urostlý Rus na něj deset vteřin zíral a nakonec pronesl: „Počkejte.“ Pak zavřel dveře.

Rapp zůstal na místě a uvažoval, co udělá, jestli ho vyhodí. Kennedyové jen naznačil, kam má namířeno, a to pro případ sledování jinou federální agenturou, ale neměl nic v záloze, jestliže Rusové začnou dělat potíže a opět zapomenou na pravidla. Dávno věděl, že nesmí zapomínat na obranu a myslet si, že bez pistole je v bezpečí. Nerad ji odevzdával i v Bílém domě. Rozhodně se jí nehodlal vzdát teď.

Konečně se dveře pootevřely. Stál za nimi Sidorov. Byl bos a na sobě měl otrhané džíny a vybledlé modré tričko. Vypadal spíš na rockera s kocovinou než finančníka s miliardami dolarů. Ruský zázračný chlapec se usmál a zeptal se: „Jsou s vámi vždycky takové potíže?“

Rapp se nad tím zamyslel: „Zřejmě ano. Bez urážky, Petře, ale moc vás neznám a nemám zdání, co mě uvnitř čeká. Za ta léta jsem si udělal pár nepřátel.“

Sidorov otevřel úplně a řekl: „Chápu, že jste paranoidní. Taky se mě třikrát pokusili zabít.“ Obrátil se a vyrazil po černo-bílé mramorové šachovnici ve vstupní hale.

Rapp překročil práh a při zavírání dveří se podíval doprava a doleva. Po pravé straně stoupalo velké vyřezávané schodiště, dost široké pro čtyři lidi. Sidorov šel po centrální galerii, která dům dělila na poloviny. Rapp ho následoval a cestou nahlížel do místností po levé a pravé straně. Spatřil hudební pokoj, knihovnu, obývací pokoj, jídelnu a další obývací pokoj. Všechny byly prázdné. Nakonec v zadní části domu vstoupili do obrovské kuchyně, která vypadala, jako kdyby ji se značným úsilím zrekonstruovali do podoby ze třicátých let. Na opačném konci kuchyně stála postarší Ruska a dívala se na Rappa.

Sidorov jí rusky cosi řekl a pokračoval do zimní zahrady. Posadil se bílého proutěného křesla a pokynul ke druhé straně stolu. Rapp se usadil a Sidorov mu dal vybrat mezi Financial Times a Wall Street Journalem. Rapp se nerozhodl ani pro jedno.

Sidorov začal prohlížet titulní stranu Financial Times a zeptal se: „Tak co můžu pro slavného Mitche Rappa udělat?“

„Včera večer jsme si pěkně popovídali s vaším kamarádem Maxem.“

„Velice nadaný člověk,“ poznamenal Sidorov, aniž zvedl oči od novin. „Šokuje mě, že o jeho služby vaše CIA už nemá zájem.“

„Předpokládám, že dřív zájem byl, ale situace se změnila.“

„Ano, změnila. Právě jsem to vysvětloval svému bodyguardovi, který vás ze zřejmých důvodů nemá v oblibě.“

„Musím připomenout, že jsem se s ním nechtěl zaplést, ale nedal mi moc možností. Jenom jsem chtěl sebrat Johnsona a zase jít.“

„Proč jste ho tak moc chtěl? S našimi obchody to jistě nesouviselo.“

Tím si Rapp nebyl tak jistý. Což když Johnson prodával získané informace Sidorovovi nebo ještě někomu dalšímu? Bude nějaký čas trvat, než na to přijdou, ale momentálně chtěl Rapp hovořit o něčem jiném. „O jeho obchody se nestarám. Aspoň prozatím. Řekněme prostě, že se zapletl do věci, která několik lidí naštvala.“

„Do jaké věci?“

„Do takové věci, do které se radši zaplétat neměl.“

„Dobře.“ Ruska přinesla tác s kávou a nalila oběma šálek. Sidorov si přidal smetanu a cukr. Rapp ji pil černou. „Takže co pro vás můžu takhle časně udělat?“ zajímal se Sidorov.

„Časně? Je skoro poledne.“

Sidorov se usmál. „Jsem mladý člověk, pane Rappe. Časně je relativní pojem.“

„Nejspíš ano.“ Rapp se napil a pokračoval: „Max mi řekl o vašich operacích na Kubě.“

„Vážně? Zaplatil jsem mu dost peněz. Očekával bych, že přinejmenším dokáže držet jazyk za zuby.“

„Umím být přesvědčivý.“

„Ano… vypadá to tak.“ Sidorov se na Rappa chvíli díval a pak se zeptal: „Tak proč jste tady?“

„Týká se to Kuby.“

„Pokračujte.“

„Jednal jste někdy s generálem Ramirézem?“

„Každý, kdo na Kubě potřebuje něco schválit, musí jednat s generálem Ramirézem.“

„Taky jsem slyšel.“ Rapp se znovu napil a pokračoval: „Musím se s ním setkat.“

„Myslím, že by se to dalo zařídit.“

„Soukromě.“

„Jistě, ale proč k tomu potřebujete mě?“

„Nechci, aby věděl, že se sejde se mnou, dokud nebude moc pozdě, aby z toho vycouval. A dal bych přednost schůzce na neutrální půdě.“

„Generál je velice nebezpečný muž,“ připomněl Sidorov. „A co jsem podle vás já, Petře?“

Sidorov zamyšleně vzdychl a odpověděl: „Trvalo mi tři roky, než jsem si tam vybudoval konexe. Do různých tamních podniků jsem investoval obrovské peníze. Proč bych to měl všechno riskovat za tak zjevně výbušných okolností?“

Tuto reakci Rapp předpokládal. „Protože si myslím, že z toho můžete mít prospěch.“

„Jaký?“

Rapp se usmál. „Bavíme se neoficiálně, ale kousek odsud bydlí jeden muž. Ve velkém bílém domě. Vidím, že chápete. Z důvodů, které nemusím vysvětlovat, ho události z minulého týdne nepotěšily.“ Rapp se rozhodl mírně přehánět. „Nařídil mi, abych potrestal každého, kdo teroristům pomáhal.“

„A jak to souvisí s generálem Ramirézem?“

Rapp mu pověděl o ukradených drogách a jejich cestě na Kubu. Ramiréz teroristům dovolil využít Kubu jako předmostí pro útok a výměnou obdržel podstatnou část kradeného kokainu.

Sidorov se tvářil stále zasmušileji. Když Rapp domluvil, Sidorov řekl: „Nenávidím obchod s drogami. Vyhýbám se mu jako moru. Je velice špatný pro obchod, zejména pro můj obchod, ale neodsuzuji ty, kteří se rozhodli vydělávat si jím na živobytí.“

„Nežádám po vás, abyste se postavil proti Ramirézovi.“

„Jenom chcete, abych vám ho pomohl zabít.“

Rapp si dal s odpovědí na čas. „Rád bych generálovi nabídl příležitost k nápravě.“

„Jakou?“

„Poskytne mi jisté informace o člověku, se kterým obchodoval.“

„O jednom z těch teroristů?“

„Ano.“

„A co když nebude chtít spolupracovat?“

„Věřte mi, že bude.“

Sidorov nad tím dlouho uvažoval a potom řekl: „Tenhle terorismus je špatný pro obchod. Nechápu je, ale můj boj to není. Nevidím žádný dobrý důvod, proč bych měl riskovat.“

Rapp se usmál. Jako každý dobrý obchodník chtěl Sidorov vědět, co z toho bude mít. „Až Castro konečně padne, tam dole se rozpoutá hromadná rvačka. Nezáleží na tom, co jste si koupil nebo pronajal, protože všechno budou chtít lidi z Miami – kubánští emigranti, kterým Castro zabavil půdu. Dostanou ji zpátky nebo aspoň nějaké odškodné. Bude to ošklivý a nákladný boj a vám se bude hodit každý spojenec, který bude po ruce. Ale to už víte, a proto jste najal Maxe Johnsona, aby začal shánět špínu na důležité senátory a kongresmany.“

Nyní se usmál Sidorov. „Vy jistě můžete nabídnout víc.“

„Svoje služby.“

„Vaše služby?“

„Jak dosvědčuje počet vašich bodyguardů, během své poměrně krátké kariéry jste si stihl nadělat nepřátele.“

„To je pravda.“

„A jak víte, mám jistou pověst… jisté dovednosti, ze kterých lidé někdy bývají nervózní.“

„Poslouchám.“

„Byl bych ochoten poskytnout vám jisté krytí. Případně se vypořádat s některými vašimi protivníky způsobem, z jakého i ti ostatní pochopí, že vám mají dát pokoj.“

Sidorov složil Financial Times, několikrát jimi klepl o nohu a potom řekl: „Myslím, že možná na něco přijdeme.“

57

Severní Arkansas

Karím pokračoval ve vybíjení vzteku zničením několika lampiček a shozením všech fotografií z krbové římsy. Hakím seděl ve velkém koženém křesle a neodvažoval se pohnout. Bylo zřejmé, že Karím má pod košilí pistoli. Nejlepší bude nechat bouři přejít. Trvalo to několik minut, ale nakonec se Karím uklidnil. Oznámil, že přesně za hodinu odjíždějí. Všichni ať se osprchují a hladce oholí. Ahmed dostal za úkol zajít do kuchyně a zabalit všechno jídlo, které najde. Pak Karím hodil Hakímovi velký autoatlas, který objevil na polici. „Najdi nejlepší cestu.“

„Kam?“ zeptal se Hakím co nejnevinněji. „Do Washingtonu!“

Hakím měl pocit, že Karím hledá záminku, aby se ho zbavil, a tak přikývl a začal listovat stránkami. „A hlídej okno,“ štěkl Karím.

Hakím se díval, jak odchází. Zastavil se v kuchyni, řekl cosi Ahmedovi a nakonec zmizel v koupelně. Za chvíli začala téct sprcha. Deset vteřin poté se zpoza rohu vynořil ustaraně vypadající Ahmed. Než došel do pokoje, dvakrát se podíval přes rameno.

Přistoupil k Hakímovi a zašeptal: „Můžete vstát?“

Hakím nechápal a vtom Ahmed něco vytáhl z kapsy a podal mu to.

Potichu vysvětlil: „Chce vás zabít. Řekl mi to. Vezměte si tohle.“ Vtiskl Hakímovi do dlaně klíče od vozu. „V garáži je bílé auto. Na přední sedadlo jsem vám dal batoh. Běžte! Běžte hned, než přijde ze sprchy.“ Ahmed ho zvedl z křesla a pomohl mu na nohy.

Hakímovo celé tělo křičelo bolestí. Nevěděl, jestli se dokáže pohnout, ale nějak se mu to podařilo. První kroky byly krátké. Spíš se šoural jako stařec. Dostal se ke dveřím a ohlédl se, aby Ahmedovi poděkoval, ale ten mezitím zmizel. V kuchyni rámusil se skříňkami. Hakím otevřel dveře a zavřel za sebou. Přešel verandu ke schodům a zastavil se. Byly to sice jenom tři schůdky, ale on se cítil jako na hraně útesu. Chytil se zábradlí a přinutil se pokračovat. Při prvním kroku natočil ztuhlý trup a okamžitě pocítil ostré bodnutí. Měl dojem, jako by mu někdo vrazil mezi žebra nůž. Protože se už sám vyšetřil, odhadl, že přesně to se mohlo stát. Jedno zlomené žebro naráželo zubatým okrajem do měkké tkáně levé plíce.

Z dalších dvou schodů prakticky spadl a belhavě se vydal přes štěrk, přičemž posouval pravou nohu dopředu a levou tahal za ní. Bolest byla téměř nesnesitelná. Cítil, že každým okamžikem může dostat záchvat kašle, kterým by všechno skončilo. Zhroutil by se a omdlel by. Potom by přišel Karím s tím svým arogantním, odsuzujícím výrazem, a než by ho zabil, pronesl by nějakou pitomost. Nějakou frázi, kterou by zdůraznil vlastní vznešenost a zároveň odsoudil zradu nejlepšího přítele. Hlavně díky tomu se Hakím dovlekl ke garáži. Nenávist, kterou v tu chvíli vůči Karímovi pociťoval, překonala všechno, co doposud zakusil.

Hakím chtěl vyhrát. Chtěl přežít a přál si, aby jeho domýšlivý přítel cítil osten zrady. Chtěl, aby se ten omezený blázen sám pokusil o cestu do Washingtonu a aby Lev al-Káidy poznal pachuť smrti, stejně jako jeho šest statečných bojovníků.

Garáž byla naštěstí blíž než velká stodola, v níž zaparkovali karavan. Hakím zamířil k postrannímu vchodu a dýchal zrychleně. Jedině tak mohl zmírnit bodavou bolest. Nedíval se za sebe, dokud nedošel ke kovovým dveřím, a i pak se ohlédl jen na vteřinu. V domě se nic nedělo. Vzal za kliku a přenesl se přes práh. Čidlo automaticky rozsvítilo světla u stropu. Hakím za sebou práskl dveřmi a chystal se otevřít vrata, ale pak se zarazil. Rozhodl se nejprve nastoupit do auta. Uvnitř musí být dálkové ovládání.

Byl to velký bílý čtyřdveřový Cadillac DTS. Majitel dovnitř dokonce zacouval. Hakím otevřel dveře u řidiče a ulevilo se mu, že na předním sedadle leží černý batoh, přesně jak řekl Ahmed. Položil jednu ruku na střechu a druhou na dveře a opatrně se sunul za volant. V určitém bodě už bolest nevydržel a posledních dvacet centimetrů se prostě sesul. Chytil se volantu, vtáhl do auta pravou nohu a pak levou a zůstal nehybně sedět a čekal, jestli omdlí.

Připadalo mu to jako věčnost, ale pravděpodobně neuběhlo víc než pět vteřin. Měl dojem, že ho vede jakýsi hlas. Dohlížel na něj na každém kroku. Nyní mu velel zasunout klíček do zapalování. Poslechl a motor naskočil na první pokus. Na přístrojové desce se rozzářily ukazatele a kontrolky. Hakím pod čelním sklem hledal dálkové ovládání vrat, ale žádné nenašel. Chvíli je hledal ve všech zákoutích přístrojové desky a potom si všiml, že je na zpětném zrcátku. Stiskl knoflík a vrata vyjela nahoru.

Hakím položil nohu na brzdu, zařadil rychlost a připravil se na nejhorší. Jestliže se mu Karím postaví do cesty, bude ho muset přejet. Optimistická stránka jeho osobnosti doufala, že ho venku přivítá jen denní světlo, ale ta pomstychtivá se těšila, že tam bude ten arogantní idiot. Sklouzl na sedačce dolů a byl připraven snížit se ještě víc a sešlápnout plyn, kdyby se přítel postavil před auto. Jak se vrata sunula nahoru, nejistota se stupňovala, až se konečně výjezd uvolnil a Hakím viděl, že prostranství je prázdné. Zůstal přikrčený a přemístil nohu z brzdy na plyn.

Ahmed mezitím v domě prohlížel skříňky, co nejvíc při tom rámusil a v duchu si počítal. Největší strach měl z toho, že Hakím nedojde k autu. Jak by Karím zareagoval, kdyby ho našel bezvládného na štěrku? Ahmed se začal obracet k oknu v obývacím pokoji, ale zarazil se. Dá Hakímovi ještě třicet vteřin. Kdyby mu vyrazil na pomoc, riskoval by, že sám stane proti jednočlenné popravčí četě. Ahmed se znovu a znovu modlil k Alláhovi a prosil ho, aby vyléčil Hakímova zranění a dal mu dostatek síly uniknout.

Ahmed zpočátku nic nechápal. Ke Karímovi necítil nic jiného než úctu. Karím byl výtečný velitel a ten nejlepší vůdce, ale k příteli z dětství se tak nechoval. V posledních dnech měl Ahmed několikrát pocit, že sleduje půtky osmiletých chlapců. To neustálé dohadování. Spory o každou maličkost, která je jenom napadla, a pak to rozhodnutí zavraždit v Iowě otce se synem. Tehdy si Ahmed poprvé pomyslel, že Karím udělal taktickou chybu. Každý chybuje, jenže tahle byla tak očividná a Ahmed měl neodbytný pocit, že se jí Karím dopustil ze žárlivosti vůči Hakímovi.

Karím se chtěl stát hrdinou a všichni kolem ho museli bezvýhradně poslouchat. Proto v Iowě vyšel ven, zničil všechny pečlivě připravené plány a poslal je tímhle nebezpečným a nepředvídatelným směrem.

Ahmed podruhé napočítal do třiceti a potom zamířil z kuchyně do jídelny, přičemž kopl do pánve ležící na podlaze. Srdce mu poskočilo, když viděl, jak se z garáže sune kapota bílého sedanu. Za čelním sklem spatřil Hakíma a měl pocit, že na jeho bradě spatřil krev.

„Jeďte,“ řekl sám pro sebe. „Neomdlívejte. Alláhu, dej mu sílu. Chraň ho, prosím.“ Ahmed se díval, jak vůz zatáčí kolem stodoly a zrychluje. Auto se vzdalovalo po klesající příjezdové cestě, což byla jen tenká linka uježděné země, a pak zadní světla zmizela. Ahmed si ulehčené vydechl, ale klid netrval dlouho. Šplouchání sprchy utichlo.

58

ÚstredI CIA, Langley, Virginie

Rapp zaparkoval v podzemní garáži a vyjel výtahem do přízemí. Cestu kolem obchodu se suvenýry CIA a bufetu absolvoval s úsměvem člověka, který ví, co ho čeká, a těší se na to. Široké dvojité dveře do slavnostního apartmá byly otevřené a on viděl kolotající zástup lidí. Překročil práh, na chviličku se zastavil a přejel pohledem místnost zprava doleva, přičemž každé tváři věnoval jen tolik pozornosti, aby zjistil, jestli ho uvnitř nečekají nějaké nášlapné miny, ale s nikým nenavázal oční kontakt. Rapp se podobným akcím zpravidla vyhýbal. Na ústředí trávil co nejméně času a na společenský styk si nepotrpěl. Tohle odpoledne však stálo za výjimku.

Dostavila se prakticky celá branže národní bezpečnosti, nejvyšší představitelé všech agentur a ministerstev, která měla své místo v písmenkové polévce boje proti terorismu. Jako obvykle v místnosti nebyl jediný novinář ani fotograf. Na ty bude dost času později, ale prozatím lidé z tajných služeb dostali ojedinělou příležitost vystrčit hlavy z děr a oslavit kolegův hrdinský kousek. Většina jich měla bezpečnostní prověrku nebo alespoň dostatečné konexe na to, aby se dozvěděli celý příběh, a tak mnozí vyhlíželi Rappa – druhého muže, který riskoval život. Tito profesionálové si šeptali mezi sebou, avšak ctili přísahu. Všichni si uvědomovali, že člověk v Rappově postavení má pádné důvody držet se stranou. Rapp ale musel být realista. Pověst o jeho roli v nedávných událostech se šířila a s každým dalším vyprávěním bobtnala jako deštěm nasáklý kus dřeva – takže se dopředu nedalo odhadovat, jak to celé dopadne. Rapp zleva zaslechl výskání dítěte a vydal se mu vstříc. Předpokládal, že na recepci moc batolat nebude, a tak bylo pravděpodobné, že zvuky vydává Charlie Nash. Chtěl se vmísit mezi přítomné, poblahopřát dětem a Maggie a říct jí, jak pyšný je na jejich tátu a manžela, pokud možno krátce pohovořit s Artem Harrisem o posledních událostech a zase vypadnout.

Po třech krocích mu cestu zastoupila usmívající se Julie Trittinová. Stoupající hvězda Národní bezpečnostní rady měla i s podpatky jen něco přes metr a půl. Původně sloužila v armádě a v posledních měsících se podílela na velení vysoce citlivé operace Obranné zpravodajské agentury.

Trittinová vzhlédla k Rappovi a s rozpustilým výrazem řekla: „Výborně, Mitchelli. Jenom mi povězte, jak jste se z toho vykroutil?“

Rapp se nucené usmál a odvětil: „Nemám ponětí, o čem mluvíte, Julie.“

Trittinová pozvedla sklenku se šampaňským a krátce mu zasalutovala. „Čekala jsem, že to řeknete.“ Přitočila se k Rappovi a zavěsila se do jeho pravé paže. Odváděla ho do nejbližšího kouta a šeptala: „Pěkná akce.“

Rapp přikývl a rozhlížel se po přítomných. „Hezká návštěva.“

„Vždyť víte, jak to myslím. Kvůli morálce. Mimochodem, kde máte medaili?“

Rapp se zasmál.

„Podle mých zdrojů to s tím střílením minulý týden bylo trochu jinak.“

„Podle vašich zdrojů?“

„Nehrajte to na mě. Vím, že jste se těm chlapům postavil vy a že Mike na ně střílel z ochozu.“

„Víte, jak v boji někteří lidé bývají popletení. Nevěřte všemu, co slyšíte.“

Trittinová se ohlédla do míst, kde stál Mike Nash. Obklopoval ho hlouček gratulantů. Všichni se na hrdinu zářivě usmívali. „Dobře… jsem šťastná za vás oba.“

„Za nás oba?“ podivil se Rapp.

„Ano. Prezident byl trochu zklamaný, že se vám dnes dopoledne podařilo vyklouznout z Bílého domu.“

Rapp vzdychl. „Víte, jak to je, Julie… mezi politiky se moc necítím.“

„Dokonalá výmluva,“ poznamenala Trittinová vážnějším tónem. „Mám vám od prezidenta vyřídit, že jste nedisciplinovaný mizera a že medaili máte u něj na stole. Byl by rád, kdybyste se osobně zastavil a vyzvedl si ji.“

„Taky jsem nějakou dostal?“ zeptal se Rapp s předstíraným překvapením.

„Ano, taky.“ Trittinová zavrtěla hlavou a ušklíbla se. „Jste vážně špička.“

„Díky, Julie. Já si to o vás taky myslím.“

Trittinová se zasmála a pak zase zvážněla. „Ještě dvě věci. Pátrání po Glenu Adamsovi teď řídí FBI.“

„To je normální, ne?“

„Ano, ale senátorce Ogdenové můžete poděkovat, že vás zařadila na začátek seznamu.“ Rapp se tvářil neutrálně, avšak Trittinová zaujala jeho pozornost. „Co je to za seznam?“

„Seznam lidí, kteří možná mají něco společného s jeho zmizením.“

„Já jsem slyšel… že prostě odletěl ze země.“

Trittinová pokrčila úzkými rameny a její pohled jako by se ptal: Kdo ví, jak to celé bylo?

Rapp zpozoroval Nashovy děti a koutkem úst pronesl: „Taky jsem slyšel, že hodně pil.“

„To jsem taky slyšela, ale jak víte… FBI sleduje všechny stopy.“

„I když pocházejí od mstivého straníka jako Ogdenová?“

„Zejména pokud pocházejí od mstivého straníka jako Ogdenová.“

„Výborně.“

„Nejspíš je teď trochu nevypočitatelná,“ poznamenala Trittinová, aniž na něj pohlédla. „Proč?“

„Naše nová přítelkyně mi vyprávěla, že jí Ogdenová v soukromí řekla, že podle ní to s těmi útoky minulý týden nebylo úplně tak, jak se povídá.“

Rapp strnul a obrátil se k Trittinové. „Co tím sakra myslí?“

Trittinová zkontrolovala, že nikdo neposlouchá, a vysvětlila: „Myslí si, že to bylo spiknutí některých lidí z téhle budovy s cílem odstranit kritiky a posílit protimuslimské nálady.“

„Ale jděte.“ Rapp nevěděl, jestli se má naštvat, bát nebo prostě rozesmát. Rozhodl se pro první možnost. „A při té příležitosti zabili spoustu nevinných lidí. Včetně kolegů z NCTC.“

„Jako u většiny konspiračních teorií je tu silný motiv a velmi málo důkazů.“

„Navíc je to pitomost… Nevykládejte si to špatně, taky mě napadlo pár těch vychytralých blbců zlikvidovat, ale opravdu to udělat je šílené.“

„Prezident souhlasí, a proto mě požádal, abych to ve vší tichosti vyzradila novinářům.“

„Proč?“ zeptal se Rapp překvapeně. „Tyhle věci by neměly prosakovat ven.“

„Už prosakují. Přinejmenším na internetu. Od těch samých lidí, kteří si myslí, že jedenácté září bylo spiknutí. Podstatné je, Mitchi, že je ochoten vytáhnout proti ní. Má těch jejích ztřeštěností po krk. Veřejně by to nepřiznal, ale podle něj je vyšinutá.“

„Vyšinutá… sakra, to jsem mu mohl říct už před rokem.“

„Víte… jenom jsem vás chtěla ujistit, že vám v téhle věci kryjeme záda. Vy se dál soustřeďte na vypátrání Lva al-Káidy a my to vyřídíme s Ogdenovou a FBI.“

„Díky, Julie. Vážím si toho.“

Trittinová ho krátce objala a odešla. Rapp kroužil po místnosti, dokud nenarazil na Nashovy děti. Ty si vytyčily své vlastní území. Pět metrů od nich nestál žádný dospělý. Jen čtyři Nashovi potomci a Tommy Kennedy, desetiletý Irenin syn. Když k nim přišel Rapp, děti stály v kroužku a Charlie se kolébal uprostřed jako opilý britský námořník – maminka ho vystrojila do bílé bundy, bílých kraťasů a bílých bot. Ostatní včetně Tommyho Kennedyho měli školní uniformy. Všichni se obrátili k Rappovi a Charlie vycítil svou šanci. Vyrazil z kroužku k tatínkovu kamarádovi. Rapp se sklonil, popadl ho a vyhodil ho do vzduchu. Charlie vypískl, než bezpečně přistál v Rappově náruči.

