Ultimátum

Vince Flynn

(1999)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Ultimátum je jízda plná šokujících překvapení, tak autentická, že až mrazí v zádech. Děsivá vize, ve které je americký ideál demokratické vlády dohnán do těch nejkrutějších extrémů. Vinni jsou všichni. I prezident.

Ultimátum

Vince Flynn

Všechny vlády jsou voleny lidmi a jejich moc musí být řízena těmi, kteří je zvolili. Dojde-li k tomu, že se některá vláda časem stane destruktivní, mají lidé svrchované právo ji změnit, nebo přímo zrušit a ustanovit si novou formu vlády… Je jejich právem a dokonce povinností zbavit se takové vlády a zajistit si tím bezpečnou a spravedlivou budoucnost.

THOMAS JEFFERSON Deklarace nezávislosti

01 KAPITOLA

Starý dřevěný srub stál v samotě, obklopen stromy a tmou. Závěsy v oknech byly zatažené a na přední verandě se povaloval pes. Z komína vycházel tenký proužek dýmu a zvolna se rozplýval na vesnických pláních Marylandu směrem k Washingtonu. Uvnitř srubu seděl muž a tiše přikládal stohy papírů do hořícího krbu.

Tyto papíry byly výsledkem únavné a puntičkářské práce trvající několik měsíců. Každý arch představoval hodiny zápisů nekonečných pozorování, do hloubky zpracovaných profilů objektů a podrobné mapy okolí hlavního města. Muž měl absolutně přesné informace o tom, kdy se policie vydávala na obhlídku, v kolik hodin se roznášely noviny, kdo si kdy chodil zaběhat – a co bylo vůbec nejdůležitější – kde jeho budoucí oběti spaly a v kolik hodin vstávaly. On i jeho muži je sledovali po několik měsíců, pozorovali je a čekali. Trpělivě se snažili odhalit, které části jejich každodenní rutiny by mohli využít – kdy jsou nejzranitelnější. Jeho svalnaté ruce se natáhly blíž k ohni. Trošku je protáhl a pak je pevně sevřel v pěsti. Lidé, které tak zuřivě sledoval, ho posílali do těch nejpodivnějších míst, jaká jen na této planetě existovala, aby zabil jiné lidi, představující hrozbu pro národní bezpečnost Spojených států amerických.

Už dávno ztratil přehled o tom, kolik lidí zabil pro dobro a ve službách své vlasti. Nemusel provádět žádné hlubokomyslné psychologické triky, aby se usmířil se svým svědomím. Jeho ten pomyslný počet zářezů na pažbě prostě nikdy nezajímal. Bez ohledu na to, jak vysoké to bylo číslo, necítil žádnou lítost nad lidmi, které oddělal. Stejně to vesměs byli jen odporní psychopati, vraždící nevinné civilisty.

Osamělý muž, choulící se u ohně, byl ve skutečnosti jedním z nejvýkonnějších úkladných vrahů, kteří od dob Abrahama Lincolna spatřili světlo světa. Rozsévač smrti, vycvičený a placený vládou Spojených států. Jeho krátké blond vlasy do místnosti zlověstně odrážely odlesk plamenů praskajícího ohně. Zítra bude poprvé zabíjet na americké půdě. Zvláštní premiéra! Časy, místa a cíle už byly vybrány. Za necelé dvacet čtyři hodiny se běh americké politiky navždy změní.

Východ slunce nad Washingtonem zahájil dlouhý a rušný den. Už od rána to tu bzučelo jako ve vosím hnízdě, protože zítra měl Kongres hlasovat o prezidentském návrhu federálního rozpočtu na příští rok.

Kongresmani, senátoři, úředníci a lobbisté – všichni se na poslední chvíli snažili ovlivnit určité rozpočtové položky. Hlasování se blížilo a vůdci obou politických stran vyvíjeli obrovský tlak na své poslance, aby hlasovali v souladu se stranickými zájmy.

Nikdo však nebyl vystaven takovému tlaku jako Stu Garret, šéf prezidentova štábu. Bylo skoro devět hodin a Garret už málem explodoval. Když stál v Modrém pokoji Bílého domu a pozoroval prezidenta, čtoucího několika školáčkům „Příběhy pana Vajíčka“, jeho hněv se stupňoval rychlostí světla. Garret prezidentovi jasně řekl, že jeho fotografování s dětmi dnes nepřichází v úvahu, ale Ann Moncurová, vedoucí oddělení pro styk s tiskem, prezidenta nakonec přesvědčila, aby to udělal. Garret nebyl zvyklý prohrávat, jenže Moncurová argumentovala tím, že je třeba veřejnosti ukázat, jak prezident stojí stranou všech politických tahanic, které ve Washingtonu právě probíhají.

Garret se mohl v posledním měsíci strhat, aby sehnal dostatek hlasů, které by zajistily bezbolestné schválení rozpočtu. Byl si dobře vědom, jak se jejich šance na znovuzvolení prudce sníží, jestliže rozpočet neprojde. Celkový výsledek bude asi dost těsný, ale mělo by to stačit.

Vždycky se ovšem může na poslední chvíli objevit nějaký nový faktor, který všechno zhatí. O jednom takovém dokonce věděl. Jeho největším problémem však teď byl prezident. Potřeboval, aby se věnoval svému úřadu, aby telefonoval na všechny světové strany. Místo práce si však první muž Spojených států zatím hrál na veršující chůvu.

Podle denního programu už měli půl hodiny zpoždění, to ale bylo plně v souladu s tradicí Bílého domu. Garret se podíval na hodinky (už podesáté během posledních pěti minut) a rozhodl se, že už toho bylo dost. Pohlédl na Ann Moncurovou, která stála jen o několik metrů dále. Garret se protáhl podél zdi za zády několika zaměstnanců a přiblížil se k Moncurové.

Důvěrně si ji přitáhl k sobě a zašeptal jí do ucha: „Tohle je ten nejblbější nápad, jaký jste kdy měla! Jestli rozpočet zítra neprojde, máte padáka. Tenhle cirkus se už protáhl o čtvrt hodiny. Teď půjdu do Oválné pracovny, a jestli za mnou prezident do pěti minut nepřijde, vrátím se a osobně vás vyhodím oknem na ulici.“

Moncurová se zmohla jen na chabý úsměv. Rychle přelétla očima místnost a zjistila, že jim polovina zaměstnanců a pár lidí od tisku věnuje až příliš velkou pozornost. Několikrát pokývala hlavou, jako by se nic nedělo.

Vcelku se jí ulevilo, když Garret zmizel ve dveřích. Z pochopitelných důvodů nestála o společnost starého a pedantického šéfa štábu.

Jednoduše řečeno: Garret byl pes.

Michael O’Rourke rázně procházel halou budovy Cannon. Bylo krátce po deváté a budova byla plná lidí. O’Rourke se úspěšně snažil vyhýbat pohledům. Nechtěl být zatahován do konverzace. Nebyl dnes zrovna v nejlepší náladě. O’Rourke neměl Washington příliš v lásce. Vlastně jej přímo nenáviděl. V polovině cesty halou zničehonic zabočil a zavřel za sebou dveře.

Uvnitř postávalo pět mužů v tmavých oblecích, všichni s kávou v ruce. O’Rourke se tázavě podíval na sekretářku, ale než mohla něco říct, muži ho obklopili.

„Mohl byste nám věnovat chvilku času, kongresmane? Bude to jen pět minut!“ žádal muž stojící nejblíže u dveří.

Dopředu se prodral malý, poněkud podsaditý chlápek.

„Kongresmane, velmi by mne zajímalo, jaký bude mít vaše rozhodnutí nepodpořit prezidentův rozpočet dopad na farmáře ve vašem obvodu.“

Teprve dvaatřicetiletý kongresový nováček zkušeně zvedl ruce.

„Pánové, zbytečně plýtváte svým drahocenným časem! Už jsem se pevně rozhodl a skutečně nebudu hlasovat pro rozpočet navržený prezidentem. Teď kdybyste byli tak laskavi a vyklidili mou kancelář, mám strašnou spoustu práce.“

Skupinka začala okamžitě protestovat, ale O’Rourke jen otevřel dveře a elegantním gestem ji vyprovodil na chodbu. Pětici mužů nezbylo nic jiného, než schlíple sbalit své aktovky a pokusit se nalézt nějakou povolnější oběť s poslaneckým mandátem.

Tělnatý lobbista se trochu opozdil a zkusil to ještě jednou. Koneckonců i politik je jenom člověk, alespoň se to říká.

„Kongresmane, mluvil jsem s několika lidmi ve vašem obvodu a ti mi řekli, že farmáři čekají na obilné dotace, které má prezident v rozpočtu, jako na boží smilování.“ Lobbista se odmlčel, aby O’Rourke mohl zareagovat, ale ten se k tomu nijak neměl. Zkusil to tedy jinak: „Jestli ten rozpočet neprojde, nechtěl bych být ve vaší kůži v příštím volebním období.“

O’Rourke se na něj chladně zadíval a mezinárodně srozumitelným gestem ukázal na dveře. „Mám práci!“

Protože však do hlasování zbývalo málo času, lobbista se nechtěl vzdát tak snadno. „Pane O’Rourku, budete-li hlasovat proti, Asociaci amerických farmářů nezbyde příští rok nic jiného než podpořit vašeho oponenta.“

O’Rourke jen zavrtěl hlavou a řekl: „Asi vás zklamu, ale já už podruhé kandidovat nehodlám.“

S přátelským pokynutím mu rychle přibouchl dveře před očima. Pak se otočil ke své sekretářce Susan Chambersové.

Susan se omluvně usmála a řekla: „Promiň, Michaeli! Upozornila jsem je, že nemáš čas, ale trvali na tom, že to aspoň zkusí.“

„Nemusíš se nijak omlouvat, Susan.“ Michael vyšel z předpokoje a zmizel ve své kanceláři. Postavil aktovku na židli vedle stolu a prohlédl si sadu růžových vzkazů. Přes dveře pak křikl: „Už přišel Tom?“

„Ne.“

„A volal sem?“

„Ano. Protože prý neexistuje žádná šance, že by se prezident dal na stará kolena ke skautům, rozhodl se udělat jeden dobrý skutek tím, že zruší dotaci Odboru pro elektrifikaci vesnic. Nejdřív prý vyřídí nějaké pochůzky a objeví se tu kolem jedné.“

Tim O’Rourke byl Michaelův o dva roky mladší bratr a zároveň náčelník jeho štábu poradců.

„Jsem rád, že mám kolem sebe tolik optimistů.“

Susan vstala od stolu a vstoupila do Michaelovy kanceláře.

„Michaeli, buďme realisté! Velmi si tě vážím za to, že se snažíš protlačit správné věci, ale musíš si uvědomit, že poctivci jako ty nemají ve Washingtonu na růžích ustláno. Tohle nemůžeš vyhrát.“

„Díky za důvěru, Susan!“

Susan si povšimla Michaelových očí – napuchlých a unavených.

„Michaeli, že jsi byl včera zase celou noc vzhůru?“

O’Rourke přikývl. Před Susan nemělo cenu zapírat.

„Tenhle staromládeneckej život tě jednou zabije. Jak dlouho ještě bude muset tvá roztomilá přítelkyně čekat na bílý závoj?“

O’Rourke se ušklíbl, neboť podobná konstatování už patřila k evergreenům posledních týdnů. Neměl teď na ženění ani pomyšlení. Snad příští rok, až vypadne z Washingtonu. Se skloněnou hlavou si povzdechl:

„Susan, já jsem Ir a my se většinou ženíme pozdě. Kromě toho si pořád nejsem úplně jistý, že tohle je ta pravá…“

„To je lež a ty to moc dobře víš. Zbožňuje tě. Dobře jsem si všimla, jak se na tebe dívá těma svýma velkýma hnědýma očima. Takových jako ona po světě zase tolik nechodí.“ Chambersová ho něžně plácla přes břicho. „Doufám, že teď když jsem tě pasovala na nejžádanějšího svobodného muže v celém Washingtonu, nezpychneš!“

O’Rourke se znovu ušklíbl a tentokrát i zavrtěl hlavou. „Vtipný, Susan, opravdu vtipný!“

Chambersová se otočila a s chichotáním vyšla z kanceláře.

„Jsem opravdu rád, že se na můj účet dobře bavíš! Třeba si to budu moct odepsat z daní. Mimochodem – mám kolem dvanácté schůzku, tak mi sem nepřepojuj žádný telefony. Do té doby nechci být rušen.“

„Co když bude volat tvůj děda, nebo dokonce Liz?“

„Pro nikoho tu nejsem.“ O’Rourke zavřel dveře a posadil se za pracovní stůl.

02 KAPITOLA

Když prezident vstoupil do své kanceláře, nalezl Garreta a ředitele rozpočtu Marka Dicksona na pohovce u krbu v rušné debatě o výsledku budoucího hlasování. Oba se snažili objevit někoho, kdo by se dal zlákat na jejich stranu. Stevens věděl, že jeho šéf kabinetu nemá nejlepší náladu, a sám neměl dostatek energie na zbytečnou hádku.

Cestou k pohovce si sundal sako na znamení neformálnosti, přehodil je přes pohovku a spráskl ruce.

„Dobře, Stu, po zbytek dne jsem už jen tvůj. Čím mám začít?“

Garret vzhlédl a naznačil prezidentovi, aby se posadil. Garret a Dickson byli v kanceláři už od šesti hodin ráno a pokoušeli se dát dohromady konečné skóre. Den před hlasováním se jim podařilo zajistit 209 hlasů. Opozice jich měla 216 a deset kongresmanů se ještě nerozhodlo. Garret před sebou držel papír se dvěma kolonkami:

NEROZHODNÍ a MOŽNÍ PŘEBĚHLÍCI. Deset jmen tvořilo první kolonku a šest druhou. Je třeba říci, že oba sloupce během posledního týdne notně prořídly. Hlasování se zkrátka kvapem blížilo.

„O. K., Jime, takhle vypadá současná situace!“ Kromě Garreta si nikdo nedovolil oslovovat prezidenta křestním jménem. „Musíme to dneska všechno uzavřít. Basset s Koslowskim jsou v Kapitolu a nabízejí cukr i bič těm, kteří se ještě nerozhodli. V poledne se pokusíme odstartovat naši kampaň.“

Tom Basset byl mluvčím Bílého domu a Jack Koslowski předsedou rozpočtového výboru.

„Můžeme si to v téhle situaci vůbec dovolit?“ zeptal se prezident opatrně.

Garret se protáhl a usmál se. „Tom Basset má v jedenáct schůzku s kongresmanem Moorem. Jakmile skončí, Frank svolá tiskovou konferenci a oznámí, že podpoří náš rozpočet.“

„Na kolik nás to jeho prohlášení přijde?“ otázal se Dickson.

„Asi na deset milionů.“

„Vy si vážně myslíte, že se vám podaří koupit Moora za deset milionů? Taková částka pro něj neznamená víc než příjemný kapesný navíc.“

Prezident nechápavě zavrtěl hlavou. „Jak to chcete zaonačit, aby jste ho za takový pakatel získali?“

Garretův úsměv vyzařoval notnou dávku sebevědomí. „Podařilo se nám najmout pomoc zvenčí. Ta už mu napomůže vidět věci ve správném světle.“

„Jakou pomoc?“

Garret chvíli počkal, než odpověděl: „Arthur Higgins nám opatřil seriál fotografií kongresmana s jistou mladou dámou ve velmi výmluvné situaci.“

Arthur Higgins! Toho času nejzáhadnější postava ve Washingtonu.

Stevens přemýšlel, zda by pro něj bylo vhodné zajímat se o bližší detaily. Bezpečnostní majáček někde v jeho mozku vysílal jasné: NE!

Arthur Higgins byl obávanou postavou nejmocnějších sfér Washingtonu, stejně jako dalších významných metropolí v různých částech světa. Pouhé vyslovení jeho jména vzbuzovalo posvátnou úctu. Higgins stál čtyřicet let v čele nejtajnějšího odboru CIA. On ani jeho oddělení oficiálně nikdy neexistovali, ale neoficiálně…

Higgins byl mozkem i operátorem nejnebezpečnějších a nejchoulostivějších tajných operací, na kterých se CIA v éře studené války podílela. Před několika lety se ho po tuhém mocenském boji podařilo donutit, aby na své postavení v CIA rezignoval. O tom, čím se od té doby zabýval, se jen pokradmu šeptalo za pečlivě zavřenými dveřmi.

Jisté bylo jen jedno – o rybaření se rozhodně nejednalo.

Stevens vzhlédl od papírů a pronesl: „Takže vy jste se rozhodli Franka Moora vydírat?“

Garret se znovu samolibě usmál. „Dalo by se to tak říci.“

„Asi bych se neměl příliš zajímat o detaily, že ano?“

„To bude nejlepší,“ pokýval hlavou Garret. „Pro vás je podstatné jen to, že Moore nebude mít jinou možnost, než vám zítra odevzdat svůj hlas.“

Stevens chápavě přikývl a dodal: „Jen bych propříště uvítal, kdybych byl o takových věcech informován dřív, než k nim dojde.“

„V pořádku.“ Garret pak opět stočil rozhovor na úkoly, které před nimi stály dnes. „Jime, nutně bych potřeboval, aby ses podíval na ty potenciální přeběhlíky. Našim lidem se podařilo zjistit, že dvěma z těch šesti by stačil náš závazek, že v příštích volbách nepodpoříme jejich protikandidáty. Z těch deseti nerozhodnutých a šesti možných přeběhlíků jich musíme dostat na naši stranu aspoň devět. Jinak bude rozpočet v háji a volby v příštím roce se stanou naší labutí písní.“

„Nehrozí nějaká přeběhnutí na naší straně?“ zeptal se prezident opatrně.

Garret se naklonil dopředu. „Toho se nemusíš obávat. Jestli některý z těch panáků dezertuje, Koslowski se postará o to, aby jeho obvod nedostal z federálního rozpočtu ani cent. Nepočítám, že by to někdo z nich riskoval.“

Kromě své funkce předsedy rozpočtového výboru byl Jack Koslowski v Kapitolu znám také jako partajní ‚domlouvač‘. Vybudoval si úctyhodnou pověst a stal se postrachem i nejtvrdších hráčů ve Washingtonu.

„Všechno, co od tebe dnes ráno potřebujeme, je, abys pěkně přátelsky zavolal těm několika zelenáčům v Kongresu, zaapeloval na jejich národní cítění a vysvětlil jim, co všechno může jejich hlas pro naši vlast znamenat. Třeba je sem pozvi na oběd.“

Prezident se sice viditelně ošíval, ale Garret neúprosně pokračoval:

„Já vím, Jime, jak nerad se stýkáš s obyčejnými smrtelníky, ale nepodaří-li se nám některé z nich získat, máme velkou šanci, že jejich řady po příštích volbách rozšíříme sami.“ Garret se na chvilku odmlčel, aby prezidentovi poskytl dostatek času připomenout si všechny ty nepříjemnosti, provázející prezidentskou kampaň. „Jestli s Moorem půjde všechno hladce – a nevidím žádný důvod proč by nemělo – ohlásím tiskovku na dvanáctou. Zkusíme je trochu vystrašit. Bylo by dobré, kdyby ses tam postavil a hlasitě si postěžoval na neprostupnost Kongresu. Řekneš, že nemáš žádnou šanci vylepšit životní úroveň tohoto národa, pokud ti neschválí rozpočet. Včera v noci jsem ti napsal projev, a až budeš hotov s těmi telefonáty, rád bych to s tebou prošel.“

Garret tento projev sice nepsal, tím byl pověřen jeden z jeho zaměstnanců, ale šéf kabinetu neměl ve zvyku nechat slíznout smetanu někoho jiného.

„Co řekne, jestli se ho zeptají na kupování hlasů?“ zajímal se Dickson.

„Všechno zapřeme. Prostě jim řekneš, že existuje několik kongresmanů, kteří by rádi získali určité drobné ekonomické úlevy pro své obvody. Pro všechno ostatní platí: zapírat, zapírat, zapírat! Za pár dnů bude po všem a tisk si najde nějakou novou oběť. Jestli na tebe zaútočí kvůli nějakým choulostivějším pasážím rozpočtu, prostě se z toho nějak vykroutíš. Pak se podíváš na hodinky a tiskovku ukončíš. Řekneš třeba, že se musíš setkat s diplomaty z jedné z těch zemí bývalého Sovětského svazu.“ Garret si zapsal krátkou poznámku. „Než s tím skončíš, budu mít už nějakou tu výmluvu připravenou.“

Prezident pokýval hlavou. Byl profesionálním politikem, a pokud šlo o Garreta, ten patřil k nejobratnějším manipulátorům veřejného mínění. Na toho se mohl naprosto spolehnout.

Garret zabodl ukazováček do seznamu kongresmanů. „Dobrá, pojďme na to! Pokud se nám podaří prosadit rozpočet, kašlu na to, co si bude myslet tisk.“ Garret uchopil tužku a zakroužkoval tři jména v kolonce potencionálních přeběhlíků. „Tihle tři chlapíci, Jime, jsou tři nejukázkovější moulové, jaké si jen můžem přát. Poctiví naivkové plní ideálů. Všichni tři jsou v Kongresu noví. Pokud na ně zapůsobíš majestátem svého úřadu a proneseš k nim něco ve stylu: ‚ani Řím nebyl vybudován přes noc‘, myslím, že brzy roztajou.“ Prezident přikývl na znamení, že pochopil podstatu představení, které měl sehrát.

„Další dva jsou ti chlápci, o kterých jsem vám už říkal. Když jim slíbíme, že nepodpoříme jejich oponenty v příštích volbách, přejdou na naši stranu. Chtějí to ale slyšet přímo od tebe. Mně by nevěřili.“ Garret rošťácky mrkl. „Dovedeš si to představit?“

Všichni tři se rozesmáli. Garret pokračoval: „Ta poslední poslankyně je fakticky magor a nejsem si jistý, jestli se nám ji podaří přesvědčit. Koslowski ale chtěl mít její jméno na seznamu, takže tam je. Oba prý pocházejí z Chicaga. Je to černoška, poprvé v Kongresu, a musím se přiznat, že z ní mám docela vítr. Je to totiž kovaná bojovnice proti rasismu. Ta ženská je schopná obvinit z rasismu kohokoli, a to bez výjimek. Ta by nazvala rasistou i papeže, kdyby jí k tomu dal příležitost.

Myslím, že si za svůj hlas naúčtuje pozvání na několik vybraných večírků a funkci v nějakém tom významnějším výboru, a až ji dostane, postaví se a hlasitě označí některého z našich vážených sponzorů za rasistu. Udělá dost trapný a pro nás i zbytečně drahý skandál. Já bych radil vyhnout se jí obloukem.“

Prezident si začal masírovat prsty. „Proč je ale na seznamu?“

„Jak už jsem řekl, Jack ji sem připsal pro případ, že bysme na poslední chvíli potřebovali hlas. Nebudeme ji kontaktovat, dokud nebude zbytí. Pak děj se vůle boží. Ale pojďme se teď věnovat našim zelenáčům, ti jsou důležitější.“

Prvním na seznamu byl Michael O’Rourke. Prezident zabodl pero do jeho jména. „Michael O’Rourke – kde jsem to jméno už slyšel?“

Garret se na něj překvapeně podíval a zavrtěl hlavou. „Nemám ponětí. Kandidoval jako nezávislý v Minnesotě, je v Kongresu poprvé.“

Garret překontroloval své poznámky. „Předtím pracoval pro senátora Olsona. Absolvoval univerzitu v Minnesotě, za kterou hrál hokej. Sloužil u mariňáků a zúčastnil se bojů v Perským zálivu. Hele! Jednou vedl průzkumnou jednotku mariňáků za linií a viděl sestřel spojeneckého letadla. Přiběhl pilotovi na pomoc a pak se svou četou odolával celé rotě iráckých vojáků, dokud se neobjevila naše obrněná jednotka. Vysloužil si tím Stříbrnou hvězdu.“

Prezident upřeně pozoroval napsané jméno a tiše si pro sebe mumlal: „Jsem si naprosto jistý, že jsem už o něm někdy slyšel.“

Mark Dickson se do toho vložil. „Možná jste o něm, pane prezidente, četl v novinách. Jeden plátek ho nedávno korunoval na nejžádanějšího svobodného mládence ve Washingtonu.“

Stevens několikrát zabodl perem do papíru. „To bude asi ono. Máte pravdu. Nedávno jsem přistihl své sekretářky, jak vzdychají nad jeho fotkou. Opravdu velmi přitažlivý mladík. Toho bysme možná mohli využít v náš prospěch. Víme o něm ještě něco dalšího?“ Garret zapátral v poznámkách, které mu připravil jeho asistent.

„Je mu dvaatřicet a pochází z Grand Rapids. Jeho rodina úspěšně podniká v dřevařském průmyslu.“ Garret uznale svraštil obočí, když si přečetl odhadovanou cenu O’Rourkovy dřevařské společnosti. „Chudý teda zrovna nejsou! Nicméně prohlašuje, že pro nás v žádném případě hlasovat nebude, pokud budeme v rozpočtu nadále trvat na finanční dotaci Výboru pro elektrifikaci vesnic.“

Prezident se pobaveně zasmál a zeptal se: „To je to jediné, co mu vadí?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Garret. „Myslí si, že celá ta záležitost pěkně smrdí, ale je ochotný dát nám hlas, pokud tu dotaci vyškrtneme.“

Prezident se zachmuřil. „To je prostě směšné. Ztratili bysme tím polovinu hlasů, které máme, a získali jen pár navíc.“

„Přesně tak.“

„Zavolejme mu, ať zjistíme, nakolik to myslí vážně. Třeba si to před prezidentem Spojených států rozmyslí.“ Stevens stiskl knoflík na desce před sebou. „Betty, zavolala byste kongresmana O’Rourka? Rád bych si s ním promluvil.“

„Samozřejmě, pane prezidente.“

Stevens odložil sluchátko. „Co mi o něm ještě můžeš říct?“

„Už moc ne. Je velkou neznámou. Sázím hlavně na to, že jakmile uslyší tvůj hlas v telefonu, roztaje jako malý kluk.“

O’Rourke přemýšlel, když se v interkomu ozval Susanin hlas. Dokončil rozepsanou větu a stiskl tlačítko. „Co se děje, Susan?“

„Michaeli, volá tě prezident Spojených států.“

„Velmi vtipný, Susan! Dneska máš rozhodně svůj den. Řekl jsem ti přece jasně, že nechci být rušen, a to platí i pro toho tvého prezidenta. Řekni, že mu zavolám po obědě, jestli ještě bude prezidentem.“

„Michaeli, já nežertuju. Prezident čeká na lince jedna.“

O’Rourke se musel usmát. „Susan, to se tak nudíš?“

„Myslím to smrtelně vážně. Vezmi si linku jedna.“

Při pohledu na blikající světýlko O’Rourke svraštil čelo. Pak stiskl příslušné tlačítko. „Haló, tady kongresman O’Rourke.“

Prezident seděl za svým stolem a Garret s Dicksonem odposlouchávali na přípojkách ve dvou různých koutech místnosti. Po O’Rourkově ohlášení se prezidentův hlas rozezněl profesionálním nadšením.

„Dobrý den, kongresmane!“

Když Michael uslyšel známý hlas, překvapeně se posunul na židli dopředu. „Dobrý den, pane prezidente!“ řekl.

„Jak se vám daří?“

„Děkuji, dobře. Jak se máte vy, pane prezidente?“

O’Rourke zavřel oči. Proč jen ho Susan neposlechla!

„Díky za zeptání, ale měl bych se mnohem líp, kdyby se někteří z vás rozhodli podpořit můj návrh rozpočtu.“

„Ano, rozumím vám, pane prezidente.“ Po O’Rourkově suché odpovědi se rozhostilo ticho, které nakonec přerušil první muž Spojených států.

„Víte, kongresmane, pocházíte z opravdu krásného kraje! Jeden z mých spolubydlících na Darmouthu měl malý srub u Grand Rapids. Jedno léto jsem tam byl týden na prázdninách a bylo to opravdu skvělý. Teda až na ty zatracený komáry. Bylo jich tam tolik, až jsem měl občas v noci pocit, že by mě mohli za letu sebrat jako jestřábi a odnést si mě k sobě do hnízda.“

„Ano, ti komáři jsou někdy opravdu nepříjemní,“ pronesl O’Rourke stejně monotónním hlasem jako předtím. Zřejmě to byla součást jeho image. Prezident však pokračoval, jako by byli s O’Rourkem už léta nejlepšími přáteli.

„Dobrá, Michaeli! Hlavním důvodem, proč ti volám, je, abych ti sdělil, že opravdu potřebuju tvoji pomoc. Dřív než mi řekneš, jestli budeš zítra hlasovat pro nebo proti, bych ti rád vysvětlil pár věcí. Sám už tuhle práci dělám dvacet pět let a dobře si pamatuju, jaký to bylo, když jsem byl v Kongresu nováčkem. Byl jsem plný elánu, rozhodnutý změnit všechno od základů… Brzy jsem si však uvědomil, že nemůžu mít vždycky jen to dobrý, že někdy musím udělat ústupek a vzít i to horší, jinak se nikam nedostanu. Dobře vím, jak se teď cítíš, Michaeli. Byl jsem úplně stejný.

Dobře si pamatuju na den, kdy jsem poprvé hlasoval o rozpočtu. Byla tam spousta věcí, ze kterých se mi zvedal žaludek. Vzpíral jsem se proti tomu, dokud si mě pár zkušených matadorů nevzalo stranou a nevysvětlilo mi, že nikdy nebude existovat rozpočet, se kterým bych byl plně spokojený. Když jsem si pak rozpočet prohlídl líp, zjistil jsem, že souhlasím zhruba s osmdesáti procenty položek.

Michaeli, sněmovna má čtyři sta třicet pět členů a není možné sestavit rozpočet tak, aby se líbil všem. Vím, že nesouhlasíš s dotací pro VEV, a abych k tobě byl naprosto upřímný, sám jsem se posledních dvacet let snažil tento program zrušit, ale nejde to. Jestli tu dotaci zruším, můj rozpočet se potopí stejně rychle jako Titanik, jenom ne tak slavně. Plně s tebou souhlasím, dotace pro VEV by měla být zrušena. Ale když budu chtít, aby mi schválili všechny další správné věci, které naší krásné zemi prospějí, musím udělat určité kompromisy. VEV je prostě jen cena, kterou musíme zaplatit za to, aby naše vlast vzkvétala…“

Prezident udělal efektní pauzu pro O’Rourkovu odpověď; ale ten ho buď nepochopil, nebo se rozhodl mlčet.

„Michaeli, chápeš vůbec, v jaké jsem pozici? Nikdy nebudu moct předložit rozpočet, který by uspokojil všechny. Na to je vás ve sněmovně příliš mnoho. Buď realistický… Já budu první na odstřel, pokud mi rozpočet neprojde, a moje možnosti jak pomoct této zemi se rapidně zúží. Žádám tě proto o pomoc… Vím, jak se teď cítíš, byl jsem na tom stejně… Já jen potřebuju, abys projednou ignoroval těch dvacet procent, se kterýma nesouhlasíš, a podpořil těch osmdesát tvořících páteř rozpočtu. Pomůžeš-li nám z bryndy, Michaeli, osobně se zasadím o to, aby tvá politická dráha byla dlouhá a úspěšná.“

Stevens udělal další pauzu, aby měl O’Rourke čas představit si všechny možnosti, jak by mu mohl prezident Spojených států pomoci v kariéře.

„Tak co říkáš, Michaeli, plácneme si? Mohu zítra počítat s tvým hlasem?“

Na druhém konci vládlo dlouhé a nepříjemné ticho. O’Rourke si tiše spílal za to, že dnes vůbec bral do ruky sluchátko. Dnes, den před hlasováním, neměl náladu na sáhodlouhé rozpravy s prezidentem. S upřímností sobě vlastní se nakonec rozhodl pro nejpřímější a nejráznější řešení.

„Pane prezidente, abych byl upřímný, přiznám se, že se mi toho na vašem rozpočtu líbí jen velmi málo, a proto vám zítra hlas nedám. Obávám se, že se s tím nedá nic jiného dělat. Je mi líto, že jsem vás zbytečně obral o váš čas.“

O’Rourke ani nečekal na odpověď a zavěsil.

03 KAPITOLA

Prezident seděl nevěřícně za stolem a zíral na telefon před sebou. Pak přesunul pohled na Garreta a tiše se zeptal: „Slyšels to? On mi zavěsil!“

„Ten chlap je snad idiot. Ten ve Washingtonu nevydrží dlouho. Nenech se tím rozladit, Koslowski se o něj postará.“ Garret vstal a vydal se ke dveřím. „Budu hned zpátky, jen si pro něco skočím do kanceláře. Marku, postarej se, ať zavolá Dreyera a Hamptona. Jime, stačí, když jim slíbíš, že v příštích volbách nebudeš podporovat jejich oponenty. Já budu za pět minut zpátky.“

Garret prošel halou a ignoroval vše, co mu stálo v cestě. Vešel do své kanceláře, rychle za sebou zavřel dveře a došel přímo ke stolu.

Než uchopil sluchátko, vytáhl z kapsy balíček malborek a jednu strčil do pusy. Zapálil si a dvěma rychlými tahy naplnil plíce. Prezident Garretovi nedovolil v Oválné pracovně kouřit, takže se musel v pravidelných hodinových intervalech vždy vytratit ven. Zvedl sluchátko a vytočil přímou linku Jacka Koslowskiho.

Na druhém konci se ozval nevrlý hlas: „Kdo je?“

„Jacku, tady je Stu. Tak jak to vypadá?“

„Zatím dobrý. Naše stádečko drží při sobě a jediný, co ještě potřebujem ke štěstí, je, aby nám vyšli vstříc ti naši čtyři chlapci a Tom.“

„Oba dobře víme, že nám Tom dodá Moora před dvanáctou na stříbrném podnose. My teď ale potřebujem přetáhnout na naši stranu další.“

„Máš na mysli někoho konkrétního?“

„Pro začátek potřebuju, abys zpracoval toho klauna O’Rourka. Prezident k němu měl před chvílí pětiminutový projev, ale on mu zavěsil.“

„Nekecej! Zavěsil Stevensovi?“ Koslowski se hlasitě rozesmál.

Garret si nemyslel, že by to bylo něco k popukání. „Pěkně ho zpracuj, a jestli přijdeš ještě na někoho, kdo by nám mohl pomoct, ohlaš se do dvanácti.“

„Nasadím na to své hochy a uvidíme, co se dá dělat. Dám ti vědět.“

Oba muži zavěsili.

Kongresman O’Rourke seděl za svým stolem, pročítal si nějaké dokumenty a nahrával poznámky do diktafonu, když se dveře jeho kanceláře rozrazily. Štíhlý, dobře oblečený muž, který se O’Rourkovi zdál povědomý, odstrčil Susan a pozval se dál.

Susan, podrážděná chováním vetřelce, se ozvala: „Promiňte, pane, říkala jsem, že tu dnes pro nikoho nejste, ale tenhle muž na to nijak nedbal.“

Muž udělal krok dopředu. „Omlouvám se, že jsem k vám tak vpadl, kongresmane. Jsem jedním z asistentů pana předsedy Koslowskiho. Má pro vás jistý návrh a ocenil by, kdybyste na něj ihned odpověděl.“

Michael se opřel pohodlněji. Teď už si vzpomínal, kde toho černovlasého chlápka viděl. Sklouzl pohledem z asistenta na svou sekretářku.

„To je v pořádku, Susan. Rád s ním promluvím.“

Susan beze slova zmizela z kanceláře a zavřela za sebou dveře.

Asistent předsedy udělal další krok dopředu a napřáhl pravou ruku. O’Rourke jí potřásl, aniž by vstal ze židle.

„Mé jméno je Anthony Vanelli, pane O’Rourku.“

Kongresman odložil diktafon na stůl mezi stohy lejster.

„Posaďte se, pane Vanelli!“

O’Rourke znal pověst tohoto muže a ani na vteřinu nezapochyboval, že by se diskuse mohla odvíjet v přátelském duchu.

Vanelli se posadil na jedno z křesel před O’Rourkovým stolem a pohodlně si překřížil nohy.

„Pane kongresmane, poslali mě k vám, abych zjistil, jestli stále trváte na tom, že nepodpoříte státní rozpočet. Pokud bude vaše odpověď nadále negativní, mám se vás zeptat, co bychom mohli udělat, abyste svůj názor změnil.“

„Pane Vanelli, předpokládám, že víte o mém rozhovoru s prezidentem.“

„Slyšel jsem o tom, pane kongresmane, ale čas pádí a my potřebujeme přesně vědět, kdo jde s námi a kdo proti nám.“

O’Rourke se naklonil dopředu a lokty se opřel o stůl. „Pane Vanelli, já jsem své stanovisko vyjádřil jasně. Nepodpořím rozpočet, pokud z něj nebude vyřazena dotace Výboru pro elektrifikaci vesnic.“

„Samozřejmě, kongresmane, ale je třeba všechno vidět v plném kontextu. Žijeme v pragmatické době a Výbor pro elektrifikaci vesnic je součástí této doby. Je tu a nadále bude, s tím nikdo z nás nic neudělá. Měl byste se zkusit povznést nad tyto maličkosti a posuzovat věci v širších souvislostech. Nemůžete přece odepsat celý rozpočet kvůli takové malichernosti.“

„Pane Vanelli, nepovažuji půl miliardy amerických dolarů za malichernost. Kromě toho jste si vy a vaši lidé patrně stále ještě neuvědomili, že se mé výhrady netýkají jen VEV, nýbrž celého rozpočtu. VEV je pouze nejkřiklavějším příkladem vaší, ehm…, řekněme neschopnosti. Jistě se mnou budete souhlasit – jestliže je nějaká instituce založena proto, aby řešila určitý problém, pak by logicky měla být zrušena, jakmile se tento problém vyřeší, že? Je veřejným tajemstvím, že všechny americké vesnice jsou už dvacet let elektrifikovány, ale vy nadále pouštíte žilou daňovým poplatníkům, aby se páni senátoři mohli odvděčit svým věrným voličům půlmiliardovou dotací. Nemohu souhlasit s deficitem jedné miliardy a nezabránit přitom takovým zbytečným výdajům.“ O’Rourke se pohledem ujistil, že diktafon ještě stále nahrává.

Vanelli povstal a líným krokem přešel na opačný konec místnosti.

„Upozornili mě, že jsi cvok, ale takového vola jsem tu nečekal,“ utrousil přes rameno.

O’Rourke se ušklíbl na Vanelliho záda a řekl přísněji: „Promiňte – zdá se, že jsem vám nerozuměl.“

Vanelli se otočil, udělal pár kroků dopředu a frajersky se opřel o O’Rourkův stůl.

„Tak dost keců, Miku! Nejsem tu, abych se s tebou bavil o politice nebo diskutoval o nějakejch etickejch móresech. To si schovej na večírky těch svejch idiotskejch kamarádíčků, který to v životě nikam nedotáhnou. Nejsem zvyklej takhle marnit svůj čas.“

„Pane Vanelli, myslím, že jsem vám nedovolil, abyste mi tykal a říkal křestním jménem.“

„Zapamatuj si dobře, Miku, Míšo nebo blbečku, že já ti budu říkat, jak budu chtít! Seš pro mě jenom naivní zelenej kongresmánek, kterej si myslí, že sežral všechnu moudrost světa. Jsem sice zhruba stejně starej jako ty, ale já už se vyznám. Jsem realista, na rozdíl od nějakýho pitomýho idealisty, kterej sedí přede mnou. Víš, kam se dostanou všichni idealisti v tomhle městě? Leda tak do prdele! Mě sem poslali, abych ti dal poslední šanci. Buď se k nám přidáš a odhlasuješ rozpočet, nebo se můžeš s kariérou nadobro rozloučit. Máš dvě možnosti. Buď nám píchneš s rozpočtem a pan předseda Koslowski se postará, abys dostal ňáký ty prachy pro svůj obvod navíc, nebo odmítneš a za rok už po tobě neštěkne ani pes.“

O’Rourke povstal a podíval se tomu frajerovi přímo do očí. Při svých sto osmdesáti osmi centimetrech a devadesáti pěti kilogramech živé váhy si to klidně mohl dovolit. O’Rourke se lehce usmál a zeptal se: „Pane Vanelli, co jste měl přesně na mysli tím – neštěkne ani pes?“

Vanelli pro jistotu trochu ucouvl a odpověděl: „Buď se podřídíš a budeš spolupracovat, nebo ti zrujnujem kariéru. Pan předseda Koslowski se už postará, abys nedostal ani cent z rozpočtu tvýho obvodu. Máme lidi, který se právě teď přehrabujou v tvý minulosti. Věř mi, že něco najdou a že toho bude plný město. A když nic nenajdou, tak si něco vymyslíme. Máme dost lidí od tisku, aby bylo za tejden po všem. Budeš populárnější než Lewinská! Naše trpělivost s tebou je u konce.“

Vanelli namířil na O’Rourka provokativně prstem.

„Počkám venku v hale. Chci, aby sis v klidu rozmyslel, jestli ti stojí za to, odpískat kvůli jednomu hlasování celou kariéru. Máš na to přesně pět minut. Pak chci znát odpověď.“

Vanelli vykročil ke dveřím.

O’Rourke uchopil diktafon a rychle zmáčkl převíjení. Přístroj zašustil, jak se kazeta začala přetáčet. Vanelli uslyšel známý zvuk a okamžitě se otočil. Michael zmáčkl další tlačítko a přístroj spustil Vanelliho hlasem:

„Máme lidi, který se právě teď přehrabujou v tvý minulosti. Věř mi, že něco najdou a že toho bude plný město. A když nic nenajdou, tak si něco vymyslíme. Máme dost lidí od tisku, aby bylo za tejden po všem. Budeš populárnější než Lewinská!“

Vanelli se bleskurychle vrhl po diktafonu. „Kdo si sakra myslíš, že seš?!“

O’Rourkova pravá ruka odrazila Vanelliho útok. O’Rourke získal u mariňáků, jimž bylo judo denním chlebem, dobrý trénink. Jedním rychlým pohybem zkroutil Vanelliho ruku tak, až se útočník ocitl na kolenou s tváří zkroucenou bolestí. O’Rourke vyvíjel dostatečně silný tlak, aby Vanelliho udržel na zemi.

Muž na svého přemožitele vrhl nenávistný pohled.

„Okamžitě mě pusť a dej mi tu zatracenou pásku!“

O’Rourke trochu přitlačil a Vanelli hlasitě zasténal.

„Poslouchej dobře, Vanelli! To, že seš z Chicaga a máš italský jméno, ještě neznamená, že umíš automaticky pouštět hrůzu. Trochu jsi vypadl z role. Máš být asistentem kongresmana, a ne zabijákem mafie.“

Vanelli pohnul pravou rukou a pokusil se dosáhnout na své zkroucené zápěstí. O’Rourke to však vystihl a ještě zesílil stisk. Vanelliho ruka dopadla zpátky na zem a postižený znovu hlasitě zanaříkal.

„Podívej se, ty hajzlíku! Nevím přesně, za koho se máš, když si sem dovolíš vpadnout jako mistr světa a pokoušíš se mě zastrašit, ale jestli mě budeš ještě někdy obtěžovat, a to platí i pro tvého šéfa, postarám se o to, abys měl v patách FBI a aby o tobě mluvily všechny televizní stanice. Budeš populárnější než Lewinská! Rozumíš?!“

Vanelli se neměl k odpovědi, takže mu O’Rourke opět trochu přitáhl opratě a zopakoval otázku. Vanelli rychle zakýval hlavou a začal tiše kňourat.

O’Rourke postavil diktafon na stůl, podřepl k Vanellimu a chytil ho za bradu. S pohledem pevně upřeným do jeho očí mu ostrým hlasem jasně sdělil:

„Jestli se kolem mě budeš ještě někdy ochomejtat, garantuju ti, že z toho nevyvázneš jen s pokrouceným zápěstím.“

04 KAPITOLA

Garret rozrazil dveře Oválné pracovny a vtrhl dovnitř. Celý den pobíhal mezi svou a prezidentovou kanceláří, střídavě si zapaloval cigarety a řval do telefonu. Rychlým sebevědomým krokem zamířil do rohu, kde seděl prezident s Dicksonem.

„Mám skvělé zprávy; Moore už je na naší straně.“

Prezident triumfálně rozrazil vzduch v místnosti pěstí a všichni tři vítězoslavně vyjekli.

„Jime, myslím, že bysme měli tu tiskovou konferenci posunout až na jednu hodinu odpoledne.“

„Stu, moc dobře víš, jak nerad něco odkládám. Mohlo by to vypadat, že nejsme organizovaní.“

Garret někde sebral kus čistého papíru a naklonil se nad stůl. Vykroužil do levého horního rohu číslovku 209 a do pravého 216.

„Ráno byl stav dvě stě devět ku dvě stě šestnácti. Od té doby jsme získali Moora, Reilinga a jednoho z těch vidláků. To byli ti nerozhodní. Z kategorie přeběhlíků jsme přetáhli Dreyera a Hamptona. To je minus dva pro opozici a plus pět pro nás. Takže skóre je teď vyrovnané dvě stě čtrnáct ku dvě stě čtrnácti.“ Garret se napřímil a spokojeně vykřikl: „Bože, jak já miluju tyhle dramatický závěry s dobrým koncem! Tohle vítězství je už naše.“

Prezident s Dicksonem se jen spokojeně usmívali.

„Už vím, kam míříš, Stu,“ pronesl prezident. „Rád bys tu tiskovku korunoval ohlášením našeho malého vítězství.“

„Přesně tak. Odsuneme-li ji až na jednu, Tomovi s Jackem se podaří zajistit dostatek hlasů, aby naše vítězství bylo výraznější. Tomovi se už podařilo ulovit Moora a zbytek těch trosečníků se taky brzo položí.“

Prezident věnoval Garretovi uznalý úsměv a nechal se přesvědčit.

„Dobrá, Stu, dělej, co uznáš za vhodné, a klidně tu tiskovku přesuň na jednu. Jenom buď prosím, vlídný ke slečně Moncurové.“

Garret přikývl a odešel splnit svůj úkol. Bude k Ann Moncurové tak něžný, jak to jen muž jeho formátu dovede. Garret žil pro tyhle chvíle.

Vítězství bylo na dosah ruky a Garret byl rozhodnut udělat vše, aby věc dotáhl do triumfálního konce. Neměl náladu na přecitlivělé, pečlivě prověřené úředníky s křehkým egem typu Moncurové. Vždy stál v první linii a nesl svou kůži na trh, ostatní byli jen pouhými posluhovači. Vždycky ho udivovalo, že ti, kteří si nejvíc stěžovali, se nakonec ukázali jako přebyteční. Lidé v přední linii si nikdy nestěžovali, ti jen přinášeli výsledky. Jako třeba Koslowski. Toho nezajímalo, jakými metodami se dosáhne cíle, jen konečný efekt. Jejich nový spojenec, Arthur Higgins, byl ze stejného těsta. Žádné řečičky, žádné výmluvy, jen stoprocentně odvedená práce. V hlavě si poznamenal, že musí napsat děkovný dopis Miku Nancemu, poradci pro národní bezpečnost, za získání takové posily. Bože, jak skvěle Higgins zmákl Moora!

Právě to mohl být zlomový bod celého hlasování o rozpočtu.

Prezident a jeho suita postávali v předsíni za Konferenční místností Bílého domu. Bylo slyšet Ann Moncurovou, jak trpělivě vysvětluje armádě novinářů vycvičené pro boj s Bílým domem, že prezident má dnes odpoledne opravdu náročný program, a nebude proto moci odpovědět na příliš mnoho otázek.

Stevens byl trochu nervózní. Od jeho poslední tiskové konference už uplynuly skoro čtyři měsíce. Selanka mezi ním a tiskem skončila po osmnácti měsících jeho vlády. První měsíce totiž neměl mnoho příležitostí něco zkazit. Tisk za ním stál během předvolební kampaně a prezident mu na oplátku dovolil neomezený přístup k veškerému dění.

Idylka skončila ve chvíli, kdy si někteří pisálci uvědomili, že jejich úkolem je informovat veřejnost o faktech. Bylo odhaleno několik potencionálních skandálů, ale než se z nich staly masové štvanice, zasáhl Stu Garret a všechno zahrál do autu. Dokumenty byly zničeny, lidem se zaplatilo za mlčení (popřípadě lhaní) a tisku se ostentativně tvrdilo, že všechny ty výmysly jsou pokusy opozice, jak zostudit pana prezidenta.

Když všechny vášně pohasly, Garret nastínil novou strategii styku s tiskem: tvářit se ublíženě, zrazeně a udržovat příslušný odstup. Prezident jeho návrh přivítal s úlevou a nová strategie se celkem vyplácela.

Někteří novináři prezidenta respektovali a toužili obnovit přátelské vztahy, které s ním udržovali během prvního roku jeho úřadování, ale ostřílení reportéři tuhle vějičku prohlédli. Příliš mnoho důležitých dokumentů se záhadně ztratilo a příliš mnoho důležitých svědků přes noc stejně záhadně ztratilo paměť a změnilo výpovědi. Tisk, odvěký strážce demokracie, už zažil příliš mnoho, aby se dal opít rohlíkem, upečeným tentokrát ukřivděným prezidentem. Novináři bývají od nátury podezřívaví až cyničtí, zastávají názor, že profesionální politik neudělá nikdy nic bez postranních kalkulací. Pokud se tedy prezident rozhodl izolovat od tisku, jeho pravým důvodem určitě nebyly zhrzené city, nýbrž fakt, že měl důvod se izolovat.

Garret vytáhl prezidenta z hloučku a stranou od všeho dění ho naposledy upozornil, kterým novinářům by se měl vyhnout, až dojde na otázky.

„Hlavně, Jime, nezapomeň – maximálně čtyři otázky! Rayi Holtzovi z Postu a Shirley Thomasové z Timesů se vyhýbej jako čert kříži.“ Prezident přikývl. Garret ho vzal za rameno a začal ho postrkovat k pódiu. „Kdybys ses dostal do úzkých, okamžitě zasáhnu, o to neměj strach. Důležité ale je pamatovat si daná pravidla. Jenom čtyři otázky a pak máš schůzku s ukrajinským premiérem. Pokud budou protestovat, že nemají dost prostoru, jen se usmívej a řekni, že je ti to hrozně líto, ale bohužel nemáš víc času, protože prezidentské povinnosti jsou neúprosné.“

Prezident se usmál. „Klídek, Stu, tohle jsem už kdysi absolvoval!“

Garret mu úsměv vrátil. „A to mě právě znervózňuje.“

Ann Moncurová stále ještě mluvila k novinářům, když si všimla, že většina očí upíná pozornost na pravou stranu pódia. Otočila se a spatřila prezidenta, postávajícího v uličce.

„Dobré odpoledne, pane prezidente! Jste připraven předstoupit?“

Prezident se postavil za pultík a podal dívce ruku. „Děkuji, Ann!“

Moncurová se pak připojila ke Garretovi a Dicksonovi, kteří se opírali o zeď vzadu. Zatímco si prezident urovnával poznámky, fotoaparáty v místnosti cvakaly ostošest. Po chvíli si prezident jemně odkašlal a pohlédl do publika. Se zdvořilým úsměvem pozdravil novináře.

„Dobrý den!“

Novináři mu sborem odpověděli. Jako většina politiků i Stevens ovládal umění manipulace s davem. Jednou z jeho nejsilnějších zbraní byl stowattový úsměv. Většina lidí v místnosti se nikdy nedozví o hodinách usilovného tréninku, které svému úsměvu věnoval. Jen málo věcí v jeho kabinetu bylo ponecháváno náhodě, o to se už Stu Garret postaral. Prezidentský úsměv opět splnil svůj účel a většina lidí v místnosti se začala rovněž usmívat. Prezident položil jemné pěstěné ruce na okraj pultíku a znovu si odkašlal.

„Svolal jsem tuto tiskovou konferenci, abych vám oznámil další vítězství amerického lidu. Během tohoto týdne se mému kabinetu podařilo přes obrovské překážky, způsobené neústupností některých politických představitelů, zabezpečit schválení federálního rozpočtu ve Sněmovně reprezentantů. Dnes v poledne jsme spočítali, že obdržíme dvě stě dvacet hlasů, které nám zaručují sice těsné, ale jisté vítězství.

Nebylo by ode mě fér, kdybych z tohoto místa nevyjádřil své díky nepostradatelnému mluvčímu Bílého domu panu Thomasi Bassetovi za jeho náročnou mravenčí práci, jež se na tomto výsledku výraznou měrou podílela. Jeho úsilí nám bude příkladem, až se společně budeme snažit pozvednout hospodářství naší země a uspíšit její ekonomický růst.“ Prezident se nacvičeným gestem podíval na hodinky a pak plynule přenesl pohled na shromážděné zástupce tisku. „Je mi velmi líto, že musím být stručný, ale bohužel – mám dnes velmi nabitý program. Je teprve jedna odpoledne a já už mám hodinové zpoždění. Promiňte mi tedy, bude-li čas určený pro vaše otázky kratší, než bychom si všichni přáli.“

V prostoru se okamžitě vztyčila záplava rukou a asi tucet novinářů začal vykřikovat dotazy.

Prezident se otočil doleva a spatřil známou tvář Jima Lestera, stálého korespondenta Bílého domu, pracujícího pro televizní stanici ABC. Lester seděl na okraji židle a s napjatou rukou poslušně čekal, až bude vyvolán.

Stevens na něj ukázal. „Ano, Jime?“

Lester povstal ze židle a jeho kolegové, kterým se nedostalo takové pocty, se okamžitě utišili.