„Jak to jde, děti?“ zeptal se Rapp.

Dopředu vystoupil Jack Nash. „Táta se na tebe moc zlobí.“

„Na mě… no tak… to nemyslíš vážně.“

„Cestou sem se snažil mluvit potichu, jenomže je napůl hluchý z toho výbuchu, a tak neví, že všechno slyšíme. Zlobil se.“

Připojila se k nim Shannon a s úsměvem doplnila: „Máma se smála, takže si myslím, že zas tak naštvaný není, ale o tobě neříkal nic pěkného.“

„Nebylo by to poprvé. Líbilo se vám setkání s prezidentem?“

„Jasně,“ odpověděl Jack nadšeně. „Všichni nás fotili a tak.“

„Pozor,“ varoval Rory, který se díval Rappovi přes rameno. „Už jde.“

Rapp se obrátil a spatřil Nashe, jenž kráčel rovnou k němu a nespouštěl z něj oči jako kamzík odhodlaný srazit vetřelce ze své skalní římsy. Pár lidí se ho pokusilo zastavit a blahopřát mu, ale Nash šel dál. Rapp byl rád, že drží Charlieho. Předpokládal, že díky chlapci nedojde na žádnou vážnější fyzickou konfrontaci. Natočil se tak, aby byl Charlie první na ráně.

Nash zastavil u skupinky. „Ty jsi neuvěřitelný.“

„Pěkná medaile,“ řekl Rapp a ukázal na Nashovu hruď.

Nash sklopil zrak a sevřel medaili mezi prsty. „Už jsem si ji dvakrát sundal. Maggie a nějaký Irenin poskok mě donutili zase si ji vzít.“

Rapp se zasmál přítelovým očividným rozpakům.

„Myslíš, že to je sranda? Přísahám, že kdybys neměl Charlieho, jednu bych ti vrazil.“

Rapp se pokusil o vážnější tón. „Musíš uznat, že jsem tě dostal.“

„Jo… a já dostanu tebe,“ naklonil se k němu Nash. „Tohle je nesmysl a ty to víš, do prdele.“

Rapp volnou rukou zakryl Charliemu ucho a nasadil výraz zděšení nad kamarádovým slovníkem. „Pozor na jazyk!“

„Tati, já jsem tě slyšel,“ oznámil Jack, který se zjevil vedle Rappa.

„Nevím, jestli sis toho všiml, Jacku, ale dneska je můj den. Až ti bude osmatřicet a dostaneš vyznamenání od prezidenta Spojených států, můžeš si nadávat, jak chceš. A teď vezmi bráchu. Potřebuju mluvit s Mitchem.“

Rapp podal Charlieho Jackovi a pak následoval Nashe do nejbližšího prázdného prostoru.

Nash se podíval po lidech, kteří se kvůli němu shromáždili. „Nemůžu uvěřit, že jsi mě vlákal do takové pasti.“

Rapp si nemohl pomoci a usmíval se. „A já nemůžu uvěřit, že to šlo tak hladce.“

„Jo, jasně, v poslední době jsem trošku přetažený.“

„Pracuješ pro CIA… to víš. Podobné věci by sis měl ohlídat.“

„To od tebe slyšet nechci. Ne teď… nejspíš vůbec nikdy. Neměl jsi právo takhle mě napálit.“

„Rádo se stalo.“ Rapp ukázal přes místnost na Nashovu ženu. „Pár let jsem Maggie neviděl takhle šťastnou.“

Nash se otočil k manželce. Povídala si s Kennedyovou, Dickersonem a několika dalšími hlavouny. Rapp měl pravdu. Vypadala, jako by z ní spadla tíha celého světa. „To neznamená, žes mě mohl jen tak vyřadit ze hry. Jak by se ti líbilo, kdybych to provedl já tobě?“

„To by bylo porušení zákona.“

„Proč není porušení zákona, když jsi to udělal ty mně?“

„Tebe by o to nepožádal prezident. Mně dal svolení… a navíc nemám ženu a čtyři děti, o které se musím postarat.“ Rapp se ohlédl na Nashovo potomstvo a dodal: „Věř mi… neměl bys dopadnout jako já. Oni tě potřebují a ty potřebuješ je.“

Zdálo se, že tato slova Nashe přinejmenším zarazila. Chvíli nad nimi přemýšlel a potom řekl: „Aspoň jste mi mohli dát na výběr.“

„A ty bys odmítl.“

„To si piš, že bych odmítl. Neudělal jsem všechno to, o čem mluvil prezident. Byla to tvoje práce!“

„Udělal jsem jenom část, tak nebuď tak zatraceně poctivý. Taky jsi tam byl. Kdybys nevyřídil toho prvního, byl bych po smrti a se mnou hodně dalších lidí včetně tebe.“ Rapp mu zapíchl prst do hrudi. „Tu medaili si zasloužíš.“

„A co ty?“

„Kašlu na ni… už mám tři.“

„Kecáš.“

Rapp pokrčil rameny. „Uvidíš. Když tě teď povýšili, třeba si budeš moct přečíst něco o mých operacích.“

Nash se rozzářil. „Irene tvrdí, že jsem teď tvůj šéf. To je asi jediná dobrá věc, která se dneska stala.“

„Přestaň si pořád stěžovat. Podívej se, jak spokojená je tvoje žena a děti. Až se uklidníš, vzpomeneš si na dnešek a poděkuješ mi.“

Nash se ohlédl přes obě ramena a poznamenal: „Spíš tě pořádně proženu. Budu ten nejhorší šéf, kterého jsi kdy měl.“

Rapp se zasmál. „Hodně štěstí. Nejsi první člověk, co mi tohle řekl.“

Se širokým úsměvem se k nim přikolébal Art Harris, zástupce ředitele protiteroristické divize FBI. Rapp se rovněž usmál a Nash se zachmuřil. Harris natáhl svou obrovskou ruku a řekl: „Mitchi, dobrá práce! Dostal jsi ho!“

„Díky, Arte, to mě těší, ale není to poprvé, co jsem napálil mariňáka.“

„Jsou jako labradoři,“ přisadil si Harris, „neobyčejně věrní, jenže jim to moc nepálí.“

„Jste jak dva komici.“

„Kdo?“ zeptal se Harris.

„To je jedno.“ Nash se od nich odvrátil a zjistil, že se blíží ředitelka CIA pro styk s veřejností. „Do hajzlu.“

Marian Riceová přistoupila ke svému novému horkému zboží a oznámila: „Dobrá zpráva – chtějí s vámi exkluzivní rozhovor pro 60 minut. Prý na to nasadí svoje nejlepší lidi.“ Když zaznamenala Nashovy rozpaky, dodala: „Tohle je velká věc. Vím, že se vám to nelíbí, ale velká věc to je, takže musíme kout železo, dokud je žhavé. Pojďte.“ Chytila ho za paži. „Chtěla bych vás seznámit s několika lidmi.“

Nash na okamžik zaváhal, a když spatříl přihlouplé úsměvy Rappa a Harrise, řekl: „Jen se smějte. Vy dva jste se ukázali jako výborní kamarádi.“ Vzdaloval se od nich a po chvíli se ohlédl s nadšením člověka, kterého odvádějí na popravu.

59

Severní Arkansas

Hakím sáhl dolů a mírně si odsunul sedačku. S každým ujetým kilometrem se cítil líp. Během útěku dvakrát skoro ztratil vědomí. Poprvé na schodech z verandy a podruhé, když se musel nasoukat do auta. Kdykoli zlomené žebro narazilo do měkké tkáně plíce, bolest byla k nevydržení. Hakím měl pocit, že mu Alláh podal pomocnou ruku. Jinak by z toho utrpení určitě omdlel. Když najel na dálnici číslo 65 a vydal se jižním směrem, málem ho skolil příšerný záchvat kašle, ale přinutil se dýchat zvolna a po troškách.

Nyní, téměř po dvou hodinách, se cítil docela dobře. Velký sedan byl pohodlný a majitel mu naštěstí nechal plnou nádrž. Vítr vanul ze severu a Hakím ujížděl na jih, takže předpokládal, že mu benzin vystačí skoro na pět set kilometrů. S blížícím se předměstím Little Rocku se provoz v každém směru musel vměstnat do dvou pruhů. Cestou už projel několika menšími městy. Rychlost v nich byla omezena ze 105 kilometrů za hodinu na padesát a on si toho nevšiml, dokud na něj nějaký člověk na rohu nezamával, aby zpomalil. Po této chybě se snažil víc soustředit. Nastavil tempomat na 110 kilometrů za hodinu, našel zpravodajskou stanici se silným signálem a uvelebil se k jízdě. Stačil vyslechnout dvoje místní a jedny celostátní zprávy, ale o událostech v Iowě zatím nepadlo ani slovo.

Musel vyřešit jeden velký problém a jeden malý, ze kterého se velký mohl stát. Potřeboval zastavit na záchod a za normálních okolností by prostě zajel k nejbližší pumpě, jenže ve svém žalostném stavu se neodvažoval vystoupit z vozu. Jen při vzpomínce na bolest v celém těle, než se dostal dovnitř, se mu zatočila hlava. Pak ho napadlo řešení a začal podle billboardů u cesty hledat to správné místo.

Po několika kilometrech samozřejmě spatřil šipku k McDonaldu. Zařadil se za čekající vozy. Při čekání se na sebe podíval do zpětného zrcátka. Ve středové konzole objevil velké sluneční brýle, jaké si starší lidé nasazují přes dioptrické. Úspěšně jimi zakryl modřiny kolem očí a také mu přidaly na věku. Objednal si vanilkový koktejl, velkou kávu, dvě láhve vody, dva cheesburgery, hranolky a nějaké ubrousky. Neměl hlad, ale napadlo ho, že pro všechny případy bude lepší mít v autě zásobu jídla. Koktejl a kávu umístil do držáků a všechno ostatní odložil na sedadlo spolujezdce. Když odjížděl z parkoviště, spatřil dvě znamení, že se o něj Alláh opravdu stará. První byla lékárna, u níž se dalo nakupovat z vozu, a druhé čerpací stanice s obsluhou. Pokud teď dotankuje, může bez zastavování dojet až do sousedního státu.

Hakím zastavil u stojanu nejdál od budovy a čekal, až k němu dojde zaměstnanec. Ukázalo se, že to je mladý chlapec, což bylo ještě lepší. Zatímco chlapec plnil velkou nádrž cadillaku, Hakím začal srkat vanilkový koktejl. Cena činila 38 dolarů a 50 centů. Hakím dal mladíkovi dvě dvacetidolarovky a řekl, ať si nechá drobné. Když přejížděl rušnou ulici a odbočoval k lékárně, pustil se do úvah nad dalším postupem. Hakím znal pobřeží Mexického zálivu od Florida Keys po Brownsville v Texasu. V přibližně pěti městech měl kontaktní osoby mimo muslimskou komunitu, které se většinou zabývaly obchodem s drogami. Ty nejdůvěryhodnější a také nejvíce zavázané ho čekaly až v Miami, jenže to byla dlouhá cesta. Totéž platilo o Brownsvillu. Ve svém stavu nemohl ani do jednoho z těchto měst dojet bez zastávky, která by vše zkomplikovala. Také by se potřeboval zbavit auta, protože nakonec někdo najde zavražděný pár a ohlásí krádež vozu.

Ne, rozhodl se, lepší bude jet do New Orleansu. Tam se dostane za deset hodin, tedy dlouho před půlnocí. Zbaví se auta a zavolá svému člověku. Nabízela se ještě jedna možnost a on byl v pokušení ji využít, ale nejdřív musel zjistit, jak se vyvinula situace. Koupil si silný aspirin a antibiotickou mast a po několika minutách byl zpátky na dálnici. Hodlal dopít koktejl, vymočit se do kelímku a ten pak vyhodit z okénka. Plán jet do New Orleansu však vyžadoval jeden telefonát. Hakím z kapsy vylovil mobilní telefon a rozhodl se poprvé jej zapnout.

Nastavil tempomat na stodesítku, držel telefon na volantu a čekal, až se displej rozsvítí. Mobil asi dvacet vteřin vydával zvláštní zvuky, jak probíhalo nastavení, a potom zacvrlikal a displej Hakímovi oznámil, že má jednu hlasovou zprávu. Hakím se na okamžik vyděsil, ale pak mu došlo, že se pravděpodobně jedná o vzkaz od operátora. Na pár vteřin stiskl tlačítko a slyšel, jak přístroj vytáčí číslo. Přepnul zvuk do reproduktoru a vyslechl počítačový hlas, který mu ohlásil již známou skutečnost – že má jednu zprávu. Po chvíli Hakíma zamrazilo, když se ozval hlas z nepříliš vzdálené minulosti.

„Tak ty se odvažuješ nazývat mě zbabělcem? A co jsi ty? Vyplížil ses odsud jako vyplašená ženská, když jsem byl ve sprše, a opustil jsi mě v boji. Uvězněného uprostřed Ameriky. Za to zaplatíš!“ Karím zněl tak zuřivě, až Hakíma napadlo, jestli Ahmed nedostal výprask za to, že ho nezastavil. „Alláh tě potrestá. Všem povím, že jsi zrádce. Nic víc než ženská s penisem. A že ani tím si nejsem jistý. Až dokončím svůj úkol, najdu si tě. Chytnu tě jako psa a pak tě čeká nepředstavitelné utrpení a ponížení. A věř mi, že to dokážu. Najdu tě.“

Hakím si zprávu poslechl ještě jednou. Moment překvapení se vytratil a s ním i strach z Karíma. Hakím chvíli sledoval dálnici a potom se rozhodl zapomenout na opatrnost. Zvolil volání zpátky a reproduktor nechal zapnutý. Po šesti zazvoněních se dovolal.

„Nemůžu uvěřit, že mi voláš!“ zahřímal z mobilu běsnící Karím.

„A já nemůžu uvěřit, že máš zapnutý telefon. Ztrácíš nervy? Zapomínáš na vojenskou disciplínu, kterou se tak rád chlubíš?“

Karím se nervózně zasmál. „Zase utíkáš… přesně jako v Afghánistánu. Jsi zbabělec.“

Hakím věděl, že tyhle lži mají posloužit jako vábnička. „A ty jsi šílený vrah nevinných lidí a chorobný lhář.“

„Mluvím pravdu, Alláh je mi svědkem.“

„Jsi tak arogantní. Alláh neschvaluje, co děláš. Nejsi pro něj dost důležitý, aby mu na tobě záleželo.“

„A ty jsi sešel z cesty. Byl jsi moc dlouho na Západě a to tě oslabilo. Změkl jsi. Proto jsem tě tak snadno přemohl.“

„Ještě se uvidí, kdo koho přemůže.“

„Já neutíkám. Jako Jonáš mířím do břicha obludy a ty prcháš za svými drogovými kamarády.“

„Chceš zabíjet další nevinné lidi… nebo to má za tebe zase udělat Ahmed?“ Hakím se odmlčel a pak sám odpověděl. „Myslím, že řekneš Ahmedovi. Máš se moc rád na to, abys riskovat vlastní smrt.“

„Přijeď za mnou do Washingtonu a sám uvidíš.“

„To asi ne. Mám povinnost seznámit svět se skutečným příběhem Lva al-Káidy.“

Následovala pauza, než se Karím zeptal: „A o čem bude?“

„Proč nesnášíš ženy?“

„O čem to mluvíš?“

„Mám dojem, že všem řeknu, že Lev al-Káidy má rád malé chlapce a bojí se zabíjet dospělé muže ve zbrani. Musí uprostřed noci zabíjet starce a ženy jako nějaký zločinec.“

Dlouho bylo ticho. Hakím slyšel, jak přítel ztěžka oddychuje. Věděl, že ho dohnal na pokraj záchvatu. Hakím se usmál a výsměšně pokračoval: „Povím jim, že posíláš jiné na smrt a sám si připisuješ zásluhy a střílíš neozbrojené chlapce. Řeknu světu, že jsi obyčejný slaboch.“

Karím hlasem přetékajícím hněvem odvětil: „Zabiju tě, i kdyby to měla být poslední věc, kterou udělám.“

„Nejdřív bys mě musel najít, což nedokážeš, protože nejsi moc chytrý.“

„Třeba policii upozorním na to tvoje auto. Ohlásím ho jako ukradené.“

Tentokrát se Hakím zasmál nahlas. „Už jsi někdy slyšel, že je lepší mlčet, ať lidi přemýšlí, jestli jsi hlupák, než promluvit a zbavit je pochybností? Jestli to auto, ve kterém jedu, ohlásíš jako kradené, a oni mě chytí, jednoduše jim o tobě všechno povím. Dokonce jim můžu poskytnout hezkou fotku.“

Hakím se dál smál, a protože věděl, že tím Karíma rozzuří k nepříčetnosti, rychle uzavřel: „Musím chytit letadlo. Možná ti ještě zavolám. Zkus nezabíjet další nevinné. Sbohem.“

Tak dobře mu nebylo celé týdny. Vypnul telefon a vytáhl z něj baterii. Představil si, jak o několik set kilometrů severněji Karím v záchvatu demoluje další zařízení. Po chvíli si vzpomněl na Ahmeda a doufal, že si urážlivý přítel nevybije hněv na Maročanovi. Zadíval se na rovnou, hladkou dálnici a řekl: „Jsem svobodný. Už mě netrápí krutost a hloupost člověka, který se nikdy neměl stát mým přítelem.“

60

CIA, Langley, Virginie

Když se dostatečně nasmáli kamarádovu neštěstí a uklidnili se, Harris se Rappa zeptal: „Dostal jsi ty fotky?“ Rapp na ně úplně zapomněl. Vytáhl mobil a našel e-mail, který mu Harris před několika hodinami poslal. Počkal, až se snímky zobrazí, a pak je projel dolů. Prvního muže neznal, ale druhý nápadně připomínal jistého Maročana, kterého viděl na fotografii od Catherine Chevalové. Rapp vyjel zpátky nahoru a uvažoval, jestli je to možné. Mohl by tohle být Lev al-Káidy? Měl pocit, jako by držel výherní los. Harris si všiml změny Rappova výrazu a zajímal se: „Co je?“ Rapp spustil ruku s přístrojem a uvažoval, co všechno může odhalit. Nemohl si všechny informace nechat pro sebe. Iowa, pomyslel si. Ti mizerové se schovali přímo v srdci Ameriky. „Co víš?“ dožadoval se Harris netrpělivě. „Musím to prověřit u několika zdrojů.“

Harris si ho změřil zrakem zkušeného muže zákona. „Něco mi tajíš.“

Rapp zaváhal. Nemohl popírat, že cosi ví. Nacházeli se v průsečíku politiky, ochrany zákona a mezinárodní špionáže. Harrisovi se dalo věřit, jenže lidé z FBI neustále uvažovali o možném trestním stíhání a termínech soudních procesů a hned za nimi stál zástup právníků z ministerstva spravedlnosti. Ti jako posedlí napadali postup shromažďování důkazů, neboť věděli, že každý obhájce učiní totéž ve snaze rozcupovat vládní obžalobu.

Právě toho se prezident a Dickerson obávali. Rapp byl pod tlakem z obou stran. Kdyby nadřízeným všechno vyzradil, nakonec by se to dozvěděli Francouzi, což ještě víc narušilo spolupráci. Tomu Rapp hodlal zabránit i za cenu lži. Potřeboval však podporu FBI. Sám neměl dost lidí na uskutečnění všeho, co zamýšlel. V určitém okamžiku jim bude muset pomoci šťastná náhody, nebo bude třeba fotografie zveřejnit. Vtom Rappovi došlo ještě něco, co mu pokazilo náladu. Kdyby se ukázalo, že utajoval informace, byť pouze jeden nebo dva dny, on i celá CIA by skončili na pranýři.

Rapp se podíval Harrisovi do očí a vzpomněl si na jednotky rychlého nasazení FBI. Nepamatoval si, kolik jich mají, ale bylo jich nejméně šest. „Ještě pořád máte tu chicagskou jednotku rychlého nasazení v pohotovosti?“

„Pořád.“

Rapp na okamžik zaváhal. „Myslím, že byste ji měli nasadit.“

„K tomu potřebuju důvod,“ domáhal se Harris informací.

„Přes dvacet let zkušeností. Přece nejsi nějaký vrátný. Zkrátka vydáš rozkaz, a bude to.“

Harris se nevzdával. „Od našeho posledního rozhovoru se situace změnila. Ředitel dneska ráno rozeslal nařízení. Už týden sledujeme falešné stopy, Mitchi. Jednotky se honí po celé zemi. Všichni toho mají po krk. Ředitel nám řekl, že pronásledování duchů skončilo. Jednotky mají čekat, až získáme spolehlivé důkazy.“

„Myslím, že dvě mrtvoly, hromada vojenské trhaviny C-4 a dvoje falešné dokumenty s fotkami dvou mužů pravděpodobně blízkovýchodního smýšlení by pro začátek měly stačit.“

„Proč mi to nechceš říct, Mitchi?“ zeptal se Harris. „Arte, víš, jak to je. Teď ti nesmím říct, co vím, protože byste mě posadili před partu právníků a vzali byste mě pod přísahu a zajímali byste se, jak jsem se to dozvěděl.“ Rapp zavrtěl hlavou. „To si nemůžu dovolit.“

„Ale Mitchi…“

„Žádné ale. Z tohohle mě vynech. Pošli tam jednotku, rozešli tyhle fotky, označ je jako podezřelé z dvojnásobné vraždy a nech svoje lidi, ať to poskládají dohromady.“

„Tím naznačuješ, že to jsou dva z těch tří teroristů, které hledáme?“

„Já nic nenaznačuju, Arte.“ Rapp mrkl. „Jenom mám dojem, že tihle dva jsou z Blízkého východu a ne z Mexika, jak by se mohlo zdát podle jmen.“ Podíval se na displej a pokračoval: „Prostě cítím, že by to mohli být dva z těch tří chlapů, po kterých jdeme, a ty bys to měl cítit taky.“

„Nic jiného pro mě nemáš… jenom pocit?“

„Prozatím… ano. Musím běžet, Arte. Pošli tam tu jednotku a uvidíš, s čím přijdou.“ Obrátil se a hledal Kennedyovou. „Kam jdeš?“ zeptal se Harris.

Rapp neodpověděl a razil si zástupem cestu k ředitelce. Shromáždilo se kolem ní hodně lidí, se kterými nechtěl mluvit, a tak se postavil na místo, odkud se jí mohl podívat do očí. Trvalo to pár vteřin, ale nakonec si ho Kennedyová všimla.

Ukázal prstem nahoru a pohybem rtů naznačil: Hned teď. Vytratil se z místnosti a vytočil číslo Marcuse Dumonda. Poslouchal vyzvánění a stál na chodbě naproti obchodu se suvenýry, kde se rozhodl počkat na Kennedyovou. Počítačový génius se ozval po čtvrtém zazvonění.

„Co se děje?“

„Jsi v budově?“ zeptal se Rapp.

„Ve které budově?“

„Ve starém ústředí.“

„Jo. Jsem ve sklepě a dělám na –“

Rapp ho přerušil: „Všeho nech a okamžitě naklusej k Irene.“

„Mám nějaký problém?“

„Jedině když přijdeš pozdě.“ Rapp ukončil hovor a uložil telefon zpátky do kapsy saka právě ve chvíli, když se na chodbě objevila Kennedyová. Opodál ji následovali dva bodyguardi.

„Co se děje?“

Rapp vykročil. „To nejlepší si nechám k vám do kanceláře.“

Šli širokou chodbou a Rapp ji zasvěcoval do událostí v Iowě. Několikrát odbočili, dokud nedorazili k soukromému výtahu Kennedyová. Cestou do šestého patra mlčeli. Když se dveře otevřely, strážci ustoupili stranou a Rapp šel za ředitelkou doleva do její kanceláře.

„Řekl jsem Marcusovi, ať za námi přijde,“ oznámil Rapp. „Měl by tady být každou chvíli.“

Kennedyová se zepředu opřela o desku stolu, položila na ni dlaně a zkřížila nohy v kotnících. Vystrojila se kvůli fotografům. Tmavě modrá sukně a sako, černé nylonky, černé lodičky a bílá blůza. „Asi nechápu, co vás tak znepokojuje.“

„Vzpomínáte si, jak jste mě včera poslala na ten krátký výlet za Catherine a Georgem?“

„Ano.“

„Řekl jsem vám, že mi poskytli hodně dobré zpravodajské informace.“ Kennedyová z jeho kyselého výrazu odhadla, že v tom bude nějaký háček. „No a?“

„Vašim přátelům z Capitol Hillu by se nelíbily jejich metody.“

Kennedyové neuniklo, že je označil za její přátele. „Takže se bojíte podělit se o ty informace s FBI?“

„Ano… a George jsem ujistil, že s nimi budu nakládat skutečně opatrně. Mezi námi, jsem si na devětadevadesát procent jistý, že jeho nejvyšší zdroj působí v kubánské vládě.“

Kennedyová přikývla a napadlo ji, jak nervózní by sama byla, kdyby musela předávat zprávy od některého ze svých špičkových zdrojů. „To je pochopitelné.“

„Řekl jsem vám, že identifikovali dva ze tří a třetímu jsou na stopě.“

„Vzpomínám si.“

„Dobře… tomuhle neuvěříte.“ Rapp vytáhl telefon a ukázal jí snímky. „Tohle mi zrovna poslal Art. Proto jsem chtěl, abyste šla sem nahoru. Našli tyhle falešné dokumenty na místě činu v Iowě. Jeden z nich –“ Rapp se zadíval na displej. „Vím skoro jistě, že tenhle člověk je Maročan jménem Ahmed Abdel Láh, podle Catherine jeden z těch tří, které hledáme.“

„A jak na to přišla?“

„Neoficiálně, čímž myslím doopravdy neoficiálně: někdo, komu Catherine věří, narazil na Ahmedova bratra a mluvil s ním. Neznám všechny podrobnosti, ale znělo to dost důvěryhodně.“

„A?“

„Znáte Catherine stejně dobře jako já. Nevykládala by mi něco takového, kdyby to byly výmysly.“

„Co ta druhá fotografie?“

„Nevím. Až přijde Marcus, řeknu mu, ať ji pošle Georgeovi a Catherine. Nechci, aby jim přišla přímo od nás. Radši by to mělo proběhnout nenápadně.“

Kennedyová nad tím chvíli uvažovala a pak řekla: „Takže Ahmedova bratra pravděpodobně mučili.“

Rapp pokrčením ramen naznačil, že je to samozřejmé.

„A kdybychom informace poskytli FBI, chtěli by vědět, odkud je máme?“

„Přesně tak.“

„A co nevidět by poslali deset agentů a právníků vyslechnout Ahmedova bratra a Catherinina člověka.“

„A to nemůžeme dopustit,“ dodal Rapp.

„Ne, nemůžeme.“ Kennedyová se dívala z okna.

„Od vás potřebuju, abyste vymyslela nějaké uvěřitelné vysvětlení, proč si myslíte, že ta dvojnásobná vražda souvisí s útoky z minulého týdne, a abyste přitom nekompromitovala George, Catherine a jejich lidi.“

„Mohli bychom ty fotografie pozměnit a zanést je do databáze.“

„To není špatný nápad, ale Art je už zadal do TIDE a nic nezjistil. Musejí přijít ze zámoří.“ Rapp se ohlédl ke dveřím a doufal, že spatří Dumonda. „Jakmile se objeví Marcus, nějak si s tím poradí, aniž by zanechal stopy. Taky mu řeknu, ať prověří tu věc v New Yorku.“

„V New Yorku?“

Rapp mluvil rychleji, než myslel. „Tu farmu v Iowě koupila nějaká společnost s ručením omezením… nevím… před šesti… osmi měsíci. Právník, který to vyřizoval, je z New Yorku. Chci, aby se na to podíval, než se do toho v pondělí vloží hoši z ministerstva s těmi svými pravidly.“

„Myslíte odkud přišly peníze?“

„Správně. Nejradši bych tam osobně zaletěl a udeřil na něj. Abych měl jistotu, že nic neskrývá.“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „To bych nedoporučovala.“

Rapp tuto reakci očekával, ale stejně se zeptal: „Proč?“

„Jestli se to vyvine tak, jak říkáte, v pondělí se u něj skoro určitě objeví FBI. Vím, že umíte být přesvědčivý, ale nic nám nezaručí, že ten právník nepodá stížnost… vlastně bych spíš řekla, že jakmile se na něj sesypou federální agenti, velmi pravděpodobně sepíše žalobu a já pak budu spoustě naštvaných lidí vysvětlovat, proč jeden z mých nejvyšších podřízených během důležitého vyšetřování zmlátil podezřelého amerického občana.“

Než Rapp odpověděl, ozvalo se klepání na dveře. Do kanceláře vstoupil Dumond a došel k nim. Na sobě měl plátěné kalhoty, modrou košili s krátkými rukávy a starou pletenou kravatu. S afro účesem vypadal jako živoucí připomínka sedmdesátých let. „Co se děje?“

„Potřebujeme tvoje odborné znalosti,“ odpověděl Rapp. Ukázal Dumondovi dvě fotografie. „Stáhneš si tyhle fotky a pošleš je Georgeovi a Catherine. Mohlo by to vypadat jako data z počítače? Pošli je nejdřív jim a potom všem našim spojencům, jako kdybychom žádali o pomoc s identifikací.“

„Není problém.“

„Co ten právník z New Yorku?“

„James Gordan,“ řekl Dumond.

Rapp podle tónu poznal, že ještě rozhodně nemají vyhráno. „Vystopoval jsi tok peněz?“

„Jenom začátek. Finance na uhrazení kupní ceny tady ve Státech přišly z banky Chase Manhattan.“

„A odkud se vzaly v Chase?“

„Z Nassau, a tam to bude krapet složitější.“

„Proč?“

„Royal Bank of Nassau… vynikající zabezpečení. Nakonec ho překonám, ale bude to trvat den nebo taky celý víkend.“

„Sakra.“ Mezinárodní bankovní tajemství Rappa doháněla k šílenství. „Dej mi pár hodin. Uvidím, jak to půjde.“

„Dobře. Dej se do toho. Za chvíli si dole u tebe vyzvednu telefon.“ Rapp se otočil ke Kennedyové a pokračoval: „Myslím, že byste měla zavolat Georgeovi a Catherine. Zkuste jim vysvětlit, v jak komplikované jsme situaci.“

Kennedyová pohlédla k hodinám na zdi za svým stolem, zmáčkla knoflík interkomu a požádala asistenta, aby jí vytočil Butlera a Chevalovou. „Řekněte jim, že je to naléhavé, prosím.“

„Nějaké návrhy?“ zajímal se Rapp.

„Několik. Ale nic velkého.“

„Myslím, že bych se toho mohl ujmout já.“

Za třicet vteřin byli Butler a Chevalová na lince. „Je tady se mnou Mitch,“ oznámila Kennedyová do mikrofonu a Rapp se postavil ke stolu vedle ní.

„Zdravím, Mitchi,“ řekla Chevalová, „chtěl jste mi poslat vzorky DNA těch šesti teroristů.“

„Promiňte, Catherine, ale možná mám něco lepšího.“ Rapp jim pověděl o dvojnásobné vraždě v Iowě, výbušninách a falešných dokladech. „Jeden z těch chlapíků je mi povědomý. Přísahal bych, že jsem nedávno viděl jeho fotku.“ Podíval se na Kennedyovou a dodal: „Vypadá jako Maročan.“

Dlouho bylo ticho a potom se Chevalová zeptala: „Proč mi nepošlete fotografii?“

„Každou chvíli ji dostanete. Až ji budete mít… možná by se na ni mohli podívat vaši lidé v severní Africe, jestli jim něco neřekne. Třeba odpovídá fotce z nějakého pasu.“

„Spolehněte se.“

Butler si odkašlal a zeptal se: „Co ta druhá fotografie?“

„Podle mě je to Saúdský Arab,“ odpověděl Rapp. „Aha,“ řekl Butler. „Co přesně hledáte, Irene?“

„Hlavně buďte opatrný, Georgi. Znáte to. Jestli ty muže zařadíte na seznam hledaných a upozorníte na ně, FBI bude zajímat, jak jste přišli na to, co jsou zač. Mitch prozatím vystačil s návrhem, že nevypadají tak hispánsky, jak by napovídala jejich příjmení.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Rapp, „podle mě je to patrně Maročan a Saúdský Arab.“

„Právě mi přišly ty fotky,“ oznámila Chevalová. „Jeden z nich je rozhodně Maročan. Myslím, že tak do hodiny vám můžu obstarat nezávislé potvrzení.“

„Tím nezávislým potvrzením myslíte takové, které by FBI mohla použít u soudu?“

„Ano. S tou druhou fotkou bych ale byla opatrná. Nejsem si jistá, jak ochotně Saúdové pomůžou. Mohli by dokonce ničit důkazy.“

„Podle mě teď nepotřebujeme potvrzení u obou snímků,“ řekla Kennedyová. „Ten Maročan by měl stačit, aby celá věc u FBI hladce prošla.“

„Co mám dělat já?“ zajímal se Butler.

Rapp se naklonil k mikrofonu. „Bylo by skvělé, kdybyste tu druhou fotku ukázal těm správným lidem.“

„Jistě.“

„A ještě jedna věc,“ pokračoval Rapp. „Nebudete o víkendu náhodou na Bahamách?“ Butler se zasmál. „Neměl jsem to v plánu.“

„Víte, já zítra ráno letím do Nassau.“

„Proč proboha?“

„Musím se někoho zeptat na zásilku ukradených drog. A když už tam budu, asi se zastavím v jedné vaší bance.“

„Aha,“ řekl Butler s mírným zaujetím.

„Jestli máte zájem, sejdeme se v hotelu Graycliff. Řekněme kolem sedmé. Pokud ne… pošlete někoho, komu důvěřujete. Někoho, kdo mi pomůže věci popohnat.“

„Uvidím, co se dá dělat.“

„Dobře. Jenom mi pošlete e-mail, ať vím, jestli to stihnete.“

Kennedyová s nimi probrala několik dalších témat, poděkovala za jejich čas a ukončila hovor. Zamyšleně se obrátila k Rappovi a řekla: „Bahamy.“

„Ano.“

„A kdy o tom povíte mně?“

„Myslel jsem, že vám pošlu pohled z pláže.“

„Výborně… a jak se tam chcete dostat?“

„Vlastně si potřebuju půjčit jedno z vašich letadel. Člověk, se kterým tam letím, posílá svoje letadlo na Kubu pro chlapíka, se kterým musím mluvit.“

„Na Kubu…“ Kennedyová se zamračila. „Pro koho?“

„Mám dojem, že pro nás oba bude lepší, když vás ušetřím podrobností.“

„Vy jste fakt neuvěřitelný,“ řekla Kennedyová a s povzdechem zavrtěla hlavou.

61

New Orleans

Probudil ho neodbytný signál hodinek, píp… píp… píp. Hakím jej umlčel a podíval se na přístrojovou desku. Bylo půl páté ráno. Spustil levou ruku a hledal nastavení sedačky. Nahmatal patřičný ovladač, zatáhl za něj a opěradlo začalo stoupat z úplně sklopené polohy. Podíval se přes volant a skoro očekával, že spatří kordon policistů. Žádné neviděl. S úsměvem zkontroloval auta naproti sobě. V dohledu nikdo nebyl a východní obloha za okrajem betonového parkoviště šedla prvními náznaky úsvitu. Dostavila se úleva. Plán mu zatím vycházel.

Cestou do New Orleansu zvážil své možnosti a usoudil, že je třeba spolehnout se na štěstí, než příležitost pomine. Přišel čas na odvážný krok. Krátce pohovořil se svým společníkem Tommym Bayou řečeným Kokainový král. Kokainový král mu řekl, že jeho lodě vyplouvají v pětidenních intervalech. Navrhl, aby Hakím dojel do přístaviště, počkal na člun a nastoupil na tu příští. To by mohlo vyjít, ale Hakím měl jisté obavy. Především by musel strávit několik dnů v chatrči v lousianské bažině. Na tak špinavém místě by se ve svém stavu nejspíš nakazil vysilující infekcí. Navíc si nedokázal představit, jak na mořských vlnách přestupuje z jednoho plavidla na druhé. A tomu by předcházela plavba skoro třicetikilometrovou rychlostí, bez ohledu na počasí. Váhal by, i kdyby to byla jeho jediná možnost, ale předpokládal, že rozhodující bude prostě zvládnout bolest.

Naštěstí tu byla alternativa. Představovala značné riziko v tom smyslu, že se hned po příchodu na letiště mohl ocitnout v pasti, ale občas bývá nejlepší zvolit tu nejjednodušší cestu. Měl americký pas a kreditní kartu na stejné jméno s limitem deset tisíc dolarů. Včera na noc zastavil na parkovišti před Wal-Martem na předměstí Vicksburgu a zapnul laptop. Nenašel žádné přímé lety, ale možná to tak bylo lepší. Musel si vybrat mezi nejméně deseti spojeními, která přicházela v úvahu, ale nejvýhodnější bylo odletět v šest ráno z New Orleansu a přestoupit v Miami. Obě letiště dobře znal. Bezpečnostní služba na mezinárodním letišti v New Orleansu nepatřila k nejpečlivějším a kolegové z Miami na tom nebudou o mnoho lépe. Miami navíc patřilo k nejrušnějším letištím na světě a mnohem větší pozornost tam věnovali přilétajícím cestujícím než těm, kteří zemi opouštěli.

Hakím se tedy rychle pomodlil a přes internet si objednal letenky. Potom velice opatrně vystoupil z vozu a dovlekl se do obchodního domu, aby si zašel na záchod a nakoupil zásoby na další část cesty. Když se vrátil na parkoviště, narovnal nákup do nového kufru, který si pořídil. Za necelou půlhodinu byl zase na dálnici a ujížděl k Jacksonu v Mississippi, kde zastavil na parkovišti kamionů. Se svým novým zavazadlem na kolečkách se dobelhal k placeným sprchám pro řidiče. Zasunul do otvoru několik dolarových bankovek a pak vešel do stísněného prostoru. Velice zvolna si svlékl šaty a zmuchlal je do jedné ze dvou igelitových tašek z obchodního domu, které si nechal.

Stál před špinavým a poškrábaným zrcadlem a hodnotil rozsah svých zranění. Levý bok od podpaží skoro k pasu se změnil v jedinou nachovou podlitinu. Měl monokly na obou očích, zlomený nos a roztržený ret. Těžko dokázal uvěřit, že mu tato zranění způsobil jeho přítel. Zapojil do zásuvky elektrický zastřihovač, nastavil jej na jedničku, sklonil se nad umyvadlo a začal si zkracovat středně dlouhé černé vlasy. Za několik minut bylo hotovo. Na hlavě mu zůstal vojenský sestřih. Potom vytáhl elektrický holicí strojek a zbavil se dvoudenního strniště na tvářích a krku a nechal si jen tenký knírek a nenápadnou bradku. Přesně tak vypadal na fotografii, kterou měl ve falešném cestovním pasu.

V rychlosti se osprchoval, uložil holicí strojek do kufru a zastřihovač společně s botami do druhé igelitové tašky. Potom si vzal plátěné šortky s kapsami, pruhované modro-bílé tričko s límečkem, sandály a čepici s logem pivovaru Budweiser. Cestou zpátky k autu vyhodil obě tašky do kontejneru a pokračoval na jih k New Orleansu a Mezinárodnímu letišti Louise Armstronga.

Dorazil tam několik minut po jedenácté, u automatu si vyzvedl lístek a vjel do několikapatrové parkovací budovy. Dokonalé volné místo objevil ve třetím patře. Bylo temné a chráněné z jedné strany velkým terénním vozem a z druhé dodávkou. Nalevo i napravo zůstalo sotva dvacet centimetrů volného prostoru. Kdyby sem zabloudili strážní na obchůzce, sotva by si tudy zkracovali cestu. Hakím nastavil budík na hodinkách, sklopil sedačku, odevzdal se do Alláhových rukou a usnul.

Ráno musel chytit letadlo. Vzal za kliku dveří, ale uvědomil si, že potřebuje víc místa. Nastartoval auto a vycouval. Na konci řady objevil dvě volná stání a zajel tam. Otevřel kufr a vytáhl klíčky ze zapalování. Uložil je do kapsy mikiny s kapuci, kterou si oblékl přes tričko, opatrně vytáhl své nové zavazadlo z auta a přes nárazník ho spustil na zem. Vytáhl rukojeť, sáhl po sáčku vatových tamponů a roztrhl jej. Tři tampony si vložil do úst mezi zuby a levou tvář. Osahal si obličej rukou a usoudil, že ještě přidá. Potom zasunul dva tampony pod pravou tvář a několik uložil do kapsy. Nakonec vytáhl nenápadnou kovovou hůl, kterou si koupil ve Wal-Martu, a zavřel kufr. S holí v levé ruce a rukojetí kufru v pravé se šouravě vydal k terminálu.

Těsně před skleněnými dveřmi se zastavil a vyhodil nepotřebné doklady do odpadkového koše. Nevypadalo by dobře, kdyby ho prohledali a objevili je. Výtahem vyjel o dvě podlaží výš a pohyblivý pás ho dopravil k hlavnímu terminálu. Zatím viděl jen jediného člověka, letušku, která rychle prošla kolem něj. V hale bylo lidí víc, ale v obrovském prostoru se ztráceli. Hakím se rozhlédl na obě strany a zpozoroval jen jednoho policistu. Obtloustlý strážce zákona skoro spal a nevypadal příliš nebezpečně. Pokud věděli, že Hakím přijde, dokázali se báječně skrývat.

U přepážky American Airlines bylo nejrušněji. Hakím usoudil, že to bude letem v šest hodin do Miami. Postavil se do fronty a po několika minutách přišel na řadu. Žena za přepážkou na něj pohlédla se směsicí šoku a znepokojení.

„Pane na nebi,“ vydechla. „Co se vám stalo?“

„Bouvačka,“ zamumlal Hakím přes vatové tampony. Podal jí pas.

„To je mi líto,“ řekla žena, vzala pas a zadala jeho jméno do počítače. „Mám tu vaši rezervaci, pane Androsi. Letíte v šest do Miami.“ Několikrát ťukla do klávesnice a chvíli hleděla na obrazovku. „Něco pro vás udělám. V první třídě je dost volných míst. Myslím, že to pro vás bude pohodlnější. Až budete v Miami, obraťte se na pracovníka odbavení. Počítač mi neukazuje, kam letíte dál, takže vás nemůžu přesunout na lepší místo. Chcete odbavit zavazadlo?“

Hakím se usmál a odpověděl: „Pvosím.“

Žena převzala kufr a podala mu palubní lístek. Hakím poděkoval a odebral se k osobní prohlídce. V provozu byl pouze jeden detekční rám a zaměstnanci bezpečnostní kontroly vypadali stejně bděle jako policista v hale. Teď nemá smysl se vracet, pomyslel si Hakím. Ukázal svůj cestovní pas a palubní lístek příslušníkovi Agentury dopravní bezpečnosti (TSA). Muž kolem padesátky měl zarudlé oči a jen se ujistil, že jméno v pase a na lístku souhlasí. Hakím si zul sandály a velice zvolna se pro ně ohnul. Položil je na pás a do misky vhodil peníze, hodinky, telefon a klíče od auta. Agentka TSA na druhé straně detektoru se ho zeptala, jestli dokáže jít bez hole, a on kývl. Odložil hůl a mikinu a pomalu prošel rámem. Na druhé straně si věci bez problémů posbíral.

Po prohlídce se cítil tak dobře, že se musel nabádat, ať nezrychluje. O holi došel k nejbližší kavárně a právě si chtěl stoupnout do fronty, když si vzpomněl na vatové tampony. Sebral dvoje noviny a zamířil s nimi ke stáním letadel. Cestou si vytáhl několik tamponů a uložil je k ostatním do levé kapsy. Poblíž příchodu k letadlu běžel na televizi vysoko na stěně zpravodajský kanál. Hakím se zastavil a pět minut jej sledoval. Nedozvěděl se nic nového, jenom že ředitel FBI svolal na jedenáctou hodinu východního času tiskovou konferenci.

Hakím s předstihem nastoupil společně s jediným dalším cestujícím první třídou a usadil se na místo. Když mu letuška nabídla sklenku šampaňského a pomerančový džus, nabyl dojmu, že situace se opravdu vyvíjí dobře, a nechal si nalít. Potom se rozhodl zavolat Karímovi. Zbavil se ostatních tamponů, zapnul telefon a zvolil poslední volané číslo. Překvapivě se hned ozvala hlasová schránka. Po signálu se Hakím obrátil k okénku a tiše řekl: „Škoda, žes mi nevěřil. Už jsem na cestě z Ameriky. Předpokládám, že tys uvízl někde ve vnitrozemí a chystáš se zabít další nevinnou ženu. Lev al-Káidy.“ Zasmál se. „Spíš Jehně al-Káidy. Smůla, že nemáš dost kuráže, abys jako opravdový muž bojoval tváří v tvář.“

Ukončil hovor a pro jistotu z telefonu vyndal baterii. Musel se usmívat při představě, co zpráva s nedůtklivým Karímem udělá. Upřímně doufal, že ten idiot zemře v dešti kulek. Hakím nechal šílenství al-Káidy za sebou a začal nový život.

62

Nassau, Bahamy

Rapp měl na sobě černou kuželkářskou košili se dvěma svislými krémovými pruhy, plátěné kalhoty a černé mokasíny. Hladce se oholil a oči schoval za široké tmavé sluneční brýle. Loudal se ulicí, nahlížel do výkladních skříní luxusních obchodů a nakonec je spatřil na zahrádce kavárny. Sidorovovi lidé věděli, kdo je, a očekávali ho, ale generál si přivedl dva vlastní muže. Rapp neměl tušení, jestli jsou ozbrojení nebo ne. Bylo velmi pravděpodobné, že pistole pronesli v diplomatickém zavazadle stejně jako on. Bylo třeba vyhnout se přestřelce. Kdyby Kubánci začali dělat potíže, ve stejné ulici čekali v dodávce Coleman, Reavers a Wicker a o blok dál seděl na jiné zahrádce Butler se svými lidmi.

Rapp tedy kráčel po chodníku poměrně klidně a obezřetně hodnotil okolí. Na všech čtyřech nárožích byly banky a mezi nimi se nacházela klenotnictví, kavárny, galerie a obchody s francouzskou a italskou značkovou módou. Nikde neviděl vystupující dlažební kostku ani smítko prachu. Po podobných ulicích se procházel v desítce měst po celém světě. Mimořádně bohatí lidé se stahovali do center jako Nassau, proslulých velkým důrazem na bankovní tajemství. S nimi přicházela menšina těch, kteří vydělali jmění nezákonným kšeftováním se zbraněmi, prodejem drog a organizovaným zločinem. Rapp strávil podstatnou část kariéry pronásledováním těchto moderních pirátů a stopa ho často zavedla do malých ostrovních zemí.

Zastavil se vedle kavárny a předstíral, že si prohlíží hodinky Panerai ve výloze klenotnictví. S pomocí odrazu ve skleněné tabuli viděl všech pět osobních strážců, tři Sidorovovy a dva generálovy. Byl tak blízko, že cítil kouř z generálova doutníku a slyšel, jak generál anglicky hovoří se Sidorovem. Rapp nenucené překročil šňůru, která oddělovala zahrádku kavárny od chodníku. Pravým ramenem byl otočený k budově a nespouštěl oči z bodyguardů. Pokud někdo z nich sáhne po zbrani, Rapp zvedne ruce vzhůru a nechá zasáhnout Colemana a Brity. Potom se bude moci nerušeně zaměřit na Ramiréze.

Ani jeden bodyguard nezareagoval, dokud Rapp nestál vedle stolu. Sidorov a Ramiréz seděli naproti sobě. U stolu byly ještě dvě židle a Rapp přikročil k té, která byla obrácená opěradlem ke zdi. „Petře,“ pronesl přátelským hlasem, „rád vás vidím.“

Sidorov vstal a natáhl ruku. „Mitchi, taky vás moc rád vidím. Sedněte si k nám, prosím. Rád bych vám představil generála Manuela Ramiréze.“

Generál se nezvedl. Vzhlédl k Rappovi zpoza zrcadlových brýlí a zkoumavě našpulil horní ret. Po krátkém váhání mu podal ruku.

Rapp ji sevřel a pořádně stiskl. „Generále, na tuhle chvíli jsem se už dlouho těšil.“

Generál na něj nechápavě zíral. „Bohužel nevím, kdo jste.“

Rapp zavrtěl hlavou, odtáhl židli a posadil se. „Nemáte důvod mě znát. Petr byl tak laskav a zařídil tuhle schůzku.“

„Co tím myslíte?“ Generál si sundal brýle a káravě pohlédl na Sidorova. „Nemám rád překvapení.“

„Tak tohle se vám rozhodně líbit nebude,“ řekl Rapp, protože nechtěl Ramirézovi přenechat iniciativu. „Jak jste asi odhadl, jsem Američan, což vás možná nezajímá, ale to následující vás nejspíš zajímat bude… jsem protiteroristický agent CIA a to v praxi znamená, že zabíjím teroristy a parchanty, kteří jim pomáhají.“

Pokud to na Ramiréze udělalo dojem, nedal to na sobě znát.

Rapp pokračoval: „Předpokládám, že o teroristických útocích ve Washingtonu z minulého týdne něco víte. Zahynulo hodně Američanů a můj prezident z toho není nadšený. Dovolil mi zabít každého, kdo má s těmi útoky něco společného.“

Ramiréz ani nehnul brvou. „A proč by mě to mělo zajímat?“

„Víte… ukázalo se, že teroristická buňka, která udeřila ve Washingtonu, se před akcí zastavila na vašem ostrově.“

„Tomu nevěřím,“ odmítl generál a přes rameno se ohlédl k jednomu ze svých osobních strážců.

Rapp toto popření ignoroval a řekl: „Minulý týden na vašem ostrově přistálo letadlo a vy jste svým lidem nařídil přeložit do dvou motorových člunů a jednoho nákladního auta velké množství kokainu.“

„Nevím, o čem mluvíte.“

Rapp z generála nespouštěl oči. „Máme teď tři možnosti. První je nejlepší. Povězte mi všechno, co víte o Hakímovi al-Harbím.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Je to pravé jméno pašeráka, s nímž jste uzavřel obchod. Je to Saúdský Arab, krátce bojoval v Afghánistánu a pak ho al-Káida poslala do Ameriky jako předvoj buňky, která minulý týden udeřila ve Washingtonu.“ Rapp z kapsy vylovil obálku a vytáhl z ní tři fotografie, získané z al-Harbího řidičského průkazu, studentské legitimace a cestovního pasu. Dumond se naboural do několika databází a stáhl je, aniž vzbudil pozornost Saúdů. Rapp pozorně sledoval generála. „S tímhle člověkem jste obchodoval. Představil se jako prostředník, která Tálibánu pomáhá pašovat opium.“

Generál nervózně vydechl a znovu se ohlédl po nejbližším bodyguardovi.