„Pane prezidente, podle dostupných zpráv jste dnes ráno disponoval dvěma sty desíti hlasy. Jak se vám podařilo zabezpečit zbývajících deset, a navíc od kongresmanů, kteří prohlašovali, že v žádném případě nezvednou ruku pro rozpočet?“

„Možná to někoho překvapí, ale těch deset zbývajících hlasů jsme získali proto, že v Kapitolu máme dostatek rozumných lidí, kteří se na rozdíl od toho, co říká opozice, domnívají, že jim předkládáme dobrý rozpočet. V této zemi existuje množství lidí, kteří potřebují pomoc, a tu jim náš rozpočet nabízí. Naštěstí zde také existuje určitý počet kongresmanů, kteří si tohle včas uvědomili, a po bližším seznámení s návrhem se jej rozhodli podpořit.“

Prezident se odvrátil od Lestera a ruce opět vyletěly ke stropu. Stevens ukázal prstem na další spřátelenou tvář, patřící tentokrát Lise Williamsonové, korespondentce Associated Press.

„Pane prezidente, neobáváte se, že po tak hubeném vítězství ve sněmovně pro vás bude hlasování v Senátu, kde má opozice mnohem větší převahu, nepřekonatelnou překážkou?“

Stevens nezaváhal ani na sekundu. Tuto otázku samozřejmě očekával a odpověď měl předem pečlivě připravenou. Stačilo ji jen odhláskovat.

„Ani ne. Američtí občané si přejí právě takovýto rozpočet a naši senátoři to dobře vědí. Udělají proto jedinou správnou věc, kterou udělat můžou, a rozpočet podpoří.“

Ještě než Stevens domluvil, začal si vybírat příštího tazatele.

Opět se zvedl les rukou. Dalším šťastlivcem, kterého prezident tak pečlivě hledal, se stal Mick Turner ze CNN.

„Pane prezidente, pokud Kongres rozpočet schválí, bude to obrovským úspěchem vaší vlády. Ovlivní tento výsledek připravovaná jednání o vzájemných obchodních vztazích s Japonskem, která se mají uskutečnit příští měsíc?“

„Všichni dobře víme, že si Japonci zvykli odcházet z podobných jednání s většími výhodami, než se kterými na ně původně přišli. Je to trochu nespravedlivé, uvědomíme-li si, že s námi mají už celých patnáct let vysoce kladnou obchodní bilanci. Takový obchodní deficit zatěžuje americký trh práce. Sami produkujeme výrobky špičkové kvality, ale Japonci nám vytrvale odmítají otevřít své trhy. Tato disproporce dusí naši ekonomiku a brání jí, aby roztáhla křídla a plně využila svého potenciálu. A co je pro nás nejdůležitější, stojí nás to naše vlastní pracovní místa. Není proto pochyb, že schválení našeho rozpočtu bude pro Japonsko jasným signálem, že jsme konečně připraveni zvrátit tuto nepříznivou tendenci, na níž se, bohužel, podepsali i mí předchůdci. Prosím o poslední otázku.“

Zatímco Stevens mluvil, jeho hlava se otáčela jako na obrtlíku a snažila se přehlédnout celou novinářskou galerii. Dobře si všiml pohledné brunety, sedící v místech obvykle rezervovaných pro zahraniční tisk. Protože se voliči o zahraniční záležitosti obvykle nezajímali, Stevens si spočítal, že bude bezpečné, ukončí-li své vystoupení právě zde. Ukázal rukou.

„Ta mladá dáma v poslední řadě, prosím!“

Prezident očekával roztomilý cizí přízvuk. Zůstal jako opařený, když se dívka postavila a spustila perfektní angličtinou:

„Pane prezidente, jsem Liz Scarlattiová z Washington Insideru. Kongresman Michael O’Rourke z Minnesoty se o vašem rozpočtu vyjádřil takto, cituji: Obsahuje větší množství odpadu než párky prodávané v Severní Koreji. Přesto jej byl ochoten přijmout, pokud by z něj byla vyřazena dotace určená Výboru pro elektrifikaci vesnic, která bude podle odborných odhadů stát naše daňové poplatníky od pěti do sedmi set milionů dolarů ročně. Tento výbor byl založen už v roce 1935 a jeho jediným účelem bylo přivést elektřinu do amerického venkova… Můj dotaz tedy zní: Pane prezidente, vím že jste, stejně jako většina našich čelných politiků, velmi zaměstnán, ale existuje ve Washingtonu alespoň někdo, komu se podařilo zaregistrovat, že venkov je už dvacet let elektrifikován? A teď když už o tom víte, hodláte tuto zbytečnou dotaci ze svého rozpočtu vyřadit?“

Několik novinářů v sále se rozškytalo potlačovaným smíchem.

Prezident se s vynuceným úsměvem pokusil stylizovat do žoviální polohy.

„Slečno Scarlattiová, tento rozpočet je jedním z nejskrovnějších, jaké byly za posledních dvacet let Kongresu předloženy.“

Prezidentovy oči nervózně těkaly po zástupcích tisku. Zdálo se, že ta cynická banda má už po krk prázdné prezidentské rétoriky bez faktů. První rok to možná působilo roztomile, ale brzy se to přejedlo. Stevens však hrdě pokračoval:

„A za druhé, sám jsem se snažil tento výbor zrušit od chvíle, kdy jsem se ujal úřadu. Smutným faktem však zůstává, že pokud VEV zruším, pak nemám nejmenší šanci, aby Kongres můj návrh rozpočtu schválil.“

Než mohl prezident pokračovat, ozvala se bruneta znovu: „Pane prezidente, nemyslíte, že jsme se ocitli ve značně bláznivé situaci? Na jedné straně plánujete vysoký státní deficit a na druhé velkoryse financujete dávno překonané federální výbory, jejichž efektivnost je, mírně řečeno, diskutabilní. A při tom všem jste zatím neudělal nic pro zlepšení sociálního zabezpečení a lékařské péče!“

Stu Garret viděl, že prezident je až po uši v maléru. Udělal krok vpřed a dotkl se jeho lokte. Prezident se k němu otočil a Garret ukázal na hodinky.

Stevens se obrátil zpět na novináře a řekl: „Milí přátelé, mám už bohužel příliš velké zpoždění. Proto ještě odpovím této dámě, a pak už skutečně budu muset jít… Tak tedy – tento kabinet se velmi svědomitě snaží zbavit veškeré zátěže pro federální pokladnu. Viceprezident Dumont vede skupinu, která se intenzívně zabývá způsoby, jak ušetřit co nejvíce federálních peněz. Vyřešení tohoto problému bylo vždy jednou z priorit mého kabinetu a zůstane jí i v budoucnu. Velmi vám všem děkuji za váš čas a přeji vám úspěšný den.“

Prezident odstoupil od pultíku a zamával na rozloučenou. Reportéři i nadále vykřikovali dotazy, ale prezident rychle zmizel z pódia.

Jakmile se ocitl v zákulisí, Stu Garret ho popadl a přitáhl k sobě.

„Proč jsi proboha nechal mluvit někoho totálně neznámýho?“

„Seděla v sekci pro zahraniční tisk. Vyvolal jsem ji, protože jsem si myslel, že se zeptá na situaci v zahraničí. Buď klidný, Stu, vždyť jsem to zvládl!“

Garret se zakabonil. „Situace v zahraničí, do háje! Vím dobře, o jakou situaci ti šlo. Byla to klukovina. Odteďka se už radši drž určenýho programu!“

05 KAPITOLA

Čtvrtek, 22:40

Modrá dodávka se proplétala poměrně malou čtvrtí Washingtonu s přátelským názvem Friendship Heights. Na boku dodávky stál temně zelený nápis: Bratři Johnsonovi – instalatérské práce, servis 24 hodin denně. Uvnitř seděli dva muži, oba kolem třiceti let a oba v nápadně dobré kondici. Na sobě měli tmavě modré kombinézy a na hlavě kšiltovky stejné barvy. Dodávka trochu zpomalila a zabočila do úzké, špatně osvětlené uličky. Po dalších deseti metrech zastavila a řidič přeřadil na zpátečku. Dodávka vycouvala na hlavní silnici, na chvíli se zastavila a pak se opět vrátila na původní stanoviště. Pro nezúčastněného pozorovatele to mohlo vypadat zcela nevinně, jako parta zbloudilých instalatérů, hledající dům, kde si je objednali.

V nejtemnějším koutu uličky, schovaný za baterií popelnic, opatrně našlapoval černovlasý pasažér z dodávky a tiše zkoumal okolí.

Po několika minutách se začal pomalu plížit uličkou. Kradl se po špičkách jako kočka a dokonale využíval přítmí jednotlivých stínů.

Minul šest domů, u sedmého se zastavil a schoval se za garáž na pravé straně. Patřila Haroldu J. Burmiesterovi. Tichý muž vytáhl z kapsy sáček, natáhl ruku přes sedm stop vysoký plot a vysypal obsah sáčku na trávník za domem. Vtěsnán mezi plotem a garáží rozsvítil na okamžik ciferník digitálních hodinek. Displej ukázal 22:44. Bude muset počkat dalších patnáct minut, aby se ujistil, že vhozená návnada zabrala.

Burmiester zastával názor, že všechny moderní bezpečnostní systémy jsou jen mrháním peněz. Jeho dům byl jediný v celém bloku, kde se penězi nemrhalo. Něco na tom možná bylo, protože se jednalo o jediný dům v okolí, který ještě nikdo nevykradl. Větší zásluhu než spořivost pana Burmiestera na tom však asi měl mohutný německý ovčák s příznačným jménem Fritz.

Nevítaný návštěvník s kočičími pohyby zatím tiše čekal ve stínu, jak to během několika posledních nocí udělal už několikrát. Čekal, pozoroval a zapisoval jednotlivé časové údaje o veškerém dění okolo domu s precizností penzionovaného detektiva.

V 10:55 se na zadním dvorku rozzářilo ostré světlo. Stín plotu se roztáhl přes uličku a dopadl až na sousední garáž. O chvilku později se otevřely dveře a kovový obojek na Fritzově krku se rozezvonil, jak si vlčák razil cestu zahradou. Každý večer, přesně v 10:55, nechal Burmiester Fritze proběhnout a vykonat potřebu, aby ho o pět minut později zavolal nazpět. Pak se díval na poslední večerní zprávy.

Pes běžel rovnou k zadnímu plotu, jak ho jeho pán naučil. Právě močil na plot, když ho do čumáku udeřil neobvyklý, příjemný pach. Pes kolem sebe začal zuřivě čenichat. Rozběhl se k rohu, kde leželo nastražené maso. Po chvíli už spokojeně chlemtal nařezané kousky hovězího. Muž ve stínu nehybně poslouchal, jak pes hoduje. Po několika minutách bylo slyšet klapnutí dveří a pes se okamžitě rozběhl zpátky k domu, aniž by ho někdo musel volat.

Pátek, 0:05

Limuzína senátora Daniela Fitzgeralda se zvolna sunula podél Massachusetts Avenue. Bylo krátce po půlnoci. Senátor si na zadním sedadle užíval sklenky skotské whisky a četl přitom Post. Právě navštívil svůj třetí, dnes už závěrečný večírek, a zvolna se ubíral k domovu.

Fitzgerald byl předsedou senátního rozpočtového výboru a jedním z nejmocnějších mužů ve Washingtonu. S jeho úctyhodnými šedinami výrazně kontrastoval červený odulý nos – neklamná známka letitého a bujarého popíjení.

Senátor měl jenom dvě neřesti, zato však pořádné: ženské a alkohol. Měl za sebou tři rozvedená manželství a se svou čtvrtou ženou už žili rovněž odděleně. Absolvoval několik odvykacích programů, v žádném však neuspěl. Před několika lety už všechno vzdal a rozhodl se zemřít jako alkoholik. Navzdory všem přemetům v osobním životě, zničeným manželstvím, záchvatům deprese a šesti dětem, ke kterým se prakticky neznal, měl senátor vždy jedinou věc, na niž se dokázal upnout – svou práci. Představovala jedinou jistotu, která mu ještě zbyla.

Fitzgerald patřil k inventáři Washingtonu, vždyť tu působil už přes čtyřicet let. Absolvoval právnickou fakultu Yale, pracoval pro prestižní advokátní firmu v Bostonu a v necelých dvaceti osmi letech se stal členem Sněmovny reprezentantů. Po třech volebních obdobích se v jeho domovském státě uvolnilo jedno ze dvou senátorských míst.

Fitzgerald tu za otcovy vydatné podpory rozpoutal nejdražší a nejvelkolepější volební kampaň, jakou kdy v New Hampshiru viděli. Vyplatilo se mu to; díky otcovým penězům se stal senátorem Spojených států.

Za posledních čtyřiatřicet let přežil dlouhou řadu skandálů, ale své funkce se držel jako klíště. Po celou dobu své dospělosti byl profesionálním politikem a nic jiného neuměl. Čtyřicet let lhaní, podvádění, konspirací, nemilosrdných podrazů a partyzánské politiky ho poznamenalo navždycky. Fitzgerald nejenže považoval své chování za přijatelné, dokonce také rozhlašoval, že je to jediná možná cesta, jak v tomto oboru uspět.

Dan Fitzgerald, pohybující se ve zvláštním světě washingtonské politiky, si zvykl odkládat morálku a svědomí hned za dveřmi svého domu. Pojmy jako tvrdá poctivá práce, lidská svoboda nebo ústava pro něj už nic neznamenaly. Fakt, že byl jedním z hlavních vůdců země, ho k ničemu nezavazoval. Jediné, co uznával, byla moc. Život bez ní si nedokázal ani představit. Nikdy se jí nenasytil a nikdy po ní neměl kocovinu.

Fitzgerald žil pouze pro přítomnost a budoucnost. Nikdy se neohlížel za minulostí, dokud ho nepotkalo totéž, co zažili mnozí jeho předchůdci v závěru svých oslnivých kariér. Kdysi dávno prodal vlastní duši ďáblu za to, že mu pomůže dostat se až na vrchol, a teprve teď zjišťoval, jak osamělé místo to je. Tváří v tvář nemilosrdnému stáří začal na svou minulost konečně pohlížet poněkud kritičtějším okem. Nebyl to pěkný pohled. Už dlouho si uvědomoval, že zklamal jako manžel i otec.

Všechno, co kdy v životě měl, vložil do své kariéry.

S hlavou opřenou o okénko vozu se opět dlouze napil a zavřel oči.

Senátor Daniel Fitzgerald nebyl nikdy velkým příznivcem pravdy a výčitek svědomí, ale s pobývajícím věkem se mu zdálo, že jim přece jen neunikne. Jen velmi nerad zůstával o samotě. Vždycky potřeboval kolem sebe pár lidí, aby se cítil bezpečný, a s postupem času se to jen zhoršovalo. Celý život věnoval cestě nahoru, a když se tam konečně dopracoval, zjistil, že nemá nikoho, s kým by se o své vítězství podělil.

To by ale ještě nebylo tak zlé. Nejvíc ho ničil jeho vnitřní hlas, který mu našeptával, že svůj život promarnil bojem na špatné straně barikády. Dopil sklenku whisky a nalil si další.

Limuzína zatočila z Massachusetts Avenue do užších rezidenčních ulic Kalorama Heights. Jeden blok před cílem limuzína minula docela obyčejnou bílou dodávku. V její kabině seděli dva muži a čekali. Byli na to ostatně zvyklí – na tuhle akci se už přes rok popravovali.

Limuzína zastavila před Fitzgeraldovým luxusním sídlem z hnědého železitého pískovce, jehož odhadní cena se pohybovala kolem 1 200 000 dolarů. Řidič vyskočil, aby senátorovi úslužně otevřel dveře.

Než však oběhl auto, Fitzgerald už klopýtal směrem ke své vile. Fitzgerald za sebou nikdy nezavíral, řidič proto zaklapl dveře a popřál senátorovi dobrou noc. Fitzgerald jeho zdvořilost pochopitelně neopětoval, dával si raději pozor, aby neupadl na schodech. Řidič ještě počkal, jak senátor zvládne otevření domu speciálním bezpečnostním kódem. Po několika pokusech se mu to podařilo. Jakmile vstoupil dovnitř, řidič nasedl do auta a odjel.

Fitzgerald položil klíče na stolek vlevo u dveří a natáhl se k vypínači, aby rozsvítil. Vypínač cvakl, to ale bylo všechno. Pořád byla tma.

Senátor to zkusil ještě několikrát, výsledek však byl stále stejný. S kletbami se šoural temným domem. Silná skla předních dveří propouštěla trochu světla z ulice, takže se v hale bylo možné jakž takž orientovat. Fitzgerald však jen matně rozeznával bíle obložené dveře kuchyně, nalézající se na devět metrů vzdáleném konci chodby.

Senátor minul tmavý vchod do obývacího pokoje a schodiště, vedoucí do vyšších pater. Jeho kulaté tělo pohlcovalo stále více světla, prosvítajícího z ulice. V okamžiku, kdy dorazil ke kuchyňským dveřím, už stál v naprosté tmě. Otočil se doleva a pokoušel se najít další vypínač. Ještě než jej dokázal nahmatat, vysunuly se ze tmy ruce v rukavicích a popadly ho zezadu.

Blonďatý vetřelec starcem smýkl o obložené dveře. Potom útočník zabořil koleno do senátorových zad a oběma rukama sevřel Fitzgeraldovu hlavu. Škubl jí jako lev trhající kořist. Zvuk, který se přitom ozval, působil ve ztichlém domě jako výstřel pušky. Po tomto prasknutí nastalo ticho, které přerušilo až chrčení, vycházející z Fitzgeraldova hrdla. Senátorovy mrtvé oči se vyboulily. Za dalších třicet sekund chrčení ustalo a život senátora Daniela Fitzgeralda se definitivně uzavřel – na studené podlaze, před jeho vlastní kuchyní, do níž mu už nebylo přáno vstoupit.

Vrah se narovnal a zhluboka vydechl. Prohlížel si mrtvé tělo s pocitem dobře vykonané práce. Zabiják, sklánějící se nad Fitzgeraldovou mrtvolou, právě pomstil osm svých kamarádů, kteří zemřeli nesmyslnou smrtí v poušti několik tisíc mil od domova, protože opilci jako Fitzgerald nedokázali udržet jazyk za zuby. Senátorova smrt vyrovnala osobní účet. Další dvě, které měly následovat, už byly ryze obchodní záležitostí. Vrah promluvil do mikrofonu, visícího před jeho hranatou čelistí.

„Objednávka je vyřízena, konec.“ Po chvíli se mu dostalo chrchlaného potvrzení příjmu a vrah se mohl pustit do další práce.

Popadl tělo za kotníky a dovlekl je dolů do sklepa, kde mrtvolu uklidil do největší skříně. Vrah ještě naposledy zkontroloval celý dům a posbíral všechna odposlechová zařízení, která tu zhruba před týdnem nainstaloval. Před odchodem z domu zapnul límec pláště a na hlavu si narazil kšiltovku. Na chvíli se zastavil před zadními dveřmi.

Venku řádil prudký vítr, ohýbající stromy kolem. Znovu tiše promluvil do mikrofonu:

„Jsem na cestě, konec.“

Pak za sebou zamkl dveře. Volným krokem přešel trávník, minul bránu a zmizel v uličce. Došel na konec ve chvíli, kdy tam dorazila bílá dodávka. Zpomalila, aby vrah mohl nasednout. Pak znovu vyrazila do ulic. Hrůzná mise měla pokračovat.

Pátek, 3:45

Modrá instalatérská dodávka bratrů Johnsonových znovu křižovala ulice Friendship Heights. Po chvilce dorazila na místo, kde už před pěti hodinami stála. Ještě za jízdy vyskočil jeden z pasažérů na chodník a běžel podél auta. Když vůz konečně zastavil, černovlasý muž tiše zavřel dveře a zmizel mezi stíny. Vůz se opět vytratil z dohledu.

S velkou černou brašnou, volně přehozenou přes rameno, se muž vydal uličkou. Došel až k Burmiestrově brance, vytáhl plechovku spreje WD-40 a vydatně jím pokropil panty. Chvíli počkal, než olej vsákne, zvedl petlici a neslyšně branku otevřel. Protáhl se na dvorek a ukryl se za řadou keřů. Vzhlédl k Burmiesterovu domu, aby se ujistil, že ho nikdo nepozoruje. Pro jistotu si prohlédl i sousední domy. Ukrytý mezi keři čekal pět minut a pozoroval okolí. Bezpečnost především! znělo jeho životní krédo. Tak byl ostatně i vycvičen.

Potom sáhl do brašny a tentokrát z ní vytáhl nůžky na drát. Opatrně se vztyčil, proplížil se kolem rohu garáže a bleskurychle přeběhl otevřeným prostorem k zadní verandě, kde se opět skrčil. Znovu použil sprej WD-40 a postříkal jím dveře z pletiva. Čas, potřebný k vsáknutí oleje, využil k přestřižení telefonního kabelu. Pak vyměnil nůžky za řezač skla. Pružným skokem se vyhoupl na verandu a potichu otevřel pletivové dveře. Hlavní dveře tvořily čtyři skleněné panely, zasazené v dřevěném rámu. Řezač se přitiskl k tabulce vlevo dole a několikrát se otočil ve směru hodinových ručiček. Po pěti otočkách přitiskl muž k právě vytvořenému kruhu vakuový držák. Čerstvě vykrojený kus skla se s cinknutím vylomil. Muž prostrčil ruku otvorem, pohodlně si odemkl a vešel do kuchyně. Zavřel za sebou, na chvíli se zastavil a zaposlouchal se do zvuků v domě. Pohledem z okna se ujistil, že se u sousedů a v blízkém okolí mezitím nic nezměnilo. Vzápětí zaregistroval pravidelné dýchání psa, uvolněně ležícího na kusu koberce nedaleko místa, kde stál.

Přitáhl si mikrofon k ústům a zašeptal:

„Jsem uvnitř.“

Jeho partner zatím čekal v modré dodávce, vzdálené necelých šest bloků a ukryté za rohem malého krámku, na jehož dveřích se hrdě oznamovalo, že tu mají otevřeno čtyřiadvacet hodin denně. Úkolem tohoto muže bylo monitorovat policejní vysílání. Klidným hlasem odpověděl:

„Rozumím, tady všude je klid.“

Muž, nalézající se v kuchyni Burmiesterova domu, zastrčil mikrofon zpátky pod čepici a sundal z ramene černou brašnu. Opatrně ji položil na zem a vytáhl z ní plynovou masku a zelený kanystr s ventilem, odkud vedla průhledná gumová hadice. S maskou a kanystrem v ruce se pak vydal halou k hlavním dveřím a schodišti, vedoucímu do patra. Dorazil ke schodišti a zastavil se. Předklonil se a rukama se opřel o čtvrtý schod. Chvíli tak setrval bez pohybu. Naslouchal, aby se definitivně ujistil, že se Burmiester neprobudil. Pak se začal opatrně plížit po schodišti nahoru. Našlapoval na okraje a snažil se rovnoměrně rozložit svou váhu. Nechtěl, aby schodiště zavrzalo a probudilo majitele.

Nahoře se tiše proplížil až k ložnici pána domu. Znovu se zaposlouchal do ticha. Pak opatrně protáhl hadici pode dveřmi, nasadil si plynovou masku a otočil ventilem. Vsedě, zády opřený o zeď sledoval hodinky.

Po patnácti minutách zavřel ventil a vytáhl hadici. Potom pomalu pootevřel dveře a nahlédl dovnitř. Burmiester ležel zády ke zdi a nejevil žádné známky života.

Muž otevřel dokořán a vešel dovnitř. Sehnul se nad Burmiestrem a několikrát do něj strčil. Ten nijak nereagoval. Vetřelec si sundal rukavici a zkontroloval starcův puls. Potom kontrolu raději ještě zopakoval a nakonec si s úlevou oddechl. Burmiester žil. Vetřelec starce, nad kterým se skláněl, neznal, ale nepřál si, aby se stal jednou z obětí nočního útoku. Cílem akce měl být někdo jiný. Muž obešel postel, aby se dostal k dvojitému oknu, a zadíval se na dům naproti. Znovu vytáhl mikrofon a řekl:

„Zaujal jsem pozici. Všechno v pořádku.“

Na odpověď nemusel čekat dlouho. „Rozumím, tady taky všechno v pohodě.“

Pět mil odtud, na opačné straně řeky Potomac, se do akce zapojil druhý tým. Bílá dodávka stála zaparkována v tiché vedlejší ulici.

Uvnitř vozu se převlékal blonďatý zabiják. Své černé džíny, sako a boty postupně vyměnil za modrou teplákovou soupravu a tenisky. Potom mu jeden z kolegů začernil tvář, krk a uši. Barva tu měla působit jako kamufláž, ne však ve vojenském smyslu. Tentokrát nebylo cílem maskování, ale lest. Všechno korunovala paruka s typickým černošským účesem, která muže, spolu s hnědými kontaktními čočkami, přeměnila v Afroameričana. „Černoch“ odložil sluchátka a narazil si na hlavu kšiltovku.

Pátek, 5:55

Sklo z okna Burmiestrovy ložnice bylo odstraněno a starý muž byl opatrně přenesen do pokoje pro hosty. Vetřelec seděl na židli a pozoroval francouzské dveře protějšího domu. Na jeho klíně ležela odstřelovačská puška Remington M-24 se speciálně upraveným tlumičem.

Puška byla nabitá, ale dosud zajištěná. Muž zachovával klid, přestože hodinky na jeho ruce zapípaly už před pěti minutami. Rozednívalo se a ptáci se pomalu probouzeli. Uvědomoval si, že terč jeho útoku by měl každou chvíli vstát, proto se snažil pravidelně dýchat.

Naproti se rozsvítilo a žaluzie změnily barvu z šedé na žlutou. Odstřelovač zaujal bojovou pozici s pažbou pušky vklíněnou mezi rameno a levou tvář. Prst tiše odjistil zbraň, mířící do středu francouzských dveří. Za záclonami se mihl rozmazaný stín. Střelec se zhluboka nadechl. V tom okamžiku se dveře na protější straně rozletěly a na scéně se objevilo zavalité růžovobílé tělo kongresmana Jacka Koslowskiho.

Oblečen do modrých šortek si to šinul do koupelny.

Muška zbraně zprvu spočívala na Koslowskiho chlupatých zádech, ale brzy se přesunula na politikovu pleš. Horní část zabijákova těla se otáčela podle toho, jak se cíl pohyboval pokojem. Levý ukazováček zmáčkl spoušť. Úderník zbraně skoro neslyšně klapl.

Kulka prorazila temeno kongresmanovy lebky. Zdeformovaná do podoby knoflíku se prodrala Koslowskiho mozkem a jako radlice hrnula vše, co jí stálo v cestě, k čelu kongresmanovy hlavy. Nakonec vylétla oční jamkou, obalená kusy kostí, mozku a masa. Tělo kongresmana dopadlo na okraj postele, kde zůstalo nehybně ležet. Jen končetiny sebou ještě škubaly. Vrah znovu nabil a další střela zasáhla Koslowskiho do lebky, kde definitivně ukončila jakékoli zbytky komunikace mezi mozkem a zbytkem těla.

Pátek, 6:15

Za řekou Potomac zaujala postavení druhá skupina a čekala na další cíl. Její stanoviště se nacházelo v ulici za parkem Pimmit Bend, čelem k Balentrane Lane. Byla jím slepá ulička, končící v parku. Řidič sledoval policejní vysílání a v ústech drtil žvýkačku. Jeho kolega seděl vzadu v dodávce a zadním oknem pozoroval park. Viděl zabijáka, který se postavil ke stromu vedle běžecké cesty. Rozcvičoval se a náhodní kolemjdoucí ho pokládali jen za dalšího sportovce. Běžci i chodci, kteří ho minuli, ho považovali za černocha, připravujícího se na ranní jogging v bělostném parku. Černoch právě pustil pravou nohu a přitáhl si k tělu levou. Levou rukou se přitom opřel o strom a podíval se na hodinky. Jeho další cíl se měl každou chvíli objevit.

Cílem byl tentokrát Robert Downs, předseda bankovního výboru Senátu Spojených států. Senátor bydlel jen o tři bloky dál a každý den sem chodil venčit svou kolii – vždy mezi 6:00 a 6:20. Teď bylo skoro čtvrt na sedm. Zabiják vzhlédl od stromu a objevil Downsovu hnědou čepici, rytmicky se pohupující na druhé straně stezky. Byla ještě padesát metrů daleko. Když se Downs, pohybující se vycházkovým tempem, vynořil na malé vyvýšenině, zabiják si všiml ženy v barevném tenisovém kompletu, která se objevila asi dvacet metrů za senátorem.

Na rozdíl od Downse energicky máchala rukama kolem boků a udržovala poměrně vysoké tempo. K zabijákově pozici dorazili prakticky ve stejné chvíli. Vrah si všiml, že žena má na uších sluchátka, a znatelně se mu ulevilo. Nebude nutné, aby zabíjel nevinné osoby.

Downs urazil asi patnáct metrů, když se k němu vrah otočil zády a začal se opět protahovat. Za ním bylo slyšet funění psa a škrabání jeho drápů po asfaltu. Zabiják zašeptal do ukrytého mikrofonu:

„Jak to vypadá?“

Muž v dodávce se rozhlédl vlevo a vpravo a odpověděl: „V dohledu je jen náš cíl a ta ženská.“

„Rozumím.“

Vrah otočil hlavu doprava a podíval se přes rameno na Downse. Než se ti dva dostali k jeho stromu, žena už senátora předešla a vzdálenost mezi ní a starcem se začala zvyšovat.

Zabiják vstoupil na chodník a zařadil se za senátora. Po třech krocích sjela jeho pravá ruka do tepláků a sevřela pažbu devítimilimetrové berrety. Vrah zrychlil, došel senátora a vytáhl zbraň. Zamířil na cíl před sebou, tlumičem se skoro dotýkal senátorovy hlavy. Do Downsovy lebeční spodiny se zaryly dvě střely a senátor se poroučel na asfalt.

Zabiják se otočil a přeběhl do čekající dodávky. Žena se mezitím vzdalovala z místa činu, aniž by si povšimla kolie, nechápavě očichávající mrtvolu svého pána a loužičku krve, která se utvářela kolem jeho hlavy.

06 KAPITOLA

Na zatažené podzimní obloze se konečně objevilo slunce. Navzdory silnému větru a hustým mrakům se činilo ze všech sil. Hustý povlak načervenalého a zlatavého listí šustil pod černými polobotkami zvláštního agenta FBI Skipa McMahona. McMahon byl šéfem jednotky rychlého nasazení pro východní pobřeží. Jednotku rychlého nasazení (neboli JRN, jak se jí v FBI přezdívalo) tvořil tým elitních agentů.

Jejich poslání bylo jednoduché: dorazit na místo činu nebo teroristického útoku, rychle shromáždit veškeré dostupné poznatky a okamžitě začít s pátráním po pachatelích, dokud byla stopa ještě horká. Jednotka měla k dispozici letadla, helikoptéry i mobilní kriminalistické laboratoře a dokázala během několika hodin zasáhnout jak v New Yorku, tak v Miami – v místech poměrně odlehlých od centra v Chicagu.

McMahon opřel mohutné tělo o kapotu policejního vozu a pod nosem si přidržel šálek kávy. Dávné zranění kolena, které kdysi utrpěl při fotbalu, ho dnes zlobilo víc než obvykle. Namlouval, si že je to spíš tím zatraceným ranním větrem, a ne věkem. Chladnokrevně přihlížel, jak se tmavý pytel s mrtvolou senátora Fitzgeralda sune do černé dodávky. Dnes ráno asistoval už u třetího případu. Profesionální provedení všech tří vražd nabízelo jednoduché vysvětlení – všechny měl na svědomí stejný pachatel. Tisku to pochopitelně neoznámili, ale nebude trvat příliš dlouho, než si to dá nějaký chytrák dohromady. Rozhlédl se po obou stranách ulice. Za policejními bariérami se to jen hemžilo zástupci tisku a čumily. Uchopil šálek oběma rukama, zavřel oči a pokusil se ignorovat všechen zmatek okolo. Uvažoval, jak asi Fitzgeralda zabili.

McMahon řešil své případy dosti svérázně. Vyznával prazvláštní a zcela originální teorii; podle něj každý vrah zanechal na místě činu svou auru. Často se na tato místa vracel, měsíce a někdy i roky po tom, kdy ke zločinu došlo. Procházel se kolem a v hlavě si přehrával jednotlivé možnosti. Snažil se vcítit do vrahova myšlení.

Teď se pokusil vmyslet do kůže Fitzgeraldova vraha. Proč senátora nezastřelil? Co mají společného vraždy Koslowskiho, Downse a Fitzgeralda? V duchu si sestavoval seznam otázek, na které bude třeba nalézt odpověď. Kolik těch zabijáků vůbec bylo? Proč zabili právě tyto tři politiky? Kdo měl důvod je zabít? McMahon se snažil položit základy pro další vyšetřování. Všechno, co se mu teď honilo hlavou, později vypíše na černou tabuli v místnosti, kde se celý tým pokusí případ analyzovat. Náhle uslyšel známý hlas, volající jeho jméno.

McMahon otevřel oči a spatřil svého šéfa Briana Roache, jak k němu kráčí obklopen nezbytnými bodyguardy.

„Máš něco nového, Skipe?“ zeptal se.

Roach byl u FBI přes šestadvacet let a poslední čtyři roky ji vedl. Kdysi dávno byl výborným agentem, ale ve své nové funkci už na většinu toho, co se za ta léta naučil, poněkud pozapomněl. Zaměřoval se raději na politikaření a administrativu.

McMahon se oddělil od hloučku a vykročil Roachovi naproti.

„Můj tým už na tom dělá. Pitvy by měly začít asi za hodinu,“ oznámil a podal Roachovi ruku.

Roach ho odvedl stranou na chodník a jeho bodyguardi kolem nich vytvořili kruh.

„Všechno už je zařízený,“ řekl. „Povedeš celé vyšetřování. Některým lidem se to sice nebude líbit, ale seš můj nejlepší agent a máš moji důvěru.“ Roach zastrčil jednu ruku do kapsy a druhou si nervózně upravil kravatu. „Skipe, ten tlak bude obrovskej a bude se valit ze všech stran. Jde o velkou politiku. Zatraceně velkou! Já se tě pokusím nějak zaštítit, ale nezvládnu všechno.“

McMahon jen pokrčil rameny. „Nic nového pod sluncem, že?“

„Možná, ale tentokrát to bude hustý. Nechci ani pomyslet, jak na nás bude tisk i jednotlivý politici tlačit. To je další důvod, proč jsem vybral právě tebe. Vím, že nemáš ani jeden z obou táborů v lásce, a nemůžem si dovolit nějaký zbytečný únik informací. Ať si tví lidi zapíšou za uši: jestli se někdo z nich ukecne, má nadosmrti utrum.“

„Fajn.“

Roach pohlédl na hodinky. „Potřeboval bych, abys se mnou zašel do Bílýho domu. Prezident šílí, že jediný informace, který má, viděl jen v televizi.“ Roach si povšiml, že se McMahon trochu zamračil, a řekl: „No tak… Potřebuju jen, abys podal nějaký všeobecný informace o tom, co jsi na těch třech místech našel. Nemusí to být podrobný. Jdeš?“

Roach pokývl k přistavené limuzíně a oba muži vyrazili s bodyguardy v patách.

McMahon a Roach se znali už léta. Poprvé se setkali v době, kdy McMahon sloužil necelé dva roky a Roach právě přišel z akademie FBI. Za více než dvacet let se stali skutečně dobrými přáteli, ačkoli se v mnohém lišili. Zatímco se Roach od začátku snažil vyšvihnout až na samý vrchol, McMahon hodlal strávit život jako prostý agent.

Uvědomoval si hranice svých možností. Nikdy by nedokázal potlačit svou pýchu a prochytračit se do vyšších sfér.

Ředitel FBI musel hrát podle washingtonských pravidel a na to McMahon neměl žaludek. Nerad chodil kolem horké kaše. Pokud měl pocit, že se někdo mýlí, bez obalu mu to řekl a nijak nedbal na jeho postavení. Našla by se hezká řádka politiků, kteří si přáli, aby FBI opustil, ale nikomu z nich se to zatím nepodařilo.

Důvod byl prostý – McMahon byl příliš dobrý vyšetřovatel. To byl další důvod, proč své ambice záměrně potlačoval. Papírování by mu nepřineslo tolik uspokojení jako práce. Nikdy se otrocky neřídil směrnicemi, ale jeho unikátní způsoby vyšetřování většinou vedly k cíli.

Několikrát už viděl, jak se některým úspěšným agentům podařilo vyšplhat do vyšších funkcí, v nichž pak své slibné talenty promrhali. To ale rozhodně nebyl jeho případ. Před čtyřmi lety, kdy se Roach stal ředitelem, mu jasně řekl: „Ve chvíli, kdy mě odvoláš z terénu, odcházím do penze.“

Než McMahon nasedl do ředitelovy limuzíny, křikl na Kathy Jenningsovou, diskutující v kroužku svých kolegů. Agentka k němu vyrazila tak rychle, až se její dlouhé kaštanové vlasy, stažené do culíku, rozevlály kolem hlavy. Jako pravá profesionálka pozdravila nejdříve ředitele a teprve pak se obrátila na šéfa týmu.

McMahon se zhluboka nadechl. Řekl jí, že se vrátí tak rychle, jak jen to bude možné, a vysypal ze sebe dlouhý seznam věcí, na které by se agenti měli zaměřit. Vypadalo to, jako by přeříkával roli, kterou se naučil zpaměti. Na dlani levé ruky si přitom pravým ukazováčkem odškrtával jednotlivé položky.

„Hledáme několik mužů v dobré formě, pravděpodobně budou vypadat jako vojáci v civilu. Používají nejběžnější značky aut, nic křiklavého a žádnou parádu. Hledáme všechny možné svědky; tyhle akce se nejspíš nějakou dobu připravovaly a kolem obětí se někdo v posledních dnech motal. Pokuste se podle výpovědí sestavit nějaký popis a okamžitě ho rozešlete podle manuálu. Zjisti, jak si naše týmy stojí s těmi páskami, které jsme získali v Dullesu a Nationalu, a pokud se objeví něco zvláštního, okamžitě mi volejte.“

Jenningsová přikývla a její tělnatý šéf se nasoukal do limuzíny. Během cesty McMahon Roache informoval o okolnostech Fitzgeraldovy smrti.

Pokud šlo o úmrtí Koslowskiho a Downse, ředitel už většinu podrobností znal. Jízda z Georgetownu do Bílého domu netrvala ani deset minut.

Když už vjížděli do areálu, Roach vzdychl: „Jakou máme šanci, že ty chlápky chytnem, než se někam vypaří?“

„Na všech cestách kolem Washingtonu máme zátarasy a všechny kontrolujeme. Hlídáme každé letiště v okruhu pěti set kilometrů, a námořnictvo s pobřežní hlídkou zadrží všechno, co vypluje na moře.“

„Mě sakra zajímá, jaký máme šance!“

McMahon svraštil obličej a řekl: „Podle mě tímhle jen ztrácíme čas. Tohle byli profíci, zatraceně dobrý profíci. Ti buď okamžitě opustili zemi, nebo se někde dobře zašili a čekají, až se situace uklidní.“

„Asi to tak bude. Musíme být opravdu opatrný, jinak se z toho budu zodpovídat před bandou politiků, který se budou předvádět, že toho vědí víc než ředitel FBI. Třeba budem mít kliku jako u tý party, co odpálila bombu ve World Trade Center. Kdo by si pomyslel, že udělaj takovou botu a budou chtít od půjčovny zpátky zálohu za použitou dodávku? Ty parchanti nejsou vždycky tak chytrý, jak si myslíme.“

„Briane, na to nemusíš být geniální zločinec, abys dokázal zaparkovat dodávku s výbušninama v podzemní garáži. Na světě ale neexistuje moc organizací, které by dokázaly za jedinou noc zabít tři různý lidi na třech různých místech a nenechaly přitom po sobě ani stopu. To není jako odpálit amatérskou bombu z litinové trubky na olympiádě. Každý idiot se zmůže na to, aby položil bombu na lavičce v parku. Jenže zabít někoho tváří v tvář je mnohem těžší.“

Roach dosud přemýšlel o McMahonových slovech, když limuzína zastavila. Ředitelovi bodyguardi otevřeli dveře a Roach ještě řekl:

„Než půjdem dovnitř, chtěl bych tě upozornit na pár věcí. Každý ví, že jsi neměl čas na přípravu, takže buď stručný. Tohle vím, tohle nevím. Prezident toho asi moc neřekne, ale dávej si pozor na Garreta.“

McMahon se usmál. „Neboj se, neudělám ti ostudu… A když, tak ne úmyslně.“

„Ještě něco! Zbytečně je neprovokuj. Když se zeptají na tvůj názor, což určitě udělají, prostě jim řekni, že na nějaké úvahy je zatím brzo.“

McMahon znovu přikývl. „Briane, tohle jsem už jednou absolvoval.“

„Já vím, Skipe, ale tyhle lidi ještě neznáš.“ Roachův hlas přešel do šepotu. „Věř mi a dávej pozor na to, co říkáš.“

Ředitel vystoupil a jeho bodyguardi je doprovodili do haly. Agent tajné služby je pak odvedl do Vládního salonku. McMahon už Bílém domě byl, ale sem nikdy předtím nepronikl. Jeho předchozí návštěvy se odehrály buď v Oválné pracovně, nebo v Denním salonku v přízemí.

McMahon s Roachem se právě chystali posadit, když do místnosti vešel Garret s prezidentem. Doprovázel je poradce pro otázky národní bezpečnosti Mike Nance.

Garret hlasitě tleskl rukama. „Dámo a pánové, můžeme začít!“

Prezident se posadil do svého křesla uprostřed dlouhého stolu. Garret se usadil po jeho pravici a Nance po levici. Naproti nim zasedli Skip McMahon, ředitel FBI Roach, ředitel CIA Thomas Stansfield a doktorka Bene Kennedyová, specializující se v CIA na oblast terorismu.

Roach a Stansfield představili své podřízené. Pak se Garret obrátil na Roacha.

„Doufám, že už pro nás máte nějaké konkrétní informace.“

Roach se podíval na prezidenta a řekl: „Pane prezidente, kongresová stráž a oddíly místní policie zajistily ochranu všech pěti set třiceti dvou senátorů a kongresmanů. Chráníme rovněž všechny členy Nejvyššího soudu a zesílili jsme ochranu ministrů. Zatím se však zdá, že celá akce mířila jen proti senátorům Fitzgeraldovi a Downsovi a kongresmanu Koslowskimu. V jednu hodinu se sejdu s ředitelem Tajné služby Tracym, abychom stanovili způsob, jak tuto ochranu zajišťovat dál. Domnívám se, že bychom neměli nic riskovat – aspoň do doby, než budeme mít víc informací.“

Roach se obrátil na Nanceho. „Miku, než se rozejdeme, rád bych s tebou probral všechny prostředky, které může poskytnout armáda. Mohli bychom nasadit vojenskou policii a námořní pěchotu, vycvičenou pro ochranu našich ambasád.“ Nance přikývl a Roach pokračoval: „Teď bych chtěl předat slovo agentu McMahonovi, pověřenému vyšetřením událostí, ke kterým došlo od včerejší noci. Pak vás seznámím s dalšími návrhy.“

McMahon si odkašlal a začal: „Především bych chtěl upozornit, že vyšetřování dosud trvá jen několik hodin, takže nemáme ještě ani zdaleka tolik informací, kolik bychom si přáli. Poslední nalezená oběť byla zabita jako první. Řidič senátora Fitzgeralda vypověděl…“

Garret mu skočil do řeči: „Vy jste si nepřipravil souvislou zprávu, agente?“

McMahon se podíval na Roache. Věděl, že jeho vysvětlení bude diplomatičtější než to, jaké by Garretovi poskytl sám. Roach se obrátil na prezidenta a záměrně přitom Garreta ignoroval.

„Pane prezidente, zatím jsme bohužel neměli čas na přípravu nějaké podrobnější zprávy, ale zaručuji vám, že ji nejpozději do dvou hodin odpoledne budete mít na stole.“

„To je v pořádku. Pokračujte, prosím,“ odpověděl prezident velkoryse.

Garret nespokojeně zavrtěl hlavou a něco si poznamenal do žlutého poznámkového bloku.

McMahon začal znovu: „Jak jsem řekl, Fitzgeraldův řidič senátora vysadil před jeho domem v Kalorama Heights krátce po půlnoci. Odhadujeme, že k úmrtí došlo mezi půlnocí a půl druhou ráno. Příčinou smrti byl pravděpodobně zlomený vaz. Po pitvě budeme vědět víc. Odhadujeme, že vrah vnikl do domu zadními dveřmi; ty byly odborně rozebrány a bezpečnostní systém přemůstkován. Senátorovo tělo bylo objeveno ve skříni v suterénu. Prohlídka domu dosud probíhá a intenzívně hledáme možné svědky.“

„Agente McMahone, říkáte to, jako byste ani neočekával, že něco najdete,“ přerušil ho znovu Garret.

McMahon vrhl na Garreta ostrý pohled. „Tohle, o čem mluvíme, je práce profesionála nebo celého týmu profesionálů. Nepředpokládám, že bychom objevili nějaké stopy.“

McMahon se odmlčel. Probodával Garreta očima, dokud prezidentův šéf kabinetu neuhnul pohledem.

„Dalším v řadě byl kongresman Koslowski. Podle toho, co zatím víme, vstal v šest hodin ráno. Byl zabit dvěma výstřely do hlavy z protějšího domu. Dům patří Haroldu Burmiestrovi, bankéři na odpočinku. Když jsme do jeho domu dnes ráno vstoupili, objevili jsme přestřižený telefonní kabel a otvor ve skleněné výplni zadních dveří v blízkostí zámku. Burmiestrův vlčák byl přiotráven; látku teprve zjišťujeme. Burmiestra jsme našli spoutaného v patře. Pravděpodobně byl rovněž omámen, protože ho přenesli z jeho ložnice do vedlejšího pokoje.

Z okna Burmiestrovy ložnice, odkud je ideální výhled do ložnice kongresmana Koslowskiho, byla odstraněna spodní skleněná tabule a na parapetu jsme našli stopy po střelném prachu.

Zdá se, že všechno proběhlo následovně: těsně před jedenáctou večer vypustil Burmiester psa, aby se proběhl. Tady musel pozřít omamnou látku. Burmiester si šel lehnout kolem půlnoci. Mezi půl jednou a šestou hodinou ráno se do domu vloupal pachatel – nebo pachatelé.

Uspali Burmiestera a přesunuli ho do vedlejšího pokoje. Jakmile Koslowski otevřel dveře, vystřelili. V této chvíli provádíme laboratorní testy, abychom zjistili, jestli k podání omamné látky nedošlo už v průběhu odpoledne nebo večera. Zatím jsme nenašli žádné svědky.“

„Kdepak byla po celou tuhle dobu kongresmanova žena?“ zeptal se Garret sarkasticky.

„Spala jako obvykle ve vedlejším pokoji.“

Mike Nance McMahona zamyšleně pozoroval. Tento absolvent West Pointu a bývalý ředitel Úřadu národní bezpečnosti při podobných debatách obvykle mlčel. Rád si nejdříve všechno poslechl a utřídil.

Na rozdíl od Garreta se řídil zásadou, že se člověk nejvíc dozví pozorováním a poslechem, a ne kladením zbytečných otázek.

Garret vypálil další slovní projektil. „Slyšel někdo výstřely?“

„Ne. Vzdálenost dělá necelých tři sta metrů. Je možné použít tlumič, aniž by to ovlivnilo přesnost střelby.“ McMahon rovnou pokračoval, aby Garretovi zabránil klást další otázky.

„Senátor Robert Downs byl zastřelen ve veřejném parku v McLeanu dvěma devítimilimetrovými střelami, vypálenými z bezprostřední blízkostí do temene hlavy. Žena, která se tudy v kritické době pohybovala, popsala možného pachatele. Podle ní a několika dalších svědků se v té chvíli u stromu, vzdáleného necelých patnáct metrů od místa činu, rozcvičoval černoch v teplácích. Nikdo ze svědků ho tam nikdy předtím neviděl. Tento muž je asi třicetiletý. Další vyšetřování pokračuje. Víc toho zatím nemáme, ale jak už jsem řekl, vyšetřování začalo teprve před několika hodinami.“

„Děkuji vám, pane McMahone,“ řekl prezident. „Chápu, že jste teprve na začátku, ale rád bych znal váš názor na několik otázek. Proč právě tihle tři a kdo za tím vším může být?“

Jakkoli měl Garret v daném oboru nejméně zkušeností, jako téměř vždy zareagoval nejrychleji.

„Dokud nebudeme vědět víc, musíme předpokládat, že jde o organizovanou teroristickou skupinu. O lidi, kterým se nezamlouvá naše jednání na Blízkém východě, nebo o nějaké domácí anarchisty.“

Prezident se obrátil na šéfa FBI. „Briane, co si o tom myslíte?“

„Obávám se, že je ještě příliš brzy, pane. Předčasné závěry by nás mohly svést špatným směrem. V této fázi pokládám za nejdůležitější zabránit dalším obětem.“

Prezident se zadíval na McMahona.

„Vím, že zatím nemáte dost faktů, pane McMahone, ale něco se vám přece musí honit hlavou.“

Agent se zamyslel. „Pane prezidente, vyšetřujeme tři vraždy tří významných politiků na třech různých místech v rozpětí pěti nebo šesti hodin. Kdo dal dohromady takovou operaci, musel ji důkladně naplánovat. Pachatelé znali zvyky svých obětí, od nichž se odvíjí volba způsobu a místa činu. Výběr a přípravy nejlepších zabijáků v oboru musel někdo financovat. Muselo jít o velmi značné částky – to je jediné vodítko, které zatím máme.“

Prezident pokýval hlavou a pohlédl na svého šéfa kabinetu. Garret jeho signál pochopil a ujal se slova.

„Pan prezident teď musí promluvit k národu. Pokusí se vysvětlit, co se tu vůbec stalo. V téhle chvíli potřebujeme znát všechna možná hlediska.“ Protože mu nikdo neodpovídal, Garret se obrátil na ředitele CIA. „Pane Stansfielde, jak se na celý případ díváte vy?“

„Dokud pan McMahon a jeho lidé nezískají víc informací, měli bychom se vyvarovat předčasných závěrů.“ Po této odpovědi se rozhostilo ticho.

Roach ani Stansfield nechtěli udělat chybu; při tolika neznámých bylo riziko příliš vysoké. Oba ve svých organizacích začínali od píky a při postupu nahoru nemohli přehlédnout fakt, že si zásluhy vždycky připisují nadřízení, zatímco za chyby pykají ti níže postavení. Mnozí z dosavadních ředitelů tajných služeb pak byli loajálnější k muži, který je do úřadu dosadil, než k agentuře, kterou měli řídit.

To ale nebyl Roachův ani Stansfieldův případ, u těch stály na prvním místě jejich organizace.

Prezident se nespokojeně zavrtěl. V duchu si spílal, že oba po nástupu do funkce nevyměnil, jak na tom tehdy trval Garret. Teď si mohl být jistý, že mu to po skončení schůzky nezapomene připomenout. Kdyby neměli takové těžkosti s obsazováním ministerských křesel, výměna obou ředitelů nemusela být problémem, ale za těchto okolností…

Během prvních šesti měsíců vlády museli vyměnit hned čtyři vysoké činovníky státní správy. Tři z nich byli nuceni odstoupit, jakmile tisk začal propírat jejich špinavé prádlo z nedávné minulosti. Čtvrtý velmi brzy rezignoval ze „zdravotních“ důvodů – podle všeho mu někdo pohrozil skandálem. Než se podařilo celý kabinet jakž takž zrestaurovat, ztratili tolik politického kapitálu, že už nebylo myslitelné, aby se pouštěli ještě do dalších ošemetných výměn. Prezident mohl jen litovat, že si dal ujít příležitost.

Obrátil se na Kennedyovou. „Paní doktorko, jaký je váš názor?“

O Kennedyové se vědělo, že má ze všech přítomných zdaleka nejvyšší IQ. Osmatřicetiletá matka jednoho dítěte získala filozofický doktorát v oboru arabistiky a titul magistra vojenské historie. Kennedyová se trochu naklonila dopředu a sundala si brýle. Pohodlně si opřela ruce o stůl a spustila sebevědomým tónem:

„Musím souhlasit s agentem McMahonem. Muži, kteří tuto operaci provedli, byli buď teroristé, profesionální zabijáci, nebo příslušníci vojenského komanda. Osobně si myslím, že jde o tuto poslední kategorii.“

Garret vyhrkl: „Proč?“

„Protože pana Burmiestra nechali naživu.“

Garretova tvář se stáhla do bolestného úšklebku. „Pana koho?“

„Pana Burmiestra. Muže bydlícího naproti domu kongresmana Koslowskiho. Kdyby šlo o teroristy, už by nebyl mezi živými. Ti by si nedali práci s uspáváním nevinného, a dokonce i jeho psa. Ti jdou přes mrtvoly. Což platí rovněž pro svědkyni z parku. Pokud by šlo o teroristickou akci, teď by už taky byla v pánu. Tyhle vraždy podle všeho spáchali příslušníci vojenského komanda. Teroristé a speciální jednotky procházejí velmi náročným výcvikem.

Obě skupiny se cvičí v boji beze zbraně, používají odstřelovače, tlumiče, výbušniny a tak dále. Nicméně tu existuje jistý rozdíl v operačním plánování. Teroristům na lidských životech nezáleží, v podstatě jim vedlejší oběti vyhovují. Zasahují určený cíl, ale jde jim také o to, aby získali publicitu a vyvolali strach veřejnosti. Čím více obětí, tím lépe pro ně.

Jednotky zvláštního určení a nájemní vrazi, kteří se většinou rekrutují z bývalých příslušníků komand, zabíjejí jen v případech nejvyšší nouze – co nejtišeji a nejrychleji. Dodržují určitý morální kodex. Samozřejmě, někdy je třeba tento kodex porušit; v průběhu války nebo v zájmu národní bezpečnosti přicházejí o život i nepohodlní, třebaže nevinní svědci. Na rozdíl od teroristů se však vždy jedná o výjimky.

Zřetelně se tu rýsuje použitý postup. Kdosi v pozadí určil konkrétní cíl, někdo jiný prozkoumal podmínky a stanovil postup a nakonec zasáhl vykonavatel. Můžeme dokonce předpokládat, že existoval záložní tým, zajišťující ústup po akci.“

Sebevědomý tón doktorky Kennedyové Garreta notně podráždil.

„Jste si sama sebou až příliš jistá! Podle vás můžeme teroristický útok zcela vyloučit?“

„Nevěřím, že jde o akci teroristické skupiny, které se nezamlouvají mírové dohody na Středním východě. A pokud jde o domácí protiamerické nebo neofašistické hnutí, nedomnívám se, že by někdo z nich dokázal připravit tak profesionálně vedenou operaci. Ani by to nedávalo smysl. Například senátora Downse tyto skupiny všeobecně uznávaly.“

Garret rozpažil jako kazatel. „Jsem opravdu rád, že se vám ani ne po deseti minutách podařilo celý případ vyřešit. Je fascinující, co dokážete udělat s tak nepatrným množstvím informací.“

McMahon vztekle zasyčel. Pomyslel si, že už dlouho nepotkal tak kapitálního vola. Roach zpozoroval, jak se agent tváří, a konejšivě mu položil ruku na předloktí. McMahon se trochu odsunul a dál civěl na Garreta. Ten chlap ho zcela fascinoval.

Kennedyová však byla zvyklá, že se muži obvykle snažili zlehčovat její intelekt. Chladným profesionálním tónem odpověděla:

„Je mou povinností vědět, jak tyhle skupiny postupují, pane Garrete. Kdyby tuto akci připravila organizace typu Abú Nidál, její postup by byl naprosto odlišný. Ti by jednoduše nastražili bombu, třeba v nějaké luxusní restauraci, a během večeře ji odpálili. Tak by mohli snadno zlikvidovat hned několik senátorů a kongresmanů, a možná i několik členů vlády.“

„Proč by to ale třeba nemohla být nějaká domácí ultrapravičácká polovojenská formace?“

„Je to možné, ale jak už jsem řekla, nemyslím, že by tyto skupiny měly prostředky na zorganizování tak složité operace.“

Garret znovu halasně zvolal: „Když jste si tak jistá, že to nebyli teroristi, pak kdo?“

McMahon se předklonil a položil obě předloktí na stůl. Při svých proporcích vypadal jako medvěd před skokem. Než stačil Roach zasáhnout, grizzly promluvil:

„Pane Garrete, myslím, že je načase, abyste vzal na vědomí, že my všichni, kteří tu takhle sedíme, jsme profesionálové. Zesměšňováním nebo zbytečným zvyšováním hlasu ničeho nedosáhnete. Zeptal jste se na náš názor a doktorka Kennedyová vám ho ve vší úctě poskytla. Její pohled nám ledacos osvětlil a ve chvíli, kdy jsme vděční za jakoukoli informaci, je pro celý případ přínosem. Paní Kennedyová netvrdí, že zná pachatele, pouze nám pomáhá upřesnit okruh, kde ho máme hledat.“

McMahon pozoroval, jak se Garret pozvolna rozpaluje doběla. Mike Nance nevěřil svým očím. Byl už častokrát svědkem Garretových výbuchů (což ostatně ani nebylo nic výjimečného, protože Garret jich obvykle předvedl během jediné porady několik), poprvé však viděl, že by ho někdo tak elegantně usadil. Napětí v místnosti by se dalo krájet a mělo ještě stoupat, protože McMahon se nehodlal za svá slova nijak kát.

Ředitel Roach seděl naprosto nehybně. Zakryl si skoro celý obličej rukou, a kdyby mohl, možná by zalezl i pod koberec.

Prezident pokrčil rameny a hrozící konfrontaci odvrátil: „Myslím, že bude lepší, když se všichni uklidníme. Ocitli jsme se v neobvyklé situaci a její tlak se bude ještě zvyšovat. Zkusme se teď na teorii paní doktorky Kennedyové podívat ještě jednou.“

Zatímco porada v Bílém domě pokračovala, seděla Bridgett Ryanová na druhém konci města ve washingtonské centrále televize NBC a snažila se předstírat, že má strašnou spoustu práce. Bridgett studovala v posledním ročníku žurnalistické fakulty Katolické univerzity a právě začínala druhou polovinu jednoroční stáže u NBC. Šéf pobočky Mark Stein si ji vybral jako svou osobní asistentku.

Bridgett měla volnou pracovní dobu, která záležela na jejím vytížení ve škole. Dnes se vyhrabala z postele kolem deváté, a jakmile se dozvěděla o vraždách politiků, nechala školu plavat a spěchala do studia. V průběhu devadesáti minut přispěla k osvětlení celého případu tím, že uvařila tři kávy a napsala několik vzkazů pro šéfa. Seděla právě za stolem před Steinovou kanceláří, když se objevil pošťák s hromadou dopisů, který se jí postaral o skutečnou práci.

Část jejích pracovních úkolů spočívala v třídění šéfovy pošty. Dnes začala s velkou konopnou obálkou. Dopis byl sice adresován přímo Steinovi, nikde však neviděla zpáteční adresu. Bridgett rozřízla obálku a vytáhla několik papírů. Po přečtení prvního odstavce se jí tep viditelně zrychlil. Začala číst znovu a tentokrát se jí ruce rozklepaly už po první větě. Zhluboka se nadechla a s vypětím všech sil pokračovala.

Když konečně dočetla, neváhala a okamžitě vrazila do Steinovy kanceláře s papíry v ruce.

„Marku!“

Stein právě telefonoval. Naznačil jí, aby ho nerušila, a otočil se k ní zády. Právě mluvil se svou nadřízenou z New Yorku.

„Carol, nutně tu potřebuju víc štábů. Pochop to, sakra! Reportéry taky. Jinak ani zdaleka nenatočím, co po mně chceš. Tady to vypadá jako ve vosím hnízdě. Padáme málem na hubu, abysme našli něco extra. Je to událost sezony a my potřebujem posily!“

Bridgett ho obešla a zamávala mu papírem před obličejem. Stein odložil sluchátko a zakryl je dlaní.

„Bridgett, mám práci. Copak to sakra nevidíš?“ Znovu sahal po sluchátku, ale Ryanová byla odhodlána dosáhnout svého.

„Marku, tohle je opravdu bomba!“ řekla a vsunula mu list před obličej. „Tohle právě přišlo poštou. Je to adresováno tobě a je to od těch teroristů!“

Stein popadl papíry a začal je rychle pročítat. Ze sluchátka zaznívaly rozčilené výkřiky. Když Stein dočetl, popadl sluchátko a zařval:

„Carol, utíkej k faxu! Tohle tě posadí na zadek!“

Garret se pomalu uklidňoval. McMahon s Kennedyovou ještě diskutovali o spolupráci obou služeb, když se ve dveřích objevil Jack Warch, zvláštní agent prezidentovy ochranky.

„Promiňte, pane prezidente, ale NBC právě oznámila, že dostala dopis od skupiny, která se hlásí k těm vraždám.“

Varch přistoupil ke stěně a otevřel dvířka, za nimiž se skrývalo šest obrazovek. Zapnul čtyři, naprogramované na tři hlavní americké stanice a CNN, přidal zvuk a stáhl se do pozadí. Na obrazovce se objevila známá tvář George Blaka, hlavního zpravodaje NBC.

„… rád bych vám znovu připomenul, že tento dopis nám zaslala skupina, hlásící se k vraždám senátora Fitzgeralda, senátora Downse a kongresmana Koslowskiho. Zatím však nemáme žádný důkaz, že tyto vraždy skutečně spáchala. Tuto zásilku nám doručila washingtonská pošta teprve před několika minutami. Píše se v ní…“ Blake sklopil oči a začal číst z faxového papíru:

„V roce 1776 zaslali zakladatelé Spojených států amerických anglickému králi Deklaraci nezávislosti. Thomas Jefferson v ní napsal: Dojde-li k tomu, že se některá vláda časem stane destruktivní, mají lidé svrchované právo ji změnit, nebo přímo zrušit a ustanovit si novou… Rádi bychom nyní lidu tuto výsadu připomněli a vyzvali jej, aby tak učinil se současným vládním kabinetem. Vy už jste svou šanci změnit americkou politiku dostali a naprosto jste selhali.

Senátor Fitzgerald, kongresman Koslowski a senátor Downs byli popraveni pro výstrahu prezidentovi i ostatním funkcionářům Bílého domu a Kongresu. Vaše dny marnotratných deficitů a zákulisní politiky jsou u konce. Během posledního čtvrtstoletí jste velkoryse utráceli peníze, kterých se nám nedostává, za federální projekty, jaké nepotřebujeme. Každým rokem se Američanům dostávalo ujištění, že se opravdu snažíte o úspory a vyrovnaný rozpočet, ale navzdory všem slibům se rozpočet stále jen rozrůstal o další zbytečné položky.

Měli jste dostatek času i příležitostí k tomu, abyste vše napravili, ale nestalo se tak. Ukázalo se, že váš osobní prospěch a cíle vašich politických stran vám jsou bližší, než budoucnost a ekonomický vzestup Ameriky. Výsledkem vašeho sobectví a špatného rozhodování je, že se naše vlast topí v dluzích, převyšujících částku pěti bilionů amerických dolarů. Zadlužení země každým dnem narůstá o jednu miliardu, a lze tedy předpokládat, že koncem tohoto století dosáhne hranice deseti bilionů. Pokud se k tomuto zadlužení nepostavíme čelem, může se stát, že se naše země propadne do ekonomického chaosu.

Nastal nejvyšší čas jednat. Proto požadujeme, aby prezident stáhl svůj návrh nového rozpočtu a s pomocí příslušných úřadů předložil nový, tentokrát vyrovnaný rozpočet. Tento návrh nebude zahrnovat žádné zvyšování daní a všechny nadbytečné federální výdaje budou zrušeny. Jakmile Kongres tento nový rozpočet schválí, prezident předloží plán boje proti zločinnosti, směřující k vyšší bezpečnosti občanů a přísnějšímu postihu provinilců. Prezident, Sněmovna i Senát přijmou potřebná opatření, umožňující převést výnos z dvouprocentní federální daně k postupnému umořování národního dluhu.

Všechny kroky této vlády budeme pečlivě sledovat, a pokud naše požadavky nebudou v plném rozsahu splněny, udeříme znovu. Máme dostatek sil i prostředků, abychom potrestali každého, včetně prezidenta. Toto je první a jediné varování, kterého se vám dostane. Pak přijde na řadu nemilosrdné zúčtování.“

07 KAPITOLA

Když hlasatel přečetl tato zlověstná slova: „Máme dostatek sil i prostředků, abychom potrestali každého, včetně prezidenta,“ oči přítomných se automaticky zadívaly na prezidenta Stevense. Výjimku tvořil jen agent McMahony, který vytáhl mobil a vytočil číslo.

„Jenningsová.“

„Kathy, tady Skip. Pošli někoho do NBC, aby zajistil dopis a obálku. Zavolej jim, že si pro ně jedeme, a dej vědět laboratoři. Tohle má absolutní prioritu – i když nevěřím, že něco objevíme.“

„Už jsem poslala Phillipse s Reynoldsem. Troy tam právě telefonuje, aby nám dopis nevyfoukla policie.“

„Dobrá práce, Kathy! Dal bych na to krk, že něco podobného poslali taky ostatním televizím a novinám. Postarej se o to. Snad se nám ty dopisy podaří dostat dřív, než je někdo otevře.“

„Rozumím. Potřebuješ ještě něco?“

„To je zatím všechno. Brnkni mi, jestli něco zjistíte. Já teď vyrážím zpátky do kanceláře.“

McMahon vypnul telefon a zasunul jej zpátky do kapsy.

„Co tím sledujete?“ zeptal se prezident.

„Chci dostat jeden z těch dopisů dřív, než si ho osahá kdejaký pisálek z Washingtonu.“

„Máme to vůbec brát vážně? Je možné, že ten dopis poslal někdo, kdo s celým případem nijak nesouvisí. To je v takové situaci běžná praxe, ne?“

Prezident byl viditelně otřesen, a vyhlídka, že skončí jako jeho předchůdce Kennedy, mu na náladě nijak nepřidala.

„Ano, pane prezidente, takových šílenců se najdou spousty, ale ne takhle brzy. Tenhle dopis musel být ve schránce už brzy ráno.“

Garret se McMahonovi pokusil oplatit pokoření; tak aspoň pociťoval kritiku, které ho agent vystavil.

„O těch vraždách se mluvilo už v ranních zprávách,“ připomněl nasupeně. „Pořád ještě zbývalo dost času, aby někdo sesmolil tenhle žvást a…“

McMahon zatoužil prostě jen vstát a odejít. Měl sedět v Hooverově budově a řídit celé vyšetřování, a ne se tady handrkovat s vládním panákem.

„Pane Garrete, připomenu vám jen jednu maličkost. Ranní zprávy informovaly o dvou vraždách – tělo senátora Fitzgeralda jsme objevili teprve později. Dopis mluví o třech; umím si proto představit možnost, že byl napsán už v průběhu noci předem.“

Agent se obrátil k prezidentovi a s mírnou úklonou prohlásil: „Pane prezidente, teď bych se rád omluvil. Domnívám se, že je nezbytné, abych se vrátil k vyšetřování.“

„Ano…, tedy… Samozřejmě.“

McMahon ještě něco zašeptal Roachovi a pak zmizel.

Kancelář kongresmana O’Rourka byla zařízena stejným nábytkem jako před rokem, kdy O’Rourke úřad přebíral. Kongresman si nijak neliboval ve staré washingtonské tradici, přikazující zbavit se všeho zařízení po předchůdci a nahradit je novým. O’Rourke, jeho bratr Tim, Susan a několik dalších asistentů sedělo v kruhu kolem televize a sledovalo komentátora, čtoucího dopis zaslaný vrahy Koslowskiho, Fitzgeralda a Downse.

O’Rourke sledoval televizi bez hnutí, zatímco ostatní se trumfovali v poznámkách a komentářích. Když Blake dočetl, obrátil se na kongresmana jeden z jeho mladších zaměstnanců, Nick Swenson.

„Jak to vypadá, Michaeli, nemáš se čeho obávat. Ti teroristé jako by ti mluvili z duše.“

Tim se připojil: „Co tomu říkáš, Michaeli?“

O’Rourke se trochu protáhl.

„Nemyslím, že by smrt Koslowskiho, Fitzgeralda a Downse byla bolestnou ztrátou.“

Tim se zamračil. „To je možná pravda, Michaeli, ale před lidma to radši neříkej. Přece jen šlo o kongresmana a senátory. I když jste spolu byli na kordy, nebylo by chytré říkat, že si něco takového zasloužili.“

„Neřekl jsem, že si to zasloužili. Jenom si myslím, že to pro Ameriku nebude žádná ztráta.“

„To by tisku bylo úplně jedno. Představ si ty titulky! Kongresman O’Rourke prohlašuje: Koslowski, Fitzgerald a Downs si svou smrt zasloužili!“ Tim držel pravou ruku nad hlavou a každé slovo zdůraznil mávnutím.

„Co napíšou noviny, mě vůbec nezajímá.“

„O. K., Michaeli. Ale některým lidem v téhle kanceláři ještě záleží na jejich politické budoucnosti.“

Michael se posunul blíž k Timovi a ztišil hlas: „Nejsem právě nadšený tím, že po Kapitolu běhají nějací teroristi, ale pokud smrt takových politických dinosaurů jako Koslowski, Fitzgerald a Downs přinese nějakou změnu, pak s tím souhlasím.“

Tim se na bratra znovu zamračil. Uvědomoval si, že Michaelův odpor k washingtonské hierarchii má hluboké kořeny. Před desíti lety, kdy studoval v posledním ročníku Minnesotské univerzity, měl všechno, co si jen mladý muž může přát. Byl kapitánem úspěšného hokejového týmu, obklopovali ho znamenití přátelé, studoval s vynikajícím prospěchem a chodil s krásnou dívkou. Tehdy ještě nebylo ani vidu po černém mraku, který měl jeho život brzy zastínit.

Tehdy se Michael přesvědčil, že život není jen procházka rozkvetlým parkem. Jedné zimní noci po hokejovém zápasu naložili rodiče jeho sestru a dva ze tří bratrů do auta a vyrazili na dvouhodinovou jízdu do rodinného sídla v Grand Rapids. Zbývalo jim ještě třicet mil cesty, když do nich narazil opilý řidič, který nedokázal udržet vozidlo na své straně silnice. Sestra Katie a bratři Tommy a Seamus kolizi sice přežili, ale oba dospělí byli na místě mrtví. Spořádané rodiče pěti dětí zabil čtyřiatřicetiletý notorický ochlasta, šestkrát trestaný za řízení v opilosti.

Smrt rodičů Michaelův život poznamenala navždy. Po ukončení školy se přihlásil k námořní pěchotě, jak to před ním udělal jeho otec i děd. Po návratu z Perského zálivu si definitivně odrovnal koleno při nácviku nočního seskoku. Padák se mu ve vzduchu protrhl; než stačil přeřezat šňůry a otevřít náhradní, dopadl na zem dvakrát rychleji, než měl. Koleno, už dříve zraněné při hokeji, prasklo jako ořechová skořápka. Nadějný poručík proležel osm měsíců v nemocnici a jeho vojenská kariéra tím skončila.

Michaelovi se podařilo získat práci u senátora Olsona, dlouholetého přítele jeho zesnulých rodičů. Tehdy měl ještě iluze – našel příležitost, jak sloužit své vlasti. Během pěti let se stal senátorovým tajemníkem. Brzy však na vlastní kůži pocítil, že washingtonské politikaření vyžaduje zcela zvláštní náturu. Tohle nebylo místo pro čestné a pracovité lidi, o všem rozhodovaly ostré lokty, podlézavost a ochota ke kompromisům.

V době, kdy už se připravoval na rezignaci a návrat do Minnesoty, se v jeho domovském státě uvolnilo místo kongresmana. Senátor Olson ho povzbuzoval, aby se o ně ucházel. Michael jeho výzvu přijal, lákala ho příležitost pokusit se o změnu celého politického systému.

Senátor řečnil na schůzích, Michaelův dědeček celou kampaň financoval a volby nakonec skončily překvapivě snadným vítězstvím.

V zimě, kdy měl převzít úřad, ho zasáhla další tragédie. Smrt osoby, která mu byla velmi blízká, vrhla na celý Washington nové světlo. Způsobila, že se radost, kterou po svém triumfu pociťoval, rozplynula jako pára nad hrncem. Jeho dvouleté volební období se rázem proměnilo na dva roky vězení ve městě, kterým opovrhoval.

V místnosti zazvonil telefon. Susan zvedla sluchátko. „Michaeli, tvůj dědeček!“ řekla.

„Přepoj mi ho do kanceláře.“ Michael vešel dovnitř a zvedl sluchátko.

„Ahoj, Seamusi!“

Seamus O’Rourke vlastnil velkou dřevařskou společnost, založenou jeho otcem v roce 1918. Převzal její vedení po návratu z druhé světové války a někdejší malou pilu rozšířil na jeden z největších dřevozpracujících podniků Středního západu.

Seamus telefonoval z rodinného sídla v Grand Rapids, postaveného na překrásném, šestnáct kilometrů dlouhém ostrově uprostřed jezera Pokegama. Spíše než o dům se vlastně jednalo o luxusně zařízený srub, zbudovaný na vrcholku, odkud byl skutečně kouzelný výhled na celou zátoku.

„Je všechno v pořádku, Michaeli?“

„Ano. Všechno jak má být.“

Seamus se opřel o zábradlí balkonu. Bylo mu dvaasedmdesát, ale vypadal o dvanáct let mladší, protože o sebe dbal a každé ráno ušel alespoň tři míle, doprovázen smečkou svých psů. To však nebylo to jediné, co ho udržovalo ve formě. Po osudné nehodě syna a snachy před deseti lety si vzal na starost dvanáctiletou vnučku a dva šestnáctileté vnuky. Michael a Tim v té době už studovali na univerzitě.

„Co si myslíš o těch vraždách?“

Michael si nervózně pohrával s perem a snažil se najít správná slova, která by vystihla jeho pocity. „Nevím. Na jednu stranu si myslím, že přesně tohle naše země potřebovala, jenže ten způsob…“

„Jistě,“ odpověděl Seamus hlubokým hlasem. „Co si myslíš o obětech?“

„Nemyslím, že by se George Washington a Thomas Jefferson museli obracet v hrobě, že jsme přišli o takové výtečníky.“

Seamus se zasmál. „To určitě ne!“

Michael se otočil na židli a vyhlédl z okna, za kterým se v dáli rýsoval Bílý dům.

„Seamusi,“ pronesl naléhavě, „rád bych si s tebou o něčem promluvil. S tím víkendem pořád počítáš?“

„Ovšem.“ Seamus vycítil vnukovo potlačované napětí. „Máš něco na srdci?“

„Možná… Třeba to má dokonce i jistou souvislost s tím, co se stalo včera v noci. Ale o tom bych si s tebou raději promluvil osobně.“

Seamus pochopil. Ve Washingtonu se nikdy nedalo očekávat, že hovor poslouchají jen volající a všemohoucí Bůh.

„Jestli něco hoří, můžu přijet ještě dnes.“

Michael se zhoupl na židli. „Týká se to jednoho našeho přítele.“

Seamus pozoroval rybářskou loď vplouvající do přístavu. Věděl, o kom jeho vnuk mluví.

„Chápu. Nech si to pro sebe, dokud se nesetkáme.“

„Dobře. Přiletíš v pátek?“

„Ano.“

„Dej mi vědět.“

Michael zavěsil a přemýšlel o muži, o němž se před chvílí bavili. Ano – ten měl rozhodně motiv, pomyslel si. Motiv, a také schopnosti.

Zpráva o dopisu se hnala celou zemí. Drama, které se v hlavním městě odehrálo, uchvátilo každého občana. Jeden z hlavních protagonistů, prezident, seděl v koženém křesle za svým stolem v Oválné pracovně a díval se oknem ven. Tak strávil posledních deset minut.

Přemítal, jak krátké bylo jeho rozpočtové vítězství. Jak je všechno v životě proměnlivé. Dnešek se měl nést ve znamení oslav. Měl se vyhřívat v lesku kamer a těšit se z rozhodujícího kroku, vedoucího k jeho opětovnému zvolení.

Namísto slávy se objevila děsivá noční můra. Bez Jacka Koslowskiho nebylo myslitelné, aby rozpočet prošel, a kdosi v pozadí všech problémů si ještě dovolil ohrožovat jeho život! Prezident o hrozbě chvíli přemýšlel, ale pak se trochu uklidnil. Se všemi těmi tajnými agenty a technickými vymoženostmi se mohl cítit v bezpečí.

Uvědomoval si, že by měl vystoupit v televizi, ale v této chvíli neměl nejmenší potuchy, o čem by mluvil. Stále musel myslet na zabité politiky a jejich rodiny.

Všechny tyto starosti však zaplašovala hlavní otázka: jak poslední události ovlivní jeho postavení a místo v historii.

V hale před Oválnou pracovnou čekala Ann Moncurová na okamžik, kdy bude moci vstoupit. Pokud jste se chtěli dostat k prezidentovi, museli jste začít u jeho šéfa kabinetu, ale Ann už měla Garreta plné zuby.

Celý den na ni doráželi novináři, dožadující se jasného stanoviska ke spáchaným vraždám. Všichni očekávali prezidentovo vystoupení a Ann už potřebovala sdělit tisku, kdy k němu dojde.

Za rohem chodby se vynořili Garret s Nancem, doprovázeni Tedem Hopkinsonem, ředitelem tiskového odboru Bílého domu. Hopkinsonovi se přezdívalo Mistr klíčky. S Garretovou pomocí postupně převzal většinu úkolů, které spadaly do Anniny kompetence. Garret si však nechtěl rozházet feministky, a proto se snažil vzbudit dojem, že Moncurová zastává významné postavení. Dovolil jí ovšem řídit pouze drobné všední záležitosti. Veškerá politická rozhodnutí zůstala v Hopkinsonově pravomoci.

Moncurová se postavila před dveře Oválné pracovny. Celou noc strávila hloubáním o tom, jak s ní Garret zachází, a rozhodla se proti jeho hrubiánství ohradit. Pevným hlasem pronesla: „Stu, nutně s ním potřebuju mluvit.“

„Teď není čas, Ann! Máme příliš mnoho práce.“ Garret se ji pokusil obejít, ale Ann mu zablokovala cestu.

„Musím konečně ohlásit, kdy prezident promluví k národu.“

„Až o tom rozhodneme, řekneme ti,“ odsekl Garret.

„Chcete se radit o jeho projevu a tiskové kampani? U toho bych rozhodně měla být.“ Garret se podíval jinam a zavrtěl hlavou. „Tohle mě už přestává bavit, Stu! Tiskovou mluvčí Bílého domu jsem já, ne Ted.“

Moncurová zabodla ukazováček do Hopkinsona. „Tohle všechno spadá především do mé kompetence.“

Garret ji uchopil za paži a strhl ji stranou. „Teď mě poslouchej, Ann! V týhle situaci nepotřebuju poslouchat nějaký kecy. Jsme až po krk v problémech, takže nám laskavě nepřidávej další. Běž do kanceláře a já ti hned po týhle poradě zavolám.“

Garret se od ní odvrátil a vešel do Oválné pracovny. Nance a Hopkinson ho následovali.

Prezident uslyšel klapnutí dveří a otočil se. Garret vymrštil ruce do vzduchu.

„Dneska už to ani nemůže být horší! My se div nepřetrhnem, abysme zajistili schválení rozpočtu, a když se to konečně povede, podtrhnou nám koberec přímo pod nohama.“ Garret ukázal ke dveřím a pokračoval v lamentaci. „Ke všemu si na mě ještě vyskakuje kdejaký hejhula. Nejdřív se do mě pustil ten nosorožec z FBI a teď ještě ta konvička, která se jen omylem označuje jako mluvčí Bílého domu.“

Prezident vstal od stolu a přidružil se k ostatním, kteří se rozložili kolem krbu. Posadil se na židli zády k ohni, zatímco se Garret uvelebil v křesle po jeho levici a Hopkinson s Nancem zabrali protější pohovku.

„Tak co jste vymysleli?“ zeptal se prezident.

„Dohodli jsme se, kdy bys měl vystoupit. Ideální to bude večer v osm, v nejsledovanějším čase.“ Garret se krátce odmlčel a pohlédl na Nanceho a Hopkinsona. „Tak získáme trochu času na to, abysme si trochu vydechli a zjistili, co se to sakra vůbec děje. Tvoje vystoupení by mělo být krátký a hodně ostrý. Spáchaný zločiny znamenají ohrožení národní bezpečnosti, za vším jsou zahraniční teroristi, zatím nemůžem říkat víc, abysme neohrozili vyšetřování a vláda nikdy neustoupí vydírání. ještě z toho všeho můžeme docela slušně vybruslit. Lidi jsou dost poděšený. V tomhle jsme na správný straně plotu, protože nás napadli, takže ty slušný musí stát při nás, a dokud existuje ohrožení, nikdo si nebude přát, aby pri všem tom zmatku ještě padla taky vláda, protože ta v týhle chvíli znamená stabilitu.

Část lidí má samozřejmě radost. Některý rádia se už daly slyšet, že bylo načase, aby se někdo začal zajímat o to, kam tahle země spěje, a vyčistil americkou politiku od takových darebáků, jako byl Fitzgerald. Na tohle se ale dá navázat – většina lidí má z teroristů hrůzu. Toho bysme měli využít.“ Garret se bojovně předklonil. „Jime, musíš jim dneska večer ukázat silného a rozhodného prezidenta. Musíš udělat dojem. Každý Američan k tobě bude dnes vzhlížet a hledat u tebe oporu. Snad z toho vytlučem nějaký politický kapitál, abysme trochu zahojili ztrátu Koslowskiho.“

Garret se opět opřel a zadíval se do poznámek. „Mike a Ted se mnou tak úplně nesouhlasí. Ted jako vždycky chce, abysme si počkali na reakci veřejnosti, a teprve pak se rozhodli, jaký by měl být náš postup. Mike si taky spíš myslí, že bysme měli postupovat opatrně.“

Prezident se odvrátil od Garreta a zadíval se na Nanceho. Opatrnost byla slovem, které se mu v této chvíli zamlouvalo. „Máš na mysli něco konkrétního, Miku?“

„Můj osobní názor, pane prezidente? Myslím, že v téhle chvíli nic nezkazíme, jestli si počkáme, než nám rozvědka obstará víc informací. Máme na krku tři mrtvé politiky a skupinu jejich vrahů, kteří se snaží vás i Kongres přinutit, abyste provedli nějaké radikální reformy. Celá ta záležitost ale může být ještě tisíckrát komplikovanější. Zatím pořád nevíme, jestli je ten dopis pravý, nebo nás má jen svést ze stopy Nezdá se vám to načasování zvláštní? Dnes měl Kongres projednávat váš rozpočet. Každý si uvědomuje, že by jeho přijetí výrazně posílilo vaše šance v příštích volbách. Co když tomu někdo chce za každou cenu zabránit? Někdo, kdo má vlastní ambice převzít váš úřad. Takový člověk by se především snažil zabránit, aby váš rozpočet prošel. Tím byste se ocitl v situaci poraženého, a na poražené přece nikdo nesází.“

Nance se pokoušel dosáhnout dvou věcí najednou. Jednak neměl rád zbrklá rozhodnutí – zvláště v tak choulostivých situacích, jakou byla tato. Mnohokrát se mu už stalo, že musel zachraňovat celou situaci po ignorantech, kteří zaujali určité stanovisko, aniž by přitom znali všechna fakta, a pak najednou s hrůzou zjistili, že se ocitli na špatné straně barikády. Druhý důvod byl mnohem prostší a sobečtější.

Nance si jasně uvědomoval, že zmatený prezident bude potřebovat poradce pro národní bezpečnost spíše než sebevědomý muž, který má ve všem jasno.

„Pane prezidente, je riskantní vystoupit na veřejnost a okamžitě zaujmout jednoznačné stanovisko. Vzpomínáte si, jak křižník Vincennes sestřelil to íránské letadlo? Prezident Reagan tenkrát vystoupil v televizi a oznámil, že na Vincennes zaútočily dělové čluny a letadlo se dostalo do obranné palby. Zaujal jednoznačné stanovisko, které jasně říkalo, že si Íránci všechno zavinili sami. Pak strávil několik měsíců obhajováním svého omylu. Byla to naše bota a stála životy tří set nevinných lidí. Nakonec jsme vypadali jako banda cvoků. Tohle je samozřejmě úplně jiná situace, ale myslím, že nám nijak neuškodí, když si počkáme, než nám FBI sežene nějaké spolehlivější informace.“

Nance pokračoval tichým vyrovnaným hlasem: „Pak se můžeme dohodnout na přesnějším plánu akce… Myslet si, že můžeme dostat celou tu záležitost pod kontrolu jediným vystoupením, je stejně naivní, jako pokoušet se obrátit přílivovou vlnu zpátky do moře. Požadavky dopisu se shodují s názory značné části voličů. Pokud z této situace chceme vyjít jako vítězové, musíme vymyslet něco chytřejšího.“

Hopkinson horlivě přikyvoval, ale nedíval se ani tolik na prezidenta, jako spíše na Garreta.

„Naprosto s Mikem souhlasím. Taky si myslím, že bude nejlepší počkat, než budeme mít víc informací a poznáme náladu veřejnosti. Mike má absolutní pravdu. Celá záležitost je skutečně jako přílivová vlna, která smete všechno před sebou, a nejlepším řešením bude na míle se jí vyhnout a počkat, až opadne.“

Garret se předklonil a nervózně poklepával prsty o malý stolek vedle pohovky. Prezident, Nance i Hopkinson dobře znali jeho výraz usilovného přemýšlení. Po minutě ticha to prezident nevydržel a zeptal se:

„Co si o tom myslíš teď Stu?“

Garret několikrát zaskřípal zuby, než odvětil:

„Dobrá, chlapci, vyhráli jste. Pro dnešní večer tedy budeme opatrní a naše nálada se ponese ve znamení důstojného smutku.“ Garret si něco zapsal do bloku.

„Můžeš třeba vyjádřit svůj zármutek nad ztrátou tří dobrých přátel. Zkusíme celou záležitost přenést do osobní roviny. Tito muži obětovali životy své práci, ztrácíme opravdové hrdiny demokracie.“

„S tímhle bych to nepřeháněl,“ vložil se do rozhovoru Nance. „Jeden z našich nebohých přátel má na triku docela slušnou sbírku mrtvol, a ty by nás pak mohly přijít strašit. Počkal bych si, jaké stanovisko zaujme tisk… Podle mě bude stačit, když večer zopakujeme známá fakta a zdůrazníme, že tyto vraždy znamenají ohrožení naší národní bezpečnosti. Potom můžeme dodat něco jako: tito muži věnovali celý svůj život oddané službě vlasti. Důležité je, aby to bylo stručné.“

Garret přikývl. „Máš pravdu. Těm chlápkům to už stejně nepomůže. A my jim nic nedlužíme. Pokud se tisk rozhodne udělat z nich mučedníky, budeme mít dost času, abychom všechno s plnou parádou napravili příští týden při jejich pohřbu.“

Všichni pokývali hlavami a Garret si opět udělal poznámku. Pak se obrátil na Hopkinsona.

„Tede, měl bys Moncurové oznámit, že prezident promluví v osm. Pak sežeň všechny své pisálky, aby na tom okamžitě začali pracovat. Vlast se s úctou sklání nad jejich dnem, přinesli nejvyšší oběť a podobné žvásty. Až budu se vším hotov, ještě se za tebou zastavím a domluvíme detaily.“

Hopkinson povstal a vyrazil ke dveřím. Jakmile vyšel z místnosti, Garret se naklonil dopředu a tichým hlasem řekl:

„Štve mě to. Nejde jenom o to, že si na mě ráno vyskakoval nějaký bezvýznamný agentík. Štve mě hlavně to, že se ani uprostřed krize nemůžeme spolehnout na naše vlastní zaměstnance. Nechci se vracet k tomu, proč jsme Roacha se Stansfieldem nevykopli, když jsme přebírali úřad. Všichni dobře víme, jak se to stalo. Při těch potížích, které jsme měli se sestavením vlády, bylo nejlepší nechat je tam, kde jsou.“ Garretova plešatící hlava se znovu energicky rozkývala a tváře se mu napjaly. „Ale teď když jsme až po uši v malérech a nemůžem se spolehnout ani na jednoho z nich, se ptám: co s tím budeme dělat?“

Prezident chvíli přemýšlel a pak odvětil: „Nemyslím, že by chtěli v dohledné době rezignovat, a odvolávat šéfy CIA a FBI v téhle situaci by nebylo příliš rozumné.“

Prezident i Garret se obrátili k Nancemu. Ten byl v tomto směru odborníkem, protože kdysi pracoval pro vojenskou rozvědku. Dovedl situaci analyzovat a nacházet správná východiska. (Přišel například s nápadem, jak vydírat kongresmana Moora.)

„Jestli se jich vážně chcete zbavit,“ začal konečně Nance, „musíte vyvolat tlak veřejnosti. Ten pak logicky vyvolá další kritiku, tentokrát z Kapitolu. Pokud se vám je podaří veřejně znemožnit, odejdou sami.“

Odmlčel se, aby si mohl promyslet další krok. „Tlak na vyřešení těch tří vražd se zaměří hlavně na FBI. Jestli se Roachovi nepodaří přinést nějaké výsledky, bude lehké ho vyrazit.“ Nance bodl ukazováčkem do vzduchu. „A já už mám nápad, jak bychom to všechno mohli urychlit.“

08 KAPITOLA

Slunce už pomalu zapadalo za obzor a teplota vzduchu se snižovala.

O’Rourke se loudal ulicí s rukama v kapsách. Oblékl si džíny, flanelovou košili a tmavě hnědou koženou bundu. Levá ruka v kapse svírala rukojeť pistole Combatmaster, vyráběné firmou Detonics. Pistolka, která se pohodlně vešla do kapsy, v sobě skrývala značnou palebnou sílu.

I kongresmana stálo dost úsilí, než tuto zákeřnou pětačtyřicítku vůbec sehnal. To, že ji měl s sebou, nijak nesouviselo s nedávnými vraždami. Nosil ji už několik let na obranu proti řádění gangů, zamořujících Washington.

O’Rourke měl na univerzitě v Minnesotě pověst nejtvrdšího hokejového obránce. Statná postava a rychlost reakcí mu zaručovaly, že si na něj dovolí zaútočit jen velmi málo lidí, jenže washingtonští grázlové se o sport nezajímali. O tom svědčila i druhá nejtraumatičtější zkušenost O’Rourkova života.

Vzpomínka na to, co potkalo jeho nejlepšího přítele, ho přiměla, aby nevycházel beze zbraně. Zhruba před rokem byl pouhé dva bloky od Kapitolu zastřelen Michaelův spolubydlící a někdejší kolega z týmu senátora Olsona, Mark Coleman. Jedné noci, když se vracel domů z práce, ho zastavil dvaadvacetiletý narkoman. Svědek zahlédl, jak potácející se mladík dorazil ke Colemanovi, bez jediného slova ho zastřelil, sebral mu peněženku a utekl. Policie pachatele zatkla hned následujícího dne. Ukázalo se, že vrah byl už dvakrát odsouzen za ozbrojenou loupež, ale pokaždé ho propustili pro nedostatek místa ve státní věznici.

O’Rourke se nijak neznepokojoval tím, že jeho spolubydlící nepřišel osudné noci domů, protože Coleman trávil většinu volného času v bytě své snoubenky. Na druhý den vyrazil do kanceláře o něco později.

Právě před týdnem zvítězil ve volbách do Sněmovny reprezentantů a dnes chtěl se senátorem Olsonem prodiskutovat ještě nějaké otázky, týkající se jeho odchodu. Michael vstoupil do kanceláře, aniž by měl sebemenší ponětí o tom, co se jeho spolubydlícímu v noci přihodilo. Téměř veškerý personál kanceláře postával v recepci a většina měla uplakané oči.

O’Rourke zůstal jako opařený, když mu jedna ze sekretářek sdělila, co se stalo. Pocítil obrovskou touhu být sám. Vytratil se proto z budovy, jak nejrychleji mohl.

Bezmyšlenkovitě se vydal směrem k Mallu a cestou minul Smithsonian i Národní památník. Zastavil se až u Lincolnovy sochy, posadil se na schody a upřeně pozoroval Kapitol. Tváří v tvář těmto pomníkům amerických dějin se snažil pochopit, jak vůbec mohlo dojít k tak nesmyslné vraždě. Jak se mohlo stát, že zabili takového člověka, jakým byl Mark Coleman. Celý svůj život tvrdě a poctivě pracoval, aby ho nakonec odpravil parazitující feťák?!

O’Rourke přemýšlel o všech těch schůzích, na nichž vypasení senátoři a kongresmani házeli miliardovými ciframi jako při hře Monopoly a se železnou pravidelností přesouvali balíky peněz do zájmových skupin, jejichž podporu zrovna potřebovali. Když se jednou za čas vynořil problém kriminality, všichni papaláši se jej okamžitě horlivě ujali a se zápalem o něm dlouze diskutovali, alespoň dokud byli v dohledu zástupci tisku. Na schůzích nejrůznějších výborů za zavřenými dveřmi však peníze opět přidělili na pokoutní podpůrné programy a na všechnu kriminalitu rychle zapomněli.

Toho dne O’Rourka zasáhla krutá realita všedního života přímo do obličeje. Uvědomil si, že všechny ty sliby o nápravě jsou jen planými gesty. Korupce se v tomto systému zakořenila natolik, že by ji nedokázala vymýtit ani stovka čestných kongresmanů. Ostřílení političtí matadoři se důkladně opevnili v nejrůznějších výborech a s přehledem kontrolovali veškerou legislativu i rozdělování financí.

O’Rourke se v té chvíli s Washingtonem nadobro rozešel. Když už své zemi nemohl nijak prospět, nehodlal se alespoň podílet na kvetoucí korupci, nebo jí jen přihlížet jako bezbranný svědek. Musel by se propadnout hanbou, kdyby se měl stát jen dalším z čachrářů. Washington kdysi vyrostl na bažinách, ale v O’Rourkových očích zůstal bažinou i nadále.

Michael zahnul na Wisconsin Avenue a v myšlenkách se vrátil do přítomnosti. Uvědomil si, že poprvé za celá ta léta, která tu působil, je změna možná. Po šokujících vraždách tří prominentních politiků se určitě objeví snaha o reformy.

O’Rourke přešel ulici a vešel do Blackyho baru. Dvakrát se musel rozhlédnout, než v davu objevil osobu, kterou hledal. Seděla až u zadního stolu v obklíčení hordy mužů v oblecích a potřásala hřívou černých vlasů. Michaelova tvář se roztáhla do přátelského úsměvu.

K O’Rourkovi přistoupila atraktivní žena a chytila ho za loket.

„Jdeš pozdě, Michaeli! Myslím, že bys měl okamžitě vyrazit a zachránit ji. Supi se už slétli na kořist.“

O’Rourke pohlédl k zadnímu stolu. „To vidím!“ Políbil ženu na tvář a pro jistotu se zeptal: „Tak co, Meredith? Myslíš, že se mě chystá utlouct?“

„Michaeli, dobře víš, že můžeš přijít třeba o půlnoci a ona se nerozlobí. Mám ti vzít bundu?“

O’Rourke si uvědomil, že má v kapse zbraň, a s díky odmítl.

„U vás nahoře asi bylo dneska pěkně dusno, že jo?“

„Ano, hlídají nás skoro na každém kroku.“

„Hlavně na sebe dávej pozor!“ Majitelka baru mu ještě povzbudivě stiskla ruku a dodala: „Teď běž a zachraň ji. Už jsem vám rezervovala stolek pro dva.“

O’Rourke se prodral davem až ke své přítelkyni, obklopené smečkou hladových vlčáků. Poklepal na ramena dvou nejbližších a řekl:

„S dovolením, pánové!“

Muži se otočili a udělali mu trochu místa. Když svou přítelkyni spatřil, ani se nedivil, že způsobila tolik poprasku. Liz na sobě měla bílou halenku, krátkou černou sukni, černé nylonky a boty s vysokými podpadky. O’Rourke se s úsměvem naklonil dopředu a políbil ji na rty. S obličejem těsně u její tváře pak něžně zašeptal: „Vypadáš skvěle.“

Usmála se, objala ho v pase a přitáhla si ho blíže. Po dalším dlouhém polibku se O’Rourke vymanil z její náruče a řekl: „Meredith nám drží stůl. Chci tě mít dnes večer jen pro sebe.“

Zamilovaný pár se odebral k volnému stolku. O’Rourke dívku uchopil za ruku a dlouze se na ni díval. Zbožňoval její oči. Po pravdě řečeno zbožňoval na Liz všechno. Miloval její husté černé vlasy, olivovou pleť, bystrou mysl, smysl pro humor – ale ze všeho nejvíc přece jen obdivoval její oči. Navzdory svému přezíravému vztahu k Washingtonu si musel přiznat, že toto město má někdy také něco do sebe, dokáže-li zplodit tak zázračnou bytost. Imponovalo mu, že Liz dokázala být chytrá i ohleduplná, zdravě agresívní, půvabná; a nad to všechno také milovala děti. Byla zosobněním toho, co si kdy mohl přát. Liz Scarlattiová se v jeho životě objevila zhruba před rokem, a přestože mu v té chvíli nebylo nic vzdálenějšího než pomyšlení na vážný vztah, dokázala si ho získat.

Potkali se v malém baru v Georgetownu za poměrně rušné víkendové noci a náhodou se stalo, že se ocitli vedle sebe ve chvíli, kdy kapela začala hrát pomalou a smyslnou verzi Sladké Melissy. O’Rourke nechtěně vrazil loktem do kohosi za zády, a když se otočil, aby se omluvil, spatřil Liz.

V té chvíli mu omluva zamrzla na rtech. Ocitl se právě tváří v tvář nejkrásnější ženě, jakou kdy spatřil. Zůstal stát se zkamenělou tváří, s doširoka otevřenýma očima i ústy. Liz na něj pohlédla nádhernýma hnědýma očima a O’Rourkovo srdce explodovalo. Liz zřejmě byla na podobné reakce zvyklá. Opatrně vyprostila z Michaelovy ruky pivo, odložila je na pult, vzala ho za ruku a odvedla na taneční parket.

Zbytek si lze snadno domyslet.

Během roku přerostlo jejich vzájemné okouzlení do vážného milostného vztahu s vyhlídkou na sňatek. Jejich štěstí kalil jen jeden malý problém – Michael chtěl opustit Washington jak jen to půjde nejrychleji, a Liz se to právě nezamlouvalo. Práce ji sice bavila čím dál méně, ale zatím ji nedokázala nenávidět. Tvrdě pracovala na tom, aby dosáhla dnešního postavení, a nemínila se všeho jen tak vzdát a odejít do Minnesoty.

Teď se na O’Rourka usmála a otázala se: „Tak co? Viděls mě včera v televizi?“

Z Michaelovy tváře se vytratil úsměv. „Proboha, ty myslíš tamto? Dobře víš, jak nesnáším publicitu.“ O’Rourke změnil hlas a začal ji imitovat: „Pane prezidente, kongresman Michael O’Rourke se o vašem rozpočtu vyjádřil, že obsahuje větší množství odpadu než párky, prodávané v severní Koreji! Proboha, Liz, novináři mi pak celý odpoledne volali.“

O’Rourke byl včera pořádně nazlobený, když ji viděl ve zprávách, jenže sotva se jí teď podíval do očí, veškerý hněv zmizel.

„Je mi líto, Michaeli, ale jsi politik a tisk chce znát tvůj názor.“

„Tak především: nejsem zrovna ta nejvhodnější osoba, jejíž názory by mohly někoho zajímat, a už vůbec nemůžu ovlivnit, co pak o mně kde napíše nějaký pisálek do okresního plátku. Nechodím s tebou proto, abych se dostal na titulní stránky. Co si mezi sebou řekneme večer v posteli, je přísně soukromé; to bys měla konečně respektovat.“

Liz se naklonila trochu dopředu. „Jestli o to opravdu tolik stojíš, budeš to mít. Budu tvé rozhodnutí respektovat, ale nikdy nepochopím tvou averzi vůči tisku. Pokud vím, jsi jediný politik, který se vytrvale brání záři reflektorů.“

„Liz, o tomhle jsme už mluvili mockrát. Nezačínejme o tom znovu.“

Michael se ušklíbl a dodal: „Mimochodem, gratuluju ti! Včera jsi rozhodně zabodovala. Převálcovala jsi ty patolízaly s těmi jejich opatrnými otázkami o několik tříd.“

„Ale ty opatrné otázky jsou důvodem, proč prezident vyvolal právě je. Tyhle tiskovky jsou jeden velký podvod. Prezident vždycky vyvolá stejné lidi. Když o tom tak uvažuju, vypadá to, jako by se tisku bál. A hned mě začne napadat – proč asi?“

Prezident seděl za stolem v Oválné pracovně. Měl na sobě tmavý oblek, bílou košili a kravatu s proužkem. Mezi límečkem a krkem měl nastrkány papírové kapesníčky, aby mu maskérka, která na něj právě nanášela make-up, neumazala oděv. Stu Garret stál nakloněn z druhé strany a uděloval mu poslední pokyny. Ted Hopkinson zatím kontroloval text projevu, zda je tam všechno, jak má být. Za pět minut prezident promluví v přímém přenosu k národu.

Garret poslal maskérku pryč. „To stačí! Vypadá dobře… Hlavně musíš, Jime, ze začátku působit zachmuřeně, abysme jim ukázali, jaký muka prožíváš. V té první části zůstaň trochu shrbený, jako bys nesl na zádech celou Ameriku. Až se pak dostaneš k poslední části, o demokracii a otcích tohohle národa, měl bys působit hrdě a přísně. Můžeš se trochu napřímit, ale netluč přitom rukou do pultu, jak jsi to dělal při zkoušce. To je až moc silné. Prostě zachovávej svou standardní pozici. Stiskni pevně pěst a trochu pohroz sevřenou rukou do kamery. Ne aby to bylo příliš prudké! Hezky pomalu a uvolněně, jako bys chtěl zdůraznit každé slovo.“ Garret mu zmíněný pohyb názorně předvedl.

Hopkinson k nim přistoupil a vytahal kapesníčky z prezidentova límečku. „Pane prezidente, prosím vás, nedotýkejte se tváře, košile ani límečku. Make-up by se rozmazal. Začínáme za pět minut.“

Liz a O’Rourke si právě prohlíželi jídelní lístky, když se v baru náhle rozhostilo nápadné ticho. Oba zvedli hlavy a spatřili, že se na všech obrazovkách v baru objevila prezidentova tvář. Několik jedinců, kteří se pokusili o sarkastické poznámky, dav rychle utišil.

Prezident promluvil.

„Dobrý večer! Budu dnes stručný a přejdu rovnou k věci. Setkáváme se při velmi smutné příležitosti, která tragicky postihla celý národ… Mluvím o smrti kongresmana Koslowskiho, senátora Fitzgeralda a senátora Downse… Tito tři vynikající státníci obětovali společně přes osmdesát let službě americkému lidu. Během této doby bojovali se sobě vlastním zápalem za hodnoty, kterým skutečně věřili – za svobodu, demokracii a blahobyt pro každého muže, ženu i dítě. Jejich služba byla dlouhá a příkladná. I proto nám jejich vůdčí schopnosti a moudrost budou v Kongresu nesmírně chybět. Mně osobně bude chybět i jejich přátelství.“

Prezident sklopil oči a na chvíli ho přemohlo dojetí. „Rád bych požádal každého z vás, drazí američtí spoluobčané, abyste na kongresmana Koslowskiho, senátora Fitzgeralda a senátora Downse vzpomněli ve svých modlitbách. Je pravda, že měli také některé chyby, uvědomme si však, že je má každý z nás. Naštěstí je dokázali překonat a všechny své schopnosti odevzdali plně do služeb vlasti. Za to jim právem patří náš dík.“

Prezident udělal další pauzu a jeho tvář se v detailním záběru kamery zachmuřila.

„My zde, ve Washingtonu, jsme šokováni nesmyslným a brutálním násilím, ke kterému došlo dnes v ranních hodinách. Mnozí z nás měli tu čest pracovat po boku kongresmana Koslowskiho, senátora Fitzgeralda a senátora Downse několik desítek let. Já sám jsem je znal přes třicet let. Znal jsem také jejich ženy a děti. Viděl jsem, jak jejich potomci rostou, žení se nebo vdávají a sami mají děti. Proto je pro nás obzvláště bolestivé smířit se s tím, že tyto tři muže, kteří toho tolik obětovali, už nikdy neuvidíme, neboť se stali oběťmi výbuchu nekontrolovaného násilí.“

Prezident znovu sklopil oči a na chvíli se odmlčel. Když pak konečně zvedl hlavu, držel v ruce list papíru a vzdorovitě jím namířil na kameru.

„Mnozí z vás jste jistě slyšeli o tomto dopisu, který dnes ráno obdržely některé sdělovací prostředky. Specialisté z FBI mne informovali, že autoři tohoto dopisu stojí za zbabělými vraždami kongresmana Koslowskiho, senátora Fitzgeralda a senátora Downse. FBI nevylučuje záměr dezinformovat tímto dopisem příslušné vyšetřovací orgány i veřejnost a odvést pozornost falešným směrem. Třebaže se všechny příslušné složky nadále velmi intenzívně zabývají vyšetřováním, nemáme v této chvíli k dispozici žádné bližší poznatky, které by tuto domněnku potvrdily nebo vyvrátily. V této chvíli vám mohu s jistotou slíbit jen to, že pachatelé budou dopadeni a předáni spravedlnosti.“

Prezident teatrálně zamával dopisem. V té chvíli se za řečnickým pultem napřímil a zatvářil se, jako by tuto spravedlnost sám zosobňoval.

„Lidé, kteří tyto hrozné činy spáchali, představují přímé popření všech demokratických principů, jaké vyznáváme. Hrozí nastolením tyranie a zvůle. To, co se odehrálo dnes ráno, nebylo jen zavražděním tří významných politiků, byl to útok na celé Spojené státy. Byl to pokus o podkopání všech demokratických ideálů naší země, založené muži a ženami, kteří zde našli útočiště před tyranií a diktátorstvím v různých koutech světa. To oni vybudovali z Ameriky zemi, kde může každý svobodně vyjádřit svůj názor, kde se každý může podílet na vládě a správě. Během cesty, kterou naše země ušla, jsme svedli mnoho nelítostných bojů na obranu své svobody a demokracie. Miliony amerických mužů a žen obětovaly své životy za to, abychom dnes všichni mohli žít ve svobodném státě a také se svobodně podílet na jeho řízení.“ Prezident nyní zvýšil hlas a jeho oči zaplály spravedlivým hněvem.

„Kruté a nelidské skutky, které byly dnes ráno spáchány, představují to, proti čemu v minulosti bojovaly miliony Američanů a zač mnozí z nich neváhali obětovat třeba i životy. Jsou jasným aktem tyranie, násilí a pokusu několika jedinců získat za pomoci hrubé síly nadvládu nad celou zemí. Demokracie a rozmanitost vytvořily z Ameriky velmoc. Jsme velmocí proto, že každý má možnost svobodně vyjádřit svůj názor, a nikoli proto, že se skupinka teroristů pokouší své názory a ideály vnutit všem občanům naší země.