„Ten vám nepomůže, generále. Musíte mi říct všechno, co víte, čímž myslím skutečně všechno. E-maily, hotely, letecké společnosti, se kterými cestoval, veškeré kontakty, o nichž víte… a hlavně banky, přes které převáděl peníze.“ Dumond a jeho tým již skoro čtyřiadvacet hodin pročesávali svět mezinárodního bankovnictví a zatím nic neobjevili.

„Já toho muže neznám.“

„Na něčem se dohodneme, generále. Vy nebudete urážet mě a já nebudu urážet vás.“

„Vylákal jste mě sem pod falešnou záminkou a teď si stěžujete, že vás urážím.“ Generál rozezleně zavrtěl hlavou. „Vy arogantní Američané.“

„Vím o vás víc, než si dokážete představit, generále. Například vím, že požadujete zálohu předem. Dřív vám stačila hotovost, ale když je na tom teď Fidel zdravotně špatně, necháváte si peníze převádět na zahraniční účty. A taky jsem slyšel, že nejradši máte zlato… sto tisíc dolarů.“

„To jsou lži.“

Rappovi docházela trpělivost. Rozhodl se podniknout poslední pokus, než použije nejtěžší kalibr. „Generále, nestojím o potíže. Ty drogy mě vlastně nezajímají. Jenom potřebuju informaci.“

Generál Ramiréz se dlouze zadíval na nejbližší banku, pak se obrátil zpátky k Rappovi a řekl: „Za milion dolarů vám poskytnu informaci, kterou chcete. A chci ho ve zlatě,“ dodal s ironickým úsměvem. „Americký dolar poslední dobou nestojí za nic.“

Rapp toho muže viděl hned v jiném světle. Byl buď nesmírně chamtivý, nebo nepředstavitelně hloupý. „Něco si ujasníme. Jsem tu, protože mě Petr přesvědčil, abych si s vámi promluvil. Můj rozkaz zní zabít každého mizeru, který má s těmi atentáty cokoli společného. Neznám vás a cestou sem jsem kdovíproč nabyl dojmu, že jste rozumný člověk. Že uznáte, že jste se postavil na špatnou stranu, a budete to chtít odčinit.“

„Musíte mě omluvit, pane, pokud nemám v úmyslu pokleknout před americkým oltářem. Vaše země není bez viny. Nemůžete mě sem nalákat a vyhrožovat mi. Co chcete dělat – zabít mě? Tady?“ Ramiréz rozhodil rukama a rozhlédl se. „Myslíte si, že jsem nějaký zlodějíček, ale to se zatraceně pletete. Vaše země je bohatá. Milion dolarů pro vás nic neznamená. Můžete mi vyhrožovat, jak chcete, ale já vím, že nakonec zaplatíte. Je to daleko jednodušší. Takže vezměte telefon,“ mávl pravou rukou, „a obstarejte povolení k převodu peněz. Až ho budete mít, dostanete ode mě informaci, kterou potřebujete.“

Rapp nespokojeně svraštil obočí a zahleděl se na generála. Věděl, že Butler a jeho muži rozhovor odposlouchávají a že právě teď si britský kolega přeje, aby Rapp zabedněnému generálovi zaplatil a šel dál. To se však nestane.

Rapp si odkašlal a opřel se lokty o stůl. „Neznáte mě, a tak to zkusím ještě jednou. Připravil jsem pro tohle jednání několik nouzových plánů. Kdybyste poznal tolik lumpů jako já, věděl byste, že se musíte připravit na nejhorší. Původně jsem myslel, že vás prostě zastřelím, aby se další hamižní idioti z třetího světa trochu zamysleli, než si začnou s teroristy. Potom mě napadlo, že by vás mohl někdo z mých lidí na letišti střelit do hlavy. Nebylo by na tom nic složitého. Už jsme to dělali. Všechno se připraví dopředu. Jdete do schodů, a když jste nahoře – prásk! Pěkná těžká střela s měkkou špičkou do zátylku ze zhruba tří set metrů. Spadnete do letadla, dveře se zavřou, letadlo odstartuje a vaši mrtvolu pak vyhodí zadními dveřmi někde uprostřed oceánu, takže vás nikdo nenajde.“

„Mě nevyděsíte. Dejte mi peníze, a promluvíme si. Jinak jsem s vámi skončil.“ Ramiréz se začal zvedat.

Sidorov si zakryl obličej a něco si mumlal. Po chvíli zvedl hlavu a řekl: „Generále, tohle není rozumný přístup.“

„Nepoučujte mě,“ odsekl Ramiréz.

Rapp se natáhl a chytil generála za zápěstí. „Sedněte si.“ Vmáčkl ho zpátky do židle.

„Nesahejte na mě! Vy Rusové a Američani jste stejní. Vaše povýšené metody zastaraly. Nebojím se ani jednoho z vás. Stačí jedno slovo mým strážcům, a jste oba mrtví. Takhle!“ Ramiréz luskl prsty volné ruky.

Rapp ho chvíli pozoroval a potom dospěl k názoru, že uzrál čas pro možnost číslo tři. „Generále, myslíte si, že svoje výhrůžky nesplním, protože jsem Američan?“

Ramiréz odfrkl. „Přesně tak. Všechny vaše pokusy podvést Kubu selhaly. Takže se nenechám zastrašit.“

„To se ještě uvidí. Ty drogy, které vaši lidé minulý týden pomáhali vyložit z letadla… máte ponětí, odkud se vzaly?“

„Nechápu, o čem mluvíte,“ opáčil generál povýšeně.

Rapp si ho nevšímal. „Váš nový přítel al-Harbí, se kterým jste uzavřel obchod, je ukradl kartelu Rudé komando.“ Nechal poslední slova viset ve vzduchu a zaznamenal v generálových očích záblesk pochopení.

„To vám nevěřím.“

„Vlastně je mi úplně jedno, jestli mi věříte nebo ne. Podstatné je, že mi budou věřit oni, protože to můžu doložit zpravodajskými důkazy. Satelitními fotografiemi, na nichž vaši lidé vykládají letadlo. Podle mého zdroje jste už stihl prodat polovinu svého podílu. Existuje odposlech vaše telefonického rozhovoru s novým lukrativním obchodním partnerem.“ Část z toho si Rapp vymyslel, avšak věděl, že generála beze zbytku zaujme zmínka o Rudém komandu. Ze všech jihoamerických drogových kartelů to byl ten nejagresivnější. „Myslím, že máte dva problémy. Povím Rudému komandu, že jste pomohl zorganizovat tu krádež, a pak oznámím Britům, co jste provedl. Posvítí si na všechny zahraniční účty na vaše jméno a zmrazí je. V soudních sporech, které se potáhnou celé roky, přijdete o všechny našetřené dolary. Zažalují vás rodiny obětí z minulého týdne a to vás připraví o poslední cent.“

Ramiréz se obrátil k Sidorovovi a řekl: „Za tohle mi zaplatíte.“

„Za co?“ zeptal se Sidorov. „Že se vám snažím zachránit život?“

„Uvědomte si, kolik jste v mé zemi investoval. Na nic nezapomeňte.“

Rapp se zasmál a poznamenal: „To je pitomec. Podívejte, Petr vám chce pomoct a vy se chováte takhle.“

„Nechce mi pomoct.“

„Věřte mi… Nebýt jeho, už byste byl po smrti.“ Rapp zavrtěl hlavou nad jeho umíněností a pokračoval: „Víte, než jsem vás poznal, myslel jsem, že to proběhne hladce. Buď mi povězte všechno, co o tom Hakímovi víte, zejména o finančních transakcích, nebo vás zabiju.“

„Prosím, nechte si svoje falešné výhrůžky a dramatické scény. Zaplaťte milion dolarů, nebo jdu pryč.“

„Co kdybych vás poslal do hajzlu, zavolal kartelu Rudé komando a oznámil jim, že jste se podílel na akci, při které zemřelo sedm jejich lidí a z jednoho jejich distribučního zařízení zmizel kokain za zhruba dvacet milionů dolarů?“

„Blufujete.“

„Pochybuju, že by vám poskytli svoje soukromé letadlo k cestě na Bahamy. Spíš byste o nich vůbec nevěděl. Jednou v noci by přišli k vám domů a všem by podřezali krk. Zabili by vaše vnoučata, služebnictvo a každého, na koho by přišli, a zřejmě jenom vy byste zůstal naživu, abyste se mohl koukat.“ Rapp viděl, že generál poprvé znejistěl, a tak vstal, odstrčil židli a podíval se na kubánské bodyguardy. „Tak co bude, generále? Chcete žít a nechat si peníze, nebo chcete zemřít?“

Rapp vyčkal pět vteřin. Viděl, že nenasytný generál přemýšlí, co podniknout. Po dalších pěti vteřinách Rapp usoudil, že má toho idiota dost. „Jděte do prdele, generále.“ Vykročil od stolu.

„Počkejte.“

Rapp se ohlédl přes rameno a spatřil, že generál sahá do kapsy. Vytáhl z ní pero a malý zápisník.

„Řekl mi, že je z Libanonu.“ Generál začal psát jméno. „Adam Farhat.“ Přidal ještě několik řádek, odtrhl papír a podal jej Rappovi. „Tohle je jeho banka. Výslovně mi řekl, abych kontaktoval bankéře, nějakého Christiana… Příjmení si nepamatuju. Peníze měly zůstat v úschově, dokud obchod neproběhne.“

„Čísla účtů?“

„Čísla účtů nemám, ale dokážu si představit, že člověk s vašimi zdroji si s tím poradí.“

To si piš, pomyslel si Rapp. Podíval se na Sidorova a slíbil: „Ozvu se vám.“ Potom se obrátil ke generálovi a řekl: „Ve vašem zájmu doufám, že se už nikdy nepotkáme.“

63

Nassau, Bahamy

Přestup v Miami proběhl hladce. Hakím se postavil do řady u příchodu k letadlu a bylo mu přiděleno sedadlo pro let na ostrov. Tentokrát nedostal první třídu, protože první třída nebyla. Čekal na něj turbovrtulový stroj společnosti American Eagle. Jediný stresující okamžik přišel po přistání na Mezinárodním letišti Lyndena Pindlinga. Při vyplňování formuláře pro celníky zalhal, že se ubytuje v hotelovém komplexu Atlantis. Neměl v plánu se tam vůbec objevit a zmocňovala se ho stále větší nervozita, když celník vyťukal jeho jméno a neobvykle dlouho zíral na obrazovku počítače. Hakím svůj pas použil již několikrát a bylo na čase se jej zbavit. V pondělí ráno se Michael Andros nedostaví ke zpátečnímu letu a jeho cestovní doklad bude zařazen mezi hledané, jenže tou dobou Hakím bude o několik set kilometrů jižněji.

Muž mu udělil patřičná razítka a Hakím šel chytit taxík. Byl ve střehu. Až příliš. Za každými slunečními brýlemi viděl potenciálního špiona, který ho neustále sleduje. Usoudil, že se potřebuje důkladně vyspat v útulné posteli. Požádal řidiče, aby ho odvezl do Nemocnice princezny Margarety. Jízda se obešla bez zvláštních událostí, ale Hakím se nemohl ohlédnout, aby zjistil, zda je někdo nesleduje. Taxikář se ho zeptal, jestli má zajet na pohotovost, nebo k hlavnímu vchodu. Hakím vybral druhou možnost.

Zaplatil v amerických dolarech a přidal pět dolarů spropitného. Několik minut chodil po nemocnici a tahal za sebou kufr. U prvního odpadkového koše se zbavil vatových tamponů. Když došel na pohotovost, opřel hůl o židli a opustil budovu. Na protější straně ulice čekala řada taxíků. Opatrně se usadil na zadní sedadlo toho prvního a řekl řidiči, aby ho zavezl do hotelu Towne. Tam už dříve bydlel. Hotel nebyl ničím zvláštní, vlastně patřil spíš k těm horším, ale na jedno odpoledne bude stačit. Jízda trvala jenom pět minut. Když Hakím vystoupil, rozhlédl se po ulici a zasmál se té ironii. Nejnápadnější budovou v dohledu bylo americké velvyslanectví.

Recepční byl mladý muž. Hakím vytáhl balík hotových peněz a řekl: „Pokoj na jednu noc, prosím.“

„Jen vy, pane…?“

„Smith,“ dokončil Hakím s úsměvem a posunul k němu stodolarovku. Recepční se podíval k restauraci, jestli se někdo nedívá, a pak bankovku obezřetně zakryl několika obálkami. „Budete platit hotově, pane Smithi?“

„Ano.“

Mladík mu oznámil cenu a pak přidal taxy. Celkem to bylo necelých devadesát dolarů za noc. Hakím mu dal další stovku a řekl, ať si nechá drobné. Převzal klíč a vydal se chodbou ke svému pokoji, přičemž se usmíval. Nemohl se dočkat, až pod nohama ucítí písek, ale nejdřív si musel zavolat a požádat o laskavost. Když došel do pokoje, nechal kufr u dveří a posadil se na postel. Na chvíli se zadíval na telefon a ujišťoval se, jestli si číslo pamatuje správně. Přejel očima po tlačítkách, zvedl sluchátko a číslo vymačkal.

„Haló?“ ozval se mužský hlas.

„Christiane,“ pronesl Hakím vesele, aby zakryl nervozitu. „Tady Adam. Jak se máte?“ Pozorně poslouchal, zda druhý muž neprojeví sebemenší známku paniky.

„Adame! Zajímalo mě, kdy se ozvete. Minulý týden na váš účet přišlo pár moc hezkých částek. O dost víc, než jste říkal.“

„Ano,“ řekl Hakím a myslel na dvě palety drog. „Můj dovozce se na poslední chvíli rozhodl zdvojnásobit objednávku.“

„To musí být spousta kávy.“

„Ano.“ Hakím měl dojem, že Christianův hlas zní naprosto normálně, a navíc stále věří pohádce o importérovi zrnkové kávy. „Lidé kofein potřebují i během krize.“

„Já vím. Taky bych bez něj nepřežil. Každopádně vám musím poděkovat. Šéf je z těch částek nadšený. Díky vám jsem u něj hodně stoupnul. Předpokládám, že ty peníze budete chtít převést.“

„Ale nejdřív vám dám šanci přesvědčit mě k nějakým investicím.“

„Dobře. Máte volno na večeři?“

„Možná…“ Hakím si skutečně nebyl jistý. Potřeboval něco vyložit na stůl, aby Christiana příliš nešokoval, až se setkají. „Měl jsem autonehodu a není mi úplně dobře.“

„Ježíši Kriste… to mě moc mrzí. Něco vážného?“

„Pár zlomených žeber, ale hlavně modřiny.“

„Můžu vám nějak pomoct? Jste na ostrově? Nechcete se ubytovat u mě?“

„Jsem na ostrově. Zrovna jsem dorazil. Plánoval jsem přijet už včera, ale to bych cestu nezvládl.“

„Tak co pro vás můžu udělat?“

„Víte… potřebuju něco ze své bezpečnostní schránky. Zítra ráno odjíždím a vzpomínám si, že když jsem si tu schránku pořizoval, řekl jste mi, že pro výjimečné klienty lze přístup zajistit i o víkendech.“

„Rozhodně! Patříte k našim nejlepším klientům. Kdy by se vám to hodilo?“

„Co takhle za hodinu?“

„Jistě! A doufám, že vás můžu pozvat na drink. A musíme naplánovat ten rybářský výlet. Nezapomeňte… slíbil jste mi to.“

„Naplánujeme,“ souhlasil Hakím a zasmál se. „Žádné strachy. Za hodinu na shledanou.“ Zavěsil a měl pocit, že si obstaral spolehlivé krytí. Sáhl po dálkovém ovládání a zapnul televizi. Procházel kanály, dokud nenarazil na CNN, a pak strnul. Na obrazovce se skvěly dvě pasové fotografie, jež okamžitě poznal. Byly to snímky, které chtěl po Karímovi během výcviku jeho mužů v džungli u Ciudad del Este. Karím mu je poslal e-mailem a Hakím je následně použil do falešných cestovních pasů, jednoho pro Karíma a druhého pro Ahmeda. Pasy pak zůstaly v batohu a skončily odložené v té stodole v Iowě. Ve stodole, o níž Karím prohlašoval, že lehla popelem.

64

Washington

Před polednem projeli po mezistátní dálnici číslo 66 přes Centerville. Měli v plánu objevit se na předměstí hlavního města kolem osmé ráno, ale v Tennessee špatně odbočili. Nejrychlejší cesta do Washingtonu by je obrátila nazpátek k St. Louis a Karím prohlásil, že vracet se, kudy přijeli, by byla velká chyba, a tak zamířili na jih a kličkováním mátli případné pronásledovatele. Tak to aspoň Karím vysvětloval, protože jinak by musel uznat chybu, což nepřicházelo v úvahu. Právě on seděl za volantem, když se nedopatření stalo, zatímco Ahmed spal vzadu.

Karím byl unavený a podrážený, ale jakmile se na obzoru objevil Washington, vyhlídka na odvetu mu zvedla náladu. Byl muž činu. Schovávat se na farmě mu nevyhovovalo a těžce na něj dolehla zrada nejlepšího přítele. Věděl, že právě kvůli ní minul odbočku. Karím se utápěl v sebelítosti. Kvůli Ahmedovi předstíral, že ho nic netrápí, ale skutečnost byla daleko horší, než si kdy dokázal představit. Zrada, slova a skutky člověka tak sobeckého. Tolik Hakímovi věnoval, a jak se mu odplatil? Proč jen to Karím neodhadl dřív?

Důkladné plány, smělé manévry a hrdinské činy, to všechno málem přišlo vniveč kvůli jedinému muži, který měl být jeho přítelem. Při zpětném pohledu však Karím viděl jasná znamení. Hakím nikdy nebyl opravdovým muslimem. Neustále pochyboval o učitelích a duchovních. Nakazil se během svého dlouhého pobytu na Západě. Ta jeho posedlost americkou literaturou a rybařením. To všechno mělo Karíma varovat, jenže on věřil, že to přítel pouze předstírá, aby snáze zapadl a vydláždil jejich elitní skupině cestu k úderu na Washington. Byl to Hakímův nápad, uprchnout do Iowy a počkat, až se bouře přežene. To on pro Karíma vymyslel jméno Lev al-Káidy. Zasel v něm semeno pochybnosti vůči vedení organizace. Našeptával mu, aby jim nevěřili. Celou operaci prý mohou financovat sami. Karím nemohl uvěřit, že byl tak naivní a neviděl přítelovy skutečné sobecké motivy.

A nyní ten zbabělec uprchl a vyhrožoval, že bude šířit lži, že ho s pomocí promyšlených výmyslů očerní v očích celého muslimského světa. Karím probděl celou noc za volantem karavanu a ubezpečoval sám sebe, že buď Hakím hrozbu nesplní, nebo mu nikdo neuvěří. S přibývajícími kilometry si však uvědomoval, že k tomu nedojde. Hakím pomohl vytvořil Lva al-Káidy a rozhodně bylo v jeho silách pracně vybudovanou legendu zničit. Když si byl v jednu chvíli Karím jistý, že Ahmed spí, rozplakal se. Přihodilo se mu to poprvé po mnoha letech. Slzy mu tekly nad tou nespravedlností. Jak se může jiný muslim dopustit něčeho takového? Sotva se uklidnil, obrátil hned proti sobě. Nechal se zaslepit přátelstvím a náklonností k Hakímovi. Řadu let Hakímovi promíjel věci, které by jinému bojovníkovi neodpustil.

Když brzy ráno přejížděli jakýsi neznámý horský hřeben, Karím spatřil snad nejkrásnější východ slunce v životě, půvabnější než všechny ostatní, které viděl ode dne, kdy v Afghánistánu začal bojovat proti Američanům. Dole v údolí se válela mlha a zdálo se, že se na zemi vrací ráj. V tom nádherném okamžiku měl Karím pocit, že ho volá Alláh. Hakím ho podvedl a svedl z cesty za osudem. Oloupil Karíma o zaslouženou slávu, o vznešenou smrt velitele, jenž kráčí v čele svých válečníků do bitvy, stojí jim po boku a zemře s nimi. Znovu mu zvlhly oči, ale tentokrát to byly slzy radosti, ne sebelítosti. Vzpomněl si na své odhodlané a krásné bojovníky, kteří vyrazili do chřtánu samotného Satana. Ani jediný z nich nezaváhal a neohlížel se. Lepší příklad udatnosti Karím nikdy neviděl.

A americký prezident je nazval zbabělci. Karím sevřel volant tak pevně, že jej málem zlomil. Prezident lhal světu a zveličoval taktiku svých lidí jako Mike Nash a jeho bezcennou medaili. Kdykoli si Karím vzpomněl na tu směšnou tiskovou konferenci, chtělo se mu křičet. Americký prezident nedokázal otevřít ústa, aniž by nepronesl nějakou lež, a přece ochotní novináři tyto lži opakovali a hlásali do světa. Karím je všechny probudí. Poskytne jim další důvod, aby si ho zapamatovali. Jeho lidé na něj budou hrdí, až všem ukáže, jaký je prezident Ameriky lhář.

Karím si do paměti vryl adresu i telefonní číslo. Uchovával je v podvědomí už skoro rok. Byly součástí původního plánu, připraveného nejvyšším velením al-Káidy. K bezpečnému místu to měli už jen kousek, ale nejprve bylo třeba zbavit se karavanu. Zavolal na Ahmeda, aby za ním přišel dopředu.

„Ještě dvě odbočky. Jsi připravený?“

„Ano.“

Karím se držel v pravém pruhu a zpomalil mezi připojujícími se a sjíždějícími vozy. Na odbočce na Fairfax County Parkway projel objezdem a zamířil na sever. Pak znovu zahnul doprava na Fair Lakes Parkway a ujížděl po ní až k velkému obchodnímu domu. Parkoviště bylo obrovské, takže si mohli vybírat mezi nekonečnými řadami aut. Karím ukázal na několik bezpečnostních kamer a také na vůz ochranky, parkující nedaleko jednoho vchodu pro zákazníky.

„Nezapomeň,“ řekl Karím a zvedl telefon. „Zapni si ho a při rozhovoru zmáčkni ten knoflík po straně.“

„Nezapomenu.“

Karím zabrzdil u širokého travnatého pásu s alejí stromů. Ahmed vystoupil a za deset vteřin již procházel mořem aut k obchodu s oděvy Macy’s jako tisíce dalších zákazníků, kteří se sem o slunečném sobotním odpoledni vypravili. Karím ujel ještě sto metrů a zastavil dál od obchodního domu. Parkoviště bylo obsazené zhruba ze sedmdesáti procent. Podíval se na své digitální hodinky. Všichni muži z jeho skupiny uměli ukrást auto. Zaměřovali se na běžné značky a modely a přesně věděli, které kabely je třeba spojit a jak se odemyká volant. Přesto Karímovi tlouklo srdce jako splašené.

Zapípal mu telefon a Karím chvíli předpokládal, že s ním chce mluvit Ahmed. Pohlédl na displej a viděl blikající symbol hlasové zprávy. Zvolil přehrávání a zauvažoval, jestli je možné poslouchat vzkaz a zároveň přijmout hovor od Ahmeda. Věděl, že zpráva bude od Hakíma, a nedokázal potlačit nutkání poslechnout si ji. Tiskl klávesu a čekal, až zpráva začne.

Karímovy oči přejížděly po parkovišti a z drobného reproduktoru zněl Hakímův hlas: „Škoda, žes mi nevěřil. Už jsem na cestě z Ameriky. Předpokládám, že tys uvízl někde ve vnitrozemí a chystáš se zabít další nevinnou ženu. Lev al-Káidy…“ Následoval opovržlivý smích. „Spíš Jehně al-Káidy.“ Karím zatnul zuby. „Smůla, že nemáš dost kuráže, abys jako opravdový muž bojoval tváří v tvář.“

Karavanem se rozlehl vzteklý řev a Karím několikrát udeřil pěstí do volantu. Pak se rozhlédl, jestli ho někdo neslyší, a zopakoval si to celé ještě jednou. Nevzpomínal si, že by někdy v životě tak silně toužil někoho zabít. Pustil si zprávu ještě jednou a potom stiskl klávesu odpovědi. Po pípnutí řekl: „Jsi zbabělec a vždycky jsi byl. Zase jsi to dokázal tím, že jsi utekl a nechal mě v boji samotného. Dokážu světu, že já jsem lev a ty jehně. Jenom je mi líto, že tě nebudu moci vlastnoručně zabít, ale neboj… postarám se, abys nesl znamení zrádce islámu a věřící tě pronásledovali až na kraj světa.“

Zpráva se uložila a o chvíli později z telefonu zapraskal Ahmedův hlas. „Blížím se k vám.“

Karím se podíval do zpětného zrcátka a spatřil tmavě modrý pickup. Stiskl knoflík na straně a řekl: „Jeď za mnou.“

Opustili parkoviště a vrátili se na Fair Lakes Parkway. Karím si vzpomínal, že nedaleko viděl kancelářské parkoviště. V sobotu odpoledne bude skoro prázdné. Odbočil doprava na Fair Lakes Court a po několika stech metrech dojel k parkovišti obklopenému stromy. Potěšilo ho, že není hlídané kamerami. Karím zastavil karavan, zvedl se ze sedadla a odešel dozadu do kuchyňky, kde u dveří čekaly dva sbalené batohy. Vystoupil bočními dveřmi a zavřel za sebou. Ahmed mezitím otevřel zadní úložný prostor. Vzal odtamtud dvě tašky, naložil je do pickupu a vrátil se pro třetí.

Ahmed usedl za volant Fordu F-150, zatímco Karím vyskočil na sedadlo spolujezdce, vytáhl z kapsy mapu a ještě jednou zkontroloval polohu, než Ahmedovi určil směr. Navigoval ho zpátky k obchodnímu domu a pak doleva na Ox Road. Projížděli luxusní obytnou čtvrtí a nakonec dorazili ke Stuart Mill Road. Na této křivolaké ulici obklopené stromy stály rezidence, které patřily k nejdražším v okrese. Na Karíma to však žádný dojem nedělalo.

Dům stál vpravo před nimi. Karím okamžitě poznal bránu, ačkoli její fotografie viděl téměř před rokem. Než odjel z Pákistánu, strávil několik týdnů studiem podrobností plánu. Právě odsud měli původně vyrazit k útokům. Sídlo na vrcholu kopce bylo kryté stromy a dost velké na to, aby se do něj vešel celý prapor vojáků. Bezmála tři tisíce čtverečních metrů luxusu patřily firmě Saudi Aramco. Dům využívalo vedení washingtonské pobočky této vládou vlastněné saúdskoarabské ropné společnosti. Karímovi se dostalo ujištění, že ředitel bude týden před útoky a týden po nich mimo Ameriku. Personál dostal volno.

Zajeli k bráně a zastavili. Oba se podívali vzhůru po dlouhé dlážděné příjezdové cestě. Ze svého místa viděli jen část domu. Karím pohlédl na klávesnici a připomněl si kód. Byl docela jednoduchý. „Čtyři rohy,“ řekl Ahmedovi. „Jedna, tři, devět, sedm.“

Ahmed číslice navolil a brána se odsunula. Pomalu vyjeli nahoru, pokračovali po kruhovém objezdu, který vedl k přednímu vchodu, a zamířili k pravé straně domu, kde se nacházela vrata garáží. Než Karím vystoupil, vytáhl pistoli a našrouboval na ni tlumič. Došel k ovládání prvních ze čtyř vrat a vymačkal stejný kód. Vrata se zvolna sunula vzhůru. Karím popošel pár kroků vpravo a podíval se za dům. Ve výhledu mu bránil zvlněný terén. Vrátil se ke garáži a pod stoupajícími vraty se podíval dovnitř. Viděl volný prostor, ale zbývající tři místa byla obsazená. Zaradoval se. Vstoupil na šedou podlahu. Ahmed zařadil rychlost a jel za ním.

Jakmile bylo vozidlo uvnitř, Karím vrata zase zavřel. Ahmed vypnul motor a vyskočil ven. Aniž mu Karím musel říkat, Maročan vytasil pistoli a našrouboval tlumič. Karím položil ruku na kliku. Věděl, že pravděpodobně bude odemčeno, ale kdyby nebylo, klíče najdou za popelnicí. Zkusil vzít za kliku a otevřel. Oba vešli do zadní chodby a obrátili se k bzučící klávesnici na stěně. Karím navolil kód, tentokrát v obráceném pořadí. O zlomek vteřiny později bzučení ustalo a oba si vydechli úlevou, která však netrvala dlouho.

Chodbou zazněly kroky a ozval se mužský hlas. Karím zvedl pistoli a neslyšně se sunul vpřed. Ahmed ho následoval s odstupem dvou kroků. Po obou stranách byly dveře. Karím je minul a přenechal je Ahmedovi. Na stěně přímo před nimi visela moderní olejomalba, kolem níž se chodba rozbíhala do dvou směrů. Karím se vydal doprava, rychle nahlédl do místnosti a hned se vrátil, aby mohl prověřit místnost nalevo, odkud podle jeho mínění hlas zazněl. Spatřil pohyb. Byl tam nejméně jeden člověk. Karím se vrhl vpřed, pistoli připravenou pro odražení případné hrozby. U kuchyňského stolu seděl muž v dlouhém bílém hábitu a uprostřed kuchyně stála žena rovněž v bílém oděvu, strnulá jako socha, s šálkem kávy v jedné ruce a talířkem ve druhé.

Karím nevěděl, jestli to byl zvuk tříštícího se nádobí nebo ženin pronikavý výkřik, co ho přimělo stisknout spoušť, ale učinil tak bez sebemenšího zaváhání. Kulka prolétla otevřenými ústy a utrhla většinu zadní části hlavy. Vzápětí se žena zhroutila na podlahu mezi bílé porcelánové střepy. Karím se na ni podíval a pak jeho zrak zabloudil k bílým skříňkám za ní. Pokrývala je mozková hmota a krev a nápadně připomínaly moderní malbu, kterou před chvílí minul na chodbě. Podíval se na mlčícího muže za stolem. Nepochybně se jednalo o Araba, přibližně padesátiletého. Žena mohla být jeho dcera.

Muž ztěžka polkl a přes rozechvělé rty pronesl: „Nezabíjejte mě, prosím.“

Karím přikývl a zeptal se: „Jak se jmenujete?“

„Chálid,“ odpověděl muž. „Chálid al-Saíd.“

„Vedete kancelář Aramco ve Washingtonu.“

„Ano.“

„Měl jste být na cestách.“

Muž kývl. „Vy jste Lev al-Káidy.“

To Karíma vykolejilo. „Jak to víte?“

„Vaši fotku ukazují v televizi. Vás obou.“ Ukázal přes Karímovo rameno na Ahmeda.

Karímovi se sevřel žaludek. Snažil se soustředit a zajímal se: „Proč jste tady? Měl jste být pryč.“

„Rozhodl jsem se vrátit dřív.“

„Co vaše rodina?“ pokračoval Karím.

„Ještě jsou v Saúdské Arábii.“

Karím se obrátil k ženě na podlaze. Šaty se jí částečně rozhrnuly a bylo vidět, že pod nimi nic nemá. „Kdo je tohle?“

„Známá.“

Karím pokýval hlavou, zvážil několik možností a rychle se rozhodl. Podíval se do mužových nervózních očí a řekl: „Alláhu akbar.“

„Ne,“ prosil muž. „Jsem Saúd. Jsem věřící. Mám kontakty… velice dobré kontakty. Můžu…“

Karím zvedl pistoli a střelil ho dvakrát do srdce.

65

Nassau, Bahamy

George Butler se podíval přes stůl a řekl: „Mohl jste mu prostě zaplatit milion dolarů.“ Rapp se usmál, pokrčil rameny a odvětil: „Asi ano.“

„Jsem rád, žes to neudělal,“ poznamenal Dumond a ťukal do klávesnice laptopu. „Ten chlap je prvotřídní kretén.“

Rapp se zachechtal. Dumond tak přísné soudy zpravidla nepronášel. Seděli v Předsednickém klubu hotelu Graycliff, původně plantážnického sídla z osmnáctého století. Klub byl velice soukromý a velice britský. Rapp jej navrhl, protože věděl, že Butler má od ředitele zaručenou diskrétnost. Do místnosti vstoupil číšník s velkým tácem. Položil na stůl tři talíře a dolil sklenice s vodou a ledovým čajem.

Když odešel, Butler se obrátil k Rappovi: „Málem jste o něj přišel. Nebylo by jednodušší zaplatit?“

Rapp zavrtěl hlavou. „Možná, ale já si myslím, že člověk jako on pravděpodobně vezme peníze a lže dál. Je to gangster. Je zvyklý vyhrožovat lidem násilím.“

Butler odložil ledový čaj. „Takže jste nasadil jedinou věc, které doopravdy rozumí.“

„Zřejmě. Zabralo to, ne?“

„Ano, ale dobře víte, že bych vás nenechal zkřivit mu vlásek. Aspoň dokud je tady.“

„Já vím,“ uznal Rapp s mírným úsměvem. „To bych vám neudělal.“

„Ale udělal,“ opáčil Butler se strohou upřímností. „No… určitě ne úmyslně.“

„To je odjakživa vaše Achillova pata.“

„Co?“

„Někteří lidé mají Midasův dotek… Vy, na druhé straně… máte veškerou grácii hráče amerického fotbalu, který hlava nehlava mlátí soupeře.“

„Díky,“ pronesl Rapp s úsměvem.

Butlerovi zavibroval telefon. Ani jej nezvedl. Jen se podíval na displej, přečetl zprávu a řekl: „Máme toho bankéře.“

„Christiana?“ zeptal se Rapp.

„Ano, příjmení je Nelson. Má byt v Grove nedaleko odsud.“

„Vaši chlapci ho sledují?“ zajímal se Rapp.

„Zatím ne. Jede tam auto, ale už sledujeme jeho mobil, pracovní telefon a e-mail.“

Rapp se usmál. V záležitostech národní bezpečnosti a utajení jednali Britové pětkrát rychleji než Američané. „Víme, jestli je na ostrově?“

„Podle celníků… ano.“

„Jsem tam,“ oznámil Dumond a zvedl ruce, jako kdyby vyhrál olympijskou medaili. „Kde?“ chtěl vědět Butler. „V První karibské bance.“

„To není možné.“ Butler se nervózně ohlédl ke dveřím. „Jak jste to dokázal tak rychle?“

Rapp se předklonil a mávl nad Butlerovou otázkou rukou. „Jestli vás to vážně zajímá, můžete se s ním potom projít po pláži.“

„Ale…,“ trval na svém Butler.

„Ne,“ zarazil ho Rapp, protože věděl, kam by to vedlo. Butler byl založením technický nadšenec. „Začali byste mluvit o těch vašich pastech a přístupových heslech a portálech a mě by z toho za chvíli rozbolela hlava. Takže to můžete probrat později. A teď,“ obrátil se Rapp k Dumondovi, „chci vědět všechno o finančních záležitostech Adama Farhata.“

Dumond zvládal mnoho věcí najednou a ani na okamžik nepřestal klapat do klávesnice. „Bože můj!“ vydechl s pohledem upřeným na displej.

„Co je?“ zeptal se Rapp.

„Má na tom účtu přes třináct milionů dolarů. Skoro deset přibylo jenom tenhle týden.“

„To by odpovídalo,“ řekl Butler. „Platby za drogy.“

„Co dál?“ zajímal se Rapp.

„Vypadá to, že má nějakou firmu na dovoz kávy.“

„Co ty platby? Kdo mu poslal peníze?“

„Je tu jenom sto tisíc dolarů, zřejmě od toho mizery generála, jinak nic. Samé vklady v hotovosti.“ Dumond přimhouřil oči a ťukl do několika kláves. „Taky má bezpečnostní schránku.“

Butlerovi zazvonil telefon. Zkontroloval identifikaci volajícího a přijal hovor. „Haló?“ Deset vteřin poslouchal a vypadal stále zaujatěji. „A máme tam někoho?“ Dalších několik vteřin nadšeně přikyvoval. „Výborně. Za chvíli se ozvu.“ Odložil mobil a řekl: „Pan Nelson podle všeho zrovna telefonoval se svým šéfem z banky.“

„A?“ zeptal se Rapp.

„Nějaký významný klient by se dnes odpoledne rád podíval do své bezpečnostní schránky.“

„Je to v sobotu běžné?“ chtěl vědět Rapp.

Butler neurčitě pokrčil rameny. „Banky lepším klientům povolují výjimky.“

„Kde je Nelson teď?“

„Odchází z bytu. Předpokládáme, že jde do banky.“ Rapp se dlouze zadíval na Butlera a pak oba beze slova vstali. Dumond udiveně zvedl oči od počítače. „Kam jdete? Zrovna nám přinesli sendviče.“

„Vem si je s sebou,“ doporučil Rapp. „Můžeš se najíst v autě.“

66

Langley, Virginia

Skóre utěšeně narůstalo. McLean vedl nad svými tradičními rivaly Langley Saxons 14:1. Všichni věděli, že se o to nejvíc zasloužil Rory Nash. Třináctiletý chlapec vsítil osm branek svého družstva. Nash napjatě sledoval, jak Rory hladce proniká obranou Saxons. V kterémkoli jiném zápase by v tuhle chvíli už seděl na lavičce, ale trenér McLeanu chtěl odplatu za loňský výprask. Tým z Langley měl jednoho velkého obránce, kterého Nash celé utkání sledoval. Před zápasem syna nabádal, ať si na něj dává pozor. Chlapec byl o hlavu vyšší než ostatní hráči a vědělo se o něm, že pokaždé složí nejméně jednoho soupeře. Rory právě převzal míč a postupoval zleva doprava. Protáhl se mezi dvěma obránci a zdálo se, že hromotluk z Langley konečně dostane příležitost udeřit. V poslední vteřině však Rory prudce zpomalil a předvedl dokonalou obrátku. Vysoký chlapec se vzteklým mručením prolétl kolem a marně se snažil přinutit své těžké tělo k nemožnému. Rory se blížil k brance a namířil si to doleva. Dvakrát naznačil střelu, čímž brankáře připravil o rozvahu. Tančil na okraji brankoviště. Třetím náznakem poslal brankáře k zemi a nakonec přes jeho hlavu poslal lehký míč na opačnou stranu brankoviště, odkud číhající spoluhráč pohodlně skóroval. „Paráda!“ zvolal Jack.

„Jasně,“ souhlasil Nash a ulevilo se mu. „A to by tam tvůj brácha už neměl být.“ Podíval se k postranní čáře a hledal manželku. Stála asi o dvacet metrů dál se dvěma dalšími matkami. Usmála se a ukázala na něj. Matky se obrátily a zamávaly Nashovi. Usmívaly se a přikyvovaly, zatímco jim Maggie cosi šeptala. Nash se zděsil. Nebyl zvyklý na tolik pozornosti. Od chvíle, kdy dorazili na hřiště, si na něj pořád někdo ukazoval.

„Tati, ty jsi slavný?“ zeptal se Jack, když si toho všiml.

Jeho otázka Nashovi vyrazila dech. Mírně se rozčílil, ale přinutil se zhluboka se nadechnout. Jack za to nemohl. Bylo mu teprve deset. „Ne, Jacku, nejsem slavný.“

„No… trochu jo. Ráno jsi měl fotku v novinách a včera večer tě pořád ukazovali v televizi.“

„Fotka v novinách ještě neznamená, že je někdo slavný.“

„Scott od nás ze třídy říká něco jiného.“

„Já o tom vážně nechci mluvit, Jacku. Nejsem slavný, dobře?“

Maggie přišla právě včas. Dala mu ruku kolem pasu a objala ho. „Všichni se tady baví jenom o tobě.“

„Proboha…,“ zasténal Nash.

„Proč si to prostě neužíváš?“

„Protože takový nejsem. Nezměnil jsem se. Jsem pořád ten chlápek, co na tyhle zápasy chodí už bůhvíkolik let. Jenom lidi mě najednou vnímají jinak.“

„To vnímání se zakládá na skutečnosti. Tihle lidé teď vědí, kde pracuješ a co děláš, a musím ti říct,“ ztišila Maggie hlas, „že některým dámám, třeba Stacy a Claudii, to připadá ohromně vzrušující. Je to moc sexy, že jsem si vzala špiona.“

„Fajn,“ poznamenal Jack, aniž spustil oči ze hřiště. „Super.“

Maggie ho přitáhla k sobě a všichni se objali. O chvíli později se ozvala píšťalka a zápas skončil. Zatímco se družstva řadila, aby si potřásla rukama, Nash se začal po parku rozhlížet po dceři.

„Kde je Shannon?“

„Nevím.“ Maggie se podívala k dětskému hřišti. „Tamhle je – houpe Charlieho na houpačce.“

Nash se podíval, jak se Shannon stará o bratra. Pocítil chvilkovou úzkost a zeptal se: „Musí domů řídit ona?“

„Musí,“ přisvědčila Maggie.

„Není moc dobrá. Teda, nevykládej si to špatně… je to skvělá holka, ale řídit neumí.“

„Michaele, povolení učit se má ode dneška. Nečekáš přece, že bude od prvního dne vynikající řidička?“

„Nečekám, že bude dokonalá, ale…“

„Ale co?“

„Je hrozná, mami,“ ozval se Jack.

Maggie ho chytila za tváře. „Jacku, někdy bych tě nejradši…“

„Mami,“ kroutil se Jack, „neříkám, že je hloupá nebo špatná. Jenom říkám pravdu. Neumí řídit.“

„Tak asi s tátou půjdete domů pěšky.“

Jack ustoupil z matčina dosahu a zeptal se: „Vážně, tati? To by byla paráda…“

„Jacku Nashi.“ Maggie se po něm natáhla, ale byl na ni moc rychlý. Pelášil na hřiště a hledal bratra.

„Je po tobě,“ řekla Maggie manželovi.

„Mám dojem, že taky po mámě.“

„Tohle chytráctví má po tobě.“

„A ta paličatost… odkud se asi vzala, od tebe?“

Maggie se nadechovala k protiargumentu, když vtom k nim přistoupil starší pár. „Promiňte,“ oslovil je muž, „Mike a Maggie Nashovi?“

Nashovi přikývl.

„Jsem Charlie Kelly. Tohle je moje žena Mary.“

„Těší nás,“ řekl Nash a potřásl muži rukou. „Můj vnuk hraje za Langley.“

„Aha… výborně,“ odvětila Maggie.

„Dneska ne. Váš kluk nám to nandal. Je zatraceně dobrý,“ řekl muž chraplavým hlasem.

„Díky,“ odpověděl Nash.

Kelly se podíval přes hřiště, kalné modré oči zasněné a spodní ret lehce roztřesený. „Jenom jsem vás chtěl pozdravit.“ Neobrátil oči k Nashovi. Manželka se k němu přitiskla. „A poděkovat vám. Sloužil jsem u námořnictva a pak čtyřicet let v Langley. Tajná služba… operace… většinu času jsem strávil v Evropě. Na to, co jste udělal,“ vzhlédl konečně k Nashovi, „jsme všichni hrdí… a moc nás nezbývá.“ Zavrtěl hlavou a dodal: „Jen mě napadlo, že byste to měl vědět.“

Nash nebyl schopen slova. Chvíli koktal a pak řekl: „Děkuji vám, pane.“

„Charlie,“ opravil ho starý muž, „pro vás jsem Charlie.“

„Dobře. Díky, Charlie.“

„Takže…,“ řekl muž a podíval se k autům. „Ještě se potkáme.“

„Jistě,“ souhlasil Nash.

„Moc rádi jsme vás poznali,“ dodala Maggie. Když se dvojice vydala k parkovišti, Maggie konstatovala: „To bylo hezké.“

„Jasně. Moc úcty těmhle lidem neprokazujeme.“

Jack se vrátil ze hřiště s Rorym a dvěma jeho spoluhráči. „Mami,“ začal bez okolků, „vy fakt necháte Shannon řídit?“

„Myslím, že ti do toho nic není, mladíku.“

„Tak jestli jo,“ Jack nečekaně zvedl Roryho lakrosovou helmu, „beru si tohle.“

„Dobře, to stačí…“ Maggie udělala krok a natáhla se, aby ho chytila za rukáv, ale zase byl rychlejší. Vystartoval přes hřiště. Maggie se uklidnila a obrátila se k Rorymu a jeho kamarádům. „Pěkný zápas, zlato.“

„Díky,“ řekl Rory. „Můžou u nás Will a Ben spát?“

„No,“ zamyslela se Maggie, „jdeme s tátou na večeři, takže to tam má na povel Shannon…“ Odmlčela se a pohlédla na manžela, co si o tom myslí on.

„Výborný zápas, mládenci,“ řekl Nash.

„Díky, pane Nashi,“ odpověděli Roryho spoluhráči jednohlasně.

„Klidně u nás můžete přespat. Už jste se ptali rodičů?“ Oba chlapci slíbili, že se zeptají, a rozeběhli se za rodiči. „My dneska jdeme na večeři?“ zeptal se Nash manželky.

„Ano,“ odvětila se širokým úsměvem. „Za poslední týden jsem s tebou byla pět minut. Vadí ti to?“

„Vůbec ne.“ Objal ji kolem ramen. „Najíme se někde poblíž.“

„Kde budeš chtít, miláčku.“

„Co v nějaké italské restauraci?“ Vykročili k autu. Rory se rozběhl zjistit, co dělají Charlie a Shannon.

„Jistě.“

„A až se vrátíme domů?“ zeptal se Nash s nadějí v hlase.

„Můžeme si zahrát na špiony a ty mi ukážeš pistoli.“

Nash se zasmál. Díval se, jak Shannon houpe Charlieho. Charlie zpozoroval, že se k němu starší bratr blíží s rukama nataženýma jako monstrum z Frankensteina, zaječel, jako když ho na nože berou, a pak se rozchechtal. Nash se usmál a pomyslel si: Takhle nějak by to mělo vypadat.

67

Nassau, Bahamy

Hakím se rozhodl jít do banky pěšky. Nebylo to daleko a potřeboval čas na přemýšlení. Přesně jak se obával, stodola neshořela. Karím byl o to větší idiot, že si připadal chytrý. Byl to nesnesitelný pitomec. Hakím neustále přemítal, jestli ve stodole nezůstalo něco, co by mohlo FBI přivést na jeho stopu. Naštěstí s dostatečným předstihem uložil svůj batoh do nákladového prostoru karavanu. Karím a Ahmed si je schovali pod plachtu ve stodole, jak Karím nařídil. Tvrdil, že je chce osobně prohlédnout. Jeho chorobná touha mít pod kontrolou všechny detaily nakonec vedla k jeho pádu.

Když Hakím vycházel z hotelu do slunečného odpoledne, byl si jistý, že jeho jediným spojením s Iowou je ekologická nadace, kterou založil kvůli zakoupení farmy. Potrvá však dlouho, než pronásledovatelé rozpletou složitou pavučinu, a stejně se nakonec dostanou do slepé uličky. Royal Bank of Nassau sídlila asi kilometr a půl daleko a on v ní ještě nikdy nebyl. Všechno vyřizoval po telefonu. Na účtu bylo přibližně dvacet tisíc dolarů na výdaje a poplatky, drobné v porovnání s penězi uloženými v První karibské. Těch dvacet tisíc mohl postrádat. Šel po chodníku a věřil, že bouři unikl. Christian navíc nebyl dobrý herec. To byl jeden z důvodů, proč si ho zvolil za svého osobního bankéře.

Jednu ulici od banky se zastavil a podíval se na hodinky. Do schůzky s Christianem mu zbývalo deset minut. Nejrozumnější bylo zkontrolovat, jestli ho někdo nesleduje, a tak přešel ulici a zamířil zpátky. Občas zůstal stát před výlohou a předstíral, že si prohlíží zboží. Místo toho však podle odrazů ve skle prověřoval, jestli nemá někoho v patách. Nikoho neviděl, což ho přivedlo k radostným úvahám, jaký život ho čeká. Odletí do Brazílie. Přes dvě stě milionů obyvatel a krajina různorodější než v kterékoli jiné zemi na světě. Mluví se tam portugalsky, anglicky a trochu španělsky a nad jeho přízvukem se sotva někdo pozastaví. V Brazílii se sedm set let mísila středozemská, španělská, portugalská a domorodá krev. Jeho přirozeně snědá pleť bude vypadat stejně nenápadně jako v rodné Saúdské Arábii.

Hakím procestoval celé pobřeží a objevil nejméně deset míst, kde by mohl jednoduše zmizet a zažít nový život. Jedinou podmínkou bylo moře. Koupí si loď a první rok stráví na ní, bude plout od jednoho přístavu ke druhému, budovat novou identitu a získávat přátele. Jednou se možná usadí a založí rodinu. Starosti mu však dělala víra. Brazílie nepatří k zemím, kde by mohl muslim nenápadně praktikovat náboženské obřady. Tuto část svého života bude muset prozatím držet v přísném soukromí.

Hakím se natolik ponořil do úvah, že neslyšel, jak na něj Christian volá, dokud se bankéř nevydal přes ulici k němu. Zvedl oči a zpozoroval v Christianově tváři značné znepokojení.

„Panebože… podívejte se na sebe! Co se vám stalo?“

„Ošklivá bouračka.“

„Vystřelil vám do obličeje airbag? Slyšel jsem, že někdy člověka pěkně pomuchlají.“

„To ano, ale zachránil mi život.“

Christian chvilku stál a prohlížel si ho. „Jinak vám nic není?“

„Nic… Pár zlomených žeber, ale přežiju to.“

„Tak to mě opravdu mrzí. Půjdeme dovnitř a postaráme se o vás.“

Christian Hakíma odvedl přes ulici k bance, za jejímiž skleněnými dveřmi čekal člen ochranky. Strážce na Christiana zamával, odemkl dveře a otevřel je. Bankéř muži poděkoval a vedl Hakíma chodbou do své kanceláře, kde se zastavil pro svazek klíčů a vytáhl z počítače informace o klientově bezpečnostní schránce.

„Než půjdeme dolů, můžu vám něco nabídnout… čaj, vodu?“

„Ne, díky.“

„Máte svůj klíč?“

„Ano.“ Hakím nemohl uvěřit, jak je klidný. Zřejmě to bude tím, že s Christianem nejedná poprvé. A přece se mu dost uleví, až si ze schránky vyzvedne, co potřebuje, a zmizí.