I kdyby byly požadavky, obsažené v tomto dopisu, oprávněné; jak tomu zcela jistě není; ani pak bych je nemohl a nesměl přijmout. Pokud by se občané rozhodli, že náš politický systém vyžaduje změny, i pak by tyto změny musely proběhnout demokratickými prostředky i v rámci naší ústavy a platných zákonů. Dostalo se mi té cti, že jste mě zvolili za svého prezidenta, a proto je mou povinností bránit zákony této země a chránit národní bezpečnost Ameriky.

Lidé, kteří se propůjčili k těmto ohavným zločinům, jsou zbabělými teroristy. Proto hodlám pokračovat v politické linii svých předchůdců a v žádném případě nebudu s těmito teroristy vyjednávat. Budeme je neúprosně pronásledovat, dokud nestanou před soudem, který určí jejich další osud.

Vzpomeňme dnes v modlitbách na všechny Američany, padlé v boji za demokracii. K tomuto dlouhému a šlechetnému seznamu byla dnes připojena také jména kongresmana Koslowskiho, senátora Fitzgeralda a senátora Downse. Byli to opravdoví vlastenci, kteří upřímně věřili ve svobodu a demokracii, a především také bojovali za to, abychom plodů této svobody a demokracie mohli užívat i my.

Smrt těchto tří velkých Američanů je tragédií a ztrátou pro celý národ, avšak Spojené státy jsou zemí, která na své cestě za svobodou neustoupí před ničím. Národ i celá naše země se vždy dokázaly vzepřít a překonat všechny překážky, které nám osud položil do cesty, abychom se vždy vynořili ještě silnější než předtím.

Příští týden se náš národ rozloučí s těmito třemi čestnými muži a celá naše země projeví soustrast s jejich rodinami. Potom však uděláme to, co by si sami přáli, abychom udělali.“ Prezident zvedl pravou ruku z pultu, bojovně ji sevřel v pěst a pak ji vztyčil před kamerami.

„Amerika a demokracie jsou příliš velké a příliš mocné na to, aby byly poraženy tyranií. My všichni se proti ní vzepneme, zaútočíme a nepochybně i zvítězíme!“

Prezident se odmlčel. Upřeně se díval do objektivů kamer a čekal, až jeho slova zapůsobí. Pak už jen tiše dodal: „Dobrou noc, a ať vám Bůh žehná.“

09 KAPITOLA

Prezident nadále zíral do kamer, dokud se k němu Hopkinson nenaklonil. „Pane prezidente, všechny mikrofony jsou stále zapnuté a kamery pořád vysílají.“

Prezident přikývl. Porozuměl, co se mu tím snaží naznačit. Minulý rok Stevens krátce po svém odpoledním projevu pronesl několik peprnějších vtípků, aniž by tušil, že je mikrofony stále snímají. Tisk se na něj okamžitě vrhl, ale prezident měl nakonec štěstí, protože jeho vtípky byly celkem legrační a lidé mají rádi, jestliže se státník někdy projeví také jako docela obyčejný smrtelník. Od té doby však byli Hopkinson s Garretem vždy na číhané, aby se podobné úlety neopakovaly.

Garret k nim přistoupil a řekl: „Pojďme, pánové, do mé kanceláře.“

Pohodil hlavou ke dveřím a prezident s Hopkinsonem ho poslušně následovali.

Když dorazili do Garretovy kanceláře, první prezidentova otázka zněla: „Jak to působilo?“

„Vypadal jste skvěle, pane prezidente.“

„Znělo to dost upřímně a srdceryvně?“

„Myslím že jo, ale jistotu budeme mít až za hodinu. Právě teď volají moji lidé do pěti set náhodně vybraných domácností, aby zjistili ohlas veřejnosti.“

Stu Garret se posadil za stůl a zapálil si cigaretu. Důkladně si potáhl, potom cigaretu odložil a začal mluvit s plícemi stále ještě naplněnými dýmem. „Odvedl jsi dobrou práci, Jime! Pokud se nám podaří celou tuhle situaci zvládnout, myslím, že si v žebříčku popularity výrazně polepšíš.“ Dým už začal unikat z Garretova nosu, takže mu nezbylo nic jiného, než zaklonit hlavu a vyfouknout jej ke stropu.

„Ukázat se v době krize ve správném světle, je pro politika hotové požehnání.“

Bar znovu ožil hurónským řevem rušné páteční noci. Hlavním námětem hovorů byl pochopitelně prezidentův projev a události, které mu předcházely. O’Rourke záměrně mlčel a studoval jídelní lístek, ačkoli se na něj Scarlattiová tázavě dívala svýma nádhernýma hnědýma očima.

„No tak, Michaeli! Přece víš, že umírám touhou, abych se dozvěděla, co si o tom všem myslíš.“

„O čem všem?“

Liz mu vytrhla lístek z rukou. „Nehraj si přede mnou na stydlivku, Michaeli, já to myslím vážně. Opravdu bych chtěla vědět, jaký máš na to všechno názor. Nestává se přece každý den, aby zabili tři politiky.“

Michael chvíli přemýšlel, jak by svůj názor zaobalil a tím i zmírnil, ale nakonec se rozhodl pro upřímnost. „Milá Liz, já si v zásadě myslím, že Koslowski, Downs a Fitzgerald byli ti největší darebáci v zemi. Byli doslova výkladní skříní všech špatností, kterými tohle město oplývá.“

„Ale co si o tom myslíš doopravdy?“ zeptala se Liz sarkasticky.

„Podívej, nejsem zrovna štěstím bez sebe, že se tu za nocí střílejí politické špičky jako na běžícím pásu, ale v situaci, do níž jsme se dostávali, si kladu otázku, jestli nám ti zabijáci náhodou neprokázali velkou službu.“

Scarlattiová sklopila oči a řekla: „Obávám se, že by se našla dost početná skupina lidí, která má naprosto stejný názor. Neznepokojuje tě to trochu? Ty jsi taky politik, takže… Co kdyby si nějaký terorista vzal na mušku tebe?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Michael. „Ti jdou po větších rybách, než jsem já. A kromě toho si nejsem tak zcela jistý, že jde o teroristy.“

„Ty si nemyslíš, že to byli teroristi?“ zeptala se Liz s otazníky v očích.

„Ne. To je jenom slovo, nic víc. Pro někoho to můžou být teroristi a pro jiného třeba bojovníci za svobodu. Kromě toho tihle chlapíci nezabili žádného nevinného civilistu.“ O’Rourke udělal krátkou přestávku a pak skoro šeptem pokračoval: „Jestli nezabijí nikoho dalšího a tahle skupina dosáhne svých požadavků, bude to to nejlepší, co se v téhle zemi událo od dob hnutí za občanská práva.“

„Ale podle toho, co říkal prezident, je ten dopis podvod.“

„No tak, Liz!“ ušklíbl se O’Rourke. „Jsi přece novinářka. Nebo věříš všemu, co Stevens veřejně prohlásí? Je směšné, že se Bílý dům snaží už teď zahrát všechno do autu. Ti chlápci ještě netuší, oč vlastně jde, a už jsou podělaný až za ušima.“ O’Rourke si zlehka pohrával s vidličkou. „Dnešek pro ně měl být dnem triumfu, jenže místo aby prezidentovi schválili jeho pracně sesmolený rozpočet, ráno se probudil a zjistil, že mu zabili dva senátory a navrch i jeho pravou ruku v Kongresu. Pak se nasnídal a hned nato dostal dopis, že se má polepšit, jinak bude na řadě sám. Podívej, Liz, tihle kamarádíčci si rozdávají partičku stranické politiky už hezkých pár let. Před volbami se dušují, že tentokrát už definitivně sestaví vyrovnaný rozpočet bez plýtvání, a sníží daně pro střední třídu. Slíbí prostě cokoli, jen aby se udrželi u koryta, a když dojde na věc, zase je ticho po pěšině.“

Scarlattiová zavrtěla hlavou a usmála se.

O’Rourke si toho všiml a zeptal se: „Copak?“

„Musím se přiznat, že jsem trochu v šoku. Nepředpokládala jsem, že bys právě ty, neúprosný zastánce práva a pořádku, souhlasil s tím, co se dnes ráno stalo. Z nás dvou jsem přece tím liberálem já, a proto bych to měla být já, kdo se bude těch anarchistů zastávat.“

„Tohle ale není anarchie, Liz! Možná je to spiknutí, ale anarchie rozhodně ne,“ řekl Michael s úsměvem. „Kromě toho bys měla být jako představitelka tisku neutrální, na to nezapomínej!“

Zvláštní agent McMahon seděl v čele stolu ve velké konferenční místnosti, která se stala hlavním stanem celého vyšetřování. Agent zíral na televizi a nevěřil svým očím. Prezident právě dokončil projev k národu a McMahonovi se vůbec nelíbilo, co slyšel. Zvedl telefon a vytočil přímou linku k Roachovi.

Po několika zazvoněních zvedl ředitel sluchátko. „Ano?“

„Co to, sakra, mělo znamenat?“

„Nemám ani potuchy,“ odpověděl Roach suše.

„Řekl jim snad někdo z nás, že účelem toho dopisu byla dezinformace?“

„Ne,“ povzdechl si Roach.

„Doufám, že jsi jim neslíbil, že ty chlápky do určitého termínu dostanem?“

„Skipe, dobře víš že ne.“

„Tak co se to sakra děje? Nechápu, proč vyprávěl takový voloviny!“

„Já to možná chápu. Přijď raději ke mně ráno v osm. Prezident nás čeká v poledne. Takhle aspoň budeme mít čas si o všem v klidu popovídat.“

„Přijdu.“

„Jak to zatím jde?“

„Pitvy nám neřekly nic, co bysme už sami nevěděli, a na těch dopisech jsme nenašli ani stín. Žádnou slinu na lepidle, žádný otisk prstu, který by nás zvedl ze židlí.“

„Objevili jste ještě někoho z toho parku?“

„Pár se jich přihlásilo. Každý sedí před počítačem nebo s našim malířem a pokoušejí se poskládat popis toho černocha.“

„Fajn. Jak ty lidi budete chránit?“

„Řekli jsme tisku, že žádní svědci nejsou. A každý dostane pár strážných andělů.“

„Dobře, Skipe. Zavolej, kdyby se to pohnulo z místa. Budu tu do deseti, ale víš, jak mě sehnat i potom.“

McMahon zavěsil a na pět minut zabořil tvář do dlaní. Uvažoval, co vedlo prezidenta k tomu, aby dopis označil jako podvrh. Pak pohlédl na dva agenty u vedlejších stolů a řekl: „Kathy a Dane, pojďte se mnou!“

McMahon vyšel z operačního centra a prošel chodbou do své kanceláře s Danem Wardwellem a Kathy Jenningsovou v patách. McMahon za nimi pečlivě zavřel dveře a ukázal jim, aby se posadili na gauč.

Potom se ujal slova.

„Myslím, že se všichni tři shodneme na tom, že dopis pro televizi NBC poslali vrahové Koslowskiho, Downse a Fitzgeralda. To snad chápe i malý dítě. Ten dopis byl poslán dřív, než se na ty vraždy vůbec přišlo a než se jména zabitých dostala mezi lidi. V tom jsme snad zajedno?“

Jenningsová s Wardem přikývli.

McMahon vytáhl kopii dopisu. „Zajímalo by mě teda, co si myslíte o prezidentových závěrech.“

Ti dva se na sebe podívali, jako by pochybovali o jeho zdravém rozumu. Pak se ozval Ward.

„Kdo z FBI vlastně prezidentovi řekl, že ten dopis je podfuk?“

„Pokud vím nikdo, ale to není hlavní a nechci, abyste se tím zbytečně zatěžovali. Mě zajímá, co si o tom všem myslíte vy dva.“

„Podle všeho, co zatím víme, je ten dopis pravý, o tom se nedá pochybovat,“ odpověděl Ward.

„Proč si to myslíte?“

„Řekněte sám – proč bych si měl myslet něco jiného?“

„Takhle se nikam nedostanem, Dane,“ zavrtěl McMahon hlavou. „Chci, aby sis představil, že ti vrazi měli nějaké postranní úmysly. A ty, Kathy, mu budeš oponovat tím, že jim o nic jiného nešlo. Dane, pokud zabití těch tří chlápků nemělo vystrašit ostatní politiky, o co tu vlastně šlo?“

Nastalo dlouhé ticho a Ward se nad položenou otázkou pořádně zapotil, než vítězně spráskl ruce.

„Panebože, na to jsem ani nepomyslel! Prezidentský rozpočet měl být schválen právě dnes, a jestli přišel o tyhle tři hlasy, nemá nejmenší šanci.“

„Pokud bylo motivem vražd skutečně jenom tohle, pak stačilo zabít jen Koslowskiho, který předsedal rozpočtovému výboru. Kvůli tomu nemuseli zabíjet všechny tři. Proč se to teda stalo?“ oponoval mu McMahon.

„Ehm… Třeba za sebou chtěli zamést stopy, aby se nepřišlo na to, že jediným cílem bylo zabránit schválení rozpočtu.“

„To je možné,“ připustil McMahon a nervózně si prstem poklepával o bradu. „Připusťme, že máš pravdu. Ale proč by někdo přijímal takové riziko jenom proto, aby zabránil schválení rozpočtu?“

„Důvodů může být několik, hlavně finančních. Možná šlo o schválení nějakého nového zákona, na kterém by někdo mohl prodělat spousty peněz. Přijde na to. Rozpočet má nesmírně složitou strukturu a avizuje spoustu nejrůznějších nových zákonů, které by mohly určité kruhy připravit o velký prachy,“ řekl Ward.

Všichni se nad Wardwellovými slovy zamysleli. Pak promluvila Jenningsová: „Třeba to taky mohla být parta nakrklých Američanů, které už přestalo bavit, jak to ti naši hastroši v Kapitolu vedou.“

McMahon si Jenningsovou přísně změřil. „O. K., drsňáku, teď je řada na tobě!“

Jenningsová se trochu předklonila a světlo lampy blýsklo na koltu v jejím podpažním pouzdru. „Existuje obrovské množství Američanů, kteří už mají až po krk toho, co se děje nahoře. Naše protiteroristické oddělení hlásí v posledních osmnácti měsících zvýšenou vlnu výhrůžek adresovaných předním politikům. Kdyby mě ze všeho nejvíc zajímaly peníze a legislativa, Koslowski, Fitzgerald a Downs by byli ti poslední, které bych zabila. Ti totiž utráceli nejvíc… Pokud nemá prezident pádné důkazy, že vrahy vedly nějaké postranní úmysly, pak muselo jít jen o obyčejné politické zamlžování.“

„A co si myslíš o tom načasování?“ vyzvídal McMahon.

„Jaký načasování? Že je zabili v noci před hlasováním o rozpočtu?“

Jenningsová nespokojeně zavrtěla hlavou. „To je docela jednoduchý. Doktorka Kennedyová si myslí, že jde o akci vojenského komanda. Chvilku jsem o tom dumala a pak jsem zavolala svému bývalému instruktorovi z akademie FBI Gusu Mitchellovi. Znáte ho?“

„Samozřejmě že ho znám, dokonce dost dobře,“ odpověděl McMahon, zatímco Ward zakroutil hlavou.

„Gus kdysi býval příslušníkem komanda Delta Force, takže jsem mu řekla o teorii paní Kennedyové. Měli jsme na to jen pár minut, protože se chystal na přednášku, ale během té chvilky mi řekl pár zajímavostí. Když jsme začali mluvit o tom rozpočtu, okamžitě jsem si na jednu vzpomněla. Gus tvrdí, že jednou z nejdůležitějších věcí pri takovéhle operaci je kalkulace, kde se bude dotyčný cíl v dané chvíli zdržovat. Když se na to podíváš z vrahova pohledu, je ráno před hlasováním o rozpočtu tou nejlepší variantou. Všichni kongresmani musí být ve městě, aby mohli hlasovat, a zdržujou se tu taky všichni senátoři, aby je mohli ovlivňovat. Kdykoli jindy jsou tihle chlápci rozlítaní po celé zemi, aniž by měli pevný časový plán.“ McMahon pokýval zamyšleně hlavou. Bylo zřejmé, že ho tento nový úhel pohledu zaujal. Možná by stálo za to, kdyby Guse Mitchella sám navštívil.

O’Rourke a Scarlattiová se vedli za ruce po chodníku. Svěží noční vítr jim vanul do tváří a všechno vypadalo naprosto romanticky. Liz se naklonila a políbila milence na tvář. O’Rourke se usmál. S potěšením si uvědomil, že už dávno neměl čas na podobné bláznivinky.

Události ve Washingtonu ubíhaly takovým tempem, že mu na obyčejné lidské radosti nezbýval žádný čas. I teď, když držel Liz něžně za ruku, mu nějaký tichý hlásek našeptával, že se poměry ve Washingtonu budou spíše zhoršovat a naděje na nápravu je zatím v nedohlednu.

Došli až k O’Rourkovu domu a po schůdcích vystoupili nahoru ke dveřím. Na protější straně ulice parkovalo BMW s neprůhlednými černými skly a diplomatickou poznávací značkou. Muž za volantem upřeně pozoroval zamilovaný pár, vcházející do vily. Pak se rozhlédl ulicí, aby se ujistil, že ty dva nikdo nesledoval.

Když Michael a Liz vstoupili do haly, O’Rourkův žlutý labrador Duke se zvedl ze svého obvyklého místa v kuchyni a přihnal se k nim.

Michael podřepl a začal ho hladit.

„Ahoj, Duku! Jak ses tu měl?“

Scarlattiová psa něžně podrbala za krkem a pes zakňučel blahem. Čtyřicetikilový Duke obýval Michaelovu domácnost už sedm let.

Scarlattiová se rozhodla psa trochu poškádlit. „Kde máš míček, Duku? Kde je? Přines ho!“ Duke horlivě zaškrábal drápy po podlaze a vyrazil ulovit míček.

O’Rourke pomohl Scarlattiové z kabátu a pověsil jej na ramínko.

„Ne abys ho moc rozvášnila! Rád bych tuhle noc prožil trochu jinak, než si hrál se psem.“

„Michaeli! Vždyť byl celý den zavřený v domě a potřebuje se trochu vyřádit.“

„Tim se tu stavil přes oběd a vzal ho na procházku. A kromě toho – já se potřebuju vyřádit mnohem víc než Duke,“ usmál se O’Rourke a pevně ji objal v pase.

„Pomalu, siláku! Však se dočkáš.“

„Doufám, že máš ve zvyku dodržet slovo.“

„Toho se obávat nemusíš.“

Scarlattiová se postavila na špičky a políbila ho. Vteřinu nato se přihnal Duke a složil jim k nohám svůj modrý míček. Ti dva se ale vášnivě líbali dál, proto na sebe Duke upozornil protáhlým zakňučením. Scarlattiová se vymanila z O’Rourkovy náruče a uchopila míček. Vábně jím zamávala Dukovi před tlamou a pak jej hodila daleko do haly.

O’Rourke ji zlehka poplácal po zadku a vyrazil ke schodům.

„Půjdu napustit vanu. Až se svým chlupatým přítelem skončíš, můžeš se ke mně přidat. Pokud s sebou ovšem vezmeš lahev vína.“

Liz se usmála a poslušně pokývala hlavou.

O’Rourke vyšel do patra a zmizel ve své ložnici. Tam se pak chvíli probíral sbírkou cédéček, dokud nenašel jedno z Liziných nejoblíbenějších. O’Rourke vložil album Shawna Calvina do přehrávače a zmáčkl tlačítko. V té chvíli ho napadlo, jak snadný cíl případnému odstřelovači nabízí, jestliže se pohybuje ve světle poblíž nezastřených oken. Zhasl a na chvíli se zadíval na temnou ulici pod sebou.

Vzápětí si mladý politik vzpomněl na jeden hon, na nějž ho pozvali zhruba před rokem. Hon, který mu odhalil jedno strašlivé tajemství senátora Fitzgeralda. Poprvé od chvíle, kdy se o spáchaných vraždách dozvěděl, si Michael položil otázku, zda by byl člověk, kterému se s tímto tajemstvím svěřil, schopen zabít Fizgeralda, Koslowskiho i Downse. Nad odpovědí nemusel dumat příliš dlouho, zněla jasně:

ANO.

Vrah upřeně pozoroval stín v okně prvního patra. Trochu pootevřená okna vozu mu umožňovala slyšet, co se na ulici děje. Několik minut ulici zkoumal a pozoroval, jestli se na obzoru neobjeví nějací noví chodci nebo auta, kterých si nevšiml v předcházejících nocích. Při tomto podrobném průzkumu se téměř nepohnul, nechal za sebe pracovat jen oči. Po chvíli nastartoval a vyrazil neznámo kam. Zřejmě už viděl všechno, co potřeboval.

10 KAPITOLA

Roach a McMahon seděli v Oválné pracovně a čekali na prezidenta, Garreta a kdoví koho ještě. Bylo už skoro čtvrt na jednu a nikdo se dosud neukázal, kromě agenta tajné služby, který je pouštěl dovnitř.

Muži z FBI seděli proti sobě v křeslech u krbu a rozpačitě mlčeli. Roach si uvědomoval, že Garret s prezidentem nejspíš mají něco za lubem. Dokud nebude přesně vědět, oč jde, musí oba postupovat s maximální opatrností.

Prezident, Garret, Hopkinson, mluvčí Basset, senátor Lloyd Hellerman, půl tuctu sekretářek a nejrůznějších asistentů – ti všichni se mačkali kolem velkého konferenčního stolu ve Vládní pracovně.

Všichni se snažili najít generální strategii, která by vládě pomohla vybřednout z krajně nepříjemné situace.

Všichni přítomní si samozřejmě uvědomovali všeobecnou nedůvěru většiny veřejnosti k politikům, ale nikdo netušil, že zašla až do tak hrozivých rozměrů. Hopkinson už získal první ohlasy veřejnosti, a ty byly jedním slovem šokující. Podle průzkumu listu USA Today se téměř polovina národa domnívala, že jejich vlasti bude lépe bez Fitzgeralda, Koslowskiho a Downse.

Když se o tom Garrret dozvěděl, jen mezi zuby procedil: „Uvidíme, jak ty čísla budou vypadat v pondělí!“

Důvodem jeho optimismu byl fakt, že od prezidentova projevu telefon nepřestával vyzvánět. Američané mají slabost pro nejrůznější spiklenecké teorie. Ti určitě dychtivě spolknou názor, že dopis měl jen poplést FBI a všechny tři vraždy jsou jen částí nějakého nekalého komplotu.

Semeno pochybností bylo zaseto a dobře fungující washingtonská továrna na překrucování informací se už spolu s tiskem a televizí postarají o zbytek. Dokonce i tak zkušení matadoři jako senátor Hellerman či mluvčí Basset se už dali nalákat. Oba se dnes ráno zastavili u Garreta v kanceláři a vyptávali se, jestli už ví o dopisu něco bližšího. Garret je odbyl, že zatím musí všechno držet pod pokličkou, protože úřad, který jim poskytl informace, potřebuje naprostý klid při dalším pátrání. Nezapomněl však zdůraznit, že budou mezi prvními, jakmile bude moci prozradit další informace.

Jedna ze sekretářek zašla na konec stolu a znovu, už potřetí, Garreta s prezidentem upomínala, že na ně v Oválné pracovně čeká ředitel Roach. Prezident se podíval na hodinky a zjistil, že ukazují 12:20.

„Stu, čekají dvacet minut. To je dostatečně dlouhá doba.“

Garret přikývl: „Ano, asi máš pravdu.“

Doporučil ostatním, aby pokračovali sami, a připomněl, že za chvíli budou zase zpátky. Pak se s prezidentem ještě zastavili v kanceláři Mika Nancyho a konečně dorazili do Oválné pracovny.

Prezident vstoupil první, následován Garretem a Nancem. Roach s McMahonem povstali, aby je pozdravili. Prezident si s oběma potřásl rukou a řekl:

„Pánové, velmi se omlouvám za pozdní příchod, ale od rána jsem v jednom kole. Prosím, posaďte se.“

Všech pět mužů se posadilo a prezident pokračoval:

„Zjistili jste od včerejška něco nového?“

„Máme předběžné výsledky pitev všech tří těl,“ řekl Roach. „Agent McMahon přinesl kopie zpráv a může vám zodpovědět případné otázky.“

Garret se naklonil dopředu a zkřížil nohy. „To je v pořádku. Můžete je nechat tady, později se na ně podíváme.“

Garret pohlédl na McMahona a natáhl ruku, protože se domníval, že mu zprávy předá.

McMahon si ho přísně změřil a pak dokumenty podal Nancemu, sedícímu na pohovce vedle něj. Nance si jednu kopii ponechal a další dvě předal prezidentovi. Prezident si vzal další a tu poslední podal Garretovi. Ten se na ni ani nepodíval a vložil ji do desek. Aniž by se na někoho z nich podíval, ještě se Roache a McMahona zeptal:

„Máte něco dalšího?“

Ředitel FBI McMahonovi kývl a ten Nancemu odevzdal další tři zprávy. Roach k tomu poznamenal:

„Máme tři svědky, kteří viděli muže z parku – pravděpodobného vraha senátora Downse. Když se podíváte na poslední stránku, uvidíte jeho přibližný portrét. Jak sami vidíte, podoba je hodně neurčitá. Žádný ze svědků mu neviděl přímo do tváře, a kromě toho měl na hlavě ještě kšiltovku.“

„Co s tímhle náčrtkem budete dělat?“ zeptal se prezident.

„Podle teorie doktorky Kennedyové bychom rádi prošli všechny osobní archívy jednotek rychlého nasazení.“

Obvykle stoický Nance se prudce naklonil dopředu a odkašlal si:

„Myslím, že bychom teorii doktorky Kennedyové měli zatím udržet v tajnosti. Je to jen spekulace; dovedu si představit reakci tisku, kdyby vešlo ve známost, že FBI podezírá příslušníky armády Spojených států. Musíme brát taky ohled na národní bezpečnost. Předpisy výrazně omezují možnosti prohlídky tajných vojenských archívů.“

„Snad tu její teorii neberete moc vážně, nebo ano?“ zeptal se vyzývavě Garret.

„V této fázi vyšetřování bereme vážně každou teorii. Obavám, co by se stalo, kdyby teorie doktorky Kennedyové pronikla na veřejnost, pochopitelně rozumím.“ Roach pohlédl na Nanceho. „Chápu, že nebude snadné získat tajné armádní složky. Domníval jsem se však, že by nám armáda mohla zpřístupnit spisy příslušníků, kteří už jednotky rychlého nasazení opustili. Můžeme zaručit, že se tyto materiály dostanou do rukou pouze agenta McMahona, a našim svědkům ukážeme jen fotografie.“

Nanceho obavy tím sice zmenšil, avšak nerozptýlil.

„Snad bychom mohli něco zařídit, ale počítejte s tím, že se to generalitě příliš líbit nebude,“ řekl.

„Moment!“ přerušil je Garret. „Než se pustíme do hledání jehly v kupce sena, snad by bylo lepší mít po ruce víc důkazů, než jen teorii nějaké knihomolky.“

McMahom na Garreta upřeně zíral a nehodlal svým pohledem uhnout. Před schůzkou Roachovi sice slíbil, že bude držet jazyk za zuby a chovat se slušně, ale při pomyšlení na to, že funkci šéfa prezidentova kabinetu zastává takový darebák, se v něm vařila krev.

Roach si odkašlal a ujal se slova. „Dobrá! Když se omezíme na nejpodstatnější rysy celého případu, mohli byste nám konečně sdělit, co vás přivedlo k názoru, že dopis je podvrh?“

Ještě než mohl odpovědět prezident, promluvil Nance.

„V současné době vám nemůžeme sdělit nic konkrétního, protože vyšetřování stále pokračuje.“

Roach se místo odpovědi upřeně zadíval na prezidenta a v duchu se snažil dopátrat toho, co mají tihle tři za lubem.

Nance mezitím nerušeně pokračoval: „Všechny informace vám pochopitelně poskytneme, jakmile si je ověříme. Neradi bychom celou záležitost zbytečně uspěchali.“

Roach si pomyslel, že by mohl vsadit krk, že jim všechny informace dříve nebo později dodají, jinak budou mít na stole soudní obsílky.

Ředitel přejel pohledem z prezidenta na Nanceho. „Kdo to celé vyšetřuje?“

„Bohužel vám zatím nemůžu sdělit nic konkrétního. Je to všechno strašně komplikované.“

Roach s McMahonem se na sebe významně podívali. Oba dobře věděli, oč jde. Včera se o tom z televize dozvěděl celý národ, ale šéfovi FBI nemohou prozradit nic?

Garret vycítil, že je Nanceho výmluvy nepřesvědčily, a vmísil se do rozhovoru svým obvyklým způsobem: „Pane Roachi, zdá se, že nám příliš nevěříte! Doufám, že tyto tři vraždy nespojujete právě s hlasováním o rozpočtu?“

„Naopak – myslím, že s ním velmi úzce souvisejí,“ řekl Roach poněkud zlomyslně.

„Máte lepší vysvětlení pro ten dopis, než že měl svést vyšetřování na falešnou stopu?“

„V této fázi vyšetřování zkoumáme všechny možnosti, ale znovu připomínám, že jsme teprve na začátku. Agent McMahon sleduje několik různých stop, souvisejících s načasováním celé akce.“

Garret se bojovně předklonil a upřel pohled na McMahona. „Mohl byste nám prozradit, o jaké stopy jde?“

„Bohužel vám zatím nemůžu sdělit nic konkrétního. Je to všechno strašně komplikované.“

Garret se stáhl a v duchu se proklínal, že se dal tak snadno vlákat do připravené pasti.

„Zvláštní agente McMahone, chápu, že vaše stopy možná ještě nejsou kompletní, ale mohl byste nám alespoň naznačit, oč se jedná?“ zeptal se prezident, jemuž neušel McMahonův pohled na Roache. „No tak, pánové! Jistě si uvědomujete, že cokoli si zde řekneme, zůstane jen mezi námi,“ pokračoval prezident.

McMahon po jeho slovech málem vybuchl smíchy, ale nakonec se mu podařilo ovládnout.

„Pane prezidente, omluvte prosím mou upřímnost, ale včera jste se objevil v televizi a celému národu sdělil, že dopis je s největší pravděpodobností podvod. Předpokládám, že jste měl dost pádné důvody pro to, abyste to řekl. Zřejmě máte k dispozici nějaká fakta, která autenticitu dopisu zpochybňují… Fakta, která odmítáte předat FBI, tedy lidem, kteří celý případ vyšetřují. Pro tuto chvíli jsme se rozhodli, že budeme váš postup respektovat, ale na druhé straně nám nemůžete zazlívat, jestli vám nepředáme všechny informace, dokud si je řádně neověříme.“

McMahon domluvil a v místnosti se rozhostilo ticho. Garret zuřil. Co si to o sobě ten bezvýznamný agentík sakra myslí? Odepírat informace samotnému prezidentovi, a ještě k tomu v Oválné pracovně! To už je snad vrchol!

Nance zase McMahonovu taktiku obdivoval. V postavení, v jakém se právě nacházeli, jim nezbývalo nic jiného, než ji strpět.

Tento manévr vymysleli Roach s McMahonem, ještě než opustili Hooverovu budovu. Teď byl na řadě ředitel, aby sehrál svůj part.

„Pane prezidente, chápu, že včerejší situace byla dost čerstvá a choulostivá, ale vy jste ve svém projevu k národu uvedl, že to byla právě FBI, která vás upozornila na možnost, že dopis je podvrh.“

„To byla moje chyba!“ vyhrkl Garret. „Měl jsem za úkol připravit podklady pro prezidentův projev a nějak mi to muselo uniknout. Velmi se za to omlouvám.“ Garret svou omluvu pronesl naprosto neupřímným hlasem a celou situaci tím ještě zhoršil.

Roach na Garreta krátce pohlédl a pak se obrátil opět k prezidentovi. „Navíc jste citoval můj údajný slib, že pachatelé budou brzy dopadeni a předáni spravedlnosti.“

Situaci se znovu pokusil zachránit Garret. „To byla taky moje chyba. Měl jsem si to všechno líp přečíst. Chtěli jsme, aby to znělo hodně obecně, ale je pravda, že by se to dalo taky pochopit jako citace. Mrzí mě to.“

Roach pokývl hlavou, jako by Garretovo vysvětlení přijal. Věděl, že budou lhát, až se hory začnou zelenat, ale zajímalo ho, jak daleko zajdou. Odpoutal mysl od Garreta, protože nastal čas věnovat se důležitějším věcem.

„Pane prezidente, naší hlavní starostí teď není autenticita dopisu, ale bezpečnost pěti set třiceti dvou členů Kongresu. Dopis jasně uvádí – pokud nebudou požadované reformy provedeny, budou ohroženy životy dalších politiků. Vyhrožují dokonce i vám, pane prezidente. Navrhuji abychom v této chvíli hrozbu akceptovali a zařídili se podle ní.“

Prezident, Nance a dokonce i Garret přikývli.

„Už jsem o tom mluvil se šéfem Tajné služby Tracym i většinou velitelů policejních obvodů a dnes odpoledne se všichni sejdeme, abychom probrali další bezpečnostní opatření. Náklady na tuto operaci budou dost vysoké; patrně bude nutné vydat zvláštní rozkaz, který nám dovolí použít větší množství peněz, než určuje rozpočet.“

„O finance se starat nemusíte. To zařídíme,“ odpověděl prezident rázně a doprovodil svá slova prudkým gestem. „Jak bude ta bezpečnostní operace probíhat?“

„Zatím jsme se s ředitelem Tracym dohodli – nejdůležitější teď bude ochrana nejvýše postavených členů Sněmovny reprezentantů a Senátu. Stahujeme do Washingtonu posily z celé země. Dnes odpoledne se dohodneme, kolik členů Kongresu můžeme ochránit pouze agenty FBI a Tajné služby. Hodláme nasadit také federální policii a nejrůznější vojenské jednotky. Ředitel Tracy navrhuje uzavřít Lafayettův park a ulice kolem Kapitolu a kanceláří členů Senátu a Sněmovny reprezentantů. Bílý dům je zabezpečen velmi dobře, což se bohužel nedá říct o Kapitolu a kancelářích členů Senátu a Sněmovny reprezentantů. Na ochranu Kapitolu budeme potřebovat armádní divizi.“

Garret se ošil. „Tím nám chcete naznačit, že hodláte obklíčit Kapitol tanky?!“

„Ne, jenom ozbrojenými pěšáky, vybavenými džípy Humvees a bojovými transportéry Bradley.“

„Jak jsem řekl, hodláte Kapitol obklíčit tanky!“

„Ne, lehké divize nemají tanky. To si pletete s mechanizovanou.“

„Vím, jaký je v tom rozdíl!“ odpověděl Garret uštěpačným tónem. „Ale průměrný Američan to neví.“ Garret pohlédl na prezidenta a řekl: „Myslím, že se tady dostáváme trochu do extrémů. Nemůžeme přece dopustit, aby se washingtonskými ulicemi valily bojové stroje. To by vypadalo jako někde v Číně, nebo kde.“

Prezidentovi chvíli trvalo, než Garretova slova strávil, a pak řekl:

„V tomhle musím souhlasit se Stuem. Měli bychom se snažit působit dojmem, že vše je při starém pořádku. Nechceme přece, aby si tisk a americký lid mysleli, že propadáme panice. Naši protivníci nejsou sebevrazi, těžko se o něco pokusí přímo v Kapitolu.“

Roach pokrčil rameny a pokračoval v projevu. Schůzka trvala ještě dalších deset minut; mluvilo se vesměs o technických záležitostech připravované operace. Když Roach domluvil, prezident je doprovodil ke dveřím a poděkoval jim.

Roach s McMahonem mlčeli do chvíle, než nasedli do připravené limuzíny. Jakmile za sebou zaklapli dveře, Roach začal pohoršeně vrtět hlavou. Neklel sice, ale měl k tomu zatraceně blízko. Přitom se Roach dokázal za každé situace dokonale ovládat, zatímco McMahon byl jeho pravým opakem.

„To je ale povedená banda pitomců!“

„Vsadím se, že jsi jim nevěřil ani slovo,“ řekl Roach.

„Blázníš? Ten chlápek vyleze na všechny televizní obrazovky a prohlásí, že celý dopis je podvod, ale odmítne říct řediteli FBI a agentovi, který celé vyšetřování vede, odkud ty informace má. Prostě lže, jako když tiskne!“

„Proč si to ale vymýšlel, když je jasné, že jde o lež? Pokud nějaké informace má, samozřejmě je bude muset vydat.“

„Jestli to neudělá, budu první federál, který prezidenta požene k soudu pro bránění výkonu spravedlnosti. Tohle je úkol pro nás, ne pro NSA nebo CIA,“ řekl bojovně McMahon.

„To mě právě mate. Přece vědí, že nám budou muset předat všechno, co mají.“ Roach se odmlčel a pohlédl z okna. „Tak o co jim, sakra, jde?“

„Nemám ponětí. Politika je tvůj obor, ale pokud budou ještě pozítří tvrdit, že ten dopis je podvrh, a nedají nám k tomu žádné doklady, poženem je k soudu.“

11 KAPITOLA

Po poradě v Bílém domě vyrazil McMahon směrem k hlavnímu sídlu CIA ve virginském Langley, kde vyzvedl doktorku Kennedyovou.

McMahon ji včera požádal, aby ho doprovodila na schůzku s Gusem Mitchellem, bývalým členem komanda Delta Force. Během cesty do akademie FBI se rozhovor točil především okolo průběhu vyšetřování a teorie doktorky Kennedyové. Kennedyová velmi jasně popisovala důvody, které ji k těmto závěrům přivedly. McMahon si nedokázal pomoci – musel tuto ženu obdivovat. Vášeň, s jakou obhajovala svou tezi, ho okouzlila. Co mohlo vést tuto výjimečnou ženu, aby se rozhodla pro práci ve státní správě? říkal si. Vždyť by mohla zcela jistě udělat závratnou kariéru kdekoli jinde!

McMahon obvykle vyrazil k cíli nejkratší možnou cestou, a proto se jí na to přímo zeptal.

Kennedyová vyhlédla z okénka a řekla: „Můj otec pracoval ve státní službě a většinu života strávil na Středním východě. Tam taky poznal svou ženu, narozenou v Jordánsku, a já jsem pak vyrůstala v dvojjazyčné domácnosti.“ Kennedyová se s vážným výrazem obrátila k McMahonovi. „Není příliš mnoho Američanů, kteří by uměli plynně arabsky a vyznali se v historii a zvycích této oblasti.“

McMahon přikývl. „Asi o vás byla velká rvačka.“

„Dalo by se to tak říct.“

McMahon se podíval do zrcátka a přejel do rychlejšího pruhu.

„Říkáte, že váš otec pracoval ve státní správě. Znamená to, že už je v důchodu?“

„Ne. Zemřel…“

„Promiňte, to jsem nevěděl.“

Kennedyová pevně sevřela kabelku oběma rukama. „To je v pořádku.“ Znovu se na McMahona zadívala. „Stalo se to dávno, už před dvaceti lety… Někdy se mi ale zdá, jako by to bylo teprve včera.“

„Musela jste být ještě dítě. Nemusíte o tom mluvit, jestli nechcete.“

Kennedyová zavrtěla hlavou. „Pracoval tehdy na ambasádě v Bejrútu. Zabila ho bomba nastražená v autě.“

McMahon se zamračil. „To pro vás muselo být hodně těžké, doktorko.“

„Nebylo to právě nejlepší období mého života, ale na druhé straně mi přineslo taky některé dobré věci. Díky tomu mám například velmi dobré vztahy se svou matkou a skvělého bratra, který má od otcovy smrti pocit, že nás musí ochraňovat. A mám taky nádherného syna, kterého zbožňuju.“ Kennedyová se na McMahona usmála.

Agent jí úsměv oplatil. Pochopil, co mu tím chtěla naznačit. Vzpomínka na zabitého otce se pro ni stala dostatečnou motivací, aby zasvětila život boji s terorismem.

„Jak se váš chlapec jmenuje?“ snažil se obrátit směr rozhovoru.

„Tommy.“ Kennedyová trochu zaváhala, ale potom vytáhla z kabelky jeho fotografii a ukázala ji McMahonovi.

„Prima kluk!“ zazubil se McMahon. „Ale asi se podobá spíš otci než vám…“

„Bohužel!“

„Promiňte, ale dneska zřejmě nemám svůj den.“

„Rozvod skončil teprve před sedmi měsíci. A co vy? Máte rodinu?“

„Pokud vím, tak ne,“ zašklebil se McMahon. „Byl jsem jednou ženatý, ale přiznám se, že mi to nevyšlo. Oba jsme byli ještě moc mladí, já tehdy poměrně hodně pil a kromě toho jsem byl skoro pořád v práci.“

„FBI?“ zeptala se Kennedyová. McMahon přikývl.

„A nikdy jste nepřemýšlel, že byste to zkusil znovu?“

„Pri téhle práci? Mám sotva čas na sebe.“

„Četla jsem váš spis. Vypadá to, že jste byl v poslední době v jednom kole.“

McMahon se na ni podíval úkosem. „Kde jste přišla k mému osobnímu spisu?“

Kennedyová omluvně pokrčila rameny. „Čtu hodně spisů.“

„Já taky. Jenže teď si asi budu muset udělat čas i na ten váš.“

Kennedyová se usmála. „To by byla zbytečná ztráta času! Je velice nudný.“

„To asi určitě,“ zašklebil se McMahon.

Za několik okamžiků už projížděli bránou akademie FBI.

McMahon i Kennedyová se legitimovali a stráž je milostivě pustila dovnitř.

Mitchellova kancelář ležela v přízemí malé budovy na konci areálu. Když vstoupili dovnitř, Mitchell seděl s nohama na stole a četl časopis. Na nohou měl kanady. Jeho pracovní kombinézu zdobil výrazný žlutý nápis Instruktor na levé kapse a velká bílá písmena na zádech hlásala jeho příslušnost k FBI.

Když vešli, Mitchell pohotově vyskočil a spustil: „Skipe, strašně rád tě zase vidím! Ty se tu moc často neukazuješ – od té doby, co ses stal papalášem.“

McMahon potřásl Mitchellovi rukou. Jeho přátelského špičkování si nevšímal. Otočil se k mladé ženě po svém boku a řekl:

„Doktorko Kennedyová, rád bych vám představil svého přítele Guse Mitchella.“

„Rád vás poznávám, doktorko!“ zahlaholil Mitchell. „Vy pracujete v Langley, že ano?“

„Ano,“ usmála se Kennedyová. „Můžete mi říkat Irene.“

„Dobrá, Irene, já jsem Gus.“ Mitchell svým hostům pokynul, aby ho následovali. „Pojďme do konferenční místnosti! Moje kancelář je pro tři trochu malá. Dáte si kafe?“

„To budete laskav,“ řekla Kennedyová a zastrčila si neposlušný pramen vlasů za ucho.

„A ty, Skipe?“

„Jasně že jo!“

Mitchell odběhl a Kennedyová překvapeně zvedla obočí. McMahon si toho všiml a zeptal se: „Děje se něco?“

„Je to ale zvláštní druh lidí, že ano?“

„Kdo?“

„Členové přepadových oddílů,“ vysvětlila Kennedyová. „Poznáte je na míli daleko. Mají to v očích.“

„Opravdu? Toho jsem si nikdy nevšiml.“

„Když se je snažíme přetáhnout, aby pracovali jako agenti, ze všeho nejdřív je musíme naučit, jak trochu přitlumit tu neustálou bdělost, která se jim odráží v očích.“

McMahona tato poznámka zaujala, a když se Mitchell vrátil se třemi šálky kávy, nenápadně pozoroval jeho oči. Konečně se posadili do křesel a McMahon se Mitchella rovnou zeptal: „Co všechno víš o těch událostech ze včerejška?“

„Četl jsem noviny a slyšel o Irenině teorii.“

„A co si o ní myslíš?“

„Než se do toho pustím, chtěl bych, abys mi doplnil některé detaily. Já novinám moc nevěřím.“

„Dobře děláš!“ McMahon odložil šálek a spustil: „Všechno začalo u senátora Fitzgeralda. Někdo mu zlomil vaz, a to prosím holýma rukama. Žádné stopy po boji, žádné škrábance kolem. Prostě čistá práce. Náš patolog mi řekl, že vrah k němu pravděpodobně přistoupil zezadu a škubl hlavou zleva doprava. Myslíme si, že na senátora čekal v domě, a když Fitzgerald dorazil, skočil na něj. Tělo pak odtáhl do skříně ve sklepě.“

McMahon se odmlčel a počkal, než si Mitchell naškrábe nějaké poznámky. „Pachatel rozebral zámek u zadních dveří a přemůstkoval alarm. Tohle se stalo asi patnáct minut po půlnoci.

Další případ, opravdu ukázková práce! Pachatel – nebo pachatelé, což platí i pro historku předtím – se vloupali do domu naproti vile kongresmana Koslowskiho a čekali. Když se Koslowski konečně vyhrabal z postele a otevřel okno, aby si užil ranního slunka, dostal dvě rány do palice. To bylo asi pět minut po šesté. Při prohlídce protějšího domu jsme objevili zdrogovaného vlčáka a svázaného majitele. Oba měli v krvi koňskou dávku sedativ. Když jsme chudáku psovi vypumpovali žaludek, objevili jsme zbytky masa s barbiturátem. Majitel neměl nikde žádné stopy po jehlách, a protože by se asi těžko podělil se psem o maso, dostal, nevíme jak, pořádnou dávku chloroformu.“

„Předpokládám, že tenhle chlápek nechá proběhnout psa pokaždé, než si jde lehnout,“ konstatoval Mitchell.

„Ano, vždycky před večerními zprávami,“ odpověděl McMahon.

Mitchell přikývl jako by mu jen potvrdil, co už dávno tušil.

„K poslední vraždě došlo ráno asi v šest dvacet pět v parku blízko domu senátora Downse. Máme několik svědků, kteří viděli sportovně oblečeného muže, rozcvičujícího se na místě, kde senátora zastřelili. Zabili ho z bezprostřední blízkostí dvěma výstřely z devítimilimetrové pistole.“

Mitchell si v klidu pročítal své zápisky. Potom vstal, uchopil zelený fix, na bílou tabuli napsal číslo 1 a vedle něj údaj 0:15. Pod řádek vypsal číslice 2 a 6:05 a ještě níže dvojici 3 a 6:25. Potom se před tabulí zamyslel.

„To máme tři vraždy během šesti hodin.“ Mitchell poklepal zavřeným fixem na tabuli. „Klíčem ke každé tajné operaci je rychlost a překvapení. Za ideálních podmínek tam prostě vlítnete, uděláte, co máte, a zmizíte dřív, než si někdo všimne, že jste tam vůbec byli. Což se těmhle hochům opravdu podařilo. Pokud plánujete podobně rozsáhlou operaci, ze všeho nejdříve si určíte prioritní cíle. Pak nastane etapa sledování. Jednoduše své budoucí oběti pozorujete všude, kam se hnou, a snažíte se v jejich chování objevit nějaký řád, něco, co dělají pravidelně. Někdo venčí psa vždycky ve stejné době, jiný zase vstává pravidelně v určitou hodinu. Když jsem byl ještě u Delty Force, dostali jsme za úkol odprásknout jednoho chlápka… Nemůžu vám samozřejmě prozradit, o koho šlo, ale přípravný tým objevil jeden pravidelný rituál. Chlap každé ráno vstal a sám roztáhl všechny záclony v ložnici. Lidi, zvlášť ti úspěšní, totiž mají celou řadu návyků. Zorganizují svůj čas, a právě proto pak jsou tak produktivní. Klidně bych se s váma vsadil, že i ten Koslowski roztahoval záclony každý den ve stejné chvíli, stejně jako Downs se vždycky po ránu prošel se psem.“

„Máš absolutní pravdu!“ přitakal McMahon. „Co dál?“

„Když se všechno tohle udělá, přijde nejtěžší úkol: zvolit vhodný okamžik k úderu. To je těžký, zvlášť u tak mocných lidí, jako byli tihle tři nabubřenci. Jako politici pořád někam cestujou a mají tendenci rozprchnout se do všech světových stran. Downs možná pravidelně venčí svého psa, ale jenom pokud se zdržuje v místě bydliště. Koslowski možná roztahuje záclony každé ráno, není-li zrovna někde na cestách. Totéž platí i pro Fitzgeralda. Proto je třeba s předstihem vybrat takový termín, kdy budou všichni docela určitě v místě svého bydliště, a vy budete mít spoustu času všechno dokonale připravit. Hlasování Sněmovny reprezentantů o prezidentově rozpočtu je pro takovou akci hotové požehnání. Nikdo z nich nebude na cestách, naopak se tu všichni budou snažit nějakým způsobem ovlivnit výsledek hlasování.“

McMahon přikývl. To dávalo smysl. Jak jinak by si člověk mohl být jistý, že tihle chlápci budou ve stejnou dobu na jednom místě?

Mitchell znovu uchopil fix a zakroužkoval časy všech tří úmrtí.

„Kdybych měl za úkol provést tuhle operaci, udělal bych to takhle. Poslední zprávy jsou v jedenáct večer. Takže bych kolem desáté vyslal první tým, jehož úkolem by bylo nastražit do zahrady otrávené maso. Brzy nato bych poslal další dva muže, aby si počíhali na Fitzgeralda doma. Další tým by se pohyboval poblíž jako záloha. Ti by pravděpodobně seděli někde v autě jen pár bloků od místa činu a pozorovali okolí. Pak by Fitzgerald dorazil domů a moji muži by se o něj rychle postarali. Potom by se bleskově vypařili a záloha je vyzvedla. Když se všechno podaří a nikdo na ně nezavolá poldy, přejdou do fáze číslo dvě.

Někdy mezi jednou a čtvrtou se další tým vloupá do domu naproti Koslowskiho vile. Odstraní dědulu, který tam bydlí, ale nezabije ani jeho, ani psa. Což nám samozřejmě naznačuje mnohé o myšlení těch vrahů. Později se k tomu ještě vrátím. Připraví všechno potřebné k atentátu a čekají. Můžou to být stejní chlápci, kteří odrovnali Fitzgeralda, ale o tom bych pochyboval. V případě, že nemám dost mužů, první tým by se postaral o Fitzgeralda a Downse a druhý se věnoval výhradně Koslowskimu.

Tady je rozhodující správné načasování. Ti hoši si uvědomují, že jakmile zabijí Koslowskiho, mají zhruba čtyřicet minut, než se to rozkřikne po celém městě. Druhý tým proto oddělá Koslowskiho a vyklidí pole. Třetí tým, nebo taky ten první, musí počítat s tím, že riziko odhalení je teď vysoké. Počkají si na Downse, ale jsou ve velkém časovém tlaku.

Je možně, že ti lidi z parku opravdu viděli Downsova vraha. Ten si počká na senátora, napumpuje do něj hezky zblízka dvě rány a vypaří se. Tohle je ostatně jediná věc, kterou bych udělal jinak. Já bych asi radši zvolil variantu s odstřelovačem, který by Downse odkrouhl z bezpečné vzdálenosti. Nemá cenu vystavovat jednoho z mužů možnosti vyzrazení. Viděl ho někdo vůbec zblízka?“

„Ne, všechny popisy jsou dost vágní. Černoch, asi sto osmdesát centimetrů vysoký, váha kolem devadesáti kilogramů, věk kolem třiceti. Nikdo z nich mu neviděl do tváře.“

„Dobře. Ten, kdo tohle naplánoval, provedl všechno ostatní skvěle, takže měl zřejmě nějaký důvod, aby Downse zabil právě takovýmhle způsobem. Myslím si, že máme co do činění s minimálně čtyřmi a maximálně deseti nebo čtrnácti lidmi, to záleží na tom, kolik jich bylo v záloze.“

„Takže si určitě myslíš, že ti vrahové byli příslušníky komanda?“

„Naprosto jistý si nejsem, ale instinkt mi říká, že asi jo. Kdyby to byli teroristi, odpráskli by i toho dědka. A kromě toho – proč by pak posílali dopis, že je třeba reformovat vládu, jinak bude vraždění pokračovat? Je dost těžký definovat, kdy jde o teroristy a kdy o akci přepadového komanda. Vemte si třeba IIZA! Celá léta se o ní mluvilo jen jako o polovojenské skupině, kteréžto renomé získala neustálým napadáním výhradně vojenských a vládních cílů. Jakmile však jejich bomby začaly zabíjet náhodné civilisty, přes noc se z nich stali teroristi. Tihle lidi nezabili žádného civilistu, ale tři politiky. Celou akci si zbytečně zkomplikovali jenom proto, aby nemuseli zabít toho starého, což podle mého názoru jasně naznačuje, že šlo o komando. Irene má rozhodně pravdu v tom, že nešlo o klasický typ teroristů známý ze Středního východu nebo Evropy, který se vyznačuje zálibou v krvavých lázních.“

„Tak kdo to mohl udělat? Nějaká americká polovojenská organizace?“

„Nemáš na mysli nějakou tu rasistickou skupinu z jihu?“ Mitchell nespokojeně zavrtěl hlavou. „Tihle klauni by se na něco takového nezmohli. Ti by možná dokázali odprásknout někoho kulovnicí, ale rozhodně by neuměli zlikvidovat chlapa holýma rukama. Sám víš, jak je těžké oddělat někoho beze zbraně. To není jako ve filmech.“

McMahon s Kennedyovou horlivě přikyvovali. Mitchell se usmál.

„Řeknu vám jednu krátkou historku. Neměl bych se tomu sice smát, ale bylo to docela legrační. Nedílnou součástí výcviku, kterým u Delty procházíte, je boj muže proti muži. Na jedné ze svých prvních výprav jsem měl za úkol zlikvidovat hlídku, která tam obcházela. Plazili jsme se s parťákem několik set metrů, než jsme se uvelebili za jedním ne moc hustým keřem a čekali na toho chlápka. Vyskočil jsem ze země a chňapl po něm, všechno jak mě naučili, ale nic se nestalo. Můj parťák ho musel dorazit nožem, jinak by nás prozradil. Celý vtip té historky je v tom, že já byl členem Delty Force, nejelitnější z elitních jednotek, ale nedokázal jsem to. Tohle totiž svede, i mezi členy přepadových oddílů, jen pár vyvolených.