Do suterénu sjeli výtahem. Christian ho zavedl do jedné se soukromých místností se dvěma židlemi a stolem a odešel pro schránku. Za necelou minutu se vrátil, položil schránku na stůl a čekal. Hakím vytáhl klíč, zasunul jej do zámku a otočil o sto osmdesát stupňů doleva. Zámek se odemkl a vysunul víko na dlouhém pantu. Uvnitř byly nové doklady, kreditní karty s limitem 25 000 dolarů, ledvinka se 100 000 dolary a balík akcií na doručitele v celkové hodnotě jeden milion dolarů. Hakím měl hned lepší náladu a připevnil si ledvinku kolem pasu. Novou kreditní kartu a cestovní pas uložil do pravé přední kapsy kalhot a nahlédl do velké obálky, aby se ujistil, že v ní jsou skutečně akcie.

Zavřel schránku, schoval klíč do kapsy a řekl Christianovi, že už nic jiného nechce. Když bankéř odnesl schránku, vyjeli oba výtahem zpátky do přízemí a vyšli z budovy. Christian trval na tom, že zajdou na drink, ale Hakím prohlásil, že mu není dobře. Bankéř navrhl, že ho odveze zpět do hotelu, avšak Hakím kontroval prohlášením, že se potřebuje nadýchat čerstvého vzduchu, a slíbil, že se sejdou na večeři, ačkoli to bylo značně nepravděpodobné. Před rozloučením si domluvili hodinu a místo. Hakím kráčel k hotelu s lehkostí, jakou již dlouho nezažil. Uvažoval o tom, jakou plachetnici si pořídí. Znal přesnou délku a značku a věděl, kde se dá koupit hezká z druhé ruky. Tedy pokud ji majitel během dvou měsíců neprodá.

Potom se pustil do ladění bezprostředně následující fáze plánu, tedy jak se z ostrova dopraví do svého nového domova. Loď byla v osadě Farmer’s Hill, o víc než sto padesát kilometrů jižněji. Nejezdil tam žádný přímý trajekt a Hakím se chtěl na nějaký čas a možná navždy vyhýbat letištím. Natolik se soustředil na vyřešení problému a případný večerní odjezd, že si nevšiml auta, které zpomalovalo vedle něj. Náhle se boční dveře dodávky otevřely a Hakím ucítil bodavou bolest vzadu na krku, kde ho uchopily silné paže. Zvedly ho a současně ho zatáhly dovnitř. Připadal si úplně bezmocný a skončil na sedadle v rukou muže, kterého neznal. Zaznamenal bolest, ale byla jaksi potlačená. Ačkoli chtěl křičet, nemohl. Nic nereagovalo – ústa, ruce ani nohy. Dokonce se mu proti jeho vůli zavřely oči a pak všechno zahalila čerň.

68

Nassau, Bahamy

Rapp a Butler viděli, jak dva muži vstupují do banky, ale stále si nebyli jistí, jestli jsou to oni. Po několika minutách však Dumond vyhlásil poplach. Sledoval vnitřní síť banky a věděl, čí schránku Nelson přišel vybrat. Butler nechal rozhodnutí na Rappovi. Seberou je oba teď hned a podívají se, co schránka skrývá, nebo počkají a budou je sledovat? Rapp věděl, čemu by Butler dal přednost. Pokud mu bylo známo, Nelson se prozatím nedopustil ničeho nezákonného. Vpád do banky by nevyhnutelně vedl k účasti policie a Nelsonových nadřízených. Jestliže nehrozí, že bankéř unikne, bude lepší dopřát mu prozatím volnost. Butlerovi lidé ho budou sledovat, a když na něj něco najdou během jednoho či dvou dnů, vypořádají se s ním později.

Rapp se rozhodl pro únos druhého muže. Coleman měl s sebou sedativum, pouta a kápi. Než muži vyšli z banky, Coleman, Wicker a Reavers v dodávce cvičně projeli ulici a hledali vhodná místa pro přepadení. Rapp zašel do obchodu se suvenýry šikmo naproti bance. Pozdravil prodavačku za pultem a zeptal se jí, jestli nemá turistické mapy. Jednu si koupil, postavil se k východu a předstíral, že v ní něco hledá. Muži v bance strávili necelých patnáct minut. Když cíl vycházel ze dveří, Rapp se podíval opačným směrem. Stejně se zachovalo pět Butlerových mužů. Neměli ponětí, jestli je cíl sám, a nechtěli se nechat zaskočit s klapkami na očích. „Jsou venku.“

Rapp z drobného sluchátka v tělové barvě zaslechl Butlerovo hlášení. Pomalu otočil hlavu k bance. Al-Harbí a Nelson stáli na chodníku a povídali si. Po zhruba minutě si potřásli rukama a rozdělili se. Rapp o trochu zvedl mapu a sklopil oči, zatímco cíl se vydal přes ulici prakticky přímo k němu. K bance přišel ze stejného směru. Rapp nevěděl, jestli je líný nebo neohrožený. Možná to souviselo s jeho stavem. Ten člověk vypadal jako po pořádné rvačce.

Minul Rappa a pokračoval po ulici. Rapp napočítal do deseti a vyšel z obchodu. Zpozoroval muže půl bloku před sebou. V červené čepici s nápisem Budweiser byl k nepřehlédnutí. Rapp držel mapu oběma rukama a skláněl hlavu, jako by v ní hledal. Oči za slunečními brýlemi však sledovaly červenou čepici. Ačkoli ho už měl zezadu jistit jeden z Butlerových lidí, Rapp se nehodlal spoléhat na někoho, koho nezná. Příliš se zaměřit na cíl je výborný způsob, jak si vysloužil kulku do týla. Rapp se obrátil a ušel několik kroků opačným směrem, jako kdyby se nemohl zorientovat na mapě. Chodců nebylo moc, což mu hrálo do karet. Rapp se ohlédl, kdo je za ním, a otočil se nazpátek. Všiml si několika bezpečnostních kamer, na něž bude později muset pamatovat, a vryl si do paměti jejich umístění pro případ, že by ostatním unikly.

Před ním se nacházela autobusová zastávka. Dvanáct metrů volného prostoru u obrubníku. Dokonalé místo pro jejich záměr. Rapp protáhl krok a trochu zrychlil. Stále předstíral, že se dívá do mapy, a řekl: „Vypadá to dobře.“

Když se přiblížil na necelých deset metrů, vyslal signál tím, že mapu zastrčil do zadní kapsy. Neozvala se střelba ani řev motoru. Nezaskřípěly pneumatiky. Cíl nic netušil. Dodávka se zvolna sunula k otevřenému prostoru před pět metrů před cílem. Rapp se usmál a prošel kolem mladého páru, který vypadal jako na líbánkách. Rapp se rychle a nehlučně přibližoval. Zasunul levou ruku do kapsy a vytáhl krátkou injekci. Bylo v ní dost sedativ, aby za necelých pět vteřin složila devadesátikilového chlapa. Rapp odhadoval, že cíl má nejvýš osmdesát kilo. Stáhl kryt z jehly a uložil jej do pravé kapsy.

Velké boční dveře dodávky se odsunuly. Rapp se zaměřil na hlavu cíle a sledoval, jak se začíná obracet směrem k dodávce. Vyrazil, jako by chtěl cíl obejít zleva, zvedl injekci a zabodl ji do levé poloviny mužova krku. Zároveň ho pravou rukou chytil za rameno a postrčil ho k otevřeným dveřím. Muž se pohyboval jako hadrový panák. Rapp ho shodil do Reavesovy připravené náruče a nastoupil hned za ním. Než Rapp trhnutím zavřel dveře, Coleman se již zařazoval mezi projíždějící vozidla.

Rapp mužovi osahal kapsy. Našel dvě sady dokladů, jednu na jméno Adam Farhat. Fotografie odpovídala kresbě. „Je to náš člověk. Dobrá práce, chlapi.“

Rapp pokračoval v prohledávání. Našel mobil, baterii do telefonu, klíč od hotelového pokoje, ledvinku plnou hotových peněz a za pasem mužova spodního prádla velkou obálku. Všechno naskládal na kožený sáček a začal si věci prohlížet pozorněji. Právě otevíral obálku, když se ze sluchátka ozval Butler.

„Asi máme problém. Majitel jednoho obchodu v ulici. Zřejmě si zapsal vaše číslo a teď někam telefonuje. Myslíme si, že by mohl volat policii.“

„Do prdele.“ Rapp se podíval do zpětného zrcátka na Colemana a řekl: „Odboč na Paradise Island. Pro všechny případy.“

Coleman beze slova uposlechl.

Rapp vytáhl mobilní telefon a zavolal pilotům. Oznámil, že možná budou muset odstartovat narychlo. Právě z tohoto důvodu standardně čekali v natankovaném letadle. Rapp roztrhl obálku a vytáhl svazek papírů. Prolistoval jej a všiml si ozdobných pečetí. Akcie na doručitele. Sakra. „Je jich spousta.“

Uložil je do sáčku, vzal mužův telefon a zasunul do něj baterii. Chvíli trvalo, než přístroj naskočil. Rapp se chtěl podívat na poslední hovory. Objevil volání do hlasové schránky, a tak se rozhodl začít tam. Stiskl klávesu a přiložil si mobil k uchu. „Tak ty se odvažuješ nazývat mě zbabělcem?“ Hlas měl arabský pří zvuk a Rapp v něm zaznamenal značné rozčilení. „A co jsi ty? Vyplížil ses odsud jako vyplašená ženská, když jsem byl ve sprše, a opustil jsi mě v boji. Uvězněného uprostřed Ameriky. Za to zaplatíš! Alláh tě potrestá. Všem povím, že jsi zrádce. Nic víc než ženská s penisem. A že ani tím si nejsem jistý. Až dokončím svůj úkol, najdu si tě. Chytnu tě jako psa a pak tě čeká nepředstavitelné utrpení a ponížení. A věř mi, že to dokážu. Najdu tě.“

„Uvězněného uprostřed Ameriky,“ zamumlal si Rapp. Zadíval se na nehybného al-Harbího. Sluneční brýle mu sklouzly a podle stavu obličeje mu někdo jaksepatří namlátil. Rapp uvažoval, co to všechno znamená, když vtom se z vysílačky znovu ozval Butler a jeho hlas zněl ještě naléhavěji.

„Dorazila policie.“

Rapp si vzpomněl na zprávu, kterou právě vyslechl, a bleskově se rozhodl: „Máme všechno. Padáme odsud.“

„Co váš kamarád od počítačů?“ zeptal se Butler. Na Dumonda Rapp málem zapomněl. „Pošlu pro něj jiné letadlo. A ještě něco… Mám tady klíč z hotelu Towne. Pokoj číslo dvanáct.“

„Nechám ho prohledat.“

Coleman šlápl na plyn a Rapp nařídil Reaversovi a Wickerovi, aby al-Harbího nacpali do plátěného pytle, který měli s sebou. Zatímco zápasili s bezvládným tělem, Rapp zavolal pilotům a oznámil, že jedou na letiště a že chce hned po příjezdu odstartovat. Celní náležitosti a papírování už byly vyřízené. Rappa zamrazilo při představě, že by policie chytila tajný tým CIA s omámeným teroristou, kterého unesli za bílého dne uprostřed jedné z nejznámějších turistických destinací světa. Bez ohledu na al-Harbího vinu či nevinu mohla taková věc způsobit mezinárodní incident. Coleman jel rovnou do části letiště, vyhrazené soukromým letadlům.

Když dorazili na vzletovou dráhu, pytel už byl zapnutý na zip a motory letounu G550 běžely. Coleman s dodávkou zamířil k zadním nákladovým dveřím. Rapp vyskočil z vozu a se sáčkem v ruce přistoupil k členovi pozemního personálu, který pracoval pro místní leteckou společnosti. Podsunul mu stodolarovku a chvíli s ním pohovořil, zatímco Wicker a Reavers přenesli plátěný pytel do nákladového prostoru. Coleman dodávku zavezl na parkoviště a stačil doběhnout zpátky, než byly dveře zajištěny. Rapp za ním vystoupal po schůdkách a stiskl knoflík, kterým je vysunul nahoru. Na chvíli zaváhal, jestli by neměli počkat na Dumonda, a nakonec usoudil, že se bez něj pár hodin obejde. Nechtěl čekat, až řídicí věž vyhlásí zákaz startů.

Všichni čtyři muži se připoutali a letadlo se rozjelo. Rapp poklepal na sluchátko a řekl: „Georgi?“

„Ano?“

„Nezapomeň na značky na dodávce.“

„Nezapomenu.“ Po krátké odmlce se Butler zeptal: „Trefili jsme se?“

Rapp sklopil zrak ke koženému sáčku a vytáhl oba pasy. Fotografie odpovídaly kresbě, kterou pořídil Butlerův člověk. „Je to on,“ přisvědčil Rapp. „Výborná práce, Georgi. Moc vám dlužíme.“

„Zkuste mi sehnat takovou medaili, jako včera dostal Mike.“

Rapp se zasmál Butlerovu suchému pokusu o humor. „Zařídím něco lepšího. Nechám vás povýšit na rytíře.“

„To by bylo mnohem lepší.“ Butler se zasmál. „Za pár hodin se vám ozvu. Skvělá práce.“

„Díky.“ Rapp si z ucha sejmul sluchátko, vytáhl zpoza opasku malou vysílačku a položil ji na stolek před sebou.

Otočil se k němu Coleman a usmál se. „Existuje nějaký lepší pocit?“

Rapp úsměv opětoval. „V naší branži ne.“ Letadlo dojelo na konec dráhy a ani nezastavilo. Obrátilo se proti větru a díky dvěma motorům Rolls-Royce s turbodmychadly zrychlovalo jako raketa. Po několika vteřinách byli ve vzduchu a zahýbali doleva nad moře. Rapp se obrátil ke Colemanovi a poznamenal: „Jednoho máme a zbývají dva.“

„Jo. Radši ho probudíme a zjistíme, co ví.“

Rapp se ohlédl přes rameno ke tlakovým dveřím nákladového prostoru. „Za chvíli. Nejdřív si chci prohlédnout jeho věci a pak bych měl zavolat Irene.“

69

Oakton, Virginie

Těla odtáhli do skladu ve sklepě, a zatímco Ahmed ručníky otíral krev, Karím rychle prohledal dům a prověřil, jestli jsou sami a všechny dveře jsou zamčené. Pak se pustili do shromažďování informací o protivníkovi. Internet je báječná věc. V místě, kde Karím vyrůstal, byly počítače vzácné a internet přísně zakázaný. Jeho duchovní vůdce imám bin Abdulláh tvrdil, že se jedná o vynález, jímž chce Satan zkazit svět. Ahmed však strávil velkou část mládí surfováním po celosvětové síti a vyznal se na ní. Začali od dvou deníků, které našli na kuchyňském stole. Noviny byly plné propagandy o Mikeu Nashovi a jeho kariéře.

Usadili se v Saúdově luxusní pracovně. Na stole byly dvě počítačové obrazovky a na vzdálenější stěně visela velká televize s plochou obrazovkou. Nezaznamenali žádnou zmínku o mrtvých z Iowy, ale televizní vysílání i internet se hemžily spekulacemi. Všude naráželi na své fotografie. Neexistoval žádný zpravodajský kanál, na kterém by každých pět minut nespatřili sami sebe. Patřili také k hlavním novinkám v on-line verzích všech deníků, které Ahmed prověřil. Novináři už znali Ahmedovo jméno a odhadovali, že na druhém snímku není nikdo jiný než Lev al-Káidy. Karíma to nejprve vyděsilo, ale pak si uvědomil pozitivní dopad.

Podařilo se mu vytlačit z titulních stránek Mikea Nashe. Nyní se psalo o Karímovi, a to souboj teprve začal. Po dnešním večeru se stane hlavní hvězdou na celé roky. Přesvědčí všechny o smělosti a udatnosti Lva al-Káidy. Vysmívaný Hakím nebude mít nikde na světě klid. Jeho lžím nikdo neuvěří.

Ahmed předvedl, jak díky přístupu k veřejným záznamům získají potřebné informace. Karím užasl, co všechno lze na základě pouhého jména zjistit. Kde lidí žijí, v jaké výši platí daň z nemovitostí, jak si koupili dům a za kolik, telefonní čísla, kam chodí do školy a tak dále. Neexistuje žádné soukromí. Narazili dokonce na on-line encyklopedii, která přispěchala se zbrusu novým heslem o Mikeu Nashovi. Obsahovalo kompletní životopis. Kde se narodil, sportovní úspěchy, působení u námořní pěchoty, kdy se oženil a s kým. Také uvádělo jména a věk čtyř dětí. Karíma ohromilo, jak snadné je tyto věci zjistit.

Dokonce v místních a školních novinách narazili na články o dvou nejstarších dětech. Dcera Shannon hrála v několika divadelních představeních a působila v taneční skupině, která zvítězila v jakési velké soutěži, a nejstarší syn Rory vynikal ve fotbale a lakrosu. Na internetu byly dvě fotografie jeho družstev. Jistí si nebyli, ale podle snímků se zdálo, že se Rory hodně podobá otci. Jedna pěkná fotka ukazovala dceru při školním představení Macbetha a opravdový poklad objevili na MySpace. Americká mládež je velice aktivní. Karím nechápal, že rodiče na dceru tak málo dohlížejí. S manželkou měli ještě větší štěstí. V novinách se objevily jen dvě fotografie, na nichž stála v pozadí, ale on-line jich našli několik desítek. Webová stránka její firmy nabízela podrobný životopis a portrét. Po zadání jejího jména do vyhledávače narazili na pět snímků z různých dobročinných akcí, jichž se zúčastnila. Ahmed všechno vytiskl a uložil do desek, aby si Karím mohl informace pročíst.

V pět hodin Karím Ahmedovi poprvé naznačil, co hodlá podniknout. Maročan nevznesl jediný dotaz. Věděl, že to nemá smysl. Být součástí plánu, posledního plánu, pokud všechno vyjde, znamenalo naplnění Ahmedova výcviku. Jednalo se o nouzovou variantu, kterou Karím připravil před několika měsíci. Příprava nebyla složitá. Určitě ne pro zkušeného ostřelovače jako Ahmed. S první fází plánu to však bylo jiné. Ahmed podle zanícení v Karímově hlasu poznal, že nemá smysl se s ním přít. Mnohokrát viděl, co se stane, když někdo bláhově položí otázku nebo poukáže na možný zádrhel. Proto jen poslouchal, přikyvoval a připomínal si, že nemá právo pochybovat o veliteli. Pochybnosti vedly k váhavosti a váhavost znamenala výhodu pro nepřítele.

Instruktáž trvala skoro hodinu. Několikrát prošli mapy. Jestliže se dostanou k druhé fázi plánu, budou se moci dorozumívat vysílačkami v telefonech. Zkontrolovali pušky a pistole a potom sestavili krátké prohlášení, které chtěl Karím poslat médiím. Bylo stručné. Karím to tak chtěl.

Nechtěl se snížit na úroveň pokryteckého amerického prezidenta. Psal se zřetelem na Američany i na muslimský svět. Prohlášení znělo: Jsem Lev al-Káidy. Syn Mohammedův. Neutíkám. Zůstávám a bojuji. Zabil jsem vašeho hrdinu a obětoval život pro islám s vědomím, že armáda hrdinných muslimských válečníků pozvedne můj prapor a nastoupí na moje místo v boji. Alláhu akbar!

Karím se na ta slova zadíval a věděl, co způsobí. Hakím se svými pomluvami nebude mít šanci. Karím bude uctíván v každém muslimském domově po celém světě. Stane se moderním Saladinem. Po smrti konečně dosáhne věhlasu, který si bohatě zaslouží. Nezbýval čas připravit plán do všech detailů. Karím nechtěl čekat. Dokonce ani den. V domě se kdykoli mohl někdo objevit. Policejní experti v televizi odhadovali, že jsou na cestě do Mexika nebo do Kanady. Někteří soudili, že uprchli dál na západ, ale nikoho nenapadlo, že se vydali do Washingtonu. Moment překvapení byl na jejich straně a Nash se natolik zabýval sám sebou, že nic nečekal. Přišel čas udeřit. Když všechno přichystali, společně se pomodlili. Karím se nikdy necítil blíž stvořiteli. I ve slábnoucím světle cítil vřelost Alláhova pohledu. Byl hrdý a jeho záměry chvályhodné. Karím pevně věřil, že uspěje.

V garáží stála kromě kradeného pickupu tři vozidla – jasně červené ferrari, stříbrný Mercedes Maybach a černý suburban. Volba nebyla složitá, ačkoli Karím chvíli zvažoval výhody velkého stříbrného sedanu. Jeden vůz však byl pro daný účel jasně nejlepší. Naložili vybavení do suburbanu a vrátili se nahoru podívat se po vhodných šatech. Karím v Saúdově obřím šatníku objevil tmavě šedý oblek. Celkem mu padl, i když si musel o pár centimetrů přitáhnout opasek. Černé mokasíny byly skoro dokonalé. Ahmed měl s hledáním trochu víc práce. Zašel do jiných pokojů a nakonec našel modré sportovní sako, které mělo poněkud krátké rukávy, ale jinak mu sedělo.

Ze spíže si vzali krabici energetických tyčinek a vodu. Ahmed usedl za volant a zadal adresu do navigačního systému. Počítač vytyčil trasu a oznámil, že před sebou mají 24,6 kilometru a doba jízdy činí třiadvacet minut. Karím vydal pokyn a auto vyjelo z garáže. Chvíli počkali, aby měli jistotu, že se vrata zavřela, a pak se po příjezdové cestě vydali do stále temnějšího večera.

70

McLean, Virginie

Nash otevřel přední dveře a vyšel ven. Na sobě měl bílou košili a černé kalhoty. Na levém boku držel Charlieho, již vykoupaného a v pyžamu. Rory byl s oběma kamarády a Jackem na ulici a s měkkým míčkem trénovali baseballové odpaly. Nash se podíval na hodinky. Stůl měli zamluvený na osmou a nebylo jednoduché jej získat. Vedoucí Nashovi řekl, že mají plno, ale že můžou počkat v baru, jestli se něco neuvolní. Nash mu nadiktoval své jméno do seznamu čekajících a muž skoro omdlel. „Vy jste Mike Nash? Ten, co dostal medaili od prezidenta?“

Nash zdráhavě potvrdil, že je zrovna tenhle Mike Nash, a muž začal šílet. Nabídl nejlepší stůl v restauraci na kteroukoli hodinu a trval na tom, že večeře bude na účet podniku. Byla to jediná dobrá věc, kterou Nashovo veřejné prozrazení zatím přineslo. Po schodech scházela Maggie v černých koktejlových šatech se štolou. Zastavila se na prahu vedle manžela s Charliem. Byla připravená vyrazit a vypadala skvostně. „Jsi nádherná, miláčku,“ řekl Nash. „Díky, ty taky.“

Charlie se na maminku usmál. Nash zavolal: „Pojďte, kluci! Všichni domů!“

„Ale tati,“ protestoval Jack, „ještě jednu směnu. Pořád je vidět.“ Nash se podíval k západu. „Já sluníčko nevidím. Ty jo?“

„Pořád je světlo.“

Nash předal Charlieho manželce. „Odnes ho Shannon a řekni jí, ať ho uloží. Já srovnám tyhle kašpary.“ Podíval se na ženu a vykročil po chodníku. Jack mrštil žlutým umělohmotným míčkem o zem. „Tohle není fér, tati!“

„Život není fér. Padej dovnitř.“ Jack se pokusil smlouvat, ale Nash ho umlčel. „Jacku, nebudu to opakovat. Neříkal jsem, že končí zábava. Ve sklepě je stůl na ping pong, máte stovky filmů a Xbox. Naposledy říkám, abys šel domů.“

Jako první se pohnul Rory. „Pojďte kluci. Rozsekáme vás v Madden NFL.“

Nash a všichni čtyři chlapci zašli do domu. Když dorazili do kuchyně, Jack se zhroutil na židli a otřel si pihovatý obličej. „Dostaneme aspoň limonádu?“

Nash přikývl. „Dejte si každý jednu plechovku. A když budete mít chuť na popcorn, stačí jednou zmáčknout knoflík na mikrovlnce. Nic jiného nedělejte. Jeden z vás ho pořád připaluje, takže pak smrdí po celém domě.“

„Jak víš, že to nedělá Shannon?“ zajímal se Jack.

„Protože ta jediná tady po sobě uklízí a už jsem viděl, že popcorn udělat umí.“

Do kuchyně vešla Maggie. „Můžeme jít.“

„Ještě jedna věc, kluci. Nikdo nesmí ven. Nikomu neotvírejte. Až s mámou půjdeme pryč, zapnu alarm. Jestli ho vypnete, zapípá mi telefon a vy budete v průšvihu. Jasné?“

Všichni čtyři chlapci kývli.

„Fajn.“ Nash se obrátil ke schodišti a zavolal: „Shannon, tak my jdeme.“ Dcera brala schody po dvou a přiřítila se do kuchyně. „Užijte si to.“ Políbila tátu na tvář. „Nikdo nesmí ven. Rozumíš?“

„Rozkaz!“ odpověděla dramaticky. „Slyšela jsem to už čtyřikrát. Tak běžte a bavte se. My to tady zvládneme.“

„Pojď,“ vzala ho Maggie za ruku. „Budeme sotva dva kilometry odsud.“

Nash šel za manželkou do předsíně. Zastavil se u své skříňky a otevřel trezor se zbraněmi. Měl několik možností. Pro dnešní večer zvolil G27 ráže .40 v malém koženém pouzdře. U zadního vchodu zapnul s pomocí kódu bezpečnostní systém a zamkl dveře. Shannon si mezitím v kuchyni vyměnila spiklenecké pohledy s bratry a potom vyrazili do přední části domu. Vrhli se na podlahu a plížili se jídelnou. Velkým oknem sledovali, jak máma s tátou nasedají do auta a odjíždějí. Po skoro minutě nehybnosti děti ožily.