Typický nájemný vrah by spíš použil nůž nebo kulku do hlavy.“

Kennedyová chvíli hloubala o Mitchellových slovech a pak se zeptala: „Po tom, co jsi slyšel, kdo si teda myslíš, že to udělal?“

Nastala dlouhá přestávka, během níž Mitchell formuloval odpověď: „Instinkt mi říká…,“ Mitchell se zarazil a podíval se nepřítomně z okna, „že celou tuhle operaci provedlo zvláštní komando armády Spojených států.“

McMahon se zhluboka nadechl.

„Mohl bys to nějak rozvést?“

„Byl jsem členem zvláštní jednotky přes patnáct let… Spolupracoval jsem s Navy SEAL, zelenými barety, rangery, námořními pěšáky – poznal jsem je prostě všechny. Existuje jedna věc, kterou mají všichni společnou.“

„Jakou?

„Všichni nenávidí politiky. Tyhle dvě profese by totiž nemohly být odlišnější. Komanda žijí podle válečnických zákonů, kde je čest a kamarádství nade vše. Splň, co jsi slíbil, a věř tomu, co děláš. Na druhé straně politici slíbí cokoli, co je udrží u koryta. Problém nastane ve chvíli, kdy má zkorumpovaný politik bez kousku cti v těle velet čestnému a loajálnímu bojovníkovi. Takový vztah pak přináší dvě věci: politici musí použít veškerou autoritu, pramenící z jejich funkcí, ale u těchto oddílů si tím vykoledujou jen trvalou nenávist a nepřátelství.

Nepotkal jsem jediného vojáka zvláštních jednotek, který by nebyl přesvědčen, že ve Washingtonu vládne tlupa idiotů. Spousta operací byla prozrazena jenom díky těmhle tlučhubům. Hoši strávili měsíce naplněné pečlivým plánováním a mravenčí prací, aby celou operaci pořádně připravili, a pak se na poslední chvíli všechno zruší, protože nějaký politik nemá dost odvahy, aby celou akci spustil, jelikož by třeba mohla ohrozit jeho vzkvétající kariéru.

Je třeba porozumět mentalitě komanda. Tihle lidi pro svou vlast riskují všechno, co mají, a pak se musí dívat na to, jak si pár nenažranců mastí kapsy ze státních peněz. Většina lidí, kteří se pohybují v politice, jsou lháři a egomaniaci, pro které je všechno hra. Samozřejmě existují taky čestné výjimky, ale ty rozhodně nepotvrzují pravidlo.“

Mitchell se odmlčel a pak pokračoval: „Mezi armádou a Washingtonem leží hluboké nepřátelství a mezi členy zvláštních jednotek je ta situace nejhorší.“

„Takže podle tebe je třeba brát ten dopis naprosto vážně?“

„Kdoví?“ Mitchell udělal další pauzu. „Kdybych si na to měl vsadit, spíš bych se spolehl, že jo. Jenom se rozhlídni kolem sebe, zajdi do hospod, do kriminálů, a uvidíš že lidi už mají týhle vlády po krk… Ty vraždy neměly ztížit Stevensovu pozici při hlasování o rozpočtu, došlo k nim proto, že všechny cíle akce byly v té chvíli ve městě. Myslím, že celou operaci provedli bývalí příslušníci speciálního útvaru, a všechno, o čem se píše v dopise, myslí smrtelně vážně. To pochopitelně znamená, že pokud ti idioti ve Washingtonu nevezmou jejich požadavky vážně, brzy se dočkáte dalších mrtvých politiků.“

12 KAPITOLA

Ředitel Roach postával v kuchyni svého domku na předměstí Marylandu a pročítal noviny. Byla neděle, půl dvanácté, a tedy nejlepší čas k tomu, aby zjistil, co nového se říká ve Washingtonu. Mluvčí Basset vystoupil v týdenní politické rozpravě Inside Washington, kterou právě sledoval na malé obrazovce vedle dřezu. Roachův nejmladší potomek zabloudil do kuchyně a otevřel ledničku. Muž se sklonil a políbil dítě do vlasů.

„Dobré ráno, Katie!“

„Ahoj, tati.“

Katii Roachové bylo dvanáct let; její nejbližší sourozenec byl o celých osm let starší. Patty Roachová porodila nejmladší ze čtyř dětí ve čtyřicítce. Dva Katiini bratři studovali na univerzitě a nejstarší už ji dokonce úspěšně absolvoval. Roach se na děvčátko usmíval a přemýšlel, kolik radosti přinesla do života jemu i jeho ženě.

Nejmladší z Roachova klanu teď stála před otevřenou ledničkou a intenzívně přemýšlela, co by si dala dobrého. „Tati, můžu si vzít plechovku koly?“

„To víš, že můžeš,“ pohladil ji Roach. Katie sebrala plechovku a zmizela z kuchyně.

Druhými dveřmi vešla Patty Roachová. „Briane, nechci, aby pila kolu před obědem!“

„Trocha cukru ji snad nezabije,“ odvětil Roach s očima upřenýma na obrazovku.

„To ti připomenu, až bude v kostele zase vyvádět. A vypni tu televizi, nechci přijít pozdě!“

„Počkej chvíli, tohle musím vidět.“

„Briane, nechci, abysme zase přišli pozdě.“

„Miláčku, vem zatím Katii do auta a ohlaš všem, že už vyrážíme. Já za váma hned přijdu.“ To všem znamenalo jeho osobní ochranu. Katty beze slova zmizela z místnosti a Roach se mohl opět plně soustředit na televizi.

V televizním studiu zasedli tři novináři a jeden z nich celý pořad uváděl. Zvláštním hostem dnes byl mluvčí sněmovny Thomas Basset. Kolem stolu ve tvaru podkovy seděli tři reportéři jako supové. Roach zesílil zvuk.

„Pane Bassete, tento týden byl pro mnohé z nás zde v hlavním městě velmi náročný… Byl jste dosti blízkým přítelem všech tří zavražděných. Spolupracoval jste s nimi po většinu života – ne vždy hladce, ale na většinu záležitostí jste měli společný názor. Jak ovlivnily události posledních dnů váš život?“

Basset poposedl na židli. „Bylo to velmi, velmi těžké pro všechny z nás… Většina lidí si ani neuvědomuje, jak těsné společenství tady ve Washingtonu vlastně tvoříme. Naše ženy se navzájem dobře znají, navštěvují se. Naše děti spolu chodí do školy. Potkáváme se při nedělních obřadech v kostelech. Jsme si prostě všichni dost blízcí, a proto nás to neštěstí tak bolestivě zasáhlo.“

Basset na chvíli odvrátil tvář od kamery, aby jasně demonstroval svůj hluboký žal.

„Jak se dotkla smrt vašich kolegů vás osobně?“

„Jsem velmi smutný… Jeden večer prostě usnete, ráno se probudíte a zjistíte, že tři vaši přátelé, se kterými jste přes třicet let spolupracoval, byli brutálně zabiti. Je to šokující a opravdu velmi bolestivé.“

„Chápu, že tento týden byl pro všechny velice pochmurný, ale na kdy plánujete další zasedání sněmovny?“

„Nejprve uctíme památku těchto tří skvělých státníků a pak se obrátíme na prezidenta, aby rozhodl o dalším postupu. Prezident Stevens je silným a schopným vůdcem a s jeho pomocí se nám určitě podaří tuto tragédii překonat a vrátit vše do starých kolejí.“

„Pane Bassete, všichni vědí o požadavcích, které rozeslala skupina, hlásící se k těmto činům. Vynořily se však určité pochybnosti o autenticitě tohoto dopisu. Prezident se o nich dokonce sám zmínil ve svém projevu. Mohl byste nám všechny tyto fámy trochu objasnit?“

„Podle dosavadních informací se zdá, že dopis skutečně odeslala skupina, která ten odporný zločin spáchala. Poněkud diskutabilní však jsou důvody, které dopis uvedl.“

Moderátor se naklonil dopředu. „Pokoušíte se naznačit, že k vraždám vedly jiné důvody, než ty uvedené?“

„To je právě to, co se teď snažíme zjistit.“

„Co vás k takovému názoru přivedlo?“

„Ehm…, FBI má jistá podezření, týkající se načasování těchto vražd.“

„Jaká?“

Basset na okamžik zaváhal. „Nejsou si jisti, zda vraždy byly spáchány výhradně z důvodů, uvedených v dopise.“

Moderátor se tvářil velmi potěšeně, když pokládal další otázku.

„Jaké to jsou nové stopy, které je k dovedly k tomuto názoru?“

„FBI se snaží udržet všechno pod pokličkou, což je samozřejmě pochopitelné. Pokud je mi známo, získali nějaké informace, které je dovedly k názoru, že motiv vražd byl jiný, než uvádí dopis.“

Roach před televizí nespokojeně potřásl hlavou. „Co sakra mají tihle chlápci za lubem?“

Moderátor mezitím pokračoval: „Jaké informace?“

Basset se zamračil. „Bohužel, o tom nemohu mluvit.“

Jeden z přísedících novinářů se zapojil do rozhovoru: „Když už nám nemůžete říct o jaký druh informací jde, mohl byste nám alespoň objasnit skutečný motiv vražd?“

Basset se zavrtěl na židli. Začínalo přituhovat. Garret s prezidentem mu přednesli svůj plán a mluvčí připustil, že by na úmyslu zastrašit Stevensův kabinet vraždami mohlo být zrnko pravdy. V této chvíli bylo možné opravdu cokoli. Nelíbilo se mu však, když měl lidem nalhávat, že FBI odhalila nějaké blíže neurčené skutečnosti o opravdovém pozadí atentátů. Jenže léta strávená v politice ho naučila neptat se, pokud to není absolutně nutné. Bylo to ostatně lepší i pro jeho svědomí.

Basset proto bez jakýchkoli výčitek vypálil předem připravenou odpověď: „FBI se domnívá, že atentáty byly spáchány proto, aby zabránily schválení prezidentova rozpočtu.“

Roach se snažil zachovat klid, ale všechno v něm jen vřelo. Na obrazovce naskočily reklamy, proto televizi vypnul. Cestou z domu si ještě tiše mumlal: „Co to jen sakra mají za lubem?“

Jedenáct mil odtud seděl O’Rourke ve svém obývacím pokoji s Liz a Seamusem. Oba muži komentovali stejný televizní program nespokojeným reptáním, zatímco Liz klovala nějaké poznámky do laptopu.

Do pěti odpoledne měla do redakce dodat svůj sloupek.

Reklamy skončily. Na obrazovce se objevila žena a ihned se Basseta zeptala: „Pane Bassete, vím, že to pro vás bude poněkud choulostivá otázka, ale uvědomujete si, že by s voláním po nutných reformách, uváděných v dopise, souhlasila značná část veřejnosti? Všichni se shodují, že je nutné zredukovat národní dluh, ale tento dopis jasně naznačuje, že o to nikdo ve Washingtonu nemá ve skutečnosti zájem. Totéž platí pro reformy ve zdravotnictví a v sociální oblasti. Je velmi smutné, že museli zemřít tři z nejzkušenějších státníků, je však možné, že jejich smrt přinese této zemi něco pozitivního.“

Basset se zhluboka nadechl. Tuto otázku očekávali a Garret vypracoval odpovědi.

„Zajímalo by mě, co by na vaše názory řekli manželky, děti a vnuci zavražděných,“ protáhl Basset znechuceně.

„Pane Bassete, všichni si myslíme, že rodiny těchto mužů potkala strašlivá tragédie. Já se však ptám – jaký to bude mít dopad na chování vůdců této země? Budou ochotni provést reformy, které celý národ požaduje? Jestli s nimi nepohnou ani tyto vraždy, co by se muselo stát, aby změnili názor?“

„Žádnou reformu není možné provést z jednoho dne na druhý. Uvědomujete si, že ti nebožáci nebyli ještě ani pohřbeni, a vy už mluvíte o tom, že bychom se měli podřídit požadavkům jejich vrahů?“

„Pane Bassete, to jsem vůbec neměla na mysli. Ptala jsem se, hodláte-li zavést reformy, po kterých volá celý národ.“

„Odpovím vám jasným: Ne! Vláda Spojených států nebude za žádných okolností vyjednávat s teroristy.“

„Nikdo po vás nechce, abyste vyjednávali s teroristy, pane Bassete! Mluvíme spolu o prostých a dávno požadovaných reformách.“

Basset začal zuřivě vrtět hlavou. „Klíčovým slovem této věty je výraz: prostých. Řídit takovou zemi jako Spojené státy je složitý a velmi obtížný úkol. Několik prostých reforem, jak jste to nazvala, nevyřeší základní problémy této země.“ Basset se otočil na moderátora. „Rád bych dodal, že naše situace není ani zdaleka tak špatná, jak se nám někteří lidé snaží namluvit. Prezident odvádí dobrou práci, ekonomika je na vzestupu a ohlašovaný rozpočet je mnohem střídmější, než rozpočet předcházející vlády.“

Novinářku však jeho politická rétorika nijak nezmátla. „Takže vy s tím nehodláte nic udělat, pane Bassete?“

„Ne. Hodlám v co nejkratším termínu svolat Sněmovnu reprezentantů a navrhnout schválení prezidentova rozpočtu. Tedy to, co si americký lid přeje ze všeho nejvíc.“

O’Rourke vyskočil z pohovky a odhodil dálkový ovladač. „Co se, do prčic, musí ještě stát, aby se ti blbci poučili? Seamusi, nechtěl by ses projít?“

Michaelův dědeček přikývl a vstal. Michael zmizel a za chvilku už byl zpátky se dvěma kabáty a vodítkem pro Duka. Pomohl Seamusovi do rukávů a připnul vodítko na Dukův obojek. Pohlédl na Liz, která sledovala televizi a vytrvale přitom ťukala do počítače.

„Miláčku, budeme zpátky asi za hodinu!“

Aniž by Liz zvedla oči od obrazovky, odpověděla: „Dobrá, užijte si to!“

Michael ji políbil na tvář a vyšel ven. Když se ocitli na chodníku, Seamus řekl: „Zdá se, že vám to klape.“

„To ano. Nemít oba právě takovou práci, jakou děláme, už bych si ji asi vzal.“

Vždy střízlivý Seamus prohlásil: „Máš mé požehnání.“ K čemuž pak ještě stoicky dodal: „Jestli to pro tebe vůbec má nějakou váhu.“

Michael ho objal kolem ramen a zašklebil se. „To víš, že má! A velkou…“

Duke se zatím rozběhl po cestičce a začal čenichat kolem. Michael zvážněl.

„Potřeboval bych si s tebou o něčem promluvit.“

„Čekám na to.“

„Pamatuješ se ještě na náš společný hon minulý rok?“ Seamus zvedl ruku a zarazil Michaela uprostřed věty. „Jenom žádná jména, prosím tě!“ Rozvážně se rozhlédl po ulici. Washingtonu příliš nedůvěřoval. „Zajímalo by mě, jestli si tu člověk uprostřed všech těch ambasád, CIA, FBI, NSA a dalších výzvědných služeb může v klidu popovídat, aby ho přitom někdo neodposlouchával…“

Michael přikývl. „Stejně dobře víš, o kom mluvím.“ Kongresman trochu ztišil hlas. „Během honu jsem tomu člověku předal určité informace o jednom senátorovi, který zavinil smrt poloviny mužů z jeho jednotky.“

„Na to si pamatuju.“

Michael se odmlčel a pak řekl: „Je možné, že má v tom vraždění prsty.“

„A dál?“ pokrčil Seamus nevzrušeně rameny.

„Nemyslíš, že je to důležité?“

Seamus vytáhl z kapsy dýmku. „Ano, možná to opravdu důležité je.“ Nacpal dýmku tabákem, zapálil si a několikrát prudce zabafal. Pak vyfoukl kouř a řekl: „Michaeli, sám dobře víš, že v téhle zemi už po léta kvete partyzánská politika, a bude kvést i nadále. Na jedné straně je to i užitečné, protože to působí jako další pojistka pro udržení rovnováhy. Podobná věc se už jednou stala, když jsem byl ještě mladý. Tehdy ale měli dost rozumu, aby schválili vyrovnaný rozpočet. Dnešním problémem je, že lidé jako Koslowski nebo Fitzgerald, prostě ta stará banda, naprosto kontrolují celý systém. Tahle pohroma se dala čekat a bylo jí možné zabránit. Díky těmto lidem dnes dlužíme přes pět bilionů a nic mě nemůže potěšit víc než fakt, že jsou po zásluze mrtví.“

Michael pohledem zkontroloval Duka, pobíhajícího kolem.

„Já pro ně taky nebudu zrovna truchlit. Sám jsem na vlastní oči viděl, jakým stylem pracovali. Ale vadí mi, že jsem celou tu situaci možná zavinil. Předal jsem tajnou informaci někomu, kdo se ji neměl nikdy dozvědět.“

Seamus počkal, až je mine blížící se chodec, a poznamenal: „Už jsme o tom spolu přece jednou mluvili. Taky jsi velel četě mariňáků, takže to chápeš. Tobě by se snad líbilo, kdyby většina tvých chlapů zařvala jenom proto, že si nějaký milionářský politik dal o pár skleniček víc a vyžvanil, co neměl? Nechtěl bys znát jméno viníka?“

Michael si zhluboka povzdechl.

„Ano!“

„To je všechno, co potřebuješ vědět, Michaeli.“ Seamus opět zabafal z dýmky. „Mluvil jsi o tom ještě s někým jiným?“

„Ne.

„Ani s Liz?“

„Ne.

„To bylo moudré. Nech si to pro sebe. Jestli je za vším náš hoch, pak máme opravdu štěstí. Možná to bude poprvé za posledních třicet let, kdy se podaří prosadit nějaké pořádné změny.“

„S tím souhlasím. Ale na druhé straně se trochu obávám, že by se to taky mohlo vymknout z rukou. Následky by pak byly děsivé. Byl bych nerad, kdyby ho chytili.“

„Neboj se, ten se nedá. Dělá tuhle práci už hezkých pár let.“

Ředitel Thomas Stansfield seděl za stolem ve své kanceláři. Celou místnost osvětlovala jen malá stolní lampička. Výkonné pouliční lampy venku ozařovaly pověstný komplex budov CIA. Ještě před třemi lety bylo vyloučeno, abyste Stansfielda přistihli v neděli večer v kanceláři. Zvykl si sice pracovat dlouho a nepravidelně, ale pokud nehrozily akutní mezinárodní krize, vyhradil si nedělní večery vždy pro manželku. Obvykle si spolu uvařili dobrou večeři, podívali se na večerní zprávy a užívali pohody u krbu nebo se podívali na nějaký film.

Měli dvě vdané dcery; jedna žila v Sacramentu a druhá v San Diegu.

Tenhle pohodlný domácký styl se už ze života Thomase Stansfielda nadobro vytratil. Všechno proběhlo tak rychle, že si to stěží stačil uvědomit. Během obvyklé zdravotní prohlídky Sary Stansfieldové objevili nádor, a když se jej lékaři pokoušeli odstranit, zjistili, že nemoc už zasáhla celé tělo. Za dva měsíce Sara zemřela.

Pro ředitele CIA to byly dva nejbolestnější měsíce života – a to pracoval v profesi, kde byly bolest a utrpení na denním pořádku. V době její smrti byl Stansfield ředitelem CIA něco přes rok. Právě v době, kdy dosáhl svého profesionálního vrcholu, ztratil nejmilovanější osobu svého života.

Několik dní po pohřbu Stansfield strávil se svými dcerami a třemi vnoučaty. Nakonec je o víkendu odvezl na letiště a pak vyrazil do práce jako kterýkoli všední den. Po celé tři roky však na Saru často vzpomínal a její přítomnost mu strašně chyběla. Časem jeho velká bolest poněkud ustoupila a nahradily ji nostalgické vzpomínky, tvrdá práce a časté výlety za dětmi a vnoučaty.

Stansfield byl prvním šéfem CIA v historii, který neměl žádnou vojenskou průpravu, nebyl právníkem ani politikem a nestudoval na Ivy League. K CIA nastoupil v padesátých letech, kdy absolvoval univerzitu v Jižní Dakotě. Měl něco, co CIA tehdy nutně potřebovala – kromě angličtiny ovládal ještě němčinu a ruštinu. Vyrůstal ve venkovském prostředí bez televize, které poskytovalo jeho otci, přistěhovalci z Německa, a matce, pro změnu emigrantce z Ruska, dostatek času a prostoru, aby své děti naučili řeč a zvyky svých starých vlastí. Během padesátých a šedesátých let se Stansfield stal jedním z nejvýkonnějších agentů úřadu. V sedmdesátých letech povýšil na vedoucího odboru vyšetřování a na začátku osmdesátých let se z něj stal šéf pobočky v Moskvě. O několik let později znovu povýšil, tentokrát až na zástupce operačního ředitele. Tehdy si myslel, že dosáhl svého profesního vrcholu.

To platilo do chvíle, než předchozí prezident udělal něco, co všechny zúčastněné zaskočilo. CIA v době kolapsu Sovětského svazu investovala především do technických zařízení a utrácela obrovské částky za nejrůznější špionážní přístroje či satelity. Informace získané pomocí technologie byly samozřejmě velkým přínosem, nemohly však nahradit dobrého agenta na správném místě.

V průběhu druhého roku prezidentova úřadování došlo k první větší krizi, ohrožující národní bezpečnost – tajné služby najednou nemohly předložit informace, které prezident nutně potřeboval. Všechna ta milionová letadla a miliardové satelity nebyly k ničemu. Jediné, co potřebovali, bylo, mít někoho přímo uprostřed dění. Kvalitního špiona.

Po tomto fiasku prezident sestavil skupinu odborníků, která měla připravit novou strategii, zabraňující podobným výpadkům. Stansfield se ocitl uprostřed celé skupiny. Žádnou radost z toho neměl. Považoval všechno za zbytečnou ztrátu času. Po několika měsících nekonečných rozhovorů skupina prezidenta informovala o svých závěrech. Sdělili mu, že Amerika nutně potřebuje posilnit svůj špionážní aparát kvalitními lidmi. Řekli mu, že bude trvat zhruba deset let, než budou moci sklízet ovoce své práce. Prezident s předloženými návrhy beze zbytku souhlasil a pak ke všeobecnému překvapení vybral Stansfielda, aby nahradil odcházejícího ředitele.

Někteří lidé sice reptali, ale nikdo si nedovolil protestovat.

Thomas Stansfield byl totiž žijící legendou CIA, které nebylo radno se dotýkat.

Ostruhy získal nasazením života za železnou oponou a svá povýšení poctivě oddřel dlouhou službou.

Telefon na Stansfieldově stole se rozezvonil. Soukromá linka. Okamžitě zvedl sluchátko.

„Haló?“

„Tome, tady je Brian Roach. Promiň, že tě ruším v neděli večer, ale potřeboval bych s tebou probrat pár věcí.“

Nebylo neobvyklé, že šéf FBI zavolal svému protějšku z CIA, ale Stansfield dnes pocítil nějaké mravenčení.

„To je v pořádku, Briane! Jen si tu připravuju materiály na příští týden. Co bys potřeboval?“

Po chvíli váhání Roach řekl: „Tome, rád bych se tě zeptal na pár věcí. Nemusíš na ně odpovídat, nebudeš-li chtít.“

„Mluv!“

„Máš nějaké informace, že by za těmi vraždami mohlo být i něco jiného než to, co stojí v dopise?“

Stansfield se zachmuřil. „Ne, nemám.“

„Neinformovali jste Bílý dům, že by za tím vražděním mohly stát i jiné důvody než ty uvedené v dopise?“

„Myslel jsem si, že jste s tou teorií přišli vy!“

Roach ze sebe vydal hluboký vzdech. „Ne, my jsme Bílému domu nic takového neřekli.“

„Proč potom prezident a jeho věrní rozšiřují tu šílenou zvěst?“

„To se právě pokouším zjistit.“

„Vypadá to, jako by měli něco za lubem.“ Stansfield se opřel pohodlněji do křesla a pohlédl na mapu světa, visící na stěně.

„Mám stejný pocit.“ Roach se opět odmlčel a povzdechl si. „Máš nějaký nápad?“

Stansfield nad tím chvíli dumal. Obvykle se sice snažil vyvarovat rozdávání dobře míněných rad, ale pluli s Roachem na stejné lodi, a proto s ním plně cítil. Co se dnes týkalo Roache, mohlo Stansfielda potkat příští týden.

„Myslím, že by bylo dobré naznačit novinářům, že nemáte nejmenší tušení, o čem to Bílý dům vlastně mluví.“

Roach o tom chvilku přemýšlel. Sám měl raději přímější jednání, ale v téhle situaci…

„Díky za radu, Tome! Kdyby ses něco dozvěděl, zavoláš?“

„Spolehni se!“ Stansfield položil sluchátko a zavřel oči.

Mike Nance a jeho kumpáni se mu nikdy nelíbili. Nance, muž nejpodivnějších kontaktů, představoval hlavní mozek Bílého domu.

Garret seděl v kanceláři s nohama na stole a před sebou měl hromadu novin. Bylo už pondělí, šest hodin ráno, a jeho plán zatím krásně vycházel. S cigaretou v ústech přemýšlel o tom, jak snadné je manipulovat média. Na titulní stránce Washington Post se skvěl titulek:

„Údajným původcem vražd tajemná konspirace!“

Na první stránce New York Times zase stálo:

„FBI prohlašuje, že účelem vražd bylo potopit prezidentský rozpočet“.

Washington Reader pro změnu napsal:

„FBI prohlašuje dopis za podvod“.

Garret se nad tím vším hlasitě chechtal. Bylo to tak snadné! Teď už vůbec nezáleželo na tom, jestli to všechno byla pravda nebo ne. Semeno pochyb bylo zaseto a nezadržitelně klíčilo v hlavě každého Američana. Veřejné mínění se co nevidět začne obracet opět ve prospěch prezidenta a ten si spanilou jízdou dojede pro druhé volební vítězství. Garret se spokojeně šklebil, opojen vlastní mocí.

Jeho plán byl prostý. Hodlal prezidenta i nadále předvádět jako oběť spiknutí a doufal, že ti omezenci z FBI mezitím polapí chlápky, kteří zabíjeli. Spokojeně se usmíval nad tím, jak je snadné dirigovat i zásadové lidi Roachova typu. Zatímco takoví jako on ztráceli čas zbytečným uvažováním, je-li jejich jednání čestné nebo ne, Garreta zajímalo jediné: nedat se chytit. Takové maličkostí jako morálka nebo zákony ho vůbec neinteresovaly. Garret byl zvyklý hrát podle vlastních pravidel.

Roachova limuzína dorazila do hotelu Hyatt v 6:55. Měl tu přednést projev pro Národní asociaci policejních šéfů. Nejdříve si pohrával s myšlenkou, že celý projev přesune kvůli těm vraždám na některého ze svých zástupců, ale po rozhovoru se Stansfieldem změnil názor.

Právě dočetl článek ve Washington Post a necítil se právě valně. Bodyguard otevřel dveře limuzíny a Roach se okamžitě ocitl v zajetí asi osmi reportétů s kamerami. Ředitel je všechny slušně pozdravil. Vysoká blondýna vypálila první otázku:

„Pane řediteli, mohl byste nám sdělit, jak došla FBI k názoru, že dopis má pouze zastřít skutečný motiv všech tří vražd?“

K překvapení bodyguardů se jejich šéf rozhodl na otázku odpovědět. Zastavil se a reportéři bleskurychle nastrčili mikrofony.

„V dané chvíli si v FBI myslíme, že dopis byl míněn přesně tak, jak byl napsán, a obáváme se možnosti dalších atentátů.“

Vysoký reportér položil další otázku: „Pane řediteli, nedomníváte se, že motivem spáchaných vražd bylo potopení prezidentského rozpočtu?“

„To si rozhodně nemyslím. Tyto atentáty mají s rozpočtem společného jen to, že vrahům poskytl absolutní jistotu: kongresman Koslowski, senátor Fitzgerald a senátor Downs budou ten večer zcela jistě pobývat ve městě.“

„Tomu ale nerozumím. Podle Bílého domu zaujala FBI jasné stanovisko: motivem atentátů bylo zabránit přijetí prezidentova rozpočtu,“ vyhrkl poněkud zmatený novinář.

„Tyto zprávy se naprosto nezakládají na pravdě,“ odsekl Roach, otočil se a zmizel v hotelu dřív, než se zkoprnělí novináři zmohli na další dotaz.

Během několika minut se jeho slova vynořila na všech televizních kanálech jako hlavní zpráva dne.

Garret bez klepání vlétl do Nanceho kanceláře a přistihl ho před televizní obrazovkou, na níž právě vysílali interview s Roachem.

„Kdo si sakra myslí, že je?“ vybuchl Garret a ukázal na televizní přijímač.

Nance odtrhl oči od obrazovky. „Klídek, Stu, tohle jsme přece očekávali. Snad sis proboha nemyslel, že to všechno nechá jen tak plavat, nebo jo?“

„Jasně že ne, ale čekal jsem, že s tím nejdřív přijde za náma,“ bránil se Garret s očima upřenýma na obrazovku.

„Uklidni se, už jsme dosáhli svého! Veřejné mínění se obrátilo v náš prospěch. Lidi si teď myslej, že tohle všechno je součástí nějaké tajné konspirace proti prezidentovi. Tisk takové historky miluje; teď už nás nic nezastaví. Ani pan Roach. Necháme Moncurovou oznámit opravu, že informace nepocházely od FBI, ale z nějakých jiných zdrojů. Všichni si budou myslet že jde o CIA, a to celé situaci dodá patřičný říz. Pan Roach nám svým vystoupením dokonale nahrál tím, že zaútočil první. Dovolíme několika přátelům od novin otisknout, že vztahy mezi Roachem a Bílým domem nejsou právě nejlepší, a nedosáhne-li ve vyšetřování výrazného pokroku, naše trpělivost s ním bude u konce. Počítám, že tenhle novinářský tlak s takovým svatouškem jako Roach notně zacvičí, a nejpozději do měsíce budeme mít na stole jeho rezignaci.“

Nance se zcela nečekaně a proti svému zvyku na Garreta usmál, a ten mu úsměv oplatil.

13 KAPITOLA

Dodávka společnosti Bell Atlantic parkovala na Hampshire Avenue, půl bloku od Dupont Circle. Dva muži uvnitř vozidla naposledy zkontrolovali své maskování a nářadí. Oblékli se do přiléhavých kombinéz s nápisem Bell Atlantic na levé kapse, na hlavách měli černošské paruky a na nich žluté kšiltovky. Kývli na řidiče, uchopili brašny a vyskočili ven. Volným krokem došli až na stanici metra, kde nasedli do soupravy, směřující k Union Station. Tam dorazili zhruba za pět minut a vystoupili. Došli až na konec nástupiště a zastavili u dveří, vedoucích k průchozu podél tunelu. Menší z dvojice se postaral o zámek a za dvacet sekund už byli uvnitř.

Prošli kovovými dveřmi, vedoucími do systému podzemních chodeb pod celým Washingtonem. Vedle tunelů metra jej tvořily především štoly pro telefonní linky. Chodba byla nízká, vyšší z mužů musel sklonit hlavu, aby nenarazil do světel na stropě. Po několika zatáčkách se ocitli před dalšími dveřmi a menší muž se opět nerozpakoval.

Otevřel je za několik sekund a pro jistotu přelepil zámek černou páskou.

Vešli do suterénu dvanáctipatrové budovy a pečlivě za sebou zavřeli.

Menší okamžitě zamířil ke schodům a vytratil se, zatímco vyšší muž začal pečlivě prohledávat systém vzduchotechniky, dokud nenašel, co hledal.

Vypáčil panel ventilační šachty a položil jej na zem.

Jeho kolega mezitím vyšplhal do šestého patra budovy. Vyznal se v ní dobře, měl ji už dokonale prozkoumanou. Práce několika posledních měsíců se rozhodně vyplatila. Prvních pět pater si pronajaly vesměs právnické firmy a zbytek budovy osídlily firmičky nejrůznějšího druhu. Muž se vydal halou ke třetím dveřím zprava. Věděl, že vedou do opuštěných prostorů. V klidu položil brašnu na zem a vyndal nářadí.

Nikam nespěchal. Mechanik telefonní společnosti přece nebude nikomu nápadný.

Zámek cvakl, muž vstoupil dovnitř a zamířil k barevnému oknu. Položil brašnu na zem a vyprázdnil ji. Za okamžik sestavil pušku, do níž vložil trhavý náboj. Upevnil zbraň na stativ a zaujal pozici klečícího střelce. Zamířil na vchod budovy přes ulici. Vypadalo to dobře.

Zapnul laserový zaměřovač a na zdi se objevila maličká červená tečka. Muž usadil stativ pevněji a z brašny vytáhl řezač skla. Krouživým pohybem prořízl sklo, ale zatím je nevylomil.

Přitáhl si k ústům miniaturní mikrofon a řekl: „Chucku, tady Sam. Ozvi se!“

Navzdory kvílení, ozývajícímu se z trubek, slyšel druhý muž svého parťáka jasně a zřetelně. „Tady Chuck.“

„Zaujal jsem pozici.“

„Rozumím. Jsem připraven.“

Agent Tajné služby Harry Dorle byl odvolán z terénu a přidělen k osobní ochraně kongresmana Thomase Basseta. FBI i Tajná služba usoudily, že by se mluvčí sněmovny mohl stát dalším cílem útoku.

Dorle měl s osobní ochranou bohaté zkušenosti, chránil mimo jiné také bývalého prezidenta. Toho však v úřadu vystřídal Stevens a Dorleho jiný osobní strážce. Tajná služba tradici střídání podporovala – zabraňovalo se jím otupěni agentů.

Dorle seděl v hale před Bassetovou kanceláří a čekal, až mu mluvčí dovolí odejít. Vysoký agent středního věku působil navenek naprosto klidně a chladnokrevně, ale žaludek se mu svíral strachem.

Prostudoval spisy o atentátech na Koslowskiho, Fitzgeralda a Downse a pěkně ho to vyděsilo. Ani na vteřinu nepochyboval, že vrazi jsou profesionály světové třídy. Tři vraždy během jediné noci, z toho jedna holýma rukama, to už byl výkon! Byli to prostě profíci, což si Basset, který se lehkomyslně promenádoval po městě a vystavoval se na odiv, odmítal připustit. Panák jeden!

Senátorů a kongresmanů, kteří potřebovali ochranu, bylo mnoho, proto Dorle nedostal tolik agentů, kolik by si přál. Přidělili mu jen pět lidí a stálá stráž mluvčího sněmovny byla zvýšena na osm členů, kteří byli k dispozici dvacet čtyři hodiny denně. Dorle se Basseta marně snažil přemluvit, aby zrušil svá veřejná vystoupení. To všechno mu samozřejmě nesmírně ztěžovalo práci. Uvědomoval si, že jediná možnost, jak Basseta ochránit, je držet ho zavřeného doma, v kanceláři nebo pod pancéřovanou kapotou limuzíny. Všude jinde šance na jeho ochranu prudce klesaly.

Za několik minut měl Basset odejet do CNN. Dorle se mu snažil vysvětlit, že to není právě nejlepší nápad, ale Basset mu odsekl, že natáčení v žádném případě nezruší. CNN jeho vystoupení už dlouho ohlašovala, takže nedalo příliš velkou práci si spočítat, kdy se bude natáčet.

Dorle si už ani nepamatoval, kdy byl při práci takhle nervózní. Zabijáci, ať už jimi byl kdokoli, měli celé týdny na to, aby si všechno naplánovali.

Na druhé straně Dorle musel riskovat, protože neměl dostatečný počet mužů, aby odvedl stoprocentní práci. Poslal čtyři agenty a dva uniformované policisty napřed, aby prohlédli budovu CNN. Měli zkontrolovat okolní ulice a střechy domů. Další čtyři se měli postarat o Bassetovu osobní ochranu.

Jejich úkolem bylo zaštítit Basseta vlastními těly, až bude přecházet z limuzíny do studia. Na tuhle práci bylo agentů Tajné služby škoda.

V hale se objevil mluvčí Basset se svým asistentem Matthewem Schwabem.

Dorle vstal. „Jste připraven, pane Bassete?“

„Ano,“ odpověděl Basset.

Dorle zvedl levačku k ústům a promluvil do mikrofonu v rukávu:

„Arte, tady Harry!“

Tajný agent v suterénu odpověděl: „Slyším tě, Harrry!“

„Rys je připraven vyrazit.“

Agent se rozhlédl a pak kývl na policistu, zajišťujícího výtah.

„Můžete.“

„Vyrážíme. Dej vědět klukům venku, že už jdeme.“ Dorle se podíval na Basseta a ukázal k výtahu. „Všechno je připraveno, pane.“

Celá skupina, včetně dvou uniformovaných policistů a dalšího agenta, se namačkala do výtahu a sjela do garáží.

Dole zajišťoval výtah další policista. Skupina se vydala k autům.

Dorle se neobával, že by k něčemu mohlo dojít tady; Kapitol byl dokonale chráněn vojáky a policií. Tady by mohl zaútočit jedině sebevrah.

Limuzína už stála připravená, obklopená vpředu i vzadu policisty.

Schwab s Bassetem se posadili na zadní sedadlo a Dorle ještě v letu připomněl policistům jejich povinnosti na místě příjezdu. Tajný agent Arte Jones se usadil za volantem velkého černého cadillacu a Dorle si vlezl dozadu ke Schwabbovi s Bassetem. Ještě než vydal rozkaz k výjezdu, vytáhl Dorle mikrofon a řekl: „Tým Alfa volá Bravo. Kontrola spojení.“

Velitel předsunutého týmu v televizním studiu odpověděl: „Bravo na místě.“

„Vyrážíme s Rysem. Jak to vypadá?“

„Nikde nic podezřelého, Harry.“

„Dorazíme během dvou minut. Udržujte stálé spojení.“ Dorle pohlédl na agenta za volantem. „Můžeš to rozjet, Arte!“

Jones zablikal dálkovými světly na policejní vůz vepředu a celá kolona se rozjela.

Zabiják vyhlédl z okna a zkontroloval dva policisty před budovou CNN, kteří vytrvale odháněli všechna auta, pokoušející se zastavit před hlavním vchodem. Muž promluvil do mikrofonu:

„Připrav se, Chucku! Za chvíli tu budou.“

„Jdu na to.“

Muž u ústí ventilátoru sundal čepici a uložil ji do brašny. Odtud vytáhl plynovou masku a připravil si dva šedé kanystry.

Kolona aut dorazila k budově a zastavila se. Dorle si okamžitě uvědomil, že navzdory jeho příkazům sevřely oba policejní vozy limuzínu mezi sebe.

„Arte, řekni těm chlápkům, aby popojeli a nechali nám víc manévrovacího prostoru!“

Pak se otočil k Bassetovi a řekl: „Pane Bassete, zůstaňte chvilku ve voze! Musím nejprve zkontrolovat situaci kolem.“

Dorle vystoupil na chodník, kde už ho očekával šéf předsunutého týmu.

„Jak to šlape?“ zeptal se Dorle.

„Zatím dobře. Oba východy zajišťujeme, stejně jako výtah. Alan je na střeše a sleduje okolí.“

Zabiják napjatě sledoval oba muže na chodníku. Nemusel dlouho hádat: mohlo jít buď o agenty FBI nebo Tajné služby. To ostatně očekávali.

Upravil si mikrofon před ústy a řekl: „Chucku, připrav se k vypuštění!“

Muž v podzemí si natáhl plynovou masku a uchopil jeden z kanystrů.

O šest pater nad ním jeho kolega bedlivě pozoroval muže, který vystoupil z limuzíny a začal rozestavovat policisty kolem dveří budovy. Žádný z těch snaživců mu však stejně nebude nic platný.

Zabiják vybral takovou palebnou pozici, že by střelu nedokázal zastavit ani blok čtyř policejních basketbalistů, měřících dva metry deset.

Během akce měl být zabit pouze Basset a nikdo další. To byl ostatně další důvod, proč si připravil trhavý náboj. Na rozdíl od jiných tento typ při dotyku explodoval a zůstal v těle.

Zabiják pozoroval, jak se muž z limuzíny sklonil k vozu a pomohl Bassetovi vystoupit. Střelec přitiskl pažbu k rameni a vyzval kolegu:

„Chucku, vypusť kouř!“

Jeho partner v podzemí odzátkoval první kanystr a vhodil jej do ventilátoru. Totéž udělal i s druhým a pak už jen rychle zakryl ústí klimatizace poklopem. Muž se bleskově přitlačil ke zdi a čekal.

Odstřelovač v šestém patře se několikrát zhluboka nadechl. Jakmile spatřil Bassetovu hlavu, prudce z okna vytrhl vyříznuté sklo.

Basset, sevřený kordonem policistů, vyrazil ke vchodu budovy.

Zabiják tiše hlesl:

„Zapni alarm!“

Komplic v podzemí příkaz okamžitě vyplnil. Hlasité řinčení zvonků se rozeznělo po celé budově a proniklo i na ulici.

Dorle a jeho agenti začali okamžitě pátrat po zdroji hluku. Všichni se zastavili a rozhlíželi se. V té chvíli se ozval Dorlův policajtský instinkt a agent vykřikl:

„Pohněte kostrou!“

Strčil do policisty před sebou a v té chvíli uslyšel něco, co už dlouho bylo jeho nejhorší noční můrou. Třesknutí odstřelovačské pušky. Udělal dva kroky dopředu, odsunul policistu před sebou, zakopl a téměř upadl na smrtelně zraněného Basseta.

Podíval se dolů a zbledl.

Bylo zbytečné si něco nalhávat. Všude kolem byla krev a uniformu policisty, kryjícího Basseta zezadu, zalila část Bassetova mozku.

Dorle křikl do mikrofonu:

„Rys byl zasažen!“

Dva z agentů Tajné služby okamžitě zamířili samopaly na budovu přes ulici.

Úspěšný střelec mezitím rychle složil pušku i stojan a všechno uložil do brašny. Místnost se pomalu začala naplňovat kouřem, proto si nasadil plynovou masku. Proběhl chodbou ke schodům a minul vystrašené úředníky, kteří se domnívali, že v budově vypukl požár.

Dorle si okamžitě uvědomil, že je zbytečné shánět záchranku.

Agent na střeše hlásil: „Rána vyšla z protější budovy!“

Dorle se otočil a začal štěkat rozkazy: „Arte, potřebujem posily! Zajistěte budovu naproti!“

Pak se obrátil na jednoho z policistů a vykřikl:

„Uniformovaní obklíčí budovu zezadu! Nikdo nesmí ven!“

Se dvěma agenty se samopaly se rozběhl k přednímu vchodu budovy.

Doběhli k hlavnímu vchodu včas, aby zachytili nápor vyděšených zaměstnanců, prchajících ven.

Tři bloky odtud u Union Station pokojně postával blonďatý zabiják v džínách, volném svetru a kšiltovce. Přistoupil k řadě telefonních automatů, vytáhl z kapsy čtvrťák a vyťukal sedmimístné číslo.

Pramen světlých vlasů se uvolnil zpod čepice a spadl na ramena. Blond samozřejmě nebyla jeho přirozená barva. Také jeho postava doznala změny. Místo šest stop vysokého atleta se tu krčil o dobré tři palce menší hrbáč s rýsujícím se bříškem. Muž vytáhl z kapsy diktafon a počkal, dokud se mu na druhé straně linky neozval ženský hlas:

„Dobré odpoledne, tady je American Broadcasting Corporation. Koho si přejete?“

Muž stiskl tlačítko diktafonu a hlas, vycházející z reproduktoru, řekl:

„Nezavěšujte, prosím! Toto je zpráva skupiny, zodpovědné za vraždy senátorů Fitzgeralda a Downse, a kongresmanů Koslowskiho a Basseta.“

Jedenadvacetileté recepční to vyrazilo dech. Na chvíli propadla panice, ale pak si uvědomila, že se všechny hovory, procházející ústřednou, automaticky nahrávají.

Nahrávka pokračovala: „Mluvčí Basset byl zabit, protože ani on sám, ani jeho kolegové nepřistoupili na naše požadavky. Nejsme teroristé. Nikdy jsme nezabili nevinného civilistu a věřte, že nás to stálo hodně úsilí. Nejsme ani, jak se vás snaží přesvědčit někteří lidé v Bílém domě, součástí rozsáhlého spiknutí proti prezidentu Stevensovi. Jsme skupina Američanů, která už má dost korupce a neschopnosti, panující ve Washingtonu.

Poskytli jsme politikům šanci na zavedení reforem, které už dlouho slibovali. Ti však tuto šanci nevyužili a donutili nás znovu zasáhnout. Nezahrávejte si s námi, jinak budeme nuceni přistoupit k ještě drastičtějším opatřením. Dokážeme zabít kteréhokoli kongresmana nebo senátora, a dokonce i samotného prezidenta.

Zaručujeme vám klid zbraní do konce týdne, abyste měli dost času k pohřbení všech čtyř politiků. Jakmile však obřady skončí, očekáváme, že bude zahájeno jednání o zavedení požadovaných reforem.“

14 KAPITOLA

Venku bylo ještě světlo, když Harry Dorle minul hlídku Tajné služby a zaparkoval před západním křídlem Bílého domu. Vystoupil z auta a už asi po sto padesáté se zamyslel, jak se jen mohl Bassetův vrah dostat z budovy ven. Policie během několika minut celý blok neprodyšně uzavřela.

Všichni z budovy byli evakuováni, zajištěni a třikrát nebo čtyřikrát vyslýcháni agenty FBI a Tajné služby. Nepomohlo to. Každý z nich se prokázal jako právoplatný nájemník. Celá budova byla pečlivě prohledána za pomoci psů a bylo vyloučeno, aby se tam někdo skrýval.

Všechno jsem dělal úplně nadarmo, pomyslel si agent. Měl za sebou třiadvacet let spolehlivé služby a na stará kolena se mu muselo stát tohle!

Dveře hlavního vchodu se otevřely a objevil se Jack Warch.

„Harry, je mi to moc líto, opravdu!“

Jack Warch byl Dorleovým nástupcem ve funkci šéfa prezidentské ochranky a oba muži se znali po většinu své profesionální kariéry.

Dorle to ocenil pokývnutím hlavy, ale odvrátil přitom oči. Beze slov pak prošli hlavní halou, Dorle krok za Warchem. Když dorazili až ke dveřím Rooseveltova pokoje, Dorle se zastavil a zeptal se Warche:

„Jacku, je tam i prezident?“

„Ne, ten je teď v rezidenční části s paní Bassetovou.“

Dorle svěsil hlavu. Warch mu položil ruku na rameno a snažil se ho povzbudit.

„Nebyla to tvoje chyba, Harry!“

Dorle zvedl hlavu.

„Jo, já vím.“

Vešli do místnosti, kde už hezkou chvíli nervózně pochodoval Stu Garret a vyměňoval si názory s Alexem Tracym, šéfem Tajné služby.

Mike Nance seděl za stolem a pozoroval slovní smeče těch dvou. Garret se zarazil v půli věty a pohlédl na příchozí. V místnosti se rozhostilo ticho.

Teprve po chvíli promluvil ředitel Tracy: „Pánové, posaďte se, prosím!“

Všichni kromě Garreta se posadili. Tracy pohlédl na Dorleho.

„Jsi v pořádku, Harry?“ Dorle přikývl, ale neodpověděl. Tracymu to však nedalo a pokračoval: „Jistě znáš pány Garreta a Nance, Harry.“

„Ne.“

Opět se rozhostilo nepříjemné ticho, které přerušil až Garret:

„Agente Dorle, známe už základní fakta o tom, co se dnes stalo. Co ale nevíme a rádi bychom znali, je, jak k tomu vlastně došlo?“

Garret vytáhl jeden z nejpichlavějších tónů svého bohatého repertoáru.

„Co myslíte tím jak?“ zeptal se Dorle.

„Já ti řeknu docela jasně, co myslím tím jak. Mě zajímá jak se, do prdele, mohlo stát, že za bílého dne zastřelili mluvčího sněmovny, třetího nejvlivnějšího muže týhle země, když měl kolem sebe hromadu agentů a policajtů?“

Garret se opřel rukama o stůl a naklonil se nad Dorlem jako učitel, kárající nepořádného žáčka.

Dorle se na Garreta zadíval a rázem pochopil, v jakém tónu se tato schůzka ponese. O Garretových uhlazených způsobech se vyprávěly legendy. Dorle se pevně opřel zády, aby měl při nadcházející hádce lepší pozici. Agent strávil velmi náročný den a neměl nejmenší náladu poslouchat láteření nějakého panáka.

„Mluvčí Basset byl zabit, protože odmítl zrušit své veřejné vystoupení. Předem jsme ho důrazně varovali, ale on naše rady ignoroval.“

„To jsou všechno kecy, Dorle! Dostali ho kvůli vaší neschopnosti! Vy i vaši muži jste to zvorali, to je jasný jako facka!“ udeřil Garret pěstí do stolu.

Dorle povstal a výšková převaha se rázem přehoupla v Garretův neprospěch.

„Ne, to není jasný jako facka!“ řekl Dorle důrazně a zabodl do Garreta ukazovák. „Nehodlám tu sedět a poslouchat vaše kecy o tom, jak za všechno můžu já.“

Uražený Garret se rozkohoutil. „Agente Dorle, uvědomte si laskavě, že jste v Bílém domě a že tu velím já! Vy se pěkně posadíte na prdel a budete držet hubu, jasný?“

„Je mi naprosto putna, kdo nebo co jste! Řekl jsem mu jasně, že by se neměl promenádovat kolem, ale Basset to ignoroval. Kdyby mě poslechl, nemusel teď ležet v márnici!“

Garret lupl očima po Tracym a hystericky vybuchl: „Okamžitě toho chlapa vyhoďte!“ Aniž by počkal na Tracyho reakci, Garret luskl prsty k Warchovi a ukázal na Dorlea. „Vykopejte ho odsud! Už ho nemůžu ani vidět!“

Dorle udělal krok ke Garretovi, ale Warch mu zastoupil cestu.

„Harry, za tohle ti nestojí!“

„Uhni! Už jsem toho udělal dost na to, abych nemusel snášet hysterický záchvaty tohohle zakomplexovanýho Hitlera!“

Garret znovu nevěřícně pohlédl na Tracyho. Lomcoval jím vztek.

„Okamžitě ho propusťte! Jeho odznak chci mít na stole dřív, než opustí tuhle budovu!“

Warch rychle vytlačil Dorlea z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Dorleova tvář byla zarudlá potlačovaným hněvem.

„Jacku, nikdo na mě nebude řvát kvůli tomu, že se Basset nechal dobrovolně zabít.“

„Já vím, Harry, ale fakt ti to za to nestojí.“

Dorle se několikrát zhluboka nadechl. „Takhle mě teda už dlouho nikdo nevytočil!“

„Máš toho za sebou dneska dost a Garret nemá na lidi zrovna ten nejlepší vliv.“

„Ten chlap je skutečně neuvěřitelnej! To ho opravdu poslouchá i prezident?“

„Obávám se, že jo.“

V Rooseveltově pokoji zatím povstal Mike Nance a naznačil Garretovi, aby ho následoval. Prošli spolu chodbou do Oválné pracovny a Nance za sebou pečlivě zavřel dveře. Mlčel a čekal, až se Garret uklidní.

To trvalo asi půl minuty.

Nance pak pevným hlasem řekl: „Musíš se naučit líp ovládat, Stu!“

„Miku, všechno se nám sype pod rukama. Nejdřív Koslowski, teď Basset. Víš, jaký máme bez těch dvou šance v příštích volbách? Garret rukou opsal nulu. „Je po nich, Miku, a my dva budem příští rok bez práce, protože pitomci jako Dorle nestačí na svý úkoly.“

Nance na Garreta pohlédl a na chvíli zapochyboval, je-li skutečně příčetný.

„Musíš se dát dohromady, Stu! Do voleb se může ještě leccos přihodit. Nářek nám moc nepomůže. Máme před sebou ještě spoustu práce a máme výhodu v tom, že za náma stojí veřejný mínění. Musíme proto najít cestu, jak celou věc obrátit v náš prospěch.“

Garret pokýval hlavou a Nance řekl: „Pojďme teda zpátky a zachovejme si klidnou hlavu.“

Mluvčí Basset vyměnil během necelých dvaceti čtyř hodin černou limuzínu za pohřební vůz. Vozidlo se zastavilo a šest vojáků ve slavnostních uniformách vytáhlo rakev ozdobenou vlajkou. Po dohodě s Bassetovou rodinou prezident Stevens rozhodl, že jeho pohřeb spojí s už naplánovanými ceremoniemi pro senátora Fitzgeralda, kongresmana Koslowskiho a senátora Downse. Všichni čtyři byli význačnými státníky a společný pohřeb byl výhodnější i z bezpečnostních důvodů.

Rakev sjela výtahem dolů a pak ji na malém vozíku dopravili až k černému katafalku. Všechny čtyři rakve pokryté vlajkami teď stály pod klenbou Kapitolu. Bylo téměř deset dopoledne. U rakví v rotundě klaply podpatky vojáků čestné stráže.

Každá z rodin strávila u svého mrtvého asi půl hodiny a kolem dvanácté sem vpustili novináře. Jakmile byly spuštěny kamery, místnost se zaplnila senátory a kongresmany. Přišli, aby před objektivy vyjádřili soustrast pozůstalým. Po druhé hodině odpoledne místnost definitivně opustil poslední ze státníků a dveře se otevřely pro veřejnost. Davy zvědavců vtrhly dovnitř a jejich příliv ustal až krátce po půlnoci.

Senátor Erik Olson ve své pracovně přemýšlel, zda se má vzepřít přání prezidenta, FBI, Tajné služby i své ženy. Byla jedna hodina po půlnoci a stále ještě nevěděl, co udělá. Smysl pro čest ho nabádal, aby při smutečním pochodu z Kapitolu do Bílého domu zaujal místo přímo za rakvemi, ale Bassetova vražda vrhala na celou záležitost nové světlo. Basset byl ze všech kongresmanů a senátorů nejlépe střežen, a stejně mu to nebylo nic platné. Dostali ho za bílého dne a pak se bez stopy vypařili.

FBI a Tajná služba už nechtěly nic riskovat a všichni politici jim zcela výjimečně dávali za pravdu. Bílý dům už ráno rozhodl, že by v otevřeném průvodu neměl kráčet nikdo z politických představitelů a tento zákaz (či spíše doporučení) platil i pro členy rodin. Nikdo ze senátorů ani kongresmanů se proti tomu nevzpouzel. Pomyšlení na čtyři nebožtíky bylo výmluvnější než všechna slova.

Olson však z nejrůznějších důvodů cítil, že by se pohřbu měl přece jen zúčastnit. Především tu existovala tradice, kterou bylo třeba ctít, a navíc by neškodilo, kdyby vláda Spojených států ukázala, že se nebojí.

Bylo mu značně proti srsti, že každý washingtonský politik zalezl doma za pec, zvláště pokud měl sám máslo na hlavě. Olson se jim ani nedivil. Znal ty čtyři zavražděné dobře a nedělal si o nich žádné iluze. Byli to i přes velmi silnou konkurenci největší darebáci ve Washingtonu.

Olson byl původně historikem a možné důsledky těchto atentátů na budoucí tvář americké politické scény mu nedávaly spát. Vždycky svým studentům říkal, že historie je nejlepší učitelka a že se ráda opakuje.

Olson si v žádném případě nepřál, aby se v jeho zemi staly události posledních dnů všedním zvykem. Demokracie nesměla ponechat žádný prostor pro terorismus. Proto bylo nanejvýš nutné zastavit jeho projevy už v zárodku. Země potřebovala někoho, kdo by se násilí postavil, potřebovala vůdce.

Stříbrovlasý Švéd se pokoušel představit si sám sebe, jak kráčí v průvodu, a marně přemýšlel, kdo z jeho kolegů by měl dostatek odvahy k tomu, aby se k němu přidal. Po dlouhém rozmýšlení ho najednou jedno jméno přece jen napadlo. Sáhl po telefonu a zpaměti vytočil číslo.

Michael podrbal Duka na hlavě a odložil klíče na kuchyňskou linku. Rychle přelétl poštu a potěšil ho až pohled na Lizinu kabelku, položenou vedle telefonu. Michael si povolil kravatu, rozepnul košili a vyrazil ke schodům.

Bylo už poměrně pozdě a cítil se dost unavený, přesto si ale chtěl ještě před spaním popovídat s Liz. Měl na srdci něco, co nemohlo počkat.

Liz ležela na své straně postele v jednom z jeho starších triček ještě z univerzity a četla si knihu. Michael se na ni usmál a posadil se na okraj postele. Liz odložila brýle.

„Vypadáš jako smrt, zlato!“

„Díky,“ odvětil O’Rourke podmračené a složil hlavu do dlaní.

„Na co myslíš?“ zeptala se Liz.

Aniž by přitom zvedl hlavu, Michael jí odvětil: „Rád bych ti to řekl, ale nějak nemůžu.“

Liz odložila přikrývku a odhalila své nahé nohy. Pak vzala Michaelovy ruce a přitáhla si ho k sobě. O’Rourke si v duchu nadával za to, jak zformuloval poslední větu, protože to bylo asi tak to nejhorší, co člověk může novinářce říct.

„Copak ti leží na srdci?“ vyzvídala Liz.

Michael ji místo odpovědi políbil na ústa. Liz polibek opětovala, ale s vážným výrazem vzápětí zopakovala:

„Tak co se vlastně stalo?“

Michael jí to v hloubi duše toužil říct, ale věděl, že musí být opatrný. Tohle byla tak silná medicína, že ji bylo třeba podávat po malých dávkách.

„Co bys řekla tomu, kdybych ti teď pověděl, že vím, kdo ti vrazi jsou?“

Liziny zorničky se překvapením rozšířily. „To nemyslíš vážně!“

Michael důrazně přikývl. Liz se okamžitě posadila a spustila nohy na podlahu.

„Takže ty si neděláš srandu?“

Michael znovu pokýval hlavou.

„Kdo za tím teda stojí?“

„Pochybuju, že bych ti to měl říct.“

„A proč ne?“ zeptala se nevěřícně Scarlattiová.

„Protože bych tě do toho všeho nerad zatahoval. Nikdo neví, co se může stát.“

„Řekneš to FBI?“

Michael sklopil oči.

„Ne.“

Liz poklekla do bojovnější polohy.

„To snad nemůžeš myslet vážně, Michaeli?!“

„Myslím.“

„Ty to musíš říct FBI, Michaeli! vždyť jsi přece kongresman!“

„Miláčku, v žádném případě nehodlám jít za FBI a vysypat jim všechno, co vím… Aspoň teď ještě ne. A nechci, abys o tom s někým mluvila. Jasné?“

Liz se zamračila. Michael to postřehl a rychle dodal: „Svěřil jsem se ti, Liz, protože věřím, že si to necháš pro sebe.“

Novinářka v Liz se neochotně podřídila. „No dobrá, dobrá… Budu mlčet jako hrob.“ Liz si rukou nervózně prohrábla vlasy. „Ale ty mi řekneš, kdo stojí za těmi atentáty!“

Michael se podíval přímo do jejích kaštanových očí, které tolik miloval.

„Nezlob se, ale teď ti to neřeknu. Je to jen pro tvé dobro.“

Liz se pokusila protestovat, ale přerušilo ji vyzvánění telefonu. Michael začal přístroj hledat a uvědomil si, že jej nechal pravděpodobně v pracovně. Jestli ale někdo volal takhle pozdě, asi to muselo být opravdu důležité. O’Rourke proběhl chodbou do pracovny a uchopil sluchátko.

„Haló!“

„Michaeli, promiň, že tě ruším tak pozdě v noci. Doufám, že jsem tě nevzbudil.“

Michael okamžitě poznal hlas svého někdejšího zaměstnavatele, senátora Olsona.

„Ne, byl jsem vzhůru… Co se děje?“

Po trochu rozpačité chvilce Olson řekl:

„Michaeli, rád bych tě požádal o jednu velkou službu.“

„Rád ti pomůžu s čímkoli.“

„Rozhodl jsem se, že se zítra zúčastním smutečního pochodu z Kapitolu do Bílého domu… Chtěl jsem se tě zeptat, jestli by ses ke mně nechtěl připojit.“

„Myslel jsem, že to všem senátorům a kongresmanům zakázali?“

„Michaeli – jsem senátorem Spojených států amerických a nikdo mi nemůže zabránit, abych vzdal poslední poctu mužům, s nimiž jsem přes třicet let pracoval; byť jsme se neměli nijak zvlášť rádi. Přesto si ale myslím, že je mou povinností dát jim poslední sbohem. Někdo v tomhle městě už musí proboha projevit trochu odvahy, nebo ne?“

„Já jenom nechápu, proč bys měl zrovna ty riskovat život kvůli čtyřem největším darebákům, kteří se kdy dostali na politickou scénu?! Vždyť to byli normální gauneři! Divím se, že o tom vůbec uvažuješ.“

Olson div nevybuchl zlostí.

„Je mi líto, že na to máš takovýhle názor, Michaeli! Kdybych věděl, že je tak nesnášíš, nikdy bych tě nežádal, ať do toho jdeš se mnou.“

Senátor položil sluchátko, aniž by se formálně rozloučil.

O’Rourke chvíli přemýšlel, jestli by mu teď neměl zavolat sám, ale pak se rozhodl, že bude lepší, když to nechá, jak to je. Alespoň v této chvíli. Váhal mezi loajalitou vůči Olsonovi a odporem k tomu, co takoví lotři jako Koslowski provedli s touto zemí. Myšlenka na jejich státní pohřeb s plnou parádou ho naplňovala neskutečným hněvem.

Zdánlivě jednoduché rozhodování však komplikoval fakt, že Eriku Olsonovi vděčil za hodně. Erik a Alice Olsonovi bývali nejlepšími přáteli jeho rodičů a po jejich smrti se o Michaela a jeho sourozence starali téměř jako o vlastní. Michael se rozhlédl po fotografiích v pracovně, dokumentujících celý jeho život. Skoro na každé druhé z nich byl zachycen někdo z Olsonovy rodiny. Jeho pozornost zaujala černobílá fotografie ve velkém rámu, kterou udělala jeho matka krátce před smrtí. Zobrazovala jezero a lesy kolem jejich rodinného srubu v Minnesotě. Čerstvá sněhová pokrývka se třpytila na zamrzlém jezeře a zdobila stromy kolem. Tato fotografie mu navždy připomínala nejsmutnější období jeho života. Během několika prvních měsíců po smrti rodičů měl často pokušení tuto fotografii schovat, ale nikdy se k tomu neodhodlal. Vždy takové nutkání přemohl a ponechal obrázek tam, kde byl. Udělal to nejen z úcty k mrtvým rodičům, ale i z přesvědčení, že bolest je třeba překonávat a ne před ní prchat.

Pohled na fotografii v něm vyvolal vzpomínky na pohřeb rodičů. Dobře si pamatoval, jak tehdy stál na zasněženém hřbitově, ošlehán mrazivým větrem ze severu. Stál tam tehdy mezi hroby a čekal, až se hřbitov vylidní, aby svým rodičům mohl dát poslední sbohem o samotě.

Už si přesně nepamatoval, jak dlouho tam tenkrát stál. Pamatoval si jen tu bezmocnou úzkost a ponurou atmosféru hřbitova, který přes tekoucí slzy téměř neviděl. Erik Olson ho tenkrát vzal za ruku a odvedl ven – zpátky mezi jeho bratry a sestru.

V místnosti klaply dveře. Michael se otočil a spatřil Liz. Natáhl k ní ruce a oba si padli do náruče uprostřed místnosti. Něžně ji políbil na tvář a zašeptal: „Nechtěl bych o tebe nikdy přijít.“

15 KAPITOLA

Mezi půl desátou a půl dvanáctou ráno se všichni v Bílém domě, sekretářkou počínaje a prezidentem konče, snažili Erika Olsona přesvědčit, aby od svého nápadu upustil. Ten však trval na svém. Prezident mu zavolal ještě jednou, těsně před začátkem pochodu, ale nepochodil ani napodruhé.

Olson si prosadil svou.

Pět minut před polednem dorazily ke Kapitolu čtyři naleštěné pohřební vozy, tažené trojspřežím běloušů. Senátor Olson postával stranou a obdivoval přesnou práci vojenské jednotky, která měla za úkol přenést rakve z katafalku ven. S poslední rakví hodlal opustit místnost i senátor, když ho za rameno zničehonic uchopila cizí ruka.

Olson se rychle otočil a spatřil usmívající se tvář Michaela O’Rourka.

„Promiň mi ten včerejšek, Eriku!“

Olson O’Rourka nadšeně objal. „Jsem strašně rád, že jsi tady, Michaeli. Fakt to pro mne znamená hodně.“

Oba muži se vyprostili z objetí a sestoupili ze schodů Kapitolu.

Každá z rakví byla s největší možnou opatrností naložena do černého vozu. Osamělý bubeník udal rytmus a průvod s velkou pompou vyrazil. Podle vojenské tradice kráčel za každou rakví kůň, vedle nějž pochodoval vždy jeden voják. O’Rourke, Olson a čtyři senátorovi bodyguardi se zařadili za posledního koně.

Ulice lemovaly davy lidí a desítky novinářů. Komentátoři se rozplývali nad tím, že se mezi pěti sty jedenatřiceti kongresmany a senátory našel jen jediný, který se odvážil účasti ve smutečním průvodu.

Michael O’Rourke jim nějakým záhadným způsobem splynul s ostatními senátorovými bodyguardy a byl považován za jejich pátého kolegu.

V odlehlé části Marylandu stál u zátoky Chesapeake rozlehlý dům v koloniálním stylu, zbudovaný z červených cihel. V této oblasti jste mohli nalézt hned několik podobných domů. Některé byly větší, některé menší, ale žádný nebyl tak bezpečný jako tento.

Před několika lety vydal jeho majitel téměř milionovou částku, aby staré sídlo z počátku století přestavěl na opravdovou pevnost. Celý bezpečnostní systém tvořily kamery s nočním viděním, síť podzemních čidel citlivých na jakýkoli pohyb a laserové paprsky hlídající to, nač by nestačila čidla. Další linii obrany tvořila sama konstrukce domu. Všechna okna byla dvoupanelová, s tabulkami z neprůstřelného plexiskla.

Otočné dveře byly vyrobeny z devíticentimetrové oceli a obloženy dřevem, které však bylo vyztuženo další vrstvou oceli. Dvacet čtyři hodiny denně hlídali dům vždy čtyři strážci.

Toto všechno existovalo proto, že majitelem domu nebyl nikdo jiný než Arthur Higgins. Ti, kdo ho znali osobně nebo o něm alespoň slyšeli, mu neřekli jinak než prostě Arthur. Pracoval pro CIA už od jejího založení, třebaže jen neoficiálně, a za těch čtyřicet let měl prsty ve většině špinavých operacích, do nichž se služba za celou dobu své existence namočila. Když se stal ředitelem CIA Stansfield, nařídil Arthurovi, aby všechna pouta s jeho úřadem i dalšími státními organizacemi podobného druhu přetrhal. Arthur jeho příkaz pochopitelně zcela bezostyšně ignoroval.

Právě teď se kdysi všemocný Arthur povaloval v prostorné knihovně svého domu a sledoval v televizi pohřební průvod. Znal dobře všechny čtyři zavražděné; dva z nich dokonce dost důvěrně. Necítil však nad jejich skonem žádnou lítost. Jejich smrt se ho nijak nedotkla, a vlastně ho ani příliš nepřekvapila. Arthur si totiž zakládal na tom, že za všech okolností dokázal jednat bez nejmenších emocí. Držel se zásady, že jakékoli emoce jen zbytečně zatemňují mozek. Když se však na obrazovce objevila tvář senátora Olsona, Arthurovi se znatelně zrychlil tep, jak se v sobě snažil potlačit stoupající vztek. Na celém širém světě by se našlo jen velmi malé množství lidí, kteří by v Higginsovi dokázali vyvolat podobnou reakci jako senátor Olson.

Těsně předtím, než celé procesí dorazilo do Bílého domu, všiml si jeden z komentátorů televize CBS, že muž kráčející vedle senátora Olsona se od ostatních liší tím, že na sobě nemá dlouhý nepromokavý plášť a černé brýle. Byl oblečen do drahého černého obleku, korunovaného elegantní hedvábnou kravatou. Komentátor o tomto zvláštním úboru pátého bodyguarda okamžitě informoval producenta a ten svým asistentům nařídil, aby ihned zjistili jeho pravou totožnost.

O několik minut později už CBS hrdě zvěstovala, že mužem kráčejícím vedle senátora Olsona není nikdo jiný, než kongresman Michael O’Rourke, který rovněž pochází z Minnesoty. Kamery všech televizí pochopitelně okamžitě zaostřily na pohledného politika a producenti začali zoufale pátrat po jakýchkoli informacích, týkajících se tohoto nepříliš známého státníka.

Procesí se zastavilo před Bílým domem a čtyři rakve byly přemístěny na černé katafalky ve Východním pokoji. Místnost byla k prasknutí zaplněná politiky všeho druhu. Byli tu zástupci cizích mocností a jejich velvyslanci, soudci Nejvyššího soudu, vybraná skupina amerických senátorů a kongresmanů a samozřejmě rodiny všech zavražděných, které seděly na prominentních místech v první řadě. Když se do sálu konečně prodrali O’Rourke s Olsonem, byla už všechna místa k sezení obsazena. Proto se oba stateční politici postavili do zadní části místnosti mezi ostatní, na něž už také nezbylo křeslo. Ruch se pomalu utišil.

Obřad zahájil kongresový kaplan, který přečetl modlitbu za neboštíky.

Po něm se slova ujal prezident Stevens a pronesl překvapivě krátký, a nepolitický projev, ve kterém vzdal hold svým bývalým kolegům.

Mluvil o tragédii, která přerušila jejich životy v okamžiku, kdy stáli na vrcholu svých profesionálních sil, a o modlitbách, které pozůstalým pomohou překonat pociťované hoře. Po prezidentovi vystoupila ještě celá řada senátorů a kongresmanů. Všichni se obezřetně vyhnuli jakýmkoliv jen trochu kontroverznějším bodům.

Nikdo z nich se ani slovem nezmínil o strachu, který hnízdil v jejich hlavách – že by se kdokoli z nich mohl brzy ocitnout na místě těchto čtyř nešťastníků. Jako poslední promluvil senátor Olson, který se omezil výhradně na vyjádření soustrasti pozůstalým.

Poté byly rakve jedna po druhé vyneseny ven a naloženy na čtyři pohřební vozy, které je měly odvézt na vojenskou leteckou základnu Andrews Air Force Base, odkud je letadla typu C-141B dopraví do jejich domovských států.

Prezident Stevens využil času a vyjádřil svou upřímnou soustrast všem pozůstalým. Dav už se začal rozcházet k domovům. O’Rourke se chystal k odchodu, když se na něj Olson obrátil s nečekaným návrhem.

„Promiň, Michaeli, ale potřeboval bych si na minutku promluvit s prezidentem. Ostatně, nechtěl bys ho sám poznat?“

Překvapený O’Rourke pohlédl na přítele a pak na prezidenta, stojícího na opačné straně místnosti. Ledovým hlasem odpověděl:

„Ne, raději počkám tady.“

Olsona jeho tón zarazil. V duchu si už poněkolikáté položil otázku, proč se vlastně tenhle mladík rozhodl namočit do politiky.

„Už jsi s ním někdy v životě mluvil?“

„Ne.“

„Tak pojď já vás představím!“

Olson udělal krok dopředu a mávl na prezidenta.

„Ne, díky! Nemám nejmenší chuť se s ním bavit. Počkám na tebe v hale.“

Olson znal O’Rourkův zarputilý výraz a věděl, že je zbytečné ptát se potřetí.

Pokývl proto jen hlavou a vykročil vstříc prezidentu Spojených států amerických.

16 KAPITOLA

Venku už byla hustá tma, když O’Rourke zaparkoval svůj tmavě zelený chevrolet před činžovním domem, kde bydlela Scarlattiová. Už zase měl půl hodiny zpoždění. Dnes večer se na ni velmi těšil, a proto bral schody po čtyřech. Její přítomnost na něj vždy měla až léčivě uklidňující vliv.

O’Rourke zaklepal na dveře a ty se po chvíli otevřely. Místo bouřlivého přivítání mu však Scarlattiová zcela nečekaně ukázala záda. Zcela nečekaný začátek večera O’Rourka zarazil. Marně vzpomínal, čím ji mohl tak naštvat, když ještě neřekl ani slovo. Pozdě chodil skoro pokaždé a nikdy kolem toho nedělala takové ciráty.

Mechanicky ji proto následoval chodbou do kuchyně, aniž by stále věděl, do čeho se to žene.

„Stalo se něco, Liz?“

„Ty to ani nevíš?“ zeptala se Scarlattiová hlasem, mrazícím jako ledovec.

O’Rourke se na ni udiveně zadíval a zavrtěl hlavou.

„Šokuje mě, že se dokážeš tvářit, jako by se nic nestalo.“ Nevěřícně vrtěla hlavou a po tvářích se jí kutálely slzy. „Já ti teda řeknu, Michaeli, co se stalo. Ty jsi kongresman, a jestli sis toho ještě nevšiml, existují v tomhle městě lidé, kteří se baví honem na politiky. Ty dokonce víš, kteří to jsou.“ Znovu nespokojeně potřásla hlavou a zhluboka se nadechla. „A přesto všechno se rozhodneš parádovat si to středem Pennsylvania Avenue před davy lidí, aniž bys přitom měl v sobě tolik slušnosti, abys mě na to laskavě upozornil.“

Liz se odmlčela a zírala na O’Rourka.

O’Rourke si prohlížel její krásné uslzené oči a v duchu přemítal, že tohle je teď asi to poslední, co má zapotřebí poslouchat. Nahlas to však neřekl, protože dobře věděl, že Liz je v právu.

„Seděla jsem právě v redakci, když ke mně přiběhli a řekli mi, že jsi v televizi. Teprve z obrazovky se musím dozvědět, že všichni ostatní účast v průvodu odmítli, protože je FBI varovala, že je to příliš nebezpečné. Dovedeš si představit, jakým peklem pro mě bylo dalších dvacet minut?“

Scarlattiová neustále upřeně hleděla na Michaela a snažila se zastavit proud slz. O’Rourke se k ní pokusil přiblížit, ale zastavila ho pohybem ruky.

„Ne, ještě jsem s tebou neskončila! Ty vůbec nevíš, jak jsem se bála, aby se ti nic nestalo. Pořád jsem měla před očima obraz Bassetovy rozstřílené lebky a jen jsem se modlila, abych tě neztratila.“

Liz se rozplakala naplno a schovala hlavu do dlaní.

O’Rourke udělal krok dopředu a pokusil se ji obejmout. Liz ho však odstrčila a přešla na opačný konec kuchyně.

„Ty si, Michaeli, ani nedovedeš představit, jak moc tě miluju.“ Dívka opět odvrátila oči a odmlčela se. „Ještě včera v noci jsi mi řekl, že bys o mě nikdy nechtěl přijít. Asi si nedovedeš představit jak bylo mně, když jsem tě tam tak viděla. Mohl jsi sakra aspoň zvednout ten zatracený telefon a dát mi vědět, co se chystáš udělat. Vzpomněl sis na mě vůbec? Uvědomil sis, jak by mi bylo, kdyby tě taky oddělali? Jak bych se asi cítila, kdybys byl mrtvý? Všechna ta budoucnost, kterou jsme spolu plánovali, by byla pryč. Už nikdy bysme nedostali šanci mít spolu děti! Všechny naše sny by šly do stoupy. Sakra, Michaeli, uvědomil sis, že jde taky o můj život?“

O’Rourke přešel celou místnost a uchopil ji do náruče. Bránila se jen chabě. Michael ji pevně přitiskl a zašeptal jí do ucha: „Je mi to všechno moc líto, miláčku! Vím, že jsem ti měl zavolat, ale věř mi, opravdu žádné nebezpečí mi nehrozilo.“

„Jak vůbec můžeš říct, že ti žádné nebezpečí nehrozilo? V tomhle městě někdo pořádá hon na politiky. Mohli tě lehce…“

Michael jí přikryl ústa rukou. „Znám je, Liz… Ti by nikdy neudělali nic, co by mi mohlo ublížit.“

Na obloze znovu vysvitlo slunce a hluboko pod ním, v suterénu Bílého domu, otevřel agent Tajné služby Garretovi dveře zvláštního vchodu. Prezidentův šéf kabinetu vešel dovnitř a zaujal místo vedle dalšího agenta. Garret uchopil sluchátka a pozorně se zahleděl na řadu monitorů před sebou.

Na jednom z nich postával prezident Stevens v Oválné pracovně a čekal na muže, se kterým měl dnes ráno posnídat.

Dveře místnosti se otevřely a vstoupil senátor Olson. „Dobré ráno, Eriku!“

Garret je slyšel tak jasně, jako by se této schůzky sám zúčastnil. Stevens ho však nepozval.

Prezident zavedl Olsona k malému stolku, prostřenému ke snídani pro dva. Oba muži se posadili. Do pracovny vstoupil číšník a začal servírovat jídlo. Senátor Olson dostal misku ovesných vloček posypaných hnědým cukrem a rozpůlený grapefruit, zatímco prezident si dal svou oblíbenou ranní porci pšeničných lupínků Post Toasties s odstředěným mlékem a porci ovoce. Číšník ještě nalil oběma mužům šálek kávy a vytratil se z místnosti.

Prezident si zlehka utřel ubrouskem koutky úst a řekl:

„Eriku, rád bych ti poděkoval za to, že jsi sem vážil cestu. To si vzhledem ke smutným událostem posledních dnů a ne právě příliš vřelým vztahům mezi našimi stranami zaslouží skutečné ocenění.“

Olson vážně pokýval hlavou.

„Jsem rád, že jste si na mě dokázal udělat čas, pane prezidente. Dovedu si představit, v jakém shonu teď asi musíte být.“

„Ve shonu jsme teď všichni.“

„Ano, v tom asi máte pravdu,“ povzdechl si Olson. „Proto jsem sem dnes také přišel. Situace, ve které jsme se ocitli, je závažnější, než si myslíme. Je načase, abychom odložili zákulisní politiku a začali jednat.“

Tady se Olson na chvíli zarazil, aby nalezl správná slova, jimiž by nejlépe vyjádřil následující větu. „Jsem velmi znepokojen představou, co by následovalo, pokud by se někteří mí straničtí kolegové pokusili zavést reformy, požadované skupinou, stojící za těmi atentáty.“

Prezident překvapeně pozvedl obočí. „Přihlédneme-li k politice vaší strany a ke stresu, který teď všichni prožíváme, dokážu si tuto možnost dost dobře představit. Neříkám ale, že bych z ní měl příliš velkou radost.“

„Já taky ne, pane prezidente.“ Olson se zadíval na své vločky a pak znovu na prezidenta.

Prezident jen pokývl hlavou a naznačil mu, aby pokračoval.

„Minulý pátek začala nová kapitola dějin naší země. Je třeba říct, že je to kapitola velmi nebezpečná. Myšlenka, že malá skupinka obyvatel může pomocí násilí předepisovat vládě, co má dělat, popírá všechny principy demokracie. Tyto teroristické činy nesmíme v žádném případě tolerovat, pokud chceme zachovat civilizovanou a demokratickou Ameriku i pro příští generace.“

Senátor udělal krátkou pauzu a pak opět pokračoval: „Jak už jste řekl, vzájemné vztahy našich stran byly v poslední době poněkud napjaté. Do značné míry to souviselo s třenicemi kolem hlasování o rozpočtu. Domnívám se však, že přišla chvíle, kdy bychom měli spojit síly a řešit celou záležitost společně. Budeme muset udělat některé kompromisy, ale nejdůležitější je, aby nikdo z nás ani na vteřinu nepomyslel na to, že by se s teroristy mohl nějak dohodnout.“

Prezident Stevens se v křesle napřímil. „V tom s vámi naprosto souhlasím. Dohoda s teroristy rozhodně nepřichází v úvahu. Toto stanovisko jsem ostatně zastával už od začátku. Musím se však přiznat, že mě trochu zneklidňuje myšlenka, že by někteří členové vaší strany mohli celou záležitost zneužít ve svůj prospěch. Jaký postup tedy navrhujete?“

„Myslím, že by bylo dobré, kdyby se vůdci obou stran sešli a dohodli se na určitých korekcích, které je třeba ve vaší verzi rozpočtu udělat. Tím bychom si zajistili jeho bezpečné a rychlé schválení jak ve Sněmovně, tak v Senátě.“

Olson se opřel lokty o stůl a čekal na odpověď.

„Eriku, před celým tímhle průšvihem jsem si zajistil dostatek hlasů, aby rozpočet prošel. Takže nevidím důvod, proč bych měl něco měnit.“

Olson se mu ostře zahleděl přímo do očí. „Pane prezidente, kdyby se o rozpočtu hlasovalo dnes, nemá nejmenší šanci na schválení ani ve Sněmovně reprezentantů. Koslowski s Bassetem jsou už z kola venku a zbytek kongresmanů je natolik vystrašený, že někteří z nich dokonce vážně uvažují o tom, že svou funkci položí.“

Olson se odmlčel, aby si prezident mohl uvědomit plný dosah jeho slov.

„Oběma komorami Kongresu dnes může projít jen rozpočet opírající se o silnou a bezvýhradnou podporu obou stran. To znamená, že je třeba uzavřít jasnou dohodu. Neříkám, že půjde o nějaké drastické změny, ale bude nutné, abyste našim požadavkům vyšli alespoň napůl vstříc.“

Prezident rozšafně přikývl. Olsonův návrh se zdál být jediným řešením.

Oba státníci pak ještě diskutovali o podmínkách spolupráce jejich stran, zatímco několik pater pod nimi se Garretův mozek rozběhl na plné obrátky.

Tohle bude možná ta nejlepší cesta, jak se z celé situace dostat. Předvedou národu spojení obou stran – s prezidentem jako sjednocujícím článkem v čele. To by se veřejnosti mohlo líbit. Stevens by pak vypadal jako silný a schopný vůdce a jeho obliba mohla dosáhnout absolutního vrcholu. Tím by si také prakticky zajistili vítězství v dalších prezidentských volbách.

Po něm by si Garret mohl říct o každou funkci, o niž by stál – státního tajemníka, ministra zahraničí – doslova jakoukoli.

McMahon dorazil na schůzku s Roachem o deset minut později než měl. Bylo už sedm čtyřicet, když vstupoval do ředitelovy kanceláře.

„Sorry, Briane, trochu jsem se zdržel kvůli urovnávání jedné politické hádky. Takové, na jakou nemám čas ani energii. Ani revolucionářský zápal, abych se v tom nějak babral.“

Roach seděl u svého konferenčního stolku, na němž měl úhledně naskládané stohy spisů. McMahon si k němu přisedl do vedlejšího křesla. Roach tušil, že by se McMahonovy problémy mohly dost rychle stát jeho vlastními, a proto se zeptal: „Co se děje, Skipe?“

„Věci se mají tak, že nám nikdo, zdůrazňuji n-i-k-d-o od ministra obrany přes Nanceho až po prezidenta není ochoten postoupit osobní záznamy příslušníků zvláštních jednotek.“

„A důvod?“

„Stručně řečeno, Briane… Všichni děláme v oboru, kde nikdo nevěří nikomu.“

McMahon několikrát nespokojeně potřásl hlavou.

„Asi se bojí, že přitáhnem s tisícem agentů do Pentagonu a uděláme jim šťáru v jejich soukromí. Je jedno, jaký k tomu mají důvod, to mě nezajímá. Já je prostě potřebuju vidět a nezajímá mě, jakým stupněm paranoie ty zelené mozky trpí. Jsem ochoten s nimi spolupracovat a v lecčems i ustoupit, ale ty spisy vidět musím, jinak se nehneme dál.“

Roach pokýval hlavou. „Podívám se na to ještě teď dopoledne a doufám, že nám do večera dají vědět. Co máš dalšího?“

McMahon řediteli podal dvě složky spisů. „Nesu výsledky pitvy a balistickou expertizu z Bassetova případu. Dostal jsem je včera pozdě v noci.“

„Je tam něco zajímavýho?“

„Našlo by se. Hoši z laborky si myslí, že kulka pro Basseta obsahovala kapku nitroglycerinu.“

Šéf FBI překvapením zamrkal. „Cože?!“

„Jo. To je nejlepší cesta, jak se pojistit, aby kulka odvedla práci, kterou odvést má.“

„Jak se člověk může k tomuhle typu nábojů dostat?“

„Právě teď to zjišťujeme. Naši balistici sestavují spolu s odborníky z ATF seznam možných osob, které měly nebo mají šanci se k tomuhle druhu střeliva dostat. Ve Spojených státech to je samozřejmě ilegální, ale ti chlápci v laborce tvrdí, že v zahraničí existují továrničky, který se tímhle druhem podrazů zabývají.“

Roach zavřel desky se zprávou z balistiky a položil je na hromadu lejster před sebou. Přečte si to později, až bude mít víc klidu.

„Zajímavý! Možná by stálo za úvahu zapojit do toho CIA. Ti mají se zahraničními operacemi mnohem větší zkušenosti než ATF.“

„Už se na tom pracuje. To mě taky přivádí k dalšímu problému.“

McMahon se odmlčel a nervózně se zavrtěl v křesle. „Rád bych si na chvíli vypůjčil Irene Kennedyovou z CIA.“

„Myslíš tu Stansfieldovu expertku přes terorismus?“

„Přesně tu.“

Roach si udělal krátkou poznámku. „Zavolám Stansfieldovi, jakmile spolu skončíme. Myslím, že by to neměl být problém.“

„Fajn.“

Bylo už skoro poledne, když se Garret poprvé vytratil z Oválné pracovny, aby si pro něco skočil do kanceláře – jinými slovy, aby si zakouřil. Pro náruživého kuřáka to byl obdivuhodný výkon. I to vypovídalo o pracovní atmosféře v místnosti. Celé dopoledne zabralo plánování.

S Olsonovou pomocí se vyhlídka na dohodu rýsovala v nejrůžovějších barvách. Politici bez ohledu na stranickou příslušnost byli vyděšeni až do morku kostí, proto v nich pomalu vítězil instinkt, velící shluknout se do smečky. Garret pokuřoval a spokojeně se usmíval pod vousy.

Všechno šlo jako po drátkách.

O chvíli později klaply dveře a do místnosti vstoupil Mike Nance. Povšiml si Garretova lišáckého úsměvu a nedalo mu, aby se nezeptal:

„Co se tak culíš?“

„Hned ti to povím, ale nejdřív mi řekni, proč jsi se mnou chtěl mluvit o samotě.“

„Včera mi volal jeden přítel. Přítel, který má velký zájem dát si s námi schůzku a prodiskutovat naše možnosti…“

„Jak se ten náš přítel jmenuje?“

„Arthur,“ odvětil Nance tišeji.

Garret si dal s odpovědí načas, protože bylo třeba všechno pečlivě promyslet.

„Neřekl ti, o čem chce jednat?“

„Dobře víš, jak důvěřuje telefonům! Řekl jen, že by ho potěšilo, kdybysme ho dnes navštívili a povečeřeli s ním.“

Garret zavrtěl hlavou. Měl o schůzku s Arthurem velký zájem, ale dnes to bylo vyloučeno.

„Dnes večer ani jeden z nás nemůže. Prezident chce v osm přečíst spolu s Olsonem a několika dalšími hlavouny prohlášení o spolupráci.“

Garret se na Nanceho významně zahleděl, aby viděl, co to udělá s jeho ledovou tváří. K jeho mírnému roztrpčení se nestalo nic.

„Prezident oficiálně oznámí, že se tento víkend sejdou politické veličiny v Camp Davidu za zavřenými dveřmi. Mají přijít šéfové obou stran. Všichni se chytili na tu Olsonovu vějičku. Rozhodli se podpořit prezidenta a sjednotit se v boji proti těm teroristům. Dokonce mu slíbí bezpečné schválení rozpočtu ve Sněmovně reprezentantů a Senátu.“

„A co za to chtějí?“

„Budou patrně žádat nějaké kosmetické změny v rozpočtu, ale podstatné je, že z toho vyjdeme jako velcí sjednotitelé a Stevensova popularita prudce vzroste.“

„To všechno ale jen za předpokladu, že dostatečně nakrmíme všechny ty hladové vlčáky v poslaneckých lavicích.“

„Jasně, vím že to nebude procházka růžovým sadem, ale když uvážíme, v jaké situaci jsme byli před čtyřiadvaceti hodinama, je tahle dohoda přímo darem z nebes.“ Garret vrhl na Nanceho obezřetný pohled. „Hlavně mi to, prosím tě, nezkaž! Potřebuju si tím být dneska naprosto jistý, abych to všechno zvládl. Bude to zatraceně náročný den.“

Nance se ušklíbl a zeptal se: „A co bys chtěl, abych řekl našemu příteli?“

Po chvilce rozmýšlení Garret odvětil: „Vyřiď mu, že to nejspíš necháme na sobotní večer. Třeba se nám podaří vytratit z Camp Davidu, ale spoléhat na to nemůžem.“

Krátce po jedné odpoledne oznámila Ann Moncurová tisku, že v osm večer promluví prezident k národu společně s představiteli obou stran v Senátu i Sněmovně. Hopkinson Garreta přemluvil, aby pominuli tiskový salonek Bílého domu a uskutečnili schůzku v ozdobnějším Východním pokoji.

Hlavním vtipem však bude, že se sejdou na místě, kde ještě včera stály rakve čtyř zavražděných. Hopkinson se dušoval, že novináři tuto symboliku neopomenou náležitě zdůraznit; přinejmenším alespoň ti, kteří je podporovali.

Prezidenta pak budou srovnávat s bájným Fénixem, který se vždy zrodí z vlastního popela, silnější než kdy předtím. Takové srovnání se samo nabízelo – mělo by vykreslit prezidenta, který dokázal po všech útrapách, jaké ho minulý týden provázely, znovu povstat jako silný a schopný vůdce národa.

Hopkinson se sám pro sebe spokojeně zazubil, protože ho představa masové manipulace obyvatelstva nesmírně vzrušovala. Novináři už dlouho nepokojně postávali za dveřmi a čekali na ohlášení vzniku velké koalice. Kopie prezidentova projevu už byly rozdány a většina novinářů je právě zuřivě hltala. Hopkinson stál mezi postranními dveřmi pokoje, a když odbila osmá, mávl na producenty, aby zahájili přímý přenos.

O chvilku později do místnosti vplul prezident s vůdci obou politických stran. Prezident zaujal místo na pódiu a oba politici se postavili za něj, aby vytvořili kýžený obraz.

S výrazem generála vyrážejícího do boje zahájil Stevens svůj projev.

„Dobrý večer, drazí američtí spoluobčané! Tento poslední týden byl pro celou naši zemi nesmírně náročný. V tomto týdnu jsme ztratili čtyři z našich nejlepších politiků. Rád bych vás proto požádal, abyste si na tyto muže, kteří se obětovali pro naši zemi, občas vzpomněli ve svých modlitbách.“ Prezident se odmlčel a trochu sklonil hlavu.

Hopkinson stál stranou od něj, a spíše než vedoucího odboru pro styk s veřejností připomínal divadelního režiséra. Kývnutím hlavy prezidentovi poděkoval za to, že nezapomněl na předem naplánované gesto, podtrhující význam modlitby. Stevens si tento projev nacvičoval devětkrát a vždy s Hopkinsonem probrali i nejmenší choreografické detaily, aby dosáhli patřičného efektu. Hopkinson teď stál po jeho boku mimo záběr kamer a předem věděl o každičkém gestu, které jeho svěřenec směrem k národu vyšle.

Stevens znovu pozvedl hlavu a zahleděl se do čtecího zařízení nalevo.

„Během své historie jsme už překonali mnohá krušná období a vždycky jsme je úspěšně zdolali díky své síle a houževnatosti. Přežili jsme, protože vůdci naší země měli vždy dostatek vůle a vnitřní síly, aby odložili své osobní antipatie, dali hlavy dohromady a společnými silami provedli to, co bylo pro naši zemi opravdu nejlepší. To je také důvod, proč jsme dnes tady.“ Prezident se otočil a pokynul politikům za sebou.

„Muži, kteří teď stojí za mnou, reprezentují dvě politické strany, které Americe výrazně pomohly zaujmout její dnešní postavení. V době míru bylo téměř vyloučeno, abychom se na čemkoli bezvýhradně shodli, ale dnes, kdy je ohrožena sama podstata demokracie, je načase, abychom vystoupili jednotně. Proto tu dnes také spolu stojíme.

Přišli jsme, abychom vám oznámili, že odkládáme své osobní půtky a sjednocujeme se do jednoho šiku. V žádném případě se nepodřídíme troufalým požadavkům teroristů, i proto, že ctíme principy naší demokracie nad všechno ostatní.

Zítra odpoledne odletím s představiteli Senátu i Sněmovny reprezentantů do Camp Davidu, abychom spolu připravili nový plán národního rozpočtu a dohodu obou stran pro příští rok. To nám uložil lid, který nás do našich funkcí zvolil, a my jeho vůli splníme.“ Stevens se znovu obrátil k mužům za sebou, aby tím zdůraznil jednotný postoj.

„Splníme ji i navzdory teroristickým výhrůžkám!“

Zatímco prezident stále řečnil, blonďatý zabiják si během jeho plamenného projevu začal psát poznámky, co všechno bude muset ještě před svítáním udělat. Zvedl se z gauče a přešel do suterénu obytného bloku. Zkontroloval pečeť na dveřích svého sklepa, minul čtvery další dveře a zastavil se až před sklepem, patřícím postaršímu počestnému gentlemanovi z prvního patra. Znovu pečlivě zkontroloval pečeť na dveřích a pak je odemkl.

Vešel do malé sklepní místnosti a zastavil se před zadní stěnou, u níž bylo naskládáno několik řad kartonových krabic. Odstrčil je a vytáhl kufřík z nerezavějící ocele. Vážil skoro padesát liber, ale zabiják si s ním pohrával jako s rolí toaletního papíru. Doma jej položil na koberec, odemkl a vzápětí z něj vyňal červenou lyžařskou bundu Gore-Tex, kšiltovku s nápisem Chicago Club, vyšší kožené boty, hnědou paruku s vlasy splývajícími až po ramena, brýle s čirým sklem, videokameru, červenou tašku s nářadím a složený černý batoh.

Naskládal do batohu tenisky, šponovky, tmavomodré tepláky a nenápadnou tmavou kšiltovku. K tomu pak přibalil několik speciálních nástrojů. Když skončil, vytrhl si z hlavy vlas a položil jej vedle knihy na odkládacím stolku. Naposledy se ještě rozhlédl po bytě, aby si přesně zapamatoval, kde co leží, potom uchopil zavazadla a vyrazil ven.

Vydal se znovu do suterénu, kde kufr opět pečlivě schoval na staré místo. Pak vytáhl z kapsy černou svíčku a zapálil ji. Když se vosk dostatečně rozehřál, naklonil ji a ukápl trochu na stěžej dveří.

To byla jeho nenápadná pečeť, která mu ohlašovala návštěvu každého nevítaného vetřelce. Potom si naložil batoh na záda a vyšel na ulici.

Třebaže nekouřil, vytáhl z kapsy balíček malborek a jednu si zapálil. Stál, jako by na někoho čekal, a pokuřoval, aniž by kouř skutečně vdechoval do plic.

Oči, zúžené do dvou čárek, detailně prohlížely okna tří bytů přes ulici. Za záclonami se nemihl žádný temný stín, ale blonďák čekal dál, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. Pokud by mu FBI byla v patách, právě okna naproti by se stala jejich hlavní pozorovatelnou. Pochopitelně počítal s tím, že jeho stopu dosud nemají, ale na druhé straně si uvědomoval, že opatrnost je matka moudrostí. Nebylo radno FBI podceňovat.

Pečlivý průzkum muže uspokojil. Odhodil zbytek cigarety na chodník a vyrazil. Obešel asi osm bloků a měnil směr do nejrůznějších stran, aby odhalil případné pronásledovatele. V okamžiku, kdy si byl bezpečně jistý, že ho nikdo nesleduje, zabočil do úzké aleje a ukryl se za dvěma popelnicovými kontejnery. V úkrytu si rychle nasadil nový převlek, sestávající z paruky, čepice, červené bundy a brýlí.

Na druhém konci aleje už vyšel jako úplně jiný muž. Jeho krok byl delší, zato však pomalejší a ne už tak atleticky pružný jako předtím.

O tři bloky dále se zastavil u telefonního automatu a vytočil telefonní číslo. Počkal, až telefon zazvoní, a zavěsil. Za třicet vteřin vytočil totéž číslo znovu a nechal telefon pětkrát zazvonit, než opět zavěsil.

Potom pokračoval v cestě. Po dalších dvou blocích nasedl do zaparkovaného fordu taurus a vyrazil do terénu.

V zadní místnosti Alova baru v Annapolisu se o svá tága opírali dva muži. Na okraj kulečníkového stolu si odložili plechovky piva Coors Light. Tohle pivo sice nepatřilo k jejich oblíbeným značkám, ale teď jim oběma maximálně vyhovoval jeho nízký obsah alkoholu. Vyšší z mužů si právě vyměřoval úder, když jeho telefon, zavěšený na opasku, jednou zazvonil. Oba muži automaticky pohlédli na hodinky a začali počítat vteřiny. Když se dostali k třicítce, přístroj se opět rozezvonil.

Zazvonil pětkrát a pak znovu utichl. Ze všeho nejdříve oba muži dokončili hru a teprve pak si objednali šálek silné kávy. Podle všeho to vypadalo na zatraceně dlouhou noc.

Ted Hopkinson doslova vplul do Oválné pracovny, kde jeden z jeho asistentů právě odstraňoval make-up ze Stevensovy tváře.

„Pane prezidente, byl jste absolutně báječný! Tisk vám doslova zobe z ruky. Už dlouho jsem nezažil tak jednoznačný ohlas – jestli vůbec někdy…“

Stevens se samolibě usmál. „Ano, opravdu to vypadá velmi dobře.“

Prezident pokývl hlavou ke čtyřem zapnutým televizorům. Pouze stanici ABC se dostalo té cti, aby přenášela také zvuk. Všichni korespondenti, akreditovaní pro zpravodajství z Bílého domu, postávali kolem prezidentova sídla a komentovali Stevensův projev. Po nich se ujali slova moderátoři večerních zpráv a spolu s přizvanými odborníky znovu donekonečna rozebírali hlavní událost dne. Masová pozornost médií celou záležitost ještě zdramatizovala a jejich sledovanost začala stoupat nezadržitelným tempem.

Veřejnost zažila v posledních dnech šok a její hlad po informacích se zdál neukojitelný.

Prezident byl konečně zbaven poslední stopy make-upu a Ted Hopkinson mohl v klidu pokračovat v rozhovoru.

„Pane prezidente, řekl bych, že zítřejší průzkum veřejného mínění ukáže, jak obrovský skok udělala vaše popularita přes noc.“

Do místnosti vešli Garret s Nancem. Garret přátelsky poplácal Hopkinsona po zádech a poděkoval mu za skvěle odvedenou práci. Pak mu pohybem hlavy naznačil, že by si chtěl s prezidentem promluvit o samotě, a Hopkinson se i se svým asistentem rychle vytratil ze dveří.

Garret se na prezidenta spokojeně zašklebil. „Dobrá práce, Jime!“

Stevens vzhlédl a usmál se. „Díky.“

„Je až neuvěřitelné, jak skvěle se to všechno vyvíjí. Televize nám to spolkly i s navijákem. Jestli se nám podaří protlačit schválení rozpočtu, pak už příští rok snad ani nebudeme muset vyhlašovat prezidentské volby.“

Garret stěží skrýval své nadšení. Představa dalšího vládního období ho naplňovala bujarým nadšením. A fakt, že by se volby tentokrát mohly obejít bez úmorného tříměsíčního turné ze státu do státu, byl ještě lákavější.

Samozřejmě, volby budou stát spoustu práce, tentokrát jí však nebude ani zdaleka tolik jako minule. Místo toho, aby jako posledně za den objížděli tři různé státy a každé dvě hodiny museli někde přednášet nový projev, teď se mohli spolehnout na kampaň, vedenou pohodlně z Washingtonu. Garret se nechal unášet slastnou představou, že tentokrát nebude nutné objíždět kdejakou chalupu a fotit se s jakýmsi Harry Vidlákem či Dickem Prosťáčkem.

Nance stál poněkud stranou a pozoroval Garreta s prezidentem.

Dopřál jim chvíli blažených představ o dalším prezidentském období a pak se vložil do rozhovoru:

„Je mi líto, že musím vaši volební idylku poněkud narušit, ale volby jsou daleko a ještě se toho může hodně stát.“

Jeho poznámka okamžitě zapůsobila a Garret s prezidentem natáhli uši.

„Oba jste odvedli skvělý kus práce při utvoření koalice během tak krátké doby a doufejme jen, že se nám všechno podaří dotáhnout do zdárného konce. Musíme si ale uvědomit, že se nám tohle spojení může rozplynout pod rukama stejně rychle, jako se nám je podařilo vytvořit.“

Nance udělal efektní pauzu a pak pokračoval: „New York Times dnes přinesly průzkum, který dokazuje, co si myslí třicet procent lidí: naše země neutrpěla Bassetovou, Koslowskiho, Fitzgeraldovou a Downsovou smrtí ani nejmenší ztrátu. To působí dojmem, že se řadoví občané až nebezpečně ztotožňují s názory teroristů. Lidé jsou, jako ostatně vždycky, přesycení politikařením, a pokud nebudeme opatrní, může se nám podařit nadělat z těch zabijáků hrdiny typu svatého Jiří, zabíjejícího zlého draka. Chci tím říct, že je prostě nemůžeme jenom tak ignorovat. Nezmizí sami od sebe.“

Nauce se zamyšleně procházel kolem krbu a rukou si masíroval zátylek.

„Udeří znovu a znovu – dokud se jim nepodřídíme, nebo dokud je nechytneme.“ Nauce se otočil na prezidenta s Garretem. „Můžeme jen doufat, že udělají nějakou botu, jinak se nám naše nové spojenectví rychle rozsype pod rukama. Pokud dojde na lámání chleba, nikdo se neodváží riskovat vlastní krk.“

Zabiják seděl v autě, zaparkovaném proti budově místní pobočky televize ABC. Nebylo to poprvé, kdy takhle čekal, až se z Bílého domu vrátí zpravodajská dodávka, ale tentokrát to bylo zcela určitě naposledy.

Krátce po půlnoci se dlouho očekávaná dodávka konečně objevila a zajela do podzemního parkoviště ABC. Zabiják počkal dalších dvacet minut, než popadl videokameru a batoh a vystoupil z auta.

Během chůze si posadil kameru na rameno tak, aby mu její objektiv zastiňoval skoro celý obličej. Mezi hlavními dveřmi minul vycházejícího kameramana s reportérkou. Oba byli oblečeni do červených lyžařských bund Gore-Tex s logem ABC na levé straně hrudi.

Zabiják zamířil přímo ke schodům, vedoucím do podzemního parkoviště. V garáži pak mávl na hlídače, sedícího za velkým skleněným oknem s nohama na stole a očima upřenýma na obrazovku televize.

Hlídač se jen ohlédl za červenou bundou a kamerou a zase se pokojně vrátil k televizi. Zabiják se mezitím protáhl řadou dodávek a našel tu se správnou poznávací značkou. Otevření zámku mu trvalo asi třicet sekund.

Otevřel dveře a nastoupil dovnitř. Z batohu vytáhl elektrický šroubovák a pustil se do práce. Ani ne za minutu se mu podařilo odstranit kontrolní panel a nahmatat správné dráty. Spojil je dohromady, opatrně je připojil k vysílací anténě a vyzkoušel, zda zařízení funguje.

Pak nasadil kontrolní panel zpět. Sbalil si nářadí, vystoupil z dodávky a zamkl ji. Vyšel ven stejnou cestou, jakou sem přišel, s tváří opět zakrytou kamerou.

Zabiják nasedl do svého fordu taurus a zamířil centrem města po K Street. Po několika mílích odbočil na Wisconsin Avenue a pustil se na sever. Urazil asi jednu míli a zastavil v Safeway na rohu Wisconsinu a Třicáté čtvrté ulice. Parkoviště bylo i v tuto pokročilou noční dobu z poloviny zaplněné; přesně tohle potřeboval. Kdyby se tu náhodou objevil policista, nebude se mu osamělý muž v autě, parkujícím před samoobsluhou otevřenou čtyřiadvacet hodin denně, zdát nijak podezřelý. Bude si myslet, že je to jen manžel, čekající, až se mu žena vrátí z nákupu.

Muž zaparkoval těsně u vchodu, sundal si paruku, brýle i kšiltovku a strčil je do pytle na odpadky. Potom je následovaly bunda, kamera i kufřík s nářadím. Zabiják si ještě rychle zul boty, svlékl kalhoty a košili. Kalhoty vyměnil za běžecké šponovky. Flanelovou košili nahradila tmavá tepláková bunda a na nohy si nazul tenisky.

Vycouval z parkoviště zpět na Wisconsin Avenue a přemýšlel, jak se zbavit pytle na odpadky, ukrývajícího kompromitující materiál. Mohl jej sice vyhodit do kontejneru před samoobsluhou, ale tam by jej bezdomovci brzy našli. Předem si vyhlédl jednu kancelářskou budovu dvě míle odtud, kde vyváželi odpad každý pátek ráno. Za pět minut dorazil na určené místo a zastavil. Vyskočil z auta, opatrně otevřel poklop kontejneru a uložil do něj pytel, který pak ještě zakryl ostatními odpadky. Potichu kontejner znovu zavřel a nasedl do auta.

Za několik vteřin znovu uháněl po Wisconsin Avenue směrem na jih.

O několik minut později už projížděl čtvrtí Potomac Palisades, kde zaparkoval na rohu Potomac Avenue a Manning Place Lane. Vzduch se citelně ochladil, se spadaným listím si nenuceně pohrával lehký větřík. Meteorologové sice na zítřek předpovídali mlhavé ráno, ale tady zatím nic nenasvědčovalo, že by na jejich slova mělo dojít. Na protější straně ulice se rozprostíral travnatý pruh, za nímž začínal vzrostlý les, táhnoucí se od Potomac Parkway až k Palisades Park a Potomac River.

Zabiják přešel ulici a vstoupil do lesa. Tam se rychle zorientoval a pustil se po vyšlapané stezce, kterou dobře znal. Sešel z příkrého kopce a ocitl se na silnici, kde se obratně vyhnul světlům projíždějícího auta, aby vzápětí zmizel v roklině za vozovkou. Tam se ukryl za stromem a několika malými keři. Zahleděl se na pilíře mostu Chain, spojujícího hlavní město s Virgínií. Park Palisades nebyl typickým parkem, na jaké jsme zvyklí z jiných metropolí.

Nebyla tu žádná softballová ani fotbalová hřiště. Mokřiny a divoký porost jen místy narušovaly běžecké stezky.

Zabiják stiskl tlačítko na digitálních hodinkách a zkontroloval čas.

Byly už skoro dvě hodiny ráno a jeho parťáci se měli objevit každou chvílí. Muž pohlédl směrem k řece, nad níž se začaly objevovat chuchvalce mlhy. Vyrušil ho až skřípot pneumatik. Opatrně se vyklonil přes okraj rokliny a spatřil modrobílou dodávku Washington Postu, ze které vyskočil muž v modré uniformě a otevřel dveře zavazadlového prostoru. Odtud vytáhl dva velké černé pytle. Postava vběhla s oběma pytli do lesa a odložila je asi pět metrů od místa, kde se blonďák ukrýval. Muž ze sebe vydal tři tlumené hvizdy a čekal na odpověď.

Když se jí po chvilce dočkal, nasedl zase do dodávky.

Blonďák si naložil oba pytle na ramena a vydal se pod most Chain. Řeka Potomac byla v těchto místech splavná pouze na kanoi nebo na voru. Procházejícího muže začala zvolna zahalovat houstnoucí mlha.

Zabiják odbočil trochu na jih a po padesáti metrech se ocitl na malé mýtině.

Tady obě zavazadla odložil a jedno z nich otevřel. Mlha mu už v této chvíli úkol spíše znesnadňovala, byl však zvyklý na práci i v mnohem horších podmínkách. V jednom z vaků se nacházela satelitní anténa, kovová krabička, autobaterie s napájejícími kabely a maskovací pletivo. Zabiják připojil autobaterii k radaru a zkusil napětí. Bylo v pořádku. Muž všechno zakryl maskovacím pletivem a rozepnul druhý vak, odkud vytáhl asi metrovou dřevěnou desku, k níž bylo upevněno několik plastických tub. Každá byla naplněna fosforem a nabarvena nazeleno. Muž nalámal několik větví a zastřel jimi tuby tak, aby jejich otevřené konce směřovaly k obloze. K této provizorní odpalovací rampě připojil ještě devítivoltovou baterii a malý vysílač.

Zabiják celé zařízení zkontroloval, aby se ujistil, že všechno funguje, jak má, potom sebral oba vaky a vyrazil k východní části mostu.

17 KAPITOLA

Toho rána nebylo slunce vycházející nad Washingtonem téměř vidět, protože je zakrýval hustý pás mlhy. Ulice města byly dosud liduprázdné, bylo však jen otázkou několika minut, než se zaplní ranním chvatem. Modrobílá dodávka Washington Postu zaparkovala na rohu Marylandu a Massachusetts na východní straně Stanton Parku. Z dodávky vystoupili dva muži. Řidič otevřel zadní dveře, zatímco jeho parťák došel k novinové schránce Washington Postu, připevněné řetězem k pouliční lampě. Muž poklekl na koleno a odemkl zámek. Potom zvedl celou schránku a odnesl ji do dodávky. Jeho kolega mezitím vytáhl stejnou schránku, kterou uložil na místo původní. Ujistil se, že se její dvířka nebudou otevírat, potom z kapsy vytáhl dálkový ovladač a naprogramoval do něj několik čísel. Červené světlo indikátoru mu sdělilo, že malý radar, umístěný v prázdné schránce, dostává signál. Muž kývl na svého kolegu a oba zmizeli v dodávce.

Dvojice mužů ranní mlhu uvítala, protože jim poskytovala alespoň nějakou ochranu. Oba si uvědomovali rizika situace a nejraději by celou akci zahájili dříve, ale museli počkat až do chvíle, než vyjedou opravdové dodávky Washington Postu. Měli před sebou ještě jednu zastávku, a proto rychle vyrazili kolem východní strany Stanton Parku na Maryland Avenue. Ujeli jeden blok a zahnuli na Constitution Avenue směrem na západ. Když se blížili k Bílému domu, srdce obou mužů se znatelně rozbušila.

Uvědomovali si, že Tajná Služba pečlivě hlídá všechny ulice v blízkostí prezidentova sídla, a dalo se předpokládat, že její pozornost bude v těchto dnech obzvláště zostřená. Výměnu schránky tak blízko Bílého domu si mohli dovolit jen díky husté mlze. Řidič zastavil na rohu Čtrnácté ulice a Constitution Avenue a zaparkoval. Bílý dům byl odtud vzdálen jen necelé dva bloky. Oba muži si pro jistotu narazili kšiltovky ještě více do čela a vyrazili dnes ráno už posedmé ke stejné akci. Tohle byl jejich poslední radar. První dva umístili na protějším břehu Potomacu ve virginském Arlingtonu. Další na jihozápad od Bílého domu a následující přímo na západ. Pátý radar nastražili severně od prezidentského sídla na křižovatce mezi Rhode Islandem a Massachusetts. A konečně poslední dva uložili na jihu a východě tak, aby vytvořili dokonalou past.

Letecká základna Quantico Marine se nacházela přibližně padesát kilometrů na jihozápad od Washingtonu. Základna se dělila na dvě části: zelenou a bílou. Zelenou využívaly především letecké síly námořní pěchoty, zatímco bílá sloužila zvláštní námořní letce HMX-1.

Hlavním úkolem této jednotky bylo zajišťovat dopravu pro prezidenta Spojených států a další významné činovníky Bílého domu. K tomuto účelu se používaly vrtulníky VH-3, které však nenesly obvyklý maskovací nátěr, typický pro vojenské letouny. Byly leskle zelené ve spodní části a leskle bílé v horní. Z obou stran pak nesly prezidentské znaky. Jejich interiér obsahoval mimo jiné malý bar, nejnovější elektrotechnické vymoženosti a velepohodlná křesla.

Úkolem těchto prostorných vrtulníků bylo přistát na South Lawn v Bílém domě a přepravit prezidenta na taková místa jako Andrewsova letecká základna či Camp David. V hantýrce se těmto strojům říkalo Marine One, stejně jako se prezidentskému speciálu 747 přezdívalo Air Force One.

Na první pohled se služba u HMX-1 mohla zdát jako pohodový úkol pro dosluhující piloty z U. S. Marine – něco na způsob řidiče luxusní limuzíny, jenže ve vzduchu. Pravdou však byl pravý opak. Tyto vrtulníky řídili nejlepší piloti, jimiž Marine Corps disponoval. Jejich výcvik prakticky nikdy nekončil; neustále se zdokonalovali v únikových manévrech, létali při nulové viditelnosti a procvičovali se v řešení mnoha dalších záludných situací, které dokázali zvládnout jen ti nejschopnější. Pokud by nastala krizová situace a prezident se musel někam nutně dostat, pak by pilotům na nějakém tom tornádu nebo prudké bouři nesmělo záležet. HMX-1 byla připravena létat za každých podmínek.

Celá letka sestává z dvanácti identických VH-3. Dva z dvanácti strojů jsou nepřetržitě k dispozici na letecké základně amerického námořnictva Anacostia, ležící jen dvě míle od Bílého domu. Toto opatření je přežitkem z dob studené války. Běžný operační postup stanoví, že prezident v případě jakékoli krizové situace či blížícího se nukleárního útoku okamžitě nastoupí do Marine One, která ho přepraví z Bílého domu na Andrewsovu leteckou základnu. Tam přesedne do Air Force One a odletí. Zatím – alespoň pokud je veřejnosti známo – žádný z prezidentů nemusel tuto cestu absolvovat jinak než při nácviku.

Toto cvičení přežilo i pád Železné opony.

Deset strojů zvláštní letky se dnes mělo zúčastnit akce, proto teď jejich posádky pečlivě kontrolovaly každý detail vrtulníků. Zbývající dvě helikoptéry stály v pohotovosti na základně v Anacostii. Bylo krátce po osmé a slunci se podařilo rozptýlit většinu mlžného oparu.

Viditelnost se zlepšila natolik, že bylo možné zahájit přepravu vrtulníků CH-53 Super Stallion z letecké základny New River do Quantica.

Asi čtyřicet tmavě zelených monster právě letělo z Jacksonvillu v Severní Karolině, aby poskytlo doprovod prezidentovi a jeho hostům, přepravujícím se z Bílého domu do Camp Davidu. Dveře hangáru byly otevřené a řev helikoptér se rozléhal široko daleko. Několik mechaniků vyšlo ven, aby se pokochali pohledem na přilétající stroje. Pohled stál opravdu za to. Super Stallion skutečně vzbuzuje respekt. Spojuje v sobě zřídkakdy vídanou kombinaci pružnosti a síly a je jedním z nejvšestrannějších vrtulníků na světě.

CH-53 se přehnaly nad vršky borovicového lesa ve skupinové formaci s rychlostí přesahující sto dvacet uzlů. Vzdálenost mezi jednotlivými stroji činila devadesát metrů a celá eskadra se tak na obloze rozpínala přes dvě míle. Helikoptéry se jedna po druhé snášely na rozjezdovou dráhu z živicového makadamu, kde je vítaly postavičky mariňáků v zelených pracovních uniformách a jasně žlutých vestách s ochrannými sluchátky na hlavách. Příslušníci pozemního personálu naváděli jednotlivé stroje oranžově fluoreskujícími terčíky na předem stanovená místa. Postupem času dosedly všechny na plochu a hluk motorů zvolna utichal.

Hustota provozu mezi Georgetownem a Kapitolem byla vždycky vysoká, ve špičkách však překonávala i nejčernější představy. O’Rourkův chevy tahoe se vlekl skličujícím tempem a kongresman mohl jen výšce svého džípu děkovat za to, že má alespoň o něco méně klaustrofobický výhled než převážná většina ostatních řidičů.

Nedávné pokusy senátora Olsona spojit se s prezidentem Michaela nesmírně znepokojovaly. O’Rourke by si rád promluvil se svým bývalým šéfem dřív, než odletí do Camp Davidu. Vyťukal na mobilním telefonu číslo přímé linky Erika Olsona a netrvalo ani tři vteřiny, než se ze sluchátka ozval senátorův hlas.

„Haló?“

„Eriku, tady je Michael. Doufám, že ještě pořád počítáš se společným obědem, jak jsme se domluvili?“

„Jistě, o půl dvanácté.“

„Díky!“ O’Rourke se zhluboka nadechl. Teď mělo přijít to hlavní. „Eriku, vím, že teď možná není ta nejvhodnější chvíle, ale musím se ti přiznat, že si nejsem příliš jistý tou koalicí, kterou se snažíš dát dohromady. Čeho bys vlastně chtěl přes tenhle víkend dosáhnout?“

„Jak to myslíš?“

„No, zajímalo by mě, jestli se opravdu pokusíte zredukovat rozpočet, nebo se budete navzájem jen tak plácat po zádech a společně zadlužíte zemi o dalších třicet miliard?“

Tato neomalená poznámka hned po ránu zastihla Olsona absolutně nepřipraveného. „Michaeli, obávám se, že všechno je to mnohem komplikovanější, než si myslíš… Přihlédneme-li k současné bezpečnostní krizi, přiznám se ti, že mě vyrovnaný rozpočet ani tolik nezajímá.“

„Eriku, nejpalčivějším problémem naší země je v současnosti náš národní dluh, a ne to, že někdo zabíjí zkorumpované lumpy a hrabivé egomaniaky.“

Olson si dal s odpovědí načas, protože se s O’Rourkem nechtěl zaplést do zbytečné hádky. „Michaeli, rozumím tvým obavám, ale nejdůležitějším úkolem, který teď Ameriku čeká, je zastavit řádění těch teroristů. Prvním nezbytným krokem je vytvoření silné jednotné fronty. Potřebujeme reformy, ale nikdo nás k nim nemůže nutit terorem. Tohle je demokratická země.“

„Takže se nechystáš navrhnout nějakou redukci rozpočtu?“

O’Rourke se nijak nepokoušel zastřít zklamání.

„Michaeli, znovu ti opakuji – teď máme před sebou mnohem důležitější věci než vyrovnaný rozpočet.“

„To všechno jsou jen kecy, Eriku! Já to vím a ty to taky dobře víš. Jen se podívej na ta čísla! Konečně máme šanci něco s tím udělat!“

„Michaeli, právě v tom se mýlíš. Náš národní dluh teď stojí až na druhém místě. Naší hlavní prioritou je neustupovat teroristům.“

„Eriku, proč seš sakra tak zatížený na ty teroristy? vždyť ti přece nezabili žádné civilisty. Odkrouhli jenom pár zkorumpovaných politiků, kteří využívali své funkce k manipulování a politikaření. Jejich jediným cílem bylo zajistit dostatek financí určitým zájmovým skupinkám, které by se zase postaraly o jejich znovuzvolení.“

„Michaeli, nedovolím ti, abys o těch mužích takhle mluvil!“ Olsonovi se rozrušením roztřásl hlas.

„Já jen říkám pravdu, Eriku, nic víc. Nesnaž se z těch chlápků dělat něco co nebyli – jenom proto, že na ně byl spáchán atentát.“

Olson se na chvíli odmlčel. „Michaeli, dovol, abych ti něco řekl. Mám tě rád jako svého syna, ale pořád se ještě máš co učit. Pracuji v téhle branži už přes třicet let a nic není tak snadné, jak se ti třeba může zdát.“

Teď bylo na O’Rourkovi, aby zvýšil hlas.

„Chceš, abych ti to řekl jasně, Eriku? Tak ti to teda řeknu. Za posledních dvacet let jste ty a tví kolegové promrhali pět bilionů dolarů a to nás během té doby nepotkala žádná hluboká ekonomická krize, ani žádná světová válka. Nebyl vůbec žádný důvod, abyste povyhazovali takový balík peněz… Já vím, že jsi na to ty sám neměl takový vliv, je ovšem krutá pravda, že jsi u toho byl a neudělal nic, abys to zastavil. Teď si klidně odejdeš do penze a nám tu necháš pětibilionový dluh, se kterým se budeme muset nějak vypořádat. To je to hlavní, co odkážeš svým dětem.“

O’Rourke se na chvíli odmlčel. „Do prdele, ani teď když tě má někdo na mušce, nejsi ochoten udělat správnou věc! Ať chceš nebo nechceš, tohle je totiž tvá poslední šance napravit ten bordel, který tu panuje. Tak si tu šanci nenech proklouznout mezi prsty!“

O’Rourke prudce vypnul mobil, přesně ve chvíli, kdy dupl na brzdy, aby nesrazil cyklistu, který se před něj procpal. Džíp se okamžitě zastavil na místě. Třásl se rozčilením, když se sám sebe hlasitě zeptal: „To bych sakra rád věděl, co tyhle chlápky přinutí dělat svou práci pořádně?“

Olson zíral notnou chvíli na sluchátko, než je konečně zavěsil.

Proč jsou ti Irové tak strašně emocionální? pomyslel si sám pro sebe. Byl si vědom toho, že O’Rourke má pravdu, alespoň pokud jde o národní dluh, ale násilí rozhodně nebylo cestou k nápravě. Celý systém prostě jen potřeboval víc času, aby se vlastním vývojem opravil a vylepšil. Nebylo zapotřebí žádného zásahu zvenčí, nebylo možné strpět vměšování teroristů. Právo a pořádek bylo třeba dodržovat.

Asi po deseti sekundách otevřel spodní zásuvku stolu a vytáhl svazek, označený jako „Národní dluh“. Jeden z jeho asistentů senátora pravidelně informoval o přesném stavu, možných tendencích a důsledcích.

Olson svazek otevřel a podíval se na poslední stránku. Oficiální suma, přiznávaná Stevensovou vládou, znamenala národní dluh kolem 5,2 bilionů dolarů. Olson však věděl, že tato částka nezahrnuje celý dluh. Peníze mizely hlavně z Fondu sociálního zabezpečení, a protože Olson znal vládní politiku zamlžování skutečných výdajů, jeho vlastní odhad se pohyboval kolem částky šesti bilionů.

Zběžně přelétl odhady, jak dluh vzroste za pět, deset, patnáct a dvacet let. Tato čísla byla skutečně hrozivá. O’Rourke měl pravdu. Pokud se s tím něco brzy neudělá, potom už bude pozdě. Narůstající dluh by mohl srazit Ameriku na kolena. To nemohl dopustit. Na druhé straně však nemohl dovolit, aby Amerikou otřásala vlna terorismu.

Jack Warch vylezl po schodech až na střechu Bílého domu. Zvláštní agenti Sally Manlyová a Joe Stiener ho při obchůzce následovali. Jacka potěšilo, když viděl, že šest odstřelovačů už zaujalo svá místa na střeše a všichni pozorně sledují určené sektory. Warch se v poslední době ocitl pod obrovským tlakem a zoufale se snažil, aby to na sobě nedal příliš znát. Joe Stiener vstoupil do malé strážní budky a obstaral tam tři šálky kávy. Jeden podal šéfovi, druhý Manlyové a třetí si ponechal.

Warch popošel až k okraji jižní střechy a pohlédl na šedou oblohu. Stiener a Manlyová svého šéfa mlčky následovali. Jakmile slunce rozptýlilo poslední zbytky ranní mlhy, začalo to vypadat na krásný den, ale pak se kolem desáté obloha zničehonic zatáhla a celá se pokryla šedými mračny. Od jihozápadu vanul lehký větřík o rychlosti pěti až šesti uzlů. Warch přejel pohledem z oblohy na koruny stromů a povšiml si jasných barev podzimního listí. Usrkl kávu a uvědomil si, jak málo spánku se mu za poslední týden podařilo ukořistit. Byl na pokraji sil a vyhlídka na to, že se mu teď podaří vypravit prezidenta na celý víkend, ho naplňovala neskutečným pocitem štěstí. Konečně spánek!

Ale ještě předtím, než si natáhne pyžamo, musel dostat prezidenta do Camp Davidu bez viditelnějšího poškození. Včera pozdě v noci měli poradu o bezpečnostních opatřeních. Warch doporučil, aby se schůzka konala raději v Bílém domě, a ne v Camp Davidu.

Garret však tuto myšlenku zavrhl dříve, než se k ní prezident stačil vyjádřit. Garret jen řekl: „Jime, veřejnost musí vidět, že nejsi vězněm Bílého domu. Lidi potřebují vidět, jak nasedáš do Marine One a odlétáš na víkend do Camp Davidu. Potřebují spatřit neohroženého vůdce – a kromě toho je Camp David mnohem bezpečnější než Bílý dům.“

Je pravda, že by se o tom, jestli je Camp David bezpečnější než Bílý dům, dalo dlouho debatovat, to však stejně nebylo to nejdůležitější. Největší problém představoval prezidentův let z Bílého domu do Camp Davidu. V jeho průběhu se mohlo přihodit ledacos.

Warch si u McMahona vyžádal všechny informace o hledaných zabijácích. Fakt, že se jim podařilo odstranit čtyři z nejvýznamnějších politiků Washingtonu, aniž by přitom zanechali jedinou stopu, vzbuzoval úctyhodný respekt. Na Warcha jejich postup zapůsobil obrovským dojmem. Jenom se obával, že se jejich příštím cílem stane prezident.

Tihle muži dostatečně prokázali svou schopnost myslet a plánovat s předstihem a Warche znervózňovalo, že o prezidentových plánech ví každý předem. Zabijáci se mohli v novinách dočíst, kdy opustí Bílý dům, kam se vypraví a kdy dorazí zase zpět. Warchovou pracovní povinností bylo očekávat vždy to nejhorší.

Proto dnes připravil obzvlášť důkladná bezpečnostní opatření. Teď shlédl dolů na formující se zástupy novinářů a fotoreportérů na západní straně South Lawnu a znechuceně zavrtěl hlavou. Nenáviděl tisk. Kdyby to záleželo na něm, zakázal by jim přístup do areálu Bílého domu. Zbytečně mu jen přidávali práci.

Bylo právě 10:48 a prezidentovi hosté se zvolna sjížděli na oběd a na fotografování o jedenácté. Velká černá limuzína vjela na pozemek Bílého domu a vydala se po cestičce, určené jen těm nejvyšším. Warch sledoval, jak se jeho agenti s obvyklou precizností činí. Rozhlédl se kolem sebe na střeše, aby se ujistil, že i ostatní bedlivě střeží určená území.

Dveře černé limuzíny se otevřely. Vystoupil senátor Lloyd Hellerman. Čtyři Warchovi urostlí agenti ho obstoupili a doprovodili do Bílého domu. Zástupci médií stále zůstávali na svých místech a spokojili se jen s vyštěkáváním otázek k Hellermanovi. Senátor na chvíli zpomalil, jako by se s nimi snad i chtěl dát do řeči, ale dva agenti po levici ho mírně postrčili ke dveřím Bílého domu.

Warch svým lidem vydal důrazné a jasné rozkazy: „V žádném případě nechci, aby někdo postával venku. Jakmile sem dorazí, rovnou z limuzíny je odveďte tou nejkratší možnou cestou do baráku.“

South Lane Bílého domu byla dokonale bezpečná, ale Warch se přesto nehodlal vystavovat zbytečným nepříjemnostem. Teď se obrátil k jednomu ze svých asistentů a zeptal se: „Joe, jak to vypadá v Quanticu?“

Agent Tajné služby si přidržel mikrofon u ucha a odvětil: „Právě mají předletovou přípravu.“

Warch pokývl hlavou a požádal Sally o dalekohled, kterým si začal prohlížet střechy budov na jižní straně. „Jak na tom jsou naši odstřelovači?“

„Všichni připraveni na svých místech,“ odpověděl agent Steiner.

Warch obrátil dalekohled na sever a pokračoval v průzkumu střech. „A pozemní týmy?“

„V pohotovosti. Čekají jen na váš povel.“

Warch sklonil vypůjčený dalekohled a na minutu se zamyslel.

„Ať zaujmou pozice v jedenáct patnáct. Nezapomeňte jim připomenout: pokud někoho uvidí se zavazadlem větším než obyčejná aktovka, ať ho na místě prohledají. A ať se neohlížejí po helikoptérách, které jim budou lítat nad hlavou. Potřebuju, aby se soustředili na divadlo v ulicích.“

Warch se zarazil a shlédl dolů, směrem k hlavní bráně, kde se právě objevila nová limuzína. Fotografové začali cvakat spouštěmi jako o závod a reportéři zvedli mikrofony. Warch ukázal k televizním přenosovým vozům.

„Joe, připomeň Kathy a Jackovi, aby si pohlídali ty auta. Ať jsou pryč, než přistane první helikoptéra. Zdůrazňuji: před přistáním první helikoptéry, ne při něm.“ Warch se otočil k agentce Manlyové: „Sally, jak je na tom předsunutá jednotka v Camp Davidu?“

„Zatím všechno probíhá, jak má. Před dvěma hodinami tam mariňáci vysadili průzkumné týmy. Ty teď pročesávají okolní kopce. Mělo by to být v pořádku.“

Warch uznale přikývl. „Dobrá práce, ale neusínejme na vavřínech.“

Letka HMX-1 bohužel neměla k dispozici dostatečně velkou místnost, do níž by se vešlo všech sto pilotů, kteří se měli zúčastnit dnešní operace, proto se předletová příprava odehrávala v jednom z hangárů.

Nejdříve promluvil operační důstojník, který piloty seznámil s aktuálními leteckými podmínkami. Muži zatím klidně popíjeli kávu a pozorně poslouchali. Někteří z nich si dokonce snaživě dělali poznámky.

Člověk nikdy neví.

Se zavedením ručních protiletadlových střel typu Stinger musela Tajná služba při přepravě prezidenta používat stále složitější metody.

V době zostřených bezpečnostních opatření se proto uchylovala k taktice, kterou piloti okamžitě nazvali „Vzdušné šachy“. HMX-1 ji praktikovala ještě za Reaganovy éry. Několik vrtulníků s označením Marine One se slétlo do Bílého domu nebo na jiné místo, kde se prezident právě nacházel, pak se všechny rychle za sebou vznesly a každá z nich odlétla jiným směrem. Případný útočník tak neměl šanci zjistit, ve které z helikoptér prezident odletěl. V současnosti se k takové hře používaly jen dva nebo tři stroje.

Pokud hrozilo akutní nebezpečí teroristického útoku, letka HMX-1 si přivolala na pomoc vrtulníky CH-53. V takovém případě se nedalo dost dobře mluvit o „čestném doprovodu“. Skutečným úkolem těchto vrtulníků bylo zaštítit prezidentův stroj před vypálenou raketou, jejíž naváděcí čidla se zaměřovala na nejbližší motor. Marine One letěla uprostřed uskupení, těsně obklopená čtyřmi Super Stalliony. Vytvoření takové formace nebylo právě snadnou záležitostí. Proto byl výcvik těchto pilotů tak tvrdý. Mariňáci si prostě nemohli dovolit, aby jim zabili prezidenta přímo před nosem.

Po meteorologické zprávě se ujal slova velitel letky. Rozdělil všem bojové úkoly a pustil se do podrobného rozboru celé operace. Dnes mělo být nasazeno deset VH-3 s volacími znaky od Marine One po Marine Ten. Doprovod jim měly poskytnout čtyřčlenné roje CH-53, jejichž piloti cvičili společně. Čtveřice, která dnes přistála první, měla doprovázet Marine One, a další byly rozděleny podle stejného klíče.

Protože mezi vzlety první a poslední formace uplyne zhruba dvacet minut, každé byl určen jiný letový plán. Důkladnější ochranu už mohl zajistit jenom svatý Kryštof, patron všech námořníků i námořních pěšáků.

Blonďatý zabiják opět změnil podobu. Měl hnědé kontaktní čočky, tvář, krk i ruce pokryté hnědým make-upem a na hlavě paruku ve stylu afro.

Jeho kaštanově hnědá dodávka právě odbočila z George Washington Memorial Parkway ke Globe Nature Center a zaparkovala u nízké kamenné zdi. Asi míli odtud na jih stál most Key a na opačné straně most Chain. Muž vlezl do zadního prostoru vozu a zapnul kontrolní panel s televizními monitory. Tuto dodávku koupil neznámý zprostředkovatel před čtyřmi měsíci od jedné zkrachovalé televizní společnosti z Clevelandu. Zaplatil hotově, samozřejmě. Malá satelitní anténa na střeše přijímala vysílání tří celostátních televizních stanic a CNN. Blonďáka však zajímalo jen vysílání ABC a CNN. Na horních monitorech vyladil tyto dva kanály a za chvíli už sledoval přímý vstup CNN ze South Lane, zatímco ABC pokračovala v obvyklém každodenním programu. Muž sáhl doprava a vyladil na přijímači frekvenci ABC. Signál zpočátku nestál za nic, ale po chvíli trpělivé práce se obraz vyjasnil.

Korespondent CNN mluvil ze South Lane Bílého domu, což blonďáka zaujalo natolik, že zesílil zvuk.

„Prezidentovi hosté se právě začínají sjíždět.“ Reportér se otočil dozadu a zašermoval rukama k právě přijíždějící limuzíně. „Bezpečnostní opatření jsou velmi přísná a všude kolem panuje poměrně napjatá atmosféra. Podle připraveného programu by měl prezident brzy zasednout s lídry obou politických stran k lehkému obědu. Potom, což bude asi kolem poledne, by se měli účastníci přesunout do Camp Davidu, kde stráví pracovní víkend.“

Moderátor ze studia v Atlantě zpravodaji poděkoval za informace a ohlásil blok reklam. Zabiják v dodávce se podíval na hodinky a opřel se o židli. Měl ještě dobrou hodinu času, než se celá akce rozběhne.

Prezident seděl s vůdci obou politických stran v Rooseveltově pokoji, zatímco kolem běhali číšníci s podnosy a fotografové zuřivě cvakali spouštěmi. Republikán tu seděl vedle demokrata, což mělo působit dojmem národní jednoty. Několik reportérů zahnaných do rohu místnosti vykřikovalo otázky, na něž nikdo neodpovídal. Asi po pěti minutách je zdvořilí číšníci (ve skutečnosti agenti Tajné služby) vytlačili ven.

Jakmile zástupci tisku odešli, nálada v Rooseveltově pokoji se změnila. Falešné úsměvy se vytratily a politici začali mluvit jeden přes druhého. Než tento víkend skončí, bude třeba probrat ještě mnoho důležitých věcí.

O dvacet minut později vstoupil do místnosti Jack Warch. Požádal prezidenta o svolení ke krátké instruktáži. Hovory umlkly. Agenti Manlyová se Steinerem toho využili a rozdali všem písemné pokyny.

„Dámy a pánové, toto je rozpis, podle nějž odtud budeme odlétat. Z bezpečnostních důvodů na něm chybí prezidentovo jméno, toho budeme informovat zvlášť.“ Warch se rozhlédl, aby se ujistil, že ho všichni poslouchají. „Helikoptéry budou přistávat v krátkých intervalech za sebou, buďte prosím všichni připraveni, abychom to zbytečně nezdržovali. Agenti tajné služby vás doprovodí až k helikoptéře, a tam už se o vás postarají naši mariňáci. Nějaké otázky?“

Warch se rozhlédl kolem sebe. Vážné tváře politiků ho ubezpečily, že si všichni uvědomují obtíže nastalé situace. Splnil svůj úkol a pak se otočil ke Stevensovi.

„Pane prezidente, vám předám instrukce po obědě.“

Prezident Warchovi poděkoval a agenti odešli. Warch procházel chodbou a probíral s Manlyovou a Stienerem další podrobnosti, které bude třeba ještě zajistit, když je zastavil Stu Garret.

„Už jste rozhodli, kterým vrtulníkem prezident poletí?“

„Ne, ještě ne.“

Garret se podíval na hodinky. „Za třicet minut má celé představení začít, a ty ses ještě nerozhodl?“

„Zatím ne, Stu,“ zalhal Warch, třebaže rozhodnutí už dávno padlo. „A teď mě laskavě omluv, musím se ještě postarat o spoustu dalších věcí.“

Warch, pociťující stále větší neklid, Garreta obešel a pokračoval chodbou dál. Po tom, kdy Warch před dvěma dny zažil Garretův neodůvodněný a v podstatě infantilní výbuch zlosti, se rozhodl, že je nejvyšší čas, aby se k šéfu prezidentova kabinetu začal chovat přísněji.

Postarší gentleman zaparkoval vypůjčené auto před hlavní branou Národního hřbitova v Arlingtonu a vystoupil. Měl na sobě nepromokavý kabát, anglickou čapku pro řidiče a v ruce měl hůl, kterou nepotřeboval. Do klopy pláště si zabodl odznak válečných veteránů a znak s americkou vlajkou. Usmál se na strážného u hlavní brány a kývl na něj. Potom se vydal do kopce směrem ke Kennedyho památníku a domu Roberta E. Leea. Cestou do svahu pohlédl na řadu náhrobků, kolem nichž procházel, a rychle v duchu přeříkal modlitbu za své padlé spolubojovníky.

Toto národní pohřebiště v sobě mělo něco nadpozemského. Jeho přátelé před všemi těmi lety přece nemohli zemřít jenom proto, aby Ameriku zničila banda sobeckých politiků.

Když dorazil k přední zahradě Leeova domu, otočil se a pohlédl k východu. Pod sebou, za řekou a za Lincolnovým památníkem, uviděl Bílý dům. Postavil se pod velký košatý dub a opřel se o jeho kmen.

Netrvalo dlouho a uslyšel blížící se rachot. Otočil se k jihu. Spatřil, jak za washingtonským Národním letištěm vzlétá proti proudu Potomacu první formace vrtulníků. Čtyři robustní bojové helikoptéry obklopovaly jeden lesklý zelenobílý vrtulník pro prezidenta. Než formace dosáhla železničního mostu přes Potomac, vystoupala do výšky.

Pak přeletěla Lincolnův památník a vznášela se nad přílivovou nádrží, ležící mezi Jeffersonovým památníkem a nákupním centrem. Starý muž přelétl očima vzdálenost mezi pěti vrtulníky a Bílým domem. Na jihu postřehl nějaký další pohyb a otočil se za ním.

Proti proudu Potomacu letěly další dvě formace. První začala kroužit nad jižní stranou železničního mostu. Třetí seskupení se objevilo dále po proudu řeky, a za ním následovalo čtvrté a páté, právě v místech, kde se řeka začínala stáčet zpět k západu a ztrácela se z dohledu.

Všech pět formací udržovalo odstup asi jedné míle. Hluk silných turbínových motorů a svištění vrtulí se neslo přes celé údolí Potomacu.

Ze své pozorovatelny na střeše Bílého domu Warch uslyšel, jak se vrtulníky blíží od jihu. Přílivová nádrž před Jeffersonovým památníkem ležela asi půl míle daleko a pět vrtulníků se drželo přesně nad ní.

Čekaly na rozkaz, který je vyšle k Bílému domu. Warch pozoroval, jak se v dálce zvedá další skupina vrtulníků. Zadíval se směrem k nákupnímu centru a zaostřil dalekohled na skupinu policistů v parku, kteří uzavírali prostor mezi Kapitolem a Lincolnovým památníkem.

Většina z nich civěla na skupinu vrtulníků, vznášející se nad přílivovou nádrží. Warch se otočil k Manlyové: „Sally, vytáhni vysílačku a křikni na ty policajty, aby si hleděli toho, co se děje na zemi kolem nich. Vrtulníky si můžou prohlížet jindy.“

Agent Stiener zkoumal dalekohledem okolní střechy. Warch mu poklepal na rameno. „Joe, řekni Kathy a Jackovi, aby přerušili vysílání televizních stanic.“ Steiner sklonil dalekohled a promluvil do svého mikrofonu.

Zvláštní agenti Kathy Lageská a Steve Hampson stáli vedle televizních přenosových vozů a povídali si, když dostali Stienerův rozkaz.

Ze zvyku zvedli oba agenti ruce a přitiskli si sluchátka k uším, aby lépe slyšeli Stienerovy instrukce. Bez váhání se pak oba otočili a pustili se do práce. Lageská začala u přenosového vozu CNN. Přistoupila k producentovi, sedícímu za ovládacím pultem.

„Tony, musíme vás odstřihnout.“

Producent Lageské přikývl a pak řekl do mikrofonu: „Ann, vypínají nám signál. Dál budeme natáčet záznam.“

Producent několik sekund počkal a pak začal přepínat tlačítka. Než odpojil živý přenos, založil novou kazetu a zkontroloval, jestli správně natáčí.

Lageská se dívala, jak vypíná přívod elektřiny do vysílače, obstarávajícího přímý přenos. Když skončil, vystoupil producent z vozu a Lageská zavřela dveře.

„Tony, pokud se budeš chtít dostat dovnitř, nejdřív mi řekni.“

Producent pokýval hlavou a Lageská pokračovala dál.

Steiner Warche informoval, že televizní společnosti přerušily živé vysílání. Velící agent se podíval dolů na přenosové vozy a pak zase nahoru na první skupinu vrtulníků, která se vznášela ani ne míli odtud.

„Jsou naši hosté připraveni?“

Steiner zvedl mikrofon k ústům a předal otázku jednomu z agentů dole. Hned nato se zadíval znovu na svého šéfa.

„Všichni jsou v hale.“

„Dobrá, ať pošlou první skupinu, Sally.“

Agentka Manlyová vydala rozkaz a pak se Warche zeptala: „Na kterého ptáka chcete posadit Tygra?“ Tygr bylo kódové označení, které Tajná služba používala pro prezidenta.

Warch se nemusel rozmýšlet. „Číslo tři. Ať o tom nikdo neví, dokud nepřistane číslo dvě.“

Starý muž se opřel o strom a zahleděl se na pětici vrtulníků, které se vznášely nad Jeffersonovým památníkem. Doufal jen, že piloti těchto strojů jsou tak dobří, jak se o nich říká. Nechtěl, aby někdo z námořnictva zbytečně zemřel.

Helikoptéry vyrazily k Bílému domu. Starý muž vytáhl z kapsy mobilní telefon, vyťukal číslo a pak stiskl tlačítko. Nechal telefon čtyřikrát zazvonit a potom zavěsil.

Atentátník pohlédl na mobilní telefon na ovládacím panelu a počítal zvonění. Když vyzvánění po čtvrtém signálu utichlo, navolil na displeji kód a stiskl tlačítko Odeslat. Za necelou sekundu dorazil impulz na místo určení. Zařízení, které předešlé noci nastrčil do přenosového vozu ABC, se aktivovalo. Přívod proudu do vysílače byl obnoven a spolu s ním i živé vysílání. O několik vteřin později se obraz na levém dolním monitoru změnil z rozmazané šedi na ostrý pohled do Jižní zahrady.

Warch sledoval, jak vrtulníky přelétly nákupní centrum směrem k Bílému domu. Když se přibližovaly, vítr z jejich rotorů zesílil. Warchovi začala kravata plápolat do obličeje. Chytil ji a zastrčil do košile.

Zatímco lesklý zelenobílý VH-3 uprostřed formace měkce přistával, vznášel se vedoucí Super Stallion přímo nad Warchovou hlavou. Čtyři zlověstné hlučné Super Stalliony zůstaly ve vzduchu zhruba dvě stě stop nad zemí. Čekaly, až se VH-3 opět připojí k formaci.

Warch se podíval dolů a sledoval, jak osm agentů Tajné služby doprovází první dva pasažéry k VH-3. Voják námořní pěchoty pomohl dvěma politikům do vrtulníku, potom zaklapl schůdky a zavřel dveře.

I přes hlasitý řev Super Stallionů Warch slyšel, jak se obrátky motorů VH-3 zrychlují. Vrtulník se ladně vznesl do vzduchu a zaujal postavení uprostřed eskorty. Tam se chvíli vznášel na místě, načež všech pět helikoptér najednou zatočilo doprava a vydalo se severovýchodním směrem. Zatímco vrtulníky zvyšovaly otáčky a zároveň přelétaly Bílý dům, museli se Warch i ostatní agenti pořádně rozkročit, aby vydrželi intenzívní nápor vzduchu.

Další skupina vrtulníků už přelétala nad Národním památníkem a mířila k Bílému domu. Zatímco se hukot první skupiny rozplýval v dálce a hluk přilétající formace pozvolna sílil, zavládl na chvíli relativní klid. Manlyová se otočila na Warche a Stienera.

„Bože, ty zatracené krámy ale nadělají rámusu!“

Warch i Stiener přikývli. Nová formace se přenesla přes Jižní zahradu poněkud rychleji než první. VH-3 neztrácela čas. Rychle se snesla k přistávací ploše a bez problémů přistála. Agenti Tajné služby opět doprovodili pasažéry a naložili je do vrtulníku. VH-3 se vznesla zpět do formace. Všech pět strojů bez zaváhání okamžitě zatočilo doleva, zamířily na jihozápad a přelétly řeku.

K Bílému domu zamířila další sestava. Warch se podíval na Manlyovou.

„Je Tygr připraven?“

Manlyová přikývla.

Prezident Stevens svižně přešel Jižní zahradu. Měl na sobě vlněný oblek s tenkými šedými proužky a tmavě červenou kravatu. Obklopovalo ho šest agentů Tajné služby. Muž, kráčející přímo za prezidentem, nesl neprůstřelnou vestu. Byl připraven ji při sebemenším náznaku nebezpečí na prezidenta hodit. Garret šel po prezidentově levici, aby ho nezakrýval před kamerami. Stevens se přátelsky usmíval a mával kamerám a reportérům.

Prezident a Garret se spolu poradili, jestli se má prezident před nástupem do Marine-1 tvářit odhodlaně a vážně, nebo šťastně a vzrušeně. Garret navrhl kombinaci optimismu a odhodlání. Prezident jako vynikající herec velice dobře rozlišoval nepatrné rozdíly mezi těmito výrazy a uměl je používat.

Když se přiblížili k vrtulníku, Stevens se zastavil a zasalutoval rotnému námořní pěchoty, který stál u schůdků. Pilot se sluchátky na uších, v košili s výložkami a modrými kalhotami s červenými lampasy, Stevense uvítal na palubě a pomohl mu malým dveřním otvorem do vrtulníku. Garret a agent Tajné služby s neprůstřelnou vestou prezidenta následovali, zatímco další čtyři nastoupili zadními dveřmi. Za normálních okolností by s prezidentem letěl jen jeden agent a ostatní nastoupili do dalšího vrtulníku, jenže tohle nebylo v žádném případě možné za normální situaci považovat.

Pilot zajistil dveře a přesvědčil se, zda se všichni cestující připoutali. Posadil se do svého křesla a ohlásil start.

Vrtulník se vznesl do vzduchu a zařadil se doprostřed formace. Stevens se podíval malým bočním okénkem ven. Překvapilo ho, jak blízko se jich ty velké zelené helikoptéry drží. Na rozdíl od většiny vojenských vrtulníků byla VH-3 vybavena zvukovou izolací, takže mohli v kabině mluvit.

Prezident Garretovi pokynul, aby se podíval z okna. „Stu, viděl jsi jak blízko ti ostatní jsou?“

Garret pokrčil rameny. „Známe přece piloty! Patrně se chtějí předvádět.“

V kapse starého muže začal vyzvánět mobilní telefon. Neobtěžoval se jej vytáhnout. Sledoval čtyři zelené vrtulníky, vznášející se nad Bílým domem, a počítal zvonění. Právě přijal signál, že prezident nastoupil na palubu vrtulníku, který se teď zařazoval do formace. Po třetím zazvonění odhrnul levou stranu kabátu. Na vnitřní straně měl zavěšenu malou černou krabičku. Byla na ní numerická klávesnice, klávesa Enter a startovací tlačítko. Starý muž přepnul startovací tlačítko do polohy Zapnuto. Rozhlédl se, aby se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje. Pak začal znovu sledovat vrtulníky nad Bílým domem.

Když viděl, jak se zelenobílá VH-3 zvedá do vzduchu, vyťukal na klávesnici dvojciferný kód, ale tlačítko Enter nestiskl. Musel počkat, až celá formace vyrazí, jinak by prezidentův vrtulník okamžitě dosedl zpět do relativního bezpečí nádvoří Bílého domu. Nosy vrtulníků se lehce sklonily a celá skupina se dala do pohybu. Starý muž stiskl tlačítko Enter a přeříkal rychlou modlitbu.

O vteřinu později dorazil vyslaný signál k malému radaru, umístěnému v prodejním automatu novin Washington Post dva bloky na jih od Bílého domu. Zařízení začalo okamžitě zaměřovat formaci helikoptér. Za méně než dvě sekundy po obdržení signálu proběhlo vyhledání cíle a jeho zaměření.

Najednou začaly v kokpitech všech pěti vrtulníků blikat varovná světla. Palubní senzory ohrožení se s pískáním probudily k životu. Jejich hlasitý nářek pilotům oznamoval, že byli právě zaměřeni radarem palebného systému. Na přemýšlení nezbýval čas. Mohli jen reagovat, jak se naučili pri výcviku. Srdeční puls se jim zrychlil a jejich hlavy se otáčely, jak se snažili objevit blížící se raketu. Výstražné senzory jim sdělily, že byli zaměřeni zezadu. Během několika vteřin všech pět helikoptér prudce zvýšilo rychlost. Piloti snížili letovou hladinu jak jen to bylo možné. Jakmile přeletěli přes střechy Bílého domu, vypálili klamné cíle s nadějí, že tím oklamou čidla střely, naváděné ke zdroji tepla.

Když Jack Warch uviděl, jak z ocasů helikoptér vystřelily klamné cíle, pocítil že mu srdce stoupá až do krku. Obrovské vrtulníky se přehnaly nad jeho hlavou. Zoufale se snažily nabrat rychlost. Jasně červené klamné cíle dopadly na střechu Bílého domu. Jack si bez váhání přitáhl k ústům mikrofon. Aby překřičel ohlušující rámus vrtulníků, musel do něj zakřičet:

„Týmy odstřelovačů! Pozor na vypálenou raketu!“

Díval se za vrtulníky, jak nad Lafayettovým parkem nabírají rychlost a jak škrtají o vrcholky stromů. Přál si, aby mohly letět ještě rychleji.

Sekundy přerůstaly v minuty. Čekal, kdy ve vzduchu spatří červenou čáru a po ní explozi. Několik klamných cílů dopadlo i k jeho nohám. Přeběhl k severní straně střechy, aby na vrtulníky lépe viděl.

Asi půl míle od Bílého domu zatočila formace prudce doleva a Warch ji ztratil z dohledu.

Starý muž na kopci v Arlingtonu sledoval, jak se formace vrtulníků pokouší dostat do bezpečí. Rychle naťukal kódy pro radarové jednotky, umístěné na východ a na sever od Bílého domu. O několik sekund později vrtulníky zaznamenaly nové nebezpečí a rychle zatočily doleva.

Mířily na západ nad střechami města. Stále nabíraly rychlost a vystřelovaly další klamné cíle.

Starý muž zadal kódy posledním dvěma radarům. Ty začaly okamžitě prohledávat horizont od západu na jihozápad. Past zaklapla.

Když piloti dosáhli Potomacu, udělali přesně to, co jim velely instinkty a výcvik. Přeletěli nad vrcholem mostu Key a klesli na třicet stop. Formace se dostala do nebezpečné blízkosti modrošedých vod Potomacu a vyrazila na sever. Letěli pod linií stromů a mimo dosah radarů, které je ohrožovaly. Výstražná světla na palubních deskách zhasla a kvílení senzorů utichlo.

Motor dodávky běžel. Atentátník čekal na vrtulníky u kamenné zdi. Slyšel je dřív, než je mohl spatřit. Když je uviděl, překvapilo ho, jak nízko letěly, a jak těsně u sebe se držely. To nepotrvá dlouho! ušklíbl se. Naťukal kód pro světlice a radarovou jednotku, položil palec na tlačítko Enter a vyčkával. Když ho minuly, zadíval se za nimi a řekl:

„Teď si hlavně zachovejte chladnou hlavu a nevražte jeden do druhého. Nechci mít na svědomí žádné mrtvé mariňáky!“

Most Chain byl na rozdíl od mostu Key vysoký jen asi padesát stop, ležel tedy velmi blízko hladině Potomacu. Atentátník ještě chvíli počkal, a když vedoucí Super Stallion dorazil asi na dvě stě yardů k mostu, stiskl knoflík. Radarová jednotka ožila, a protože vrtulníky letěly tak blízko, okamžitě je zaměřila a odpálila.

Senzory na palubách vrtulníků opět s vřískotem ožily. O zlomek sekundy později vzlétlo všech šest fosforových světlic. Vyletěly do oblak a zanechaly za sebou kouřovou stopu.

To už bylo trochu příliš i pro nejzkušenější piloty námořního letectva. Zapomněli na uložený úkol a každý se pokusil zachránit na vlastní pěst. Super Stalliony, které se měly v nejhorším případě postavit řízené střele do cesty, odlétly do stran. Vrtulník Marine One s prezidentem na palubě zůstal uprostřed všeho toho zmatku sám. Jeho piloti pevně stiskli řídicí páky, zapřeli se do opěradel a ještě před nevyhnutelným nárazem prokleli svou eskortu za to, že je tak hanebně opustila.

18 KAPITOLA

Starý muž seděl za volantem vypůjčeného vozu a vracel se přes arlingtonský most do Washingtonu. Dostal se na východní stranu, sjel na Potomackou dálnici a vyrazil na sever. Vydal se směrem ke čtvrti Foggy Bottom, vzdálené asi míli od Bílého domu. Nebylo by rozumné zaparkovat vedle televizních štábů, proto chvíli objížděl bloky, než se u chodníku uvolnilo místo. Bylo krátce po poledni a chodníky i silnice byly přecpané lidmi, kteří šli na oběd. Zaparkoval a vystoupil. Nepotřebnou hůl nechal na sedadle spolujezdce. Dva bloky odtud našel telefonní automat. Vhodil do něj minci a vyťukal telefonní číslo.

Po několikerém zazvonění se ve sluchátku ozval hluboký hlas:

„Dobrý den! Dovolali jste se ke Skipu McMahonovi. Pokud si přejete zanechat vzkaz, mluvte po zaznění signálu. Pokud si přejete mluvit s jedním z mých asistentů, stiskněte nulu.“

Starý muž vytáhl z kapsy diktafon a podržel jej tak, aby reproduktor směřoval do sluchátka. Pak stiskl tlačítko.

„Zvláštní agente McMahone, víme, že jste byl pověřen vyšetřením atentátů na Fitzgeralda, Koslowskiho, Downse a Basseta. Odmítáme tiskovou kampaň, kterou jste proti nám rozpoutali. Prezident a jeho lidé by ji měli zastavit dřív, než je k tomu přinutíme silou. Máme k dispozici i rakety Stinger a dnes odpoledne jsme mohli prezidenta bez problémů sestřelit. Jediným důvodem, proč jsme to neudělali, je, že jsme nechtěli zabít vojáky námořní pěchoty a agenty Tajné služby, kteří byli na palubě.

Pokud nezačnete plnit naše požadavky a budete i nadále manipulovat veřejné mínění, nezbude nám nic jiného, než zesílit tlak na vládu. Zatím jsme odstranili jen několik nejzkorumpovanějších úředníků, teď však na náš seznam cílů přidáváme také jména Stua Garreta a Teda Hopkinsona. Jsme velmi dobře informováni o tom, co se děje uvnitř Stevensova kabinetu. Víme, že tito dva lidé stojí za většinou lží, které o nás rozšiřují tisk a televize. Pokud budeme i nadále označováni za teroristy a vládní úředníci za vznešené ochránce ústavy, odpovíme po svém. Tlumočte prosím prezidentovi naše poslední varování:

Tajná služba nás nedokáže zastavit. Může naše akce ztížit, ale nedokáže ochránit prezidentův život. To je poslední varování.“

Vrtulník dosedl na přistávací plošinu v Camp Davidu. Bledého prezidenta Stevense vytáhli v neprůstřelné vestě z kabiny a hnali ho do čekajícího suburbanu. Prezident se posadil na zadní sedadlo mezi dva agenty Tajné služby. Vůz se vydal úzkou cestou, lemovanou po obou stranách stromořadím. Uvnitř vozu nikdo nepromluvil. Suburban zastavil před malým domkem. Stevens, těsně obklopen agenty ochranky, zmizel rychle uvnitř. Dva z agentů vstoupili do domu a čtyři další posílili ochranu venku. Prezident se zastavil v hale. Podíval se na vedoucího agenta:

„Kde je pan Garret?“

„Přiváží ho jiný vůz.“

Agenti mluvili, jen když je k tomu někdo vyzval, proto se rozhostilo nepříjemné ticho. Stevens se znovu podíval na vedoucího agenta:

„Jak mohli vědět, kterým vrtulníkem poletím?“

„To nevíme, pane.“

Stevens už neříkal nic. Jeho tvář zůstala chladná, naprosto bez emocí. Ještě minutu postál mezi svými ochránci, potom mezi nimi bez jediného slova prošel a vydal se chodbou. Agenti ho následovali. Stevens vešel do své ložnice a otočil se, aby za sebou zavřel dveře. Oba agenti Tajné služby se zastavili. Prezident zvedl ruku:

„Chci být sám.“

Agenti uctivě ustoupili a Stevens zavřel dveře.

Přešel pokojem, svlékl sako a hodil je na postel. Několika prudkými tahy uvolnil kravatu a nechal ji spadnout na podlahu. Opřel se o šatník a zahleděl se do velkého zrcadla na jeho dveřích. Začínalo mu docházet, co se právě před chvílí mohlo stát. Pocítil mrazení v zádech a celé jeho tělo se zachvělo.

Narovnal se a rychle přešel k baru. Uchopil pohár ze silného skla, naplnil jej ledem a až po okraj zalil vodkou. Dopřál si pořádný doušek chladné čiré tekutiny a pak přešel ke krbu. Všiml si, že na roštu stojí připravená polena i klestí. Postavil sklenici na římsu a sáhl po krabičce dlouhých zápalek. Jednou z nich škrtl o hrubý proužek na boku krabičky. Zápalka se přelomila. Stevens to zkusil znovu, tentokrát držel zápalku blíže hrotu. Červený hrot se zajiskřil a začal hořet.

Stevens počkal, až se objeví plamen, a strčil zápalku mezi narovnaná polena, aby zapálil klestí. To začalo rychle hořet a Stevens si přisunul židli, aby mohl pozorovat rozhořívající se oheň. Vyzul si boty, natáhl nohy před krb a zhluboka se nadechl.

Teplo ohně mu dovolilo uvolnit se a na chvíli zapomenout na nebezpečnou situaci z dnešního odpoledne. Hleděl do ohně a pozoroval, jak se plameny rozhořívají, jak bílá kůra březových polen praská a jak se v žáru ohně kroutí.

Začaly se mu vracet výjevy z dnešního letu. Stevens se znovu napil vodky. Přesto stále viděl, jak vrtulníky vedle něj vystřelují klamné tepelné cíle, jak se jeho stroj otřásá v prudkých zatáčkách a pak padá jako kámen a zpomaluje až těsně nad hladinou řeky. Viděl křičícího Stua Garreta, viděl, jak se jejich eskorta rozděluje a jak proti nim vystřelují červené čáry.

Stevens se roztřásl. Musel pohár uchopit oběma rukama, aby nápoj nerozlil. Když jej zvedal ke rtům, ruce se mu třásly. Dopřál si čtyři pořádné hlty, čímž pohár vyprázdnil. Vstal, aby si nalil další.

Cestou k baru si připomněl Bassetovu i další vraždy. Poprvé si uvědomil, jak je zranitelný. Křišťálový pohár s vyrytou prezidentskou pečetí mu vyklouzl z ruky a roztříštil se na kamenné podlaze. Stevens pokračoval k baru a začal si nalévat další drink. Skleněné hrdlo lahve zvonilo o okraj poháru, protože se mu ruce stále třásly.

Garret dorazil jen několik minut po prezidentovi a ihned se vydal do konferenční místnosti. Zvedl nejbližší telefon a vyťukal číslo kanceláře Teda Hopkinsona. Hopkinsonova sekretářka zvedla sluchátko až po několika zazvoněních.

„Dejte mi Teda!“ vyštěkl na ni Garret.

S každou sekundou, kterou musel čekat, rostlo Garretovo podráždění. Na čele mu vyrazil studený pot. Garret tiskl sluchátko pevněji a pevněji. Podle hodinek, na které se každých pět sekund díval, ho nechali čekat dvě minuty a třináct vteřin. Teprve pak se na druhé straně linky ozval Hopkinson.

„Kde jsi, sakra, byl?“ vyprskl Garret do telefonu.