Jack řekl: „Tak jo… Jdeme na to. V sedmé směně jsme vedli o dva body.“

„Ale co alarm?“ zeptal se Roryho světlovlasý kamarád.

„Tím nám vyhrožuje odjakživa,“ pronesl Jack pohrdavě. „Mám to vyzkoušené. Nepozná, jestli jsme ho vypnuli nebo ne.“ Jack u předních dveří navolil kód a vypnul zabezpečení.

Shannon se vydala zpátky do kuchyně a podala Rorymu chůvičku. „Na.“

Rory přístroj bez námitek přijal. „Buď opatrná.“

„Proč má být opatrná?“ zajímal se Jack.

„Jenom se párkrát projedu kolem bloku.“

Jack zavrtěl hlavou. „Ty ses zbláznila. Jestli tě chytí táta, zabije tě.“

„Jacku, bude to jenom kolem bloku! Nic velkého.“

„Tak proč jsi počkala, až odejdou?“

„A proč jsi počkal ty?“

Jack nad tím chvíli uvažoval. Ačkoli to nerad přiznával, Shannon měla pravdu, jenomže odpalovat po setmění míček není zločin. „Neumíš moc řídit. Co když do něčeho narazíš?“

„No tak, Jacku, akorát objede blok. Nehádejte se a pojďte ven, než bude úplná tma.“

„Co když táta zavolá?“

Shannon zvedla svůj telefon. „Vždycky mi volá na mobil.“

„Dobře, jdeme.“

Čtyři kluci s chůvičkou, pálkou a míčky vyrazili předními dveřmi a Shannon s klíčky od dodávky vyšla zadními. Na třetí pokus vyjela z garáže a při couvání na příjezdovou cestu přejela jenom jeden keřík. Chlapci přerušili hru a sledovali, jak se hlemýždím tempem blíží k ulici a odjíždí. Na rohu vyhodila blinkr a zahnula doprava. Kluci pokračovali v hraní. O šest nadhozů a dva odpaly později se vrátila z druhé strany. Chlapci ustoupili stranou a kroutili hlavami nad její pomalou jízdou. Potom zase odpalovali a úplně na ni zapomněli.

71

Okres Fairfax, Virginie

Rapp seděl u stolu naproti Hakímovi al-Harbímu a snažil se srovnat si to všechno v hlavě. Během skoro dvaceti let v oboru zažil hodně podivných věcí, avšak tohle bylo opravdu nečekané. Lidé přecházeli na druhou stranu, ale vždycky buď pod nátlakem, nebo díky patřičné motivaci. Nakonec se zlomili, jenže většině těchhle vojenských typů bylo třeba přesvědčivě vyhrožovat smrtí, aby z nich vypadla nějaká informace. Pak tu byli další, nikoli lidé z frontové linie, ale členové podpůrných týmů, kteří nakupovali zbraně a další vybavení. Finančníkům a obchodníkům, kteří cestovali po Blízkém východě, shromažďovali prostředky a verbovali další bojovníky, stačilo jen pohrozit násilím nebo nabídnout balík peněz, pokud budou spolupracovat. Mohlo se tedy zdát, že tenhle Hakím je pouhý organizátor, ale potom bez okolků přiznal, že v Afghánistánu zabíjel americké a koaliční vojáky.

Ještě ve vzduchu ho vytáhli z pytle a podali mu drogu ke zmírnění účinků sedativ. Probudil se omámený, avšak očividně trpěl bolestí a byl neklidný. Prohlédli ho a zjistili, že kromě modřin a otoků v obličeji má také nejméně dvě zlomená žebra a málem mu splaskla plíce. Wicker byl školený zdravotník. Vzal si Rappa stranou a řekl mu, ať je opatrný. Kdyby nastaly potíže s druhou plící, muž by mohl zemřít. Rappovi bylo celkem jedno, jestli ten člověk přežije nebo ne, hlavně z něj potřeboval vytáhnout informace. Drsné metody přijdou na řadu později, až mu bude líp.

K Rappovu úžasu se však al-Harbí hned rozpovídal bez jakýchkoli zábran. Rapp kladl otázky a Coleman přihlížel a všechno zaznamenával. Než přistáli na Dullesově letišti, Rapp nabyl přesvědčení, že al-Harbí buď říká pravdu, nebo je největší lhář, s jakým se kdy setkal. Na Wickerovo doporučení s letadlem zajeli do hangáru a zavřeli vrata. Zavírat ho znovu do pytle by věci neprospělo. Když dorazili do Lomu, už tam na ně čekal doktor Lewis. Podal al-Harbímu lék proti bolesti a nasadil silná antibiotika. Jakmile vyřídili zdravotní péči, Lewis ho připojil na detektor lži a s pomocí série otázek stanovil srovnávací bázi. Rapp zůstal v místnosti a sledoval, zda se al-Harbí nepokouší přístroj ošálit. Ničeho takového si nevšiml, což ovšem neznamenalo, že se to neděje.

Aniž o tom Rapp věděl, Coleman se odebral do cely Maxe Johnsona a vznesl dotaz ohledně jeho kontaktů v telekomunikačním průmyslu. Johnson vysypal seznam firem a svých známých v každé z nich. Coleman se ho zeptal, jestli by byl schopen po předložení telefonního čísla určit, odkud toto číslo uskutečnilo určitý hovor. Johnson vysvětlil, že by dokázal zjistit, který vysílač volání přenášel, ale to je všechno. Potom se pustil do výkladu o sledovacím vybavení, které umí stanovit polohu mobilního telefonu s přesností na desítky centimetrů. Coleman řekl, že prozatím chce jen určit místo, odkud proběhl jeden hovor. Pokud Johnson bude spolupracovat, Rapp by konečně mohl nabýt dojmu, že se mu dá věřit. Johnson po příležitosti ochotně skočil. Ubezpečil Colemana, že potřebuje jen počítač s přístupem k internetu a že to celé nepotrvá ani pět minut.

Práce mu skutečně zabrala jen tři minuty. Coleman se ho zeptal, jestli dokáže proniknout do systému celní správy, a Johnson přisvědčil. Coleman ho nechal prověřit, zda al-Harbí doopravdy cestoval přes New Orleans a Miami do Nassau pod jménem Michael Andros. Johnson potvrdil, že tomu tak bylo. Coleman nařídil Reaversovi, aby na Johnsona dohlédl, a odebral se za Mitchem.

Rapp právě s pomocí doktora Lewise vyslýchal al-Harbího, když Coleman zaklepal na dveře a požádal ho, aby šel ven. Rapp za sebou zavřel a zajímal se: „Co se děje?“

„Tohle bys měl vědět. To telefonní číslo… to, které údajně patří Karímovi. Nechal jsem ho zkontrolovat.“

„Marcus už je zpátky?“ zeptal se s nadějí v hlase Rapp. „Ne, udělal to Johnson.“

Rapp vypadal překvapeně. „Tys ho pustil k počítači?“

„Klid… sledoval jsem ho.“

„Dá se tomu hajzlovi věřit?“

„Chce přežít, takže asi dá.“ Coleman ukázal mapu, kterou vytiskl. „Dvě věci. Za prvé… telefon se přihlásil k věži tady jižně od Bransonu v Missouri a čas odpovídá hlasové zprávě v Hakímově mobilu.“

„Takže nelhal minimálně o tom, kde byli.“

„Správně. Taky jsem Johnsona nechal prověřit databázi celní správy. Michael Andros odletěl z New Yorku v šest hodin ráno a po přestupu v Miami skončil v Nassau. Cestoval sám a letenku si koupil přes internet.“

„Co ta druhá zpráva?“

„Jaká druhá zpráva?“ zeptal se Coleman.

„Karím mu nechal dvě zprávy.“

„Já jsem slyšel jenom jednu.“

„Zkontroluj telefon. Je tam ještě jedna. Začíná podobně jako ta první. Nadává mu do zbabělců… takové ty kecy. Zeptej se Johnsona, jestli dokáže lokalizovat i tohle volání.“

„A co uděláme s FBI?“

To byla neobyčejně zapeklitá otázka. Rapp si vzadu stiskl krk a pokoušel se ji rozlousknout. „To nebude jednoduché. Když jim dáme telefonní čísla, budou se zajímat, kde jsme k nim přišli.“

„V severním Arkansasu jsou dvě mrtvoly a podle toho, co nám vypráví,“ Coleman ukázal ke dveřím cely, „ten šílenec Karím s vražděním zřejmě nepřestane. Musíme jim ty informace poskytnout. Federálové pořád trčí v Iowě a pokoušejí se na něco přijít, a ten chlap je o stovky kilometrů dál a vraždí něčí prarodiče a kdovíkoho ještě.“

„Já vím. Už jsem mluvil s Irene a ona teď vymýšlí nějaký nenápadný způsob, jak by na to mohli přijít.“

Coleman couvl a zakroutil hlavou.

„Scotte, taky se mi to nelíbí, ale uznej… máš nějaký lepší nápad? Nenecháváme si to přece pro sebe. K většině těch věcí jsme se dopracovali sami.“

„A když dodáme federálům telefonní čísla, vystopují je během deseti minut.“

„Blbost… půjdou za právníky, požádají o nějaké zatracené povolení, trojmo vyplní deset formulářů a teprve pak budou chtít po telefonních společnostech záznamy.“

„No nevím,“ zavrtěl Coleman hlavou.

„Poslouchej… Irene právě teď jede do Bílého domu. Nějak to vyřeší.

Mezitím požádej našeho nového kamaráda Maxe Johnsona, jestli by se laskavě nemohl nabourat do databáze operátora a zjistit, kde Karím namluvil tu druhou zprávu. A jestli se s tím telefonem nedělo něco dalšího.“

Coleman přikývl, otočil se a nechal Rappa o samotě. Rapp se zamyslel a vrátil se do cely. Lewis a Hakím byli zabráni do rozhovoru. Rapp se postavil za svou židli a položil ruce na opěradlo. Hovořili o Karímově výbušnosti. Rapp Hakíma poslouchal jen napůl. Víc ho zajímalo, jak celou tu zatracenou věc přenese z temného podsvětí tajných operací do přehledného světa právních postupů. Ani na okamžik nezapochyboval, že to je nutné. Jenže jak na to? Pokoušel se na to přijít, když vtom Hakím řekl něco, co upoutalo jeho pozornost.

„Co jste to říkal?“ obrátil se Rapp k Hakímovi.

„Je velice pyšný na své muže. Na těch šest, kteří zemřeli při útoku na vaši protiteroristickou centrálu.“

„Ne… to předtím. Řekl jste ještě něco.“

„Rozčílilo ho, že jsem zpochybňoval jeho statečnost. Velice ho naštvalo, když váš prezident označil jeho muže za zbabělce. Řekl, že pojedeme do Washingtonu a dokážeme celému světu, že váš prezident je lhář. Ukážeme –“

„Do Washingtonu?“ zeptal se Rapp. „Víte jistě, že mluvil o Washingtonu?“

„Ano, ale nejspíš jsem ho nebral vážně. Víte… mohl by poslat Ahmeda. To patřilo k původnímu plánu. Vypustit Ahmeda v centru Washingtonu a nechat ho zabít co nejvíc lidí, než se vám ho podaří zneškodnit.“

„Ahmed má ostřelovačský výcvik?“

„Ano. A je moc dobrý. Viděl jsem ho v akci v Afghánistánu.“

„Ale do Washingtonu jste měli jet všichni?“

„Ano. Obětovat se.“ Hakím zavrtěl hlavou. „Já ale nevěřím, že by to Karím dokázal. Je moc domýšlivý.“

Ozvalo se klepání a vzápětí se dveře otevřely. Tentokrát Coleman nečekal, až Rapp vyjde ven. „Ta druhá zpráva je z dvanáct nula čtyři dnes odpoledne. Přišla přes vysílač na rohu Šestašedesáté a Jackson Lee Avenue.“

„Do prdele.“ Rapp byl okamžitě v pohybu. Museli jednat. Vytáhl z kapsy mobilní telefon a chtěl zavolat Kennedyové, když vtom displej oznámil příchozí hovor od Nashe. Rapp usoudil, že Nash je možná s Kennedyovou, a hovor přijal. Několik vteřin poslouchal a pak řekl: „Mikeu, zpomal. Víš to jistě?“ Opět zmlkl, nechal mluvit Nashe a cítil, jak se mu svírá žaludek. „Hned tam jsme. Nepouštěj se do žádné šílenosti… prostě čekej, dokud nepřijedeme.“

72

McLean, Virginie

Nash se do jejich ulice přiřítil skoro stodesítkou. Dupl na brzdy a zastavil přímo před domem. Maggie vyrazila po chodníku jako střela. Cestou jí stačil vysvětlit, co má dělat, a použil tónu, který nepřipouštěl debatu. První sklenku vína nevypili ani z poloviny, když se rozhodl zatelefonovat domů a zkontrolovat děti. Nejprve zkusil pevnou linku a potom Shannonino mobilní číslo, ale nedovolal se. Byl stále nervóznější, ačkoli Maggie plnila svou manželskou povinnost a nabádala ho, aby se uklidnil. Po pěti minutách to se stejným výsledkem vyzkoušel znovu a krev mu začala vřít. Maggie se ho pokusila ukonejšit s pomocí několika uspokojivých vysvětlení. Ani jedno se mu nezamlouvalo, a tak číslo domů vytáčel každou minutu, dokud se nakonec při pátém pokusu neozval Jack.

Chabý pokus desetiletého chlapce zakrýt skutečnost neměl proti otcovu hněvu šanci a Jack musel s pravdou ven. Nash hodil na stůl dvě dvacetidolarovky a chytil manželku za zápěstí. Omluvil se nebohému vedoucímu, který jim s takovou pýchou rezervoval nejlepší stůl. Maggie zamumlala cosi o tom, že jedno z dětí je nemocné. Dvakrát projeli na červenou a doma byli za necelých deset minut. Nash své ženě během krátké jízdy řekl, aby šla domů, zamkla dveře, zapnula alarm a vzala si z trezoru jednu jeho pistoli. Když namítla, že přehání, neodpověděl a jen doufal, že má Maggie pravdu.

Nash počkal, až bude Maggie doma, a pak se znovu rozjel. Na konci bloku zastavil a rozhlédl se oběma směry. Viděl jen několik zaparkovaných aut. Vyrazil a zabrzdil uprostřed další křižovatky. Podíval se doleva a pak doprava. O dva bloky dál spatřil policejní vůz. Otočil volantem a sešlápl plyn k podlaze. Když přijel blíž, všiml si, že před služebním autem stojí uprostřed ulice dodávka. Dveře u řidiče byly otevřené. Nash zastavil a vydechl si. Policie Shannon zastavila kvůli řízení bez dohledu dospělé osoby. Nejhorší obavy z něj spadly. Vystoupil a zamířil k policistovi, který hovořil s asi padesátiletou ženou.

„To druhé auto dodávku předjelo a zastavilo před ní. Zablokovalo cestu.“

Nash strnul. Podíval se dopředu. Žádné auto před ní nestálo. Pohlédl na zadní sedadlo policejního vozu, kde podle jeho předpokladů měla sedět dcera. Bylo prázdné. Nashovi se zrychlil tep.

„Dva muži,“ zaslechl ženu. „Jeli ve velkém černém suburbanu. Byli celí v černém jako nějací agenti FBI. Donutili ji zastavit a vytáhli ji z auta. Pak ji hodili dozadu do suburbanu a odvezli ji směrem ke Glebe Road.“

Nash přistoupil k dvojici. Potlačil emoce a obrátil se k policistovi. „Jsem Mike Nash. Pracuji v protiteroristickém oddělení CIA. Tohle je moje dodávka a řídila ji moje dcera. Potřebuji, abyste vyhlásil poplach kvůli únosu dítěte a nechal hledat to auto, ty dva muže a mou patnáctiletou dceru. Jmenuje se Shannon Nashová.“ Nash nespouštěl oči ze zaraženého policisty a po několika vteřinách dodal: „Ocenil bych, kdybyste se do toho pustil. Než ztratím nervy a začnu řvát.“

Policista přikývl. „Znám vás z fotek.“

„Ano,“ řekl Nash. „Já teď zavolám FBI. A vy,“ pokračoval naléhavě, „vyhlaste ten poplach.“

Policista uchopil vysílačku, kterou měl připevněnou na rameni, a ohlásil věc dispečerovi. Nash zatelefonoval Artovi Harrisovi z FBI a co nejsrozumitelněji mu popsal situaci. Harris slíbil, že okamžitě pošle agenty na místo i k Nashovi domů a ověří, jestli bylo vyhlášeno pátrání po uneseném dítěti. Pak se chystal zavolat Rappovi, když vtom mu zazvonil telefon. Podíval se na displej a spatřil usmívající se Shannon. Hovor byl od ní.

Nash polkl a řekl: „Haló?“

Chvíli bylo ticho a potom promluvil mužský hlas s přízvukem: „Mám vaši dceru.“

„Dokažte to.“

„Tati!“ Víc toho nestihla. „Stačí vám tenhle důkaz?“

Nash zavřel oči a s vypětím všech sil se ovládl. „Co chcete?“

„Chci vás.“

„Dobře.“

„Vyměním váš život za její.“

Nash bezděčně kývl. „Dobře. Kde se chcete setkat?“

„Brzy se to dozvíte.“

„Já jsem teď na místě, kde jste ji vytáhli z auta. Vraťte se. Položím pistoli doprostřed ulice a provedeme výměnu.“

Ozval se smích. „Uvidíme, kdo je tady zbabělec. Celý svět uvidí, kdo je zbabělec. Za hodinu se dozvíte, kde ta výměna proběhne.“

„Jak?“

„Pusťte si televizi.“

Hovor skončil. Nash zíral na telefon a roztřásla se mu ruka. Málem zavolal Maggie, ale zarazil se. Neměl ponětí, co by jí měl říct. Místo toho zatelefonoval Rappovi. Jestli někdo dokáže vymyslet, jak z tohohle ven, pak jedině on.

73

Washington

Ahmed jel po Constitution Avenue a odbočil doprava na Dvaadvacátou ulici. Služební vchod do budovy byl nalevo před ním v polovině bloku. Předpokládal, že v sobotu večer narazí jen na nočního vrátného. Karím na zadním sedadle dívce nacpal do úst roubík a spoutal ji. Ahmed zastavil a vystoupil. Došel za auto a otevřel velké dvojité dveře. Vytáhl dlouhý pytel na pušku a zase zavřel. Karím na něj čekal na chodníku a zvedl ruku s telefonem. „Nezapomeň… budeme se domlouvat vysílačkami.“ Ahmed přikývl. „Ano.“

„Až uvidíš, že jsem zaparkoval, a budeš připravený, začneš obvolávat televizní stanice. A pak vysílačkou zavoláš mně.“

„Všechna čísla mám uložená.“

„Dobře.“ Karím rozpřáhl ruce a Ahmeda objal. Bylo to poprvé, kdy ho podržel v náručí. „Jsem na tebe moc pyšný. Tohle jsme měli udělat už před týdnem. Neměl jsem připustit, aby mi to ten had Hakím rozmluvil.“

Ahmed přikývl, ačkoli si nebyl jistý, jestli tomu věří. „Alláhu akbar.“

„Alláhu akbar.“

Ahmed se vydal po chodníku ke dveřím. Zvonek byl na levé straně. Dvakrát jej stiskl a po několika vteřinách se mužský hlas zeptal, co chce. „FBI,“ řekl Ahmed téměř dokonalou angličtinou.

„Hned jsem tam.“

Ahmed pohlédl na svou pistoli a zamyslel se nad plánem. Na opačné straně prosklených dveří se objevil starší muž v uniformě bezpečnostní služby a otevřel.

„Co potřebujete?“

Ahmed se držel plánu, i když nebyl úplně přesvědčený o jeho správnosti. „V parku jsou možná únosci s rukojmím. Musím se dostat k vám na střechu, abych mohl pozorovat situaci.“

„Jistě. Pojďte dál. Odvedu vás nahoru.“ Muž ho doprovodil k výtahu, kterým vyjeli do nejvyššího patra. Prošli chodbou k zadnímu schodišti a vystoupali po něm. Ocitli se v tmavé noci a muž zamířil k jižní stěně budovy.

Sto osmdesát metrů pod nimi se v jasném světle koupalo masivní sloupoví Lincolnova památníku. Jedno musel Ahmed Karímovi nechat. Místo pro sdělení poselství zvolil dokonale. Ahmed začal pomalu vytahovat pistoli z pouzdra, zatímco muž se kochal výhledem.

„Občas si sem nahoru zajdu, když mám volno. Rozhlédnete se kolem a uvědomíte si, že Bůh existuje. Jak jinak by tohle všechno vzniklo? Z chaosu… to asi ne.“

Ahmed zbraň nenápadně zastrčil. Karím mu nařídil muže zabít, ale on to nedokázal. Na vraždění neozbrojených lidí nebylo nic úctyhodného. Chytil strážného silnýma rukama kolem hrdla a hlavy a zatlačil mu na hlavní tepnu na krku. Nepovolil, dokud mužovo tělo neochablo. Potom ho odtáhl stranou a svázal. Netrvalo to ani minutu. Pak na kraji střechy rozvinul svou rohož a připravil si ostřelovačskou pušku M-40.

Dalekohledem zhodnotil situaci a spatřil suburban. Parkoval přes ulici naproti Lincolnovu památníku. Ahmed vytáhl telefon a začal obvolávat televizní stanice a dožadovat se ředitelů zpravodajství. Bylo jich celkem pět.

Když domluvil s posledním, stiskl tlačítko na boku telefonu a ohlásil: „Hotovo.“ Obrátil pozornost k suburbanu, který se rozjel po trávníku ke schodům. Klidnou nocí se rozlehla střelba z pušky. Ahmed přiložil dalekohled k očím a sledoval jízdu vozidla. Za autem se na zemi svíjeli lidé, které Karím střelil. Ahmed zavrtěl hlavou nad tak nesmyslným masakrem a začal se modlit.

74

Lincolnův památník

Než Rapp s Nashem dorazili k Lincolnovu památníku, ochranka památníku ve spolupráci s washingtonskou policií místo ohradila. Televizní štáby se usadily severovýchodně a jihovýchodně od zátarasů a policisté se je marně snažili vytlačit dál. Před památníkem parkovala velitelská vozidla velká jako hasičská auta. Rapp na kontrolním stanovišti ukázal svůj průkaz ministerstva vnitřní bezpečnosti a oznámil hlídkujícímu policistovi, že další vůz také patří k němu. Na předním sedadle vedle něj byl Nash. Vzadu za Nashem seděl Reavers. Rapp bývalému příslušníkovi zvláštních jednotek námořní pěchoty nenápadně nařídil, aby se od Nashe nehnul ani na krok.

V suburbanu za nimi jel doktor Lewis s několika Colemanovými lidmi a Hakímem al-Harbím. Lewis Rappa přesvědčil, že by Hakíma měli vzít s sebou. Z hlasových zpráv a dosavadní ochoty spolupracovat Lewis usoudil, že by jim Hakím mohl do jisté míry přiblížit Karímovo uvažování. Rappa napadaly jiné možnosti, ale ještě si je nechával pro sebe. Coleman a Wicker byli na cestě s Maxem Johnsonem a jeho sledovací dodávkou. Snažili se zjistit polohu třetího mobilního telefonu, který Hakím předal Ahmedovi. Prozatím předpokládali, že Karím je uvnitř památníku s nejméně jedním velice důležitým rukojmím. Rapp zastavil co nejblíž velitelských vozidel a pak vyskočil z auta, aby zadržel Nashe.

„Pomalu, Mikeu,“ řekl a chytil ho za levou ruku. Během dvanáctiminutové jízdy od svého domu Nash skoro nepromluvil. Rapp měl z pochopitelných důvodů strach, že by mohl provést nějakou hloupost. Nash se obrátil a se širokým rozmachem na Rappa zaútočil pěstí.

Rapp se právě včas přikrčil a cítil, jak se mu pěst otírá o temeno hlavy. Zakryl si rukama tvář a rychle o krok ustoupil.

„Jdi do hajzlu!“ zařval Nash. V očích měl slzy a tvář mu planula hněvem. „Je to tvoje vina! Kdybys mě neprozradil, tohle všechno by se nestalo. Ohrozil si mě i moji rodinu a to ti nikdy nezapomenu. Takže si polib prdel a uhni mi z cesty.“ Nash se otočil a pospíchal k velitelským vozům.

Rapp takovou reakci předpokládal. Sám by se nezachoval jinak. Jenom ji nečekal tak brzy. Podíval se na Reaverse a trhl bradou směrem, kterým právě zmizel Nash. „Jdi za ním. Drž se ho.“

Objevil se doktor Lewis. Několik kroků za ním stál Hakím v doprovodu dvou mužů. Kromě pout na rukou mu nic nebránilo v pohybu. Lewis se podíval na Rappa a řekl: „Tohle bylo politováníhodné, ale vzhledem k okolnostem zřejmě pochopitelné.“

„Jo, vypadá to tak,“ uznal Rapp. Okolnosti vyžadovaly okamžité rozhodnutí. Věděl, co by udělal, kdyby měl dceru. Vydal se k velitelským vozidlům. Poklepal na sluchátko a řekl: „Scotte, jak to vypadá?“

„Už tam skoro jsme. Míjíme komplex Watergate. Za minutu jsme tam.“

„Už něco víte?“

„Máme oba signály, ale nedokážeme je lokalizovat přesně, dokud nepřijedeme blíž a nezastavíme.“

„Rozumím.“ Rapp se otočil o 360 stupňů a zhodnotil terén. „Vsadím se, že bude na severní straně, pokud není uvnitř s ním.“

„Dobře.“

Rapp se podíval na Hakíma a zeptal se: „Co chystá na závěr?“

„Těžko říct.“

„Netajíte mi něco?“

„Ne. Nikdy by mě nenapadlo, že se nechá takhle zahnat do kouta.“

Rapp přejel pohledem policisty, televizní štáby a čumily.