„Poslouchej, Stu, tady je to jako v zoo! Všude se rozlezl tisk. Chtějí vědět, co se to, k sakru, děje. Několik z nich se mě právě zeptalo, jestli je prezident mrtvý!“

„Sakra!“

„Musíme to rychle dostat pod kontrolu, Stu!“

„Jo, já vím. Zmlkni na chvíli, ať můžu přemýšlet, jak se z toho co nejlíp dostat.“ Na okamžik zavládlo ticho. Garret se snažil přijít na nejlepší řešení. „Musíme ho dostat na obrazovku. Seber nějakého kameramana a reportéra a přijeďte všichni sem.“

„To nemůžu, Stu! Tajná služba celý prostor uzavřela. Nedovolí nikomu přijít ani odejít.“

Garret zakřičel: „Ať mi ta podělaná Tajná služba políbí prdel! Díky těm idiotům nás to před nějakýma dvaceti minutama málem roztrhalo na kusy. Najdi Warche a řekni mu, že jestli nechce dostat vyhazov, ať ti velice rychle sežene nějaký vrtulník. Pokud se na tebe vykašle, najdi Mika Nance, a ať ti sežene něco z Pentagonu. A pohni sebou!“

„Ale co máme říct tisku?“

„Zatracená práce, Tede, copak tu musím dělat všechno já? Ty jsi zatracený šéf odboru! Tebe platí za to, že prezidentovi říkáš, co má servírovat tisku! Pohni sebou!“

Garret odhodil sluchátko a vydal se ke dveřím. Když procházel hlavním obývacím pokojem, narazil na zvláštního agenta Terryho Andrewse, který prezidentovi ve vrtulníku navlékl neprůstřelnou vestu. Garret k němu přistoupil.

„Andrewsi, nechci od vás žádné bláboly, chci mluvit na rovinu. Co se to sakra stalo, když jsme byli ve vzduchu? Jak vůbec mohl někdo vědět, kterou helikoptérou poletíme?“

Vysoký muž, vycvičený v jednotkách námořní pěchoty, pokrčil rameny. „Taky si to nedokážu vysvětlit, pane.“

„A co rakety? Vystřelili na nás nějaké rakety?“

„Tím si teď ještě nemůžeme být jisti, pane.“

„Co tím myslíte, že si nemůžete být jisti? Spojte se s vaším šéfem a řekněte mu, že chci znát odpověď a že je chci zatraceně rychle!“

Garret se otočil a odešel.

19 KAPITOLA

Na mostě Chain propukl nepředstavitelný zmatek. Během několika minut sem dorazily televizní štáby, metropolitní i státní policie a agenti FBI. Zanedlouho se přiřítil i McMahon se zvláštním týmem vyšetřovatelů. McMahon nařídil, aby odtud policisté novináře jakýmikoli prostředky vypudili. Virginská státní policie uzavřela západní konec mostu a washingtonská metropolitní policie si vzala na starost východní stranu. Doprava musela být odkloněna.

Vyšetřovatelé FBI zkoumali místo činu. Dva policejní vrtulníky měly co dělat, aby stačily odhánět helikoptéry televizních štábů, které se sem slétly jako mrchožrouti, jen aby získaly exkluzívní záběry.

Skip McMahon stál na jižním okraji mostu a pozoroval Kathy Jenningsovou a další dva agenty, opatrně prozkoumávající zařízení, které tu bylo nalezeno. McMahon se rozhodl, že dolů pošle jen tříčlennou skupinu, dokud nedorazí pyrotechnici a další specialisté. Čím méně agentů bude dole před nimi, tím lépe. Než se zjistí, co to vlastně objevili, bude nutné zachovat maximální množství stop. Jenningsová právě ukázala na zem. Jeden z agentů místo označil malým žlutým terčíkem, zatímco druhý je vyfotografoval.

McMahon uslyšel zvuk blížícího se vrtulníku. Vzhlédl a uviděl, jak se přibližuje jeden z prezidentských VH-3. Vrtulník se přenesl nad konstrukcí mostu a klesal. Jeho rotory vířily do vzduchu písek. McMahon se otočil a zakryl si obličej proti smetí, které teď létalo na všechny strany. Když stroj dosedl, piloti vypnuli motory a ohlušující zvuk vrtulí ustal. Zvířený písek se začal usazovat. McMahon se otočil a zpozoroval blížícího se Jacka Warche. McMahon mu podal ruku.

„Vsadil bych se, že už jsi zažil lepší dny, Jacku!“

Warch potřásl hlavou a zamračil se. „Tenhle se řadí k těm nejhorším.“

McMahon mu položil ruku na rameno: „Pojď ukážu ti, co jsme našli.“ McMahon odvedl agenta k zábradlí mostu a ukázal dolů na Jenningsovou a oba vyšetřovatele.

„Moji agenti našli malou kovovou krabičku s radarem, kousek dřeva a několik vertikálních trubek. Celé zařízení je spojeno s baterií a vysílačkou, takže to vypadá, že je aktivovali na dálku. To pochopitelně znamená, že ti, kteří tohle všechno nastražili, už budou dávno pryč.“

„Můžu se na ty věci podívat?“ zeptal se Warch.

„Teď ještě ne. Povolal jsem specialisty a mobilní laboratoř. Dokud sem nedorazí, chci tohle místo udržet tak sterilní, jak jen to půjde.“

Warch přikývl a McMahon změnil téma. „Poslyš, Jacku! Jak mohli vědět, ve kterém vrtulníku poletí prezident?“

„Nemám nejmenší tušení. Sami jsme se to dozvěděli teprve pár minut před startem.“

„Jak věděli, kudy poletí do Camp Davidu? Neposíláte každý vrtulník jinou cestou?“

„Jistě, každá skupina letí jinudy, jenže tohle nebyla trasa, kterou měla použít Marine One.“

McMahon vypadal zmateně: „Takže jak se sem vlastně dostali?“

„V téhle chvíli se domníváme, že je přinutili letět údolím řeky.“

„Jak?“

„Máš tady mapu města?“

McMahon přikývl a oba se vydali k jeho vozu. Skip vytáhl mapu ze schránky na rukavice a rozložil ji na kapotě auta. Tři ze čtyř rohů mapy zatížil pistolí, želízky a mobilním telefonem.

Warch ukázal na Bílý dům a řekl: „Velitel letky mi řekl, že když formace opustila Bílý dům, zaměřil je radar z jihu. Asi před deseti minutami našli moji lidé malou šedou krabičku s radarem, ukrytou v prodejním novinovém automatu Washington Postu na rohu Čtrnácté a Konstituční.“ Warch ukázal prstem na místo na mapě, ležící jen jeden blok na jih od Bílého domu.

„Formace nasadila úhybný manévr směrem na sever. Asi deset sekund po tom, co ji zaměřil radar z jihu, je zaměřily další radary ze severu a z východu. Vrtulníky se vydaly na západ, pryč od zdroje nebezpečí, a když se přiblížily k Potomacu, zaměřil je další radar, tentokrát ze západu. Velitel letky mi řekl, že cvičí piloty tak, aby se v podobné situaci snesli co nejníže k zemi. Údolí řeky nabízelo perfektní úkryt, protože tam mohli klesnout pod úroveň radarů a nalétávajících střel. Když se tedy dostali k Potomacu, klesli až k řece a vydali se jediným směrem, odkud jim nehrozilo žádné nebezpečí, na severozápad.“

Warch na mapě vykreslil prstem písmeno V, jehož základna ležela v Bílém domě a pravý vrchol v blízkostí mostu Chain.

„Byla to bezvadná past, do které naše vrtulníky nahnali.“

„A co se stalo, když je dostali až sem? Odpálili rakety?“

„Piloti říkají, že ne. Mají na palubě senzory, které jim ohlásí, pokud je někdo zaměří, a navíc vydávají takový pištivý zvuk. Jak jsem říkal, když klesli až k řece, zařízení přestala pištět, takže se domnívali, že už se nebezpečí vyhnuli. Jenže pak se proti ním zničehonic vyřítilo něco jako signální rakety a senzory se znovu rozječely. Piloti si mysleli, že se jedná o protiletadlové střely, dostali strach a rozprchli se.“ Warch potřásl hlavou. „Právě to neměli udělat.

„Podstatou této taktiky je, že eskorta má chránit prezidentův stroj, a když je to nutné, schytat zásah za něho.“

McMahon zvedl ruce. „Počkej chvíli! Někdo říká, že viděli rakety, a někdo říká, že to byly jen světlice. Já osobně se přikláním k té druhé verzi, protože nikdo nehlásil, že by slyšel explozi. Navíc naši agenti našli několik vyhořelých, ještě teplých světlic. Co říkají piloti? Došlo k palbě, nebo ne?“

„Většinou si myslí, že ne. Říkají, že to byly světlice.“

McMahon potřásl hlavou.

Warch řekl: „Já tomu taky nerozumím. Piloti Marine One si už mysleli, že je po nich… Když je eskorta opustila, čekali, že je to za chvíli roztrhá na kusy. Buď máme z pekla štěstí, nebo ti teroristi někde něco pokazili.“

McMahon se zadíval na horizont. Snažil se utřídit nové informace a bezděčně si začal ukazovákem třít rty. Za chvíli oznámil:

„Něco tu chybí… Něco tu nesedí. Proč by si dali takovou práci a nakonec ani nevystřelili?“

Oba se nad tím zamysleli. Nakonec McMahon setřásl omámený výraz z tváře a řekl: „Na to bude čas později. Jak se vede prezidentovi?“

„Moji agenti říkají, že to s ním pěkně otřáslo. Na tuhle cestu hned tak nezapomene.“ Warch se odmlčel a jeho čelist se napnula. „Taky mi řekli, že Stu Garret pěkně zuří. Na každého křičí a chce odpovědi… Přitom celé tohle divadlo byl od začátku jeho nápad.“

„Co tím chceš říct?“

„Řekl jsem jim, že schůzka v Camp Davidu nestojí za to riziko.“ Warch ukázal dlaní na střed hrdla a řekl: „Už mám Garetta až potud.“

„Jacku, dovol, abych ti dal malou radu! S člověkem Garretova druhu se dá jednat jen jedním způsobem. Musíš se mu postavit, nemůžeš dovolit, aby na tebe házel svinstvo. Problém je v tom, že lidi Garretovi většinou dovolí, aby mu takové chování prošlo. Už jsem mu chtěl mockrát rozbít ciferník, jenže na to mám svou práci příliš rád.“

McMahon se chystal připojit na téma Garretova chování ještě několik postřehů, když uslyšel, jak na něj zdola volá Kathy Jenningsová.

McMahon i Warch se podívali přes okraj mostu. Jenningsová vzhlížela k nim nahoru a v napřažené ruce ukazovala mobilní telefon.

„Hele, Skipe, právě jsem domluvila s velitelstvím letectva v Pentagonu. Nadiktovala jsem jim výrobní číslo toho zařízení a oni tvrdí, že to je náš výrobek. Je to starší model radarové jednotky, jaké se používaly ve stíhačkách F-4 Phantomech.“

Warch a McMahon si vyměnili pohledy a McMahon dolů zakřičel:

„Zeptala ses jich, jak by se k nim někdo mohl dostat?“

„Jasně! Na trhu vyřazené armádní techniky jich seženeš tisíce.“

„Předpokládám, že se tyhle věci evidují.“

„Jistě. Řekli mi, že se to číslo pokusí vystopovat.“

„Skvělé,“ odpověděl McMahon a pokračoval sarkastickým tónem: „Jen tak mimochodem, nenašla jsi dole nějaké nepoužité rakety, že ne?“

„Zatím ne.“

„Tak jo, dobrá práce!“ McMahon se otočil k Warchovi. „No, je to aspoň začátek.“

„Jistě. Poslouchej, musím se dostat do Camp Davidu a informovat prezidenta o tom, co se stalo. Zavolej mi, až něco zjistíš. Uvidíme se později.“

„Jak si přeješ.“

Během krátkého letu do Camp Davidu se Warch připravoval na konfrontaci s Garretem, kterou měl zcela jistě před sebou. Věděl, jak se šéf prezidentova týmu zachoval k Dorlemu po Bassetově vraždě, a očekával, že teď projde něčím podobným. McMahon měl pravdu. Snášel Garretovy hrubé a neodůvodněné urážky už téměř tři roky. Nastal čas udělat jim přítrž. Věděl přesně, jak se k tomu postaví. Bude to jen mezi ním a Garretem. Nikdo další o tom nemusí vědět.

Když se suburban zastavil před hlavním stanem, agent Terry Andrews už Warche očekával na verandě. Warch vystoupil po schůdkách a agent ho odvedl na odlehlou stranu verandy. Tiše se ho zeptal: „Zjistil jsi něco?“

Warch mu řekl o svém rozhovoru s McMahonem a pak se zeptal:

„Jak je na tom prezident?“

„Snaží se dát trochu do pořádku.“

„Kde je Garret?“

„V konferenční místnosti s Hopkinsonem. Snaží se najít nejlepší způsob, jak dnešní události naservírovat veřejnosti. Byl jsem tam těsně předtím, než jsi přistál. Zrovna diskutovali o tom, jestli nemají uspořádat velkou oslavu a vyznamenat ty piloty z námořnictva nějakýma medailema. Říkám ti, Jacku, mám se co držet, abych toho idiota nevzal přes hlavu. Už přes hodinu tu na každého ječí a chce vědět, co se stalo. Řekl mi, že Tajná služba za ten dnešek tvrdě zaplatí.“

„Uvidíme!“

Oba muži se vydali do budovy a pak halou směrem ke konferenční místnosti. Warch otevřel dveře a vešel první. Garret stál nad Hopkinsonem a diktoval, co má psát. Zvedl hlavu a podíval se na Warche.

„Konečně jsi tady! Ve tvém vlastním zájmu doufám, že mi neseš nějaké rozumné odpovědi.“

Warch jeho slova ignoroval a podíval se na Hopkinsona.

„Tede, mohl bys nás na chvíli omluvit?“

Hopkinson zaváhal a pak se začal zvedat. Garret mu položil ruku na rameno a zatlačil ho zpět do židle.

„Cokoli mi chceš říct, může slyšet i Ted!“

Warch nekompromisně zíral do Garretových očí a řekl:

„Tohle ne, to je jen pro tvoje uši!“ Sundal si sako, položil je přes opěradlo židle a ukázal palcem na dveře. „Tede, omluv nás, prosím. Zabere to jen minutku.

Ty taky Terry.“

Hopkinson se zvedl ze židle a společně s Andrewsem se vydali ke dveřím. Garret zasyčel:

„Doufám, že to není nějaká pitomost!“

Warch ho dál upřeně pozoroval a řekl: „Prosím tě, Terry, mohl bys zavřít dveře?“

Andrews za sebou zavřel a nechal Warche a Garreta o samotě. Garret stál na své straně stolu a začal:

„Předpokládám, že pro mě máš nějaké vysvětlení. Ze všeho nejdřív to poděláte tak, že to Basset zaplatí životem, a pak se vám málem podaří vyhodit mě i prezidenta do vzduchu.“

Garret štěkal dál, zatímco Warch obcházel stůl. Warch byl jen o málo nižší a vážil jen o něco méně než Garret, to však pro šéfa prezidentova týmu nehrálo žádnou roli. Díky své funkci se začal považovat málem za poloboha a obyčejnými smrtelníky Warchova druhu otevřeně pohrdal. Místo aby mu ustoupil, udělal krok dopředu a ukázal na Warche prstem.

„Za dnešek budou padat hlavy, Warchi, a ta tvoje bude na předním místě…“

Než stačil dokončit větu, Warch ho chytil za ohryzek a přimáčkl ke zdi. Garret stál jako přišpendlený, s očima doširoka otevřenýma, s oběma rukama sevřenýma kolem Warchova zápěstí.

Warchova tvář se přiblížila na několik palců ke Garretově.

„Víš co, si myslím, Stu? Myslím, že je načase, abychom si my dva promluvili jako muž s mužem. Už mě nebaví nechat si od tebe kálet na hlavu! Už to nebaví ani moje lidi! Tvoje neustálé hysterické výbuchy nám už lezou krkem! Dnešní let do Camp Davidu byl tvůj nápad. Říkal jsem ti, že to je zbytečné riziko, ale ty jsi šel za svým. Přesvědčil jsi prezidenta, že nejlepší bude schůzka právě tady. Byl to tvůj nápad, Stu, takže už nechci slyšet ani slovo, jinak začnu před tiskem prát tvoje špinavé prádlo. Žádné hlavy padat nebudou. Nezničíš kariéru ani mně, ani nikomu z mých lidí. Naopak. Začneš se k nám chovat s respektem, protože jestli to neuděláš, vytáhnu na světlo, jak jste ty a Mike Nance vydírali kongresmana Moora.“

Garretovy oči se doširoka otevřely a Warch se usmál.

„Pochopil jsi mě správně, Stu! Vím všechno o dohodách mezi tebou, Nancem a Arthurem Higginsem.“ Warch udělal malou pauzu, aby se Garret pořádně zapotil. „Udělám s tebou taky dohodu, Stu! Ode dneška mě budeš poslouchat, kdykoli se bude jednat o bezpečnostní otázky. Co řeknu, bude platit, a nechci už slyšet žádné výmysly. Začneš se ke mně a k mým lidem chovat s respektem, jaký si zasloužíme, a všichni spolu budeme vycházet. Ale varuji tě, Stu! Už si na mě nikdy nevyskakuj, jinak předám všechno, co mám, k dispozici FBI. A můžeš mi věřit, že se najde spousta lidí, kteří by ti rádi nakopali zadek!“

20 KAPITOLA

Michael zaparkoval před cihlovým obytným domem v blízkostí Adams Morgan. Seděl za volantem a usrkával z pohárku horké kolumbijské kávy, kterou si právě koupil v automatu dva bloky odtud. Podíval se na mobilní telefon a pak na ford explorer, který parkoval tři auta před ním. Patřil muži, s nímž musel mluvit. Už dvakrát mu zavolal do bytu nahoře, ale pokaždé se mu ozval jen záznamník.

O’Rourkovi docházela trpělivost. Zoufale potřeboval mluvit s mužem, který tu bydlel. Poklepal prsty na volant. Napadlo ho, že se jeho přítel možná vydal na malý jogging. O’Rourke věděl, že je ve městě. Zavolal do jeho kanceláře a ověřil si to. Po pěti minutách a po polovině pohárku kávy uviděl muže s tmavomodrou baseballovou čepicí a velkým batohem přes rameno, který vyšel zpoza rohu.

Michael postavil kávu do rohu palubní desky a vystoupil z vozu. Upravil si kravatu a vyšel na chodník. Jejich oči se střetly.

„Je hrozně těžké se s tebou spojit.“

Muž se na Michaela s překvapením podíval.

„Je mi líto, měl jsem toho hodně.“

„Nekontroluješ si záznamník? Za poslední tři dny jsem volal už nejmíň dvanáctkrát.“ Michael mu podal ruku a muž ji stiskl.

„Promiň, měl jsem hrozně moc práce.“ Muž si upravil batoh na rameni a přejel ulici ostražitým pohledem.

Michael se rozhlédl. „Zdržuju tě?“

„Dneska toho mám fůru, ale pro nejlepšího přítele svého bratra si vždycky udělám chvilku.“

O’Rourkovi to zalichotilo. Muž, stojící před ním, byl Scott Coleman, starší bratr Marka Colemana, O’Rourkova nejlepšího přítele, který před rokem padl v akci. Scott býval velitelem komanda SEAL-6, nejlepší americké protiteroristické jednotky.

Byl také člověkem, o nějž si Michael dělal od pátku starosti.

Coleman odešel od SEAL skoro před rokem, po šestnáctileté, velmi úspěšné kariéře. Přestože byla jeho služba přímo ukázková, neodešel v dobrém. Při operaci v severní Libyi přišel o polovinu týmu. Když se vrátili z akce, Coleman se dozvěděl, že jejich operace byla vyzrazena vysoce postaveným americkým politikem. Když mu nadřízení odmítli prozradit viníka, Coleman znechuceně odešel do výslužby.

O’Rourke s pomocí senátora Olsona, předsedy výboru pro tajné služby, zjistil, že tím politikem byl senátor Fitzgerald. Michael dlouho přemýšlel, jestli o tom má Colemanovi říct. Od Markovy smrti se značně sblížili. Při loňském podzimním honu se konečně rozhodl, že se mu svěří. Seamus měl pravdu: pokud se jednalo o jeho muže, zasloužili si znát pravdu.

Coleman přijal zprávu o Fitzgeraldovi v tichosti. Od té doby spolu nemluvili. Ale když byl senátor před týdnem zavražděn, Michael pocítil pochybnosti.

O’Rourke zastrčil ruce do kapes. Necítil se dobře. „Ta dnešní záležitost s prezidentovým vrtulníkem, to tedy bylo něco! Ty náhodou netušíš, kdo by mohl mít něco takového na svědomí, že ne?“

„Ne.“ Coleman na Michaela pohlédl jasnýma modrýma očima.

„Pamatuješ se na ten loňský hon? Vzpomínáš si, co jsem ti tenkrát řekl?“

„Jo.“

Michael se Colemanovi podíval do očí. Když nijak nereagoval, rozhodl se změnit taktiku.

„A co si myslíš o těch atentátech?“

Výraz Colemanovy tváře se nijak nezměnil.

„Nedá se říct, že bych zrovna truchlil, jestli máš zrovna tohle na mysli.“

O’Rourke zavrtěl hlavou.

„Nepředpokládal jsem, že budeš držet smutek. Nenapadá tě, kdo by za tím mohl být?“

Coleman naklonil hlavu na stranu.

„Ne, a tebe?“

„Mě možná ano.“

Michael se zhoupl na patách dopředu a dozadu.

„Jsi sám?“

„Ano.“

„Nemluvil jsi úplně náhodou poslední dobou s někým od FBI?“

O’Rourke zavrtěl hlavou.

„To je dobře. Plánuješ, že si s někým z FBI promluvíš?“

„Ne. Myslím, že si to můžeme vyříkat mezi sebou.“

Coleman zvedl jedno obočí a zpytavé se na O’Rourka podíval.

„Pokud by ses, uvažujme teoreticky, nějak dozvěděl, kdo ti atentátníci jsou, myslíš, že bys jim ode mě mohl něco vyřídit?“ zeptal se O’Rourke.

„Teoreticky?“ Coleman si založil ruce na prsou. „Možné je všechno.“

„Řekni jim,“ Michael se naklonil blíž, „že zabíjení už bylo dost. Řekni jim, ať nám dají nějaký čas na uvedení těch reforem do praxe, než se stane něco ještě ošklivějšího.“

„To zní jako rozumný nápad, ale nejsem si jistý, jestli to už prezident a jeho lidé pochopili. Teď se do toho plete i náš přítel senátor Olson.“ Coleman zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že to zabíjení hned tak přestane. Rozhodně ne dřív, než prezident a jeho lidé přistoupí na nová pravidla hry.“

„Takže ty myslíš, že přibudou další atentáty?“

„To já nemůžu vědět.“

Michael zvedl oči v sloup.

„Teoreticky.“

„Teoreticky… Kdo ví?“

Oba muži na sebe chvíli hleděli, aniž by někdo z nich mrkl. Nakonec se Coleman podíval na hodinky a řekl:

„Měl bych jít, mám už zpoždění. Co kdybychom si příští týden zašli na oběd?“

Michael se natáhl a chytil Colemana za ruku.

„Scotte, já chápu, proč děláš, co děláš. Kdyby Fitzgerald za války v Perském zálivu ohrozil bezpečnost mých mužů a kdyby třeba jen jeden z nich přišel o život, vrátil bych se domů a vykuchal bych ho jako sele. Nebudu nad tebou vynášet rozsudek, ale myslím, že je čas nechat politiky dokončit, co už začalo.“

„Tak jako v Iráku?“ Coleman zavrtěl hlavou. „Myslím, že tentokrát se pojede až do Bagdádu. Už žádné polovičatosti. Vy politici, tebe nepočítám, jste během historie už mnohokrát zastavili akce, jejichž cíl byl už na dosah ruky.“

Tomu Michael nemohl oponovat.

„Nech to chvíli odpočívat,“ zněla jediná odpověď na kterou se zmohl.

Coleman přikývl a otočil se k domu. Když vystoupil na první schod, otočil se k Michaelovi a řekl:

„Možná bys mohl něco udělat. Ještě pořád se stýkáš se senátorem Olsonem?“

„Ano.“

„Bylo by dobré ho upozornit, že teď není správný čas na bratříčkování s prezidentem.“

Michael pocítil, jak mu vlasy vzadu na krku vstávají hrůzou.

„Erika z toho vynech, Scotte!“

„Jsem si jistý, že Erik bude v pořádku. Říkám jen, že by mohlo být užitečné ho varovat.“

Coleman se s Michaelem rozloučil náznakem zasalutování a vstoupil do budovy.

McMahon kráčel chodbou rychleji než obvykle. Dnešek byl neustávající sérií otřesů. Všude byli novináři a McMahonovi strkal někdo na každém rohu do obličeje mikrofon nebo kameru. Události kolem prezidentova neobvyklého přesunu do Camp Davidu do sebe zapadaly jako dílky puzzle a právě vyšel na světlo hlavní dílek.

McMahon se dnes dostal ke své hlasové schránce teprve před několika minutami. Zpráva, kterou mu zanechali atentátníci, tam ležela nedotčena už pět hodin.

McMahon kývl na sekretářku ředitele Roache a pokračoval dál do dveří, které za sebou zavřel. Roach, který právě telefonoval, zvedl hlavu a podíval se na McMahona. McMahon se zastavil u Roachova stolu a opsal prstem do vzduchu kolečko, aby svému šéfovi naznačil že je třeba ukončit konverzaci, protože se objevilo něco důležitého. Roach přikývl a řekl osobě, se kterou mluvil, že musí jít. Pak zavěsil sluchátko a zeptal se:

„Co se děje?“

„Naši přátelé nám poslali zprávu. Měl jsem ji u nosu celý den.“

„Koho tím myslíš?“ zeptal se Roach. „Máme spoustu přátel.“

„Atentátníci.“

McMahon obešel Roachův stůl a naťukal do telefonu číslo své hlasové schránky. Když byla připravena, stiskl tlačítko reproduktoru.

„Poslechni si to!“

Z reproduktoru se ozval počítačový hlas. Roach seděl jako uhranutý a pozorně naslouchal. Pomalu začínal rozumět událostem dnešního odpoledne. Když zpráva skončila, požádal McMahona, aby ji přehrál znovu. Jakmile zazněla podruhé, McMahon ji uložil a pak se podíval, jak na ni bude ředitel reagovat.

„Co je to sakra za lidi?“ zeptal se Roach nechápavě.

„Nejsou to žádní teroristé, Briane, na tom se musíme shodnout už teď. Nejedná se ani o žádné krajní nacionalisty. Kdyby to tak bylo, byl by prezident dávno mrtev. Teroristům je jedno, jestli zabijí agenty Tajné služby nebo mariňáky. Kennedyová to řekla už první den zcela jasně. Jsou to vycvičení diverzanti.“

„Myslím, že máš pravdu. Kromě toho – teroristé by tu zprávu neposílali nám, ale médiím. Čím víc rozruchu, tím líp… Můžeme si být naprosto jistí, že ta zpráva pochází od skupiny, zodpovědné za předcházející útoky?“

„Jsem si na devadesát devět procent jistý. Zpráva přišla do mé hlasové schránky patnáct minut po tom, co Marine One odstartovala. Počítačový hlas zní stejně jako ten, který dostala ABC po Bassetově vraždě. Laboratoř ten zvuk právě prověřuje.“

„Jak dlouho jim to bude trvat?“

„Říkali do hodiny. Kdy to oznámíme prezidentovi?“

„Asi za třicet minut letím do Camp Davidu na informativní schůzku. Do té doby s tím počkám a řeknu mu to osobně.“ Roach chvíli hleděl do prázdna a přemýšlel o záznamu. „Nemusíš letět, jestli nechceš. Jsem si jistý, že tu máš spoustu práce, a kromě toho vím, jak tyhle schůzky nesnášíš.“

„Blázníš? Myslíš, že si nechám ujít výraz na Garretově tváři, až se dozví, že teď půjdou po něm?“

Roach pokýval hlavou a podíval se na hodinky.

„Vrať se sem za třicet minut. Vrtulník nás vyzvedne na střeše. A ještě jedna věc! Hoši z Tajné služby dnes dostávali celý den pěkně na frak. Pokud ti to nebude vadit, chtěl bych, aby to byl Jack Warch, kdo prezidentovi řekne o těch radarových jednotkách a o zařízení na odpalování světlic. Řeknu, jak nám pomáhá pri tom, co děláme, a jestli chceš, nechám tě, abys promluvil o té zprávě od atentátníků.“

„To není třeba. Postarej se o to ty, a ať to Warch klidně vede.“

McMahon vyšel z Roachovy kanceláře a vrátil se do své.

Let vrtulníkem z Hooverovy budovy do Camp Davidu trval asi dvacet minut. Roach, McMahon a dva ředitelovi tělesní strážci seděli na zadních sedadlech. Roach využil času, aby se od McMahona dozvěděl všechno o současném stavu vyšetřování. Po přistání je odvezli do hlavního stanu a pak doprovodili do konferenční místnosti.

Prezident a Garret tam vstoupili něco po sedmé večer a usadili se v čele stolu. Mike Nance seděl na vzdáleném konci tak, aby na každého dobře viděl. Stansfield, Roach a McMahon seděli na jedné straně stolu, Warch a ředitel Tracy na druhé.

Garret se podíval na Roache a unaveným hlasem se ho zeptal:

„Pane řediteli, máte nějaké nové informace od doby, kdy jsme spolu mluvili naposledy?“

„Ano, obdrželi jsme zprávu od atentátníků. Zvláštní agent McMahon vám o ní řekne víc.“

Roach se otočil na McMahona a kývl na něj.

Každé místo u velkého konferenčního stolu mělo vlastní telefon. McMahon si přitáhl nejbližší a vyťukal na něm číslo své hlasové schránky.

„Těsně předtím, než jsme se vydali na cestu sem, jsme objevili vzkaz od atentátníků. Omluvte mne, ale chvíli mi potrvá, než se k němu dostanu.“

McMahon našel vzkaz, stiskl tlačítko reproduktoru a zase se usadil na židli. Zpráva se začala přehrávat:

„Zvláštní agente McMahone, víme, že jste byl pověřen vyšetřením atentátů na Fitzgeralda, Koslowskiho, Downse a Basseta. Odmítáme tiskovou kampaň, kterou jste proti nám rozpoutali. Prezident a jeho lidé by ji měli zastavit dřív, než je k tomu přinutíme silou.“

Prezident i Garret se na McMahona podívali, když uslyšeli jeho jméno. Všichni napjatě poslouchali pokračující zprávu. Když záznam skončil slovy: „Tajná služba nás nedokáže zastavit. Může naše akce ztížit, ale nedokáže ochránit prezidentův život. To je poslední varování,“ otočil se bledý prezident na Jacka Warche a ředitele Tracyho, jako by od nich čekal ujištění o opaku. Setkal se však jen s ledovými pohledy a tichem.

Garret zvrátil hlavu na opěradlo a zasunul obě ruce do podpaždí, aby nebylo vidět, jak se mu třesou. Ticho, které v místnosti panovalo, situaci ještě zhoršovalo. Garret se podíval na McMahona a zeptal se:

„Jak můžeme vědět, že je to autentický záznam?“

McMahon odpověděl vyrovnaným hlasem: „Naši technici ho před mým odjezdem analyzovali. Hlasová stopa je shodná se vzkazem, který jsme obdrželi po zastřelení mluvčího Basseta.“

Garret začal skřípat zuby. Neměl rád překvapení a byl si jist, že mu McMahon a Roach pásku do poslední chvíle zcela úmyslně tajili. Garret mezi zuby procedil:

„Jak dlouho o té pásce víte?“

„Nekontroloval jsem svou hlasovou schránku od rána asi do šesti večer.“

„Kdy tam atentátníci vzkaz nechali?“

„Asi ve dvanáct třicet odpoledne.“

Garret se vymrštil k hraně stolu. „Měl jste ji od dvanácti třiceti a nic jste nám o tom neřekl?“

„Atentátníci ji na mém záznamníku nechali ve dvanáct třicet, ale já ji objevil až v šest hodin. Protože jsme sem měli letět v sedm, rozhodli jsme s ředitelem Roachem, že bude lepší přehrát záznam přímo tady.“

„Tak moment, zpomalte! Není náhodou běžné, že svou hlasovou schránku kontrolujete častěji, než jednou denně?“

„Za běžných okolností ano, ale dnes jsem měl poněkud hodně práce.“

„Až příště dostanete něco tak důležitého, budete nás o tom informovat okamžitě! Fakt, že jste to neudělal hned, svědčí jen o vaší neschopnosti!“

McMahon si to příliš užíval, než aby se dal Garretem vyvést z míry. Pohodlně se opřel o opěradlo, založil ruce a usmál se. Jack Warch, který seděl vedle Garreta, se naklonil dopředu a ze strany se Garretovi upřeně zahleděl do očí.

Garret to nemohl přehlédnout. Sklonil hlavu, aby se podíval do svých poznámek, a zamumlal si něco pro sebe. Chvíli nikdo nepromluvil, až se o to pokusil nervózní prezident Stevens. Prvním slovům nebylo rozumět, proto začal znovu.

„Mohli dnes Marine One sestřelit?“

Warch odpověděl bez zaváhání:

„Ano.“

Garret si odkašlal a řekl tak zdvořile, jak jen dokázal:

„Jacku, nebuďme tak ukvapení. Neměli bychom dělat závěry, dokud nebudeme mít víc informací.“

Garretovi se nelíbilo, že by prezidenta měl strašit někdo jiný než on sám.

Warch pokrčil rameny a řekl: „Svůj názor zakládám pouze na faktech. Atentátníci nám už dokázali, že jsou schopni všechno dopředu přesně plánovat. Nejenže zjistili, kterým vrtulníkem poletí prezident, přinutili dokonce Marine One letět kurzem, který sami naplánovali. Mluvil jsem s piloty a ti říkají: Není nejmenších pochyb o tom, že Marine One mohla být dnes odpoledne sestřelena.“

Prezident zavřel oči a potřásl hlavou. Za několik sekund se podíval na Warche a zeptal se:

„Můžete mě ochránit, nebo ne?“

„Pokud budete i nadále ignorovat má doporučení, pak ne.“

„Co myslíte tím, že jsem ignoroval vaše doporučení?“ zeptal se prezident téměř prosebně.

Tentokrát se podíval na Warchova nadřízeného, ale odpovědi se nedočkal. Warch svého šéfa přesvědčil, aby se do toho nepletl. Měl nechat na něm, jak prezidenta postavit tváří v tvář lidské smrtelnosti.

„Pane, když jste mne vy a pan Garret informovali, že si přejete uspořádat setkání v Camp Davidu, řekl jsem vám, že to není dobrý nápad a že byste je měl uspořádat v Bílém domě. Vy jste mé doporučení ignoroval, proto vás dnes málem zabili.“

Warch se na chvíli odmlčel a pak pokračoval autoritativnějším tónem:

„Zvláštní agent Dorle řekl mluvčímu Bassetovi, že by měl zrušit veškerá dohodnutá veřejná vystoupení. Mluvčí jeho radu ignoroval a teď je mrtvý. Já vám už dva a půl roku říkám, že bezpečnostní opatření Bílého domu nejsou dostatečná, že lidé od tisku mají příliš velkou volnost pohybu a přicházejí a odcházejí si, jak se jim zachce. Dnes na má slova došlo. Mimo jiné jsem přišel na to, jak atentátníci věděli, kterým vrtulníkem poletíte.“

Warch se podíval na prezidenta a opět udělal malou pauzu, aby napětí v místnosti patřičně vzrostlo. Tuto kartu chtěl vynést tak dobře, jak jen to půjde.

„Moji agenti rozebrali na součástky všechno, co bylo na dohled od Jižní zahrady. Jeden z nich našel na spodní straně ovládacího panelu přenosového vozu ABC News dálkově ovládané zařízení. Bylo připojeno k ovladači živého vysílání. Když jsem plánoval opatření pro dnešní odpoledne, navrhl jsem, aby novináři nesměli do prostoru Jižní zahrady, dokud helikoptéry neodletí. Minulý týden došlo ke čtyřem vraždám význačných politiků. Domníval jsem se, že opatrnost je proto na místě. Můj návrh jste zamítli s odůvodněním, že se jedná o příliš důležitou událost. Proto byly tisk a televize u všeho. Několik členů vašeho kabinetu si dokonce přálo, aby televizní stanice přenášely odlet živě. Řekl jsem, že je to zcela vyloučeno, a nakonec jsme dospěli ke kompromisu. Povolili jsme jim natočit alespoň záznam, který by se ve vysílání objevil později.

Těsně před příletem prvního vrtulníku vypnuli moji agenti živé vysílání ve všech přenosových vozech. Od té chvíle se mohlo natáčet pouze na záznam. V té chvíli atentátníci aktivovali zařízení, umístěné pod ovládacím panelem přenosového vozu ABC News. Tak mohli sledovat všechno, co se odehrávalo na Jižní zahradě, v přímém přenosu.

Tito atentátníci velice dobře vědí, kde máme své slabiny, a vědí taky, že naše schopnost chránit vás je přímo závislá na tom, jestli si vy sám přejete být chráněn. Přesně chápou vztah mezi politikem a médii, a pokud budete nadále vystupovat před novináři a na veřejnosti, nebudeme vás moci ochránit.“

Prezident se podíval na svého hlavního ochránce a řekl:

„Jacku, udělej, co uznáš za vhodné, aby byla moje bezpečnost zajištěna. Já tě poslechnu.“

Roach si povšiml, že prezident je v neobvykle přístupném rozpoložení, a rozhodl se toho využít.

„Pane prezidente, naše vyšetřování narazilo na překážky. Domníváme se, že atentátníci jsou bývalými členy speciálních komand Spojených států. Zvláštní agent McMahon a jeho lidé se však při svém vyšetřování na velitelství těchto jednotek v Pentagonu nesetkali s pochopením. Brání nám tam v každém kroku.“

Prezident se podíval na Nanceho. „V čem je problém, Miku?“

„Víte, pane, tady se jedná o otázky národní bezpečnosti. Většina požadovaných osobních dokumentů je buďto přísně tajná, nebo obsahuje přísně tajné informace o našich zahraničních operacích.“

Poprvé za celou dobu jejich spolupráce prezident Nanceho přerušil.

„Nechci už slyšet o žádných problémech! Chci vidět výsledky.“

Stevens se obrátil zpět k Roachovi. „Zítra ráno si vyzvednete písemný rozkaz, který agentu McMahonovi umožní prozkoumat všechny osobní složky, jaké si bude přát vidět. Je načase, abychom se přestali vést v závěsu. Chci ty darebáky vidět za mřížemi!“

Nance se z druhého konce stolu podíval na prezidenta a kousl se do rtu. Stevens byl právě v příliš povznesené náladě. Tohle budou muset prodiskutovat později. Neexistovala absolutně žádná možnost, že by někdo získal přístup k tajným materiálům bez povolení. To se týkalo zejména FBI. Zatímco Nance přemýšlel, jak tento nový problém vyřešit, Warch všechny zúčastněné informoval o důkazech, které nalezli pod mostem.

Zatímco schůzka pokračovala, Nance si uvědomil, že Garret je nezvykle potichu. Předpokládal, že to lze přičíst hrozbě, vyslovené atentátníky.

Pak v duchu přešel od Garreta k Stansfieldovi. Proč ředitel Stansfield mlčel, když přišly na přetřes osobní složky příslušníků zvláštních jednotek? CIA musela mít eminentní zájem udržet tyto dokumenty z dosahu FBI.

Schůzka skončila těsně po osmé hodině večer. Všichni kromě Garreta a Nanceho opustili konferenční místnost. Když se dveře zavřely, složil Garret hlavu do dlaní a promnul si oči.

„To je ale zkurvená situace!“

Nance se posunul na židli a přeložil nohu přes nohu. Sledoval Garreta a snažil se uhodnout, nač právě myslí. Nance zaklonil hlavu a řekl:

„Během porady jsi byl velmi zamlklý, Stu. To tě ta páska tak vzala?“

Garret nechal ruce sklesnout na stůl a vzhlédl zarudlýma očima.

„Ne… Možná trochu, sám nevím…“ Sáhl do kapsy košile. „Bože, jak já si musím zakouřit!“ Vložil cigaretu do úst a zapálil ji. Zhluboka do sebe nasál chuť hořícího tabáku a řekl: „Nemůžou mě zabít, pokud jim k tomu nedám příležitost. Měsíc nevyjdu z Bílého domu. Vezmu si jednu z ložnic pro hosty a nastěhuju se tam.“

Garret do sebe několikrát vtáhl cigaretový kouř a zamračil se.

„Nemám strach z těch teroristů. Starosti mi dělá něco jiného. Objevil se nový a velice nepříjemný problém. Warch ví, co jsme provedli Franku Moorovi. Řekl mi, že ví, kdo se do toho zapletl, a pokud se nestáhnu a nebudu ho poslouchat, práskne všechno FBI.“ Garret vstal a začal přecházet místností. „Jako bysme neměli i tak dost problémů – teď ještě tohle!“

Nance nespouštěl z Garreta oči, ale zdánlivě zachoval klid.

„Padlo v té souvislosti moje jméno?“

Garret se zastavil a aniž se na Nanceho podíval, řekl:

„Ano.“

„Řekl nějaká další jména?“

„Ano.“

„Jaká?“

Garret se podíval na Nanceho a pak se zahleděl na obraz na zdi.

„Zmínil se o Arthurovi.“

Nance ucítil ostrou bolest ve spáncích.

„Mluvil o Arthurovi?“

Garret neochotně přikývl.

„Nemám ponětí, jak se o tom dozvěděl. Já o tom nikomu neřekl.“

Nance navenek zachoval klid, ale uvnitř to v něm vřelo. Nemusel dlouho přemýšlet, aby mu došlo, jak se o tom Warch dozvěděl. Warch, nebo někdo z jeho lidí, museli slyšet, když se Stu o jejich kousku s bůhvíkým bavil.

„Arthur z toho nebude mít radost! Určitě si s tebou o tom bude chtít promluvit. Udělej si volno na zítra večer. Chce s námi o něčem hovořit, ta věc prý nesnese odklad. Zařídím pro nás nějakou dopravu.“

21 KAPITOLA

Nad vysokými borovicemi se vznášel úzký srpek bělostného měsíce. Čtyřdveřová Královna Viktorie se přiblížila k hlavní bráně Camp Davidu a oba pasažéři na zadních sedadlech se přikrčili. Kovová brána se otevřela a řidič přidal plyn. Míjel dav reportérů, tlačících se za kordonem námořních pěšáků s automatickými karabinami M16 na prsou.

Reportéři a kameramani do sebe strkali, jak se snažili zahlédnout, kdo jede ve voze. Sedan pokračoval až za první zatáčku, kde zpomalil.

Dvě stejné limuzíny, které zatím parkovaly u krajnice, zaujaly pozice před a za autem, převážejícím poradce pro otázky národní bezpečnosti a šéfa prezidentova týmu.

Sobotní rozpočtová schůzka v Camp Davidu skončila poměrně úspěšně. Garret přišel s účetními triky, které mohly působit dojmem, že deficit bude značně nižší, než ve skutečnosti. To mělo politikům usnadnit prohlášení, že se některé výdaje podařilo výrazně omezit, aniž by k takovým rozhodnutím muselo skutečně dojít. Tento postup měl uklidnit atentátníky a poskytnout FBI čas na jejich dopadení.

Pochybnosti Mika Nanceho o stabilitě politické koalice se ukázaly jako opodstatněné.

Senátor Olson tuto dohodu odmítl akceptovat a řekl prezidentovi, že se nebude podílet na klamání amerického lidu. Požadoval, aby rozpočet obsahoval skutečné škrty, jinak na dohodu nepostoupí. Šedovlasý senátor z Minnesoty prezidentovi řekl, že bude po dobu jednoho týdne mlčet, ale pokud bude Garret pokračovat ve svých účetních machinacích i pak, odhalí tisku rozpočtové škrty v jejich pravém světle – jako podvod.

Nance a Garret strávili většinu času z padesátiminutové jízdy šeptáním.

Marylandské silnice, po kterých jeli, byly potemnělé a doprava slabá. Když dorazili k Arthurovu sídlu, vedoucí a zadní sedan se odpojily a zaparkovaly u krajnice. Vůz přivážející Nanceho a Garreta dojel až k železné bráně. Dva silné reflektory osvětlily vstup na pozemek.

Mohutný muž v kombinéze se samopalem Uzi v rukou vyšel ze strážnice a přistoupil k sedanu. Kovová svorka přidržovala pod hlavní zbraně baterku, kterou muž rozsvítil. Namířil ji na zadní okno vozu a posvítil si na Nanceho a Garreta. Přikývl a pak přikázal řidiči, aby otevřel kufr. Přešel k zadní části vozu, zkontroloval ji a pak se vrátil do strážnice.

Arthur seděl za stolem v pracovně a sledoval situaci u hlavní brány. Nalevo od jeho stolu byly do zdi zapuštěny čtyři bezpečnostní monitory a dvě velké barevné televize. Arthur pozoroval, jak se hlídač vrátil na strážnici a po chvíli otevřel bránu. Jakmile auto projelo, brána se opět zavřela. Na dalším monitoru Arthur pozoroval, jak se auto blíží příjezdovou cestou, až zastavilo před domem. Tam už stáli dva hlídači, jeden z nich měl po boku německého ovčáka.

Garret a Nance vystoupili z vozu a zůstali stát, dokud je pes neočichal a dokud je nezkontrolovali detektorem kovu. Konečně se dveře domu otevřely a třetí strážný je odvedl halou k Arthurově pracovně.

Arthur stiskl tlačítko na spodní straně stolu. Ze stropu se spustila stará rámovaná mapa, která zakryla všechny monitory. Arthur se zvedl a přešel ke krbu, o jehož římsu se opřel. Ačkoli mu už bylo přes sedmdesát, stále chodil pevně a vzpřímeně. Upravené stříbrné vlasy měl sčesány dozadu; končily palec nad bílým límečkem košile. Nehty měl po perfektní manikúře a drahý oblek na jeho štíhlé postavě dokonale seděl.

Dveře se otevřely a Nance s Garretem vstoupili.

Arthur se stále opíral o římsu krbu a čekal, až jeho hosté přijdou blíž. Nance se zastavil asi deset stop od něj a formálním tónem řekl:

„Arthure, dovol abych ti představil Stua Garreta.“

Garret udělal pár kroků dopředu a napřáhl vlhkou, lepkavou ruku.

„Je skvělé se s vámi konečně setkat! Už dlouho jsem se na tuto příležitost těšil.“

Arthur lehce pokýval hlavou. „Potěšení je na mé straně.“ Pak pokynul k několika židlím a řekl: „Prosím, posaďte se! Chcete se něčeho napít?“

Nance přistoupil k Arthurovi. „Ještě než začneme, chtěl bych si s tebou o něčem promluvit mezi čtyřma očima.“

Arthur pochopil a otočil se ke svému druhému hostu. „Pane Garrete, kouříte doutníky?“

Garreta jeho otázka zaskočila. „Eh…, eh…, ano, kouřím!“

Arthur přešel ke stolku, vzal do rukou skříňku z třešňového dřeva a otevřel ji. Garret si vzal jeden z doutníků a přivoněl k němu. Arthur mu podal nástroj a Garret odsekl konec.

„Doprovodím vás ke dveřím!“ Arthur vedl Garreta přes celý pokoj až k francouzským dveřím. „Z verandy je krásný výhled na Chesapeake. Myslím, že se vám bude líbit.“

Arthur otevřel dveře. „Za minutku se k vám přidáme.“

Arthur za svým hostem zavřel, otočil se a vrátil se k Nancemu. „V čem je problém?“

„Vypadá to, že naše přemlouvání kongresmana Moora prasklo.“

„Kdo to ví?“

„Jack Warch. Je zvláštním agentem v…“

„Vím, kdo to je. Jak se to dozvěděl?“

Nance se podíval k verandě a pak Arthurovi řekl o konfrontaci mezi Garretem a Warchem. Když skončil, Arthur se zeptal:

„Jak myslíš, že se o tom Warch dozvěděl?“

„Myslím, že Garret nebyl tak opatrný, jak by měl.“

„S tím názorem souhlasím.“

Arthur nebyl příliš emocionální, ale Nance od něj očekával alespoň nějakou reakci. Nic takového se nestalo.

„Co s Warchem uděláš?“ zeptal se Nance.

Arthur se na chvíli zamyslel.

„Prozatím nic. Někdy před čtyřmi lety jsem četl jeho osobní záznam. Není z těch, kdo všechno vyžvaní tisku. Kromě toho by Tajná služba nechtěla přivést prezidenta do ponižující situace. Řekni Garretovi, aby se prozatím stáhl, a já připravím nouzový plán pro případ, že by Warch překročil hranice.“

„Už jsem Garretovi řekl, aby se držel zpátky, a on mi vyhověl.“

„Říkal jsi mu něco o mém návrhu?“

„Ne, řekl jsem mu jen, že bys s námi chtěl mluvit. Myslí si, že o ničem nevím.“

„Dobře.“

„Ještě mu o tom chceš říct?“

„Ano.“

„Nejsem si jistý, jestli je to dobrý nápad. Vždycky jsi říkal, abych nedůvěřoval amatérům.“

„Vždycky jsem ti říkal, abys nevěřil nikomu.“

Arthur se otočil a přešel místností ke knihovně, pokrývající celou jednu stěnu. Povzdechl si. Nance ho poslušně následoval. Neřekl nic, kráčel jen dva kroky za Arthurem.

„Pan Garret má svoje chyby, ale je to velmi ctižádostivý muž, který udělá cokoli, aby uspěl. O kongresmanu Moorovi nedržel jazyk za zuby, jak by měl, jenom proto, že neviděl všechny možné důsledky svého jednání. Díky Warchovi dostal lekci. Kromě toho, člověk jako Garret dokáže udržet tajemství úměrně k závažnosti celé věci. Čím víc může ztratit, tím větší si bude dávat pozor. Když zvýšíme sázky, bude mlčet jako ryba.“

„Chápu logiku tvého úsudku, ale jsi si jistý, že ho potřebujeme?“

„Ano. Za to, že mu pomohu, budu ale chtít nějaké ústupky.“ Nance přikývl. „Jak si přeješ.“

„Přidejme se teď k našemu příteli!“

Ještě než vyšli ven, otevřel Arthur skříňku s doutníky, nabídl Nancemu a pak si vzal sám. Oba vyšli francouzskými dveřmi do temnoty podzimní noci.

Garret stál na kraji verandy a nervózně očekával, kdy ho zavolají dovnitř. Bylo mu jasné, že Nance Arthurovi právě líčí problémy s Warchem, a měl strach z Arthurovy reakce. O bývalém operačním řediteli CIA slyšel velice ošklivé věci.

Arthur Higgins velel černým operacím CIA téměř třicet let, než byl donucen k odchodu. Jako důvody se uváděly jeho věk a pád Železné opony. Mezi agenty se však šuškalo, že ho nebylo možné vůbec ovládat, že příliš často vedl operace zcela po svém, nezávisle na prezidentovi a rozhodnutí Kongresu.

Garret se otočil, když na kamenné podlaze uslyšel kroky.

„Jak se vám líbí výhled?“ zeptal se Arthur.

Za těch pět minut, kdy tu stál, si Garret vůbec neuvědomil nádhernou rozlehlost Chesapeake, kterou měl celou dobu přímo před očima. Rychle ji přelétl pohledem a řekl:

„Je mnohem větší, než jsem čekal.“

Arthur se usmál. Bylo mu jasné, že Garret není člověkem, který by ocenil majestátnost přírody. Byl to jednoduchý, nekomplikovaný muž. Nebyl hloupý. Pohyboval se pouze v jedné rovině, zaměřen přesně na své cíle. Bylo snadné předvídat, co udělá, což přesně vyhovovalo Arthurovým potřebám.

Arthur k němu obrátil svou klidnou sebejistou tvář a uklidňujícím hlasem řekl:

„Pane Garrete, myslím, že vám mohu pomoci.“

22 KAPITOLA

McMahon se po páteční schůzce s prezidentem domníval, že stráví celý víkend s týmem agentů nad osobními složkami příslušníků zvláštních jednotek. Prezidentův slib spolupráce však neměl dlouhého trvání.

Sobota a neděle utekly a McMahon neprověřil jediný dokument. Někomu se podařilo změnit prezidentův názor a McMahon dobře věděl, kdo to pravděpodobně byl.

V neděli večer dostal vzkaz, že se má ráno přesně v sedm hodin dostavit do Pentagonu. Mohl si přivést dva lidi, kteří mu pomohou při prohlížení vybrané skupiny osobních dokumentů. Podle jakých pravidel byly vybírány, se mohl jen dohadovat. Jedna věc ale byla jistá – pomalu mu docházela trpělivost.

Když McMahon procházel dlouhou strohou halou kdesi v podzemí Pentagonu, přemýšlel, jestli to nebude jen ztráta času, nebo zda s ním konečně začnou spolupracovat. Přivedl si Jenningsovou a Kennedyovou a všichni tři teď poslušně následovali armádního poručíka. Dovedl je do kanceláří velitelství zvláštních operací. Skutečné operační velitelství se ovšem nacházelo na letecké základně v Severní Karolíně.

Než dorazili k cíli, prošli celkem třemi kontrolními stanovišti.

U dveří VZO je seržant námořní pěchoty, sedící za neprůstřelným plexisklem, požádal o doklady. Když je zkontroloval, stiskl tlačítko a vnější dveře se otevřely. Poručík návštěvníky odvedl do pohodlné recepce, kde je vyzval, aby se posadili.

O několik minut později se objevil brigádní generál s šálkem kávy v levé ruce. Měl krátké, na ježka ostříhané vlasy, a měřil asi pět stop a deset palců. Temně zelené výložky s generálskými hvězdami jako by mu trčely přímo