Lewis jako by mu četl myšlenky. „Připravil si scénu. Vy jste ho vyprovokoval,“ řekl Hakímovi, „když jste vyhrožoval, že se celý svět dozví o jeho zbabělosti. Je tak narcistický, že pro něj pověst znamená všechno. Nesnese představu, že by se o něm říkaly takové věci, a tak musí zajistit, aby nikdo nepochyboval o jeho statečnosti.“

„Jenže unesl patnáctileté děvče,“ připomněl Hakím.

Lewis ukázal na Nashe, jenž mluvil s policisty. „Jeho terč je tady… sám jste říkal, jak ho rozzuřila ta tisková konference po předání medaile.

Myslí si, že když zabije amerického hrdinu na téhle dokonalé scéně, budou ho uctívat a oslavovat miliony muslimů po celém světě.“

„Ne pokud do toho můžu mluvit já.“ Rapp se obrátil a šel k místu, kde Nash diskutoval s policejními náčelníky. Naštěstí se tam z opačné strany blížil také Art Harris. Nashova výměna názorů se dvě velícími důstojníky se změnila v hádku.

„Nehodlám to opakovat. Tam vevnitř je moje dcera. Ten chlap chce mě. Až zavolá, já půjdu dovnitř a ona ven. Je to jednoduché.“

Harris měl na sobě taktickou vestu s nápisem FBI. Představil se policistům a oznámil, že z Quantika už jede HRT, zvláštní oddíl FBI pro osvobozování rukojmích. „A nikdo,“ dodal, „nic nepodnikne, dokud tady nebudou. Tohle je federální pozemek,“ ukázal na Lincolnovu sochu, „k únosu došlo ve Virginii a teď jsou ve Washingtonu. Pravomoc v tomhle případu náleží FBI.“

„Kašlu na to, kdo má pravomoc. Je to moje dcera. Až zavolá, jdu tam. A nechci, aby to podělal nějaký HRT.“

„Mikeu, chápu, jak ti je, ale ty tady nevelíš.“

„Trhni si, Arte.“ Nash namířil prst na budovu a křičel: „Je tam moje dcera! Shannon! Znáš ji odmala. Co bys dělal, kdyby to byla Shelly? Spoléhal by ses na FBI, nebo bys šel dovnitř a vyměnil svůj život za její?“

Rapp ze sluchátka uslyšel Colemanův hlas a vzdálil se od hloučku. „Zopakuj to.“

„Max si myslí, že má pozici toho ostřelovače. Říká, že je někde severně od vás. Na rohu Constitution Avenue a Třladvacáté.“

Rapp vystoupil zpoza velitelského vozidla a podíval se k severu. Nad korunami stromů byla jasně vidět střecha budovy. Sjel pohledem doleva. Nic neviděl. Podíval se nad stromy doprava. Tato část Constitution Avenue byla hustě zastavěná. Nejbližší blok měl hřebenovou střechu, ale hned vedle stála Federální rezervní banka. Sídlila v obrovské budově s plochou střechou. „Slicku,“ zavolal Rapp přezdívkou na Wickera.

„Jo, Mitchi.“

„Vylez na Federální rezervní a zůstaň v jihozápadním rohu střechy. Ozvi se, až toho chlapa uvidíš.“

„Co mám dělat já, Mitchi?“ zajímal se Coleman.

„Ty ho tam odvez a postarej se, aby se dostal dovnitř. Třeba se tam prostřílejte, je mi to jedno. Dokáže Max zablokovat ty signály, když bude potřeba?“

Chvíli trvalo, než Coleman přetlumočil otázku. „Říká, že to není problém, ale chce vědět, jestli má blokovat všechny signály, nebo jenom tyhle dva.“

„Zatím jen ty dva, ale ještě to promyslím. Tak sebou hoďte, ať je Slick na té střeše!“

„Už jsme před budovou a je tady strážný.“

„Ukažte mu průkaz vnitřní bezpečnosti a zavolej mi, kdyby byly potíže. Mám tady Arta.“

Když se Rapp obrátil zpátky ke skupince, zaslechl přilétající vrtulníky. Zvedl hlavu k nebi a spatřil tři stroje Blackhawk, které vzápětí přistály pár set metrů od nich, jižně od nádrže Reflecting Pool.

„To je HRT,“ slyšel Rapp Harrise.

Harris se na něj nervózně podíval a pohybem rtů naznačil: Udělej něco!

Nash se dohadoval s jedním z policistů. Rapp ho deset vteřin poslouchal a potom zakročil. Obrátil se ke dvojici velících důstojníků a zeptal se: „Drží uvnitř ještě nějaké rukojmí?“ Sotva otázku dořekl, Wicker ze sluchátka ohlásil, že je v budově a jede na střechu.

„To si nemyslíme, ale zabil nejmíň osm lidí. Pět jich je na schodech a tři hned u vchodu.“

„Máte představu, kde přesně v budově je?“

„Předpokládáme, že se pohybuje v koutě na severní straně.“

„Předpokládáte?“

„Tři lidé nám řekli, že je na severní straně. Nikdo z očitých svědků ho neviděl na jižní.“

„Není to jedno?“ zeptal se Nash netrpělivě. „Na tom nezáleží. Jdu dovnitř.“

Rapp mu položil ruku na rameno a řekl: „Promluvíme si o tom.“

Nash ruku setřásl a zatnul pěsti. „Nech mě na pokoji.“

Rapp ustoupil a zvedl ruce. „Nechceš to aspoň zkusit?“

„Ne. Když půjdu dovnitř, pustí ji.“

„Nebo jí před tvýma očima ustřelí hlavu.“

„Drž hubu, Mitchi. Spoustu let jsem na to šel jako ty. Dneska večer ne. Mám tam dceru. Beru to na sebe.“

Rapp ve sluchátku uslyšel Wickerovo toužebně očekávané hlášení. „Mám ho. Vzdálenost dvě stě osmdesát metrů. Bezvětří. Dejte mi dvacet vteřin.“

Rapp pomyslel na Wickera, obrátil se k Nashovi a řekl: „Fajn… ale jestli to chceš udělat takhle, nejdřív zavoláš Maggie. Řekneš jí, že ji miluješ, že miluješ kluky a že jdeš dovnitř na tu výměnu.“

Tato slova na Nashe zapůsobila. Začal zvolna přikyvovat, že to je dobrý nápad. Vytáhl telefon, chvíli na něj zaraženě hleděl a potom odešel stranou, přičemž vytáčel číslo.

Rapp šel za ním, a když si Nash přiložil mobil k uchu, Rapp vytáhl z kapsy injekci, sundal kryt z jehly a zapíchl ji Nashovi zezadu do krku. Deset vteřin ji podržel na místě a pak ji vytáhl a sebral Nashovi telefon. Přiskočil Reavers a zachytil Nashe, hroutícího se na chodník.

Vedle Rappa se s ustaraným výrazem objevil Art Harris a zeptal se: „Sakra, co teď hodláš dělat?“

„To záleží na tom, kolik máme času, Arte.“ Reaversovi řekl: „Nech ho tady. Jdeme.“ Rozběhl se pro své auto. „Slicku, hlas, co je nového. Když řeknu ‚trefa‘, střílej.“

„Rozumím.“

Dorazili k autu a Rapp Reaversovi řekl, ať si ze zadního sedadla vezme svoje věci. Pak otevřel kufr a svlékl si sako. Oblékl si neprůstřelnou vestu, po stranách ji zajistil suchými zipy a přes ni si natáhl taktickou vestu. Z pouzdra vytáhl pušku M-4 a také silný tlumič. Reavers se stejnou puškou a ve stejné vestě klusal za ním.

Když dorazili zpátky na velitelské stanoviště, přivítal je Harris s rukama zkříženýma na prsou. „Proboha, na co se chystáte, vy dva kovbojové?“

„Nezačínej, Arte. Jdi mi z cesty.“

„To nemůžu. Tohle je operace FBI. Nesmíte do toho zasahovat. Podívej se na ty novináře kolem.“

Rapp se zarazil a rozhlédl se po kamerách. „Dobrá připomínka.“ Otočil se k Reaversovi a zeptal se: „Máš masku?“ Tím měl na mysli černou lyžařskou masku, kterou občas nosili při operacích. Reavers ji současně s Rappem vytáhl z taktické vesty. Oba si je nasadili, ale zatím si je nechali na čelech jako pletené zimní čepice.

„Do prdele,“ zhrozil se Harris. „Tohle nemůžete. Počkejte na HRT.“

Zazvonil telefon, který Rapp sebral Nashovi. Z displeje se usmívala Shannon. Rapp se podíval na Harrise a řekl: „Není čas.“ Přijal hovor a podržel si telefon u ucha. „Haló?“

Dlouho bylo ticho a pak: „Kdo je to?“

„Jsem Mikeův kamarád.“

„Kde je?“ zajímal se Karím podrážděně. Rapp se rozhlédl kolem:

„Ááá… Zrovna začal zvracet.“

„Zbabělec,“ odfrkl Karím. „Postarám se, aby se reportéři dozvěděli, že se ten váš hrdina pozvracel, než jsme se utkali.“

„No… každý nemůže být tvrďák, ne?“

„Kdo to tam je?“

Rapp zvedl oči a uviděl Lewise a Hakíma. „Doktor Lewis! Monitoruji situaci. Pan Nash je očividně velmi traumatizovaný.“ Rapp si zkoušel představit, jaká slova by Lewis použil. „Právě mluvil s manželkou a chlapci. Chtěl se s nimi rozloučit. Chtěl, aby věděli, že je konec.“

„Dobře, dejte mi ho k telefonu. Je čas na výměnu.“

„Moment.“ Rapp sklopil oči k telefonu a vypnul zvuk. Zamířil rovnou k Hakímovi a řekl: „Vážně máte dost toho zabíjení nevinných lidí?“

Hakím se podíval k osvícené budově a odpověděl: „Ano.“

Rapp se nad tím ještě jednou zamyslel. „Fajn… dostanete šanci to dokázat. Dám vám ho a chci, abyste ho rozdráždil jako nikdy předtím. Chci, aby úplně zešílel.“

Hakím přikývl. „Vím, co mu řeknu.“

„Mitchi,“ ozval se Lewis, „nevím, jestli je to dobrý nápad.“

„Teď není čas na hádky,“ odsekl Rapp. „Slicku, jsi připravený?“

„Potvrzuji.“

Rapp popadl Hakíma a odtáhl ho mezi policisty pod schody. Harris šel za nimi. „Arte,“ řekl Rapp, „seber mu ten mobil, kdyby se ho pokoušel varovat.“

Harris vytáhl pistoli.

Rapp pohlédl na klávesnici, zhluboka se nadechl a zase zapnul zvuk. „Jste tam?“

„Ano, a musím vás varovat, že nejsem sám. Jestli se k budově přiblíží někdo jiný než pan Nash, tak tu holku zastřelím.“

„Rozumím.“ Rapp podal telefon Hakímovi a přetáhl si černou masku přes obličej.

„Karíme, tady tvůj starý přítel. Vidím, že se pořád schováváš děvčatům za sukně.“

Rapp se odvrátil od Hakíma a zavelel: „Trefa! Opakuji… Trefa!“

Rozběhl se po schodech a bral je po třech. Reavers utíkal vedle něj. „Kryj mě zezadu. Vezmeme to zprava.“

„Cíl je zneškodněn,“ oznámil Wicker ze sluchátka. „Opakuji, cíl je zneškodněn.“

Wickerova slova Rappa potěšila, avšak neměl čas na oslavy. První protivník byl zneškodněn, ale zbýval ještě druhý. Téměř neslyšnými kroky zdolali poslední část schodiště. Jak se blížili k velkým sloupům, Rapp odněkud z obrovského vnitřního prostoru zaznamenal křik. Na okamžik zaváhal. Má zastavit a zhodnotit situaci, nebo běžet dál a využít momentu překvapení? Rozhodl se pro druhou možnost a už vnitřním zrakem viděl scénu. Doběhli k budově a Rapp se protáhl mezerou mezi sloupy úplně napravo. K levému oku přiložil holografická mířidla Eotech. Uprostřed čtvercového otvoru svítila červená tečka.

Rappova představa naprosto neodpovídala tomu, co ve skutečnosti spatřil. Asi šest metrů od něj stál Karím s telefonem u ucha a křičel. V pravé ruce držel pistoli a po Shannon nebylo ani památky. Podívali se jeden druhému do očí a Rapp viděl, jak pistole stoupá vzhůru. Pokračoval v běhu a vypálil třikrát dvě rány do Karímova trupu. Karím zavrávoral dozadu a pistole mu vypadla z ruky. Upadl na záda a Rapp se zastavil půl metru od něj a pořád na něj mířil.

„Shannon?“ zavolal Rapp.

Ve stínu nalevo zaregistroval pohyb. Podíval se tam a spatřil Shannon, která byla spoutaná a obrácená zády k němu, ale hýbala se. Rapp sklopil oči ke Karímovi, který se chytal za taktickou vestu. Krev mu netekla. Rapp usoudil, že má neprůstřelnou vestu. Pak si vzpomněl na prezidenta a Dickersona a představil si absurdní soudní proces, který jeho země bude muset absolvovat. Zvedl o pár stupňů silný tlumič a dostal Karímův obličej doprostřed zaměřovače. Karím se pokoušel něco říct, ale Rappa to nezajímalo. Ještě jednou stiskl spoušť a celé to skončil.

75

Jezero Anna, Virginie

Z noční oblohy se snesl vrtulník Bell 430. Jeho přední reflektor ozářil travnaté prostranství severně od domu. Ve stínu těsně za kuželem světla čekal Stan Hurley s Rappem a lehce omámeným Mikem Nashem. Doktor Lewis byl v domě a staral se o Shannon. Dal jí slabá sedativa a nyní zjišťoval, zda neexistuje něco, o čem se jí nechce mluvit, když je v místnosti otec.

Rapp se k vichru od rotoru obrátil zády, zatímco Hurley a Nash jen zavřeli oči a sklopili hlavy. Vrtulník CIA jemně dosedl na všechna tři kola a rotor začal zpomalovat. Dveře na levé straně se otevřely a na zem seskočil Scott Coleman. Chytil Jacka Nashe v podpaží, vytáhl ho z kabiny a postavil ho na zem. Rory vyskočil sám a dopadl na obě nohy. Oba s Jackem spatřili tátu a vyrazili k němu. Následovala Maggie. V náručí držela Charlieho, který byl zabalený v dece a nějaký zázrakem se nevzbudil. Coleman jí pomohl dolů a nakonec se ve dveřích objevila Kennedyová. Řekla cosi pilotům a vystoupila.

Rapp a Hurley s úsměvem pozorovali, jak se Nash objímá s Rorym a Jackem. Přidala se k nim Maggie a vrhla se do manželovy náruče. Nash ji levou rukou objal a pravou dlaní pohladil Charlieho po hlavě. Dlouho stáli a mlčeli.

Potom si Maggie otřela oči a zeptala se: „Kde je Shannon?“

„Je s doktorem vevnitř,“ řekl Nash. „Je v pořádku. Slabý otřes mozku a pár škrábanců, ale jinak je na tom podle doktora dobře.“

„Chci ji vidět.“ Maggie se obrátila a spatřila Hurleyho. Přistoupila k němu a políbila ho na tvář. „Díky, že se o nás staráte, Stane. Doma už to nebylo k vydržení.“

Dům Nashových oblehli novináři. Obvykle tichá předměstská ulice připomínala spíše masopustní mumraj, všude samé přenosové vozy, reportéři a kameramani, kteří se snažili urvat svůj díl příběhu. Jakmile se o tom doslechla Kennedyová, poslala na místo dva suburbany s plným bezpečnostním doprovodem, aby rodinu vysvobodily a přepravily do Langley. Protože věděla, že budou chtít být všichni pohromadě, už tam na ně čekal vrtulník.

Na závěr si Maggie všimla Rappa. Vydala se k němu. V obličeji měla tajemný výraz a Rapp si chvíli myslel, že dostane facku. Byl na ni připravený. Cítil se příšerně kvůli tomu, že její rodinu vystavil nebezpečí.

Maggie došla k němu, chytila ho kolem krku a dlouze ho objala. „Díky. Irene mi vyprávěla, cos udělal.“

Rapp ji políbil na temeno. „Promiň, že jsem vás ohrozil.“

Statečně zavrtěla hlavou a znovu si otřela oči.

„To je hloupost. Vrátil jsi mi muže. Ten člověk mi ho chtěl vzít a tys mu v tom zabránil.“

„Ale…“

„Žádné ale,“ přerušila ho. „Kdybys nezasáhl, byl by teď mrtvý a Shannon nejspíš taky.“ Ještě jednou ho políbila na tvář a řekla: „Díky.“

Rodina se odebrala k domu. Chtěli být se Shannon. Hurley, Rapp, Coleman a Kennedyová se za nimi dívali. Když Nashovi odešli dost daleko, Kennedyová vzdychla a pronesla: „Cestou sem jsem si s ní hezky popovídala. Je to zatraceně silná ženská.“

Všichni tři muži přikyvovali, protože je nenapadala žádná odpověď.

Kennedyová se ohlédla k vrtulníku. „Musím se vrátit do Washingtonu. FBI si dělá starosti, jak tu věc podáme médiím.“

Rapp pokrčil rameny. „Ať si nechají všechny zásluhy. Nikdo nemusí vědět, že jsme to byli my.“

„Hodně svědků vidělo vás a Mikea. Fámy se šíří rychle a nepředvídatelně. Ozval se Art Harris, že na tiskové oddělení FBI neustále volají novináři a chtějí potvrdit nebo vyvrátit, že ti dva muži, kteří únosce zlikvidovali, jsou protiterorističtí agenti CIA.“

„Nechápu, v čem je problém,“ řekl Rapp. „V armádě to takhle dělají pořád. Akci provede Delta, ale připíšou ji rangerům nebo nějaké jiné jednotce.“

„Tohle je něco jiného,“ namítla Kennedyová. „U těch jejich akcí nebývají desítky kamer a nevysílá se to přímým přenosem.“

„Viděli jenom dva chlapy v černých kuklách a taktických vestách. FBI, policie, ochranka… Mně je jedno, kdo se k tomu přihlásí.“

„Řekla bych, že něco vymyslíme.“

„S těmi fámami nic nenaděláte,“ upozornil Hurley a zapálil si cigaretu. „Lidi věří tomu, čemu věřit chtějí. Navíc by se mohly povídat i horší věci. Tohle se docela hodí. Když nás naserete, přiběhnou mládenci v černých kuklách a střelí vás do hlavy. Příště si to každý pořádně rozmyslí, než se dobrovolně přihlásí do takovéhle akce.“

Kennedyová nad tím chvíli uvažovala a řekla: „Stane, váš pohled na věc je vždycky zajímavý.“ Políbila ho na tvář a pokračovala: „Musím se vrátit. Díky, že se o ně staráte.“ Potom ukázala na Rappa a Colemana. „Zítra vás budu potřebovat. Pár lidí si s vámi asi bude chtít promluvit.“

Kennedyová zamířila k vrtulníku a piloti nastartovali motory.

Rapp se otočil k domu a řekl: „Stane, mám dojem, že se potřebuju napít.“

„To zní slibně.“

Všichni tři vykročili. „Scotte, co si dáte?“

„Jenom pivo, Stane.“

„Mitchi?“

„Whisky a pivo, prosím.“

„Doutníky?“

„Proč ne?“ odvětil Rapp.

Coleman šel pomoci Hurleymu a Rapp se vydal k ohni u jezera. Na obloze nebyl ani mráček a svítily hvězdy. Rapp zvedl hlavu a vyhledal Velký vůz, Polárku a pak lovce Oriona. Vrátili se Coleman a Hurley a všichni se usadili na židle. Hurley chtěl znát všechny podrobnosti a Rapp mu je bez emocí odvyprávěl. Hurley měl jenom pár otázek, z nichž většina se týkala Maxe Johnsona a Hakíma al-Harbího.

Coleman vehementně zastával názor, že Johnsona by měli nejen ušetřit, ale také přibrat do týmu. Rapp s Hurleym si druhým návrhem nebyli tak jistí, avšak uznávali, že svým počínáním si bohatě zasloužil odklad popravy a velmi pravděpodobně i milost. S Hakímem al-Harbím to bylo složitější. Rapp Hurleymu otevřeně řekl, že by toho člověka prostě nedokázal zabít. Coleman se k tomu nijak nevyjádřil.

Hurley se díval do ohně a popíjel. „Musím si o něm promluvit s doktorem. Potřebujeme odhalit, co tím vlastně sleduje. A taky potřebujeme zdokumentovat jeho hříchy. Zjistit, jakou roli v tom sehrál.“

Zaslechli bouchnutí dveří a za chvíli se k nim připojil Nash s novou várkou piva. Rozdělil jim plechovky a posadil se. „Jak je Shannon?“ zeptal se Hurley.

Nash zíral do ohně. „Těžko říct. Zrovna usnula, ale myslím, že jí doktor dal nějaké prášky.“

„Dostane se z toho,“ řekl Hurley s jistotou.

Nash zavrtěl hlavou. „Kdo ví? Mám dojem, že z něčeho takového může mít trauma na celý život.“

Rapp, Coleman a Hurley se po sobě podívali. Za všechny promluvil Hurley. „Děti jsou odolné. To my tohle svinstvo špatně snášíme.“

Nash pokýval hlavou, ale dál zíral do ohně. „Nemůžu uvěřit, že jsem o ni málem přišel.“ A najednou se hlasitě rozplakal. Snažil se ovládnout, ale nešlo to. Ostatní muži se ani nepohnuli.

Asi po minutě Hurley řekl: „Dostaň to ze sebe. Teď je ta správná chvíle.“ Na okamžik se na Nashe zadíval a dodal: „A nezapomeň, že to mohlo dopadnout mnohem hůř. Když to vezmeš kolem a kolem… měl jsi obrovské štěstí.“

Nash se uklidnil a přikývl: „Máte pravdu.“ Konečně se podíval na Rappa, jenž mlčky potahoval z doutníku. „Promiň,“ řekl. „Maggie má pravdu. Nebýt tebe, byl bych po smrti a Shannon možná taky.“

„Jsem rád, že jsme ji zachránili,“ odvětil Rapp. „A pokud jde o troubu jako ty… nejsem si jistý, jestli to stálo za tu námahu.“

Nash se rozesmál a pak se rozesmáli všichni. Nash Rappa zahrnul přívalem nadávek a nakonec požádal: „Až se zase rozhodneš udělat ze mě figurku do novin, možná bys mi o tom mohl říct předem.“

„Teď jsi můj šéf. Nemůžu si ani dojít na záchod, když se s tebou neporadím.“ Rapp na Nashe sarkasticky mrkl.

„Panebože,“ zasténal Hurley. „Taky jsem kdysi byl jeho šéf. Už je to dávno. Zdaleka nejhorší dva roky mého života.“

„Jasně…,“ poznamenal Rapp. „I vám jsem jednou zachránil krk.“

Hurley přes oheň vyslal několik urážek. Skupinka se dostávala do své obvyklé nálady. Zdálo se, že tlak posledního týdne je za nimi a všechno se vrací k normálu. Vyprávěli si příběhy a uráželi se a všichni si to vykládali správně – jako známku soudržnosti a kamarádství.

Hurley oznámil, že už je pozdě. Potřebovali však prodiskutovat ještě jednu věc – Glena Adamse a co s ním podniknou. Hurley se obrátil k Nashovi: „Mitch mi říkal, že se pořád nemůžeš rozhodnout ohledně jistého mizerného zrádce.“ Podíval se ke stodole, aby bylo zřejmé, kterého mizerného zrádce má na mysli.

Nash po krátkém zaváhání odpověděl: „Nemůžu. Neřekl bych, že jsem zrovna teď vzorem duševní vyrovnanosti.“

„No… vzhledem k situaci bych o tom radši rozhodl já.“

„Chcete mě obejít,“ zavrtěl hlavou Nash. „To není moc hezké.“

„Mikeu,“ zasáhl Rapp, „máš báječnou rodinu. Kvůli nim i kvůli tobě jsem se tě tenhle týden pokoušel odklonit jiným směrem. K upřímnosti. Nedokážeš zvládnout obojí. Nemůžeš být vynikající otec a manžel a zároveň se přehrabovat v tomhle bordelu. Něco musí jít stranou.“

Nash se díval do ohně a uvažoval na tím rozporem.

Rapp se předklonil a uzavřel: „Já se s těmihle lidmi budu cákat v kanále. Ty se běž postarat o rodinu.“

Nash dlouho mlčel a pak pokýval hlavou, jako kdyby se rozhodl. Vstal a hodil do plamenů prázdnou plechovku od piva. Pozoroval, jak se žhaví do červena a začíná se kroutit. Otočil se k Rappovi a řekl: „Díky.“

Dívali se, jako odchází do tmy mezi ohněm a domem.

Rapp se podíval po Colemanovi a Hurleym, ve tváři zklamaný výraz, a pak uslyšel, jak Nash dodává: „Jdu se starat o rodinu. Dobrou noc, chlapi.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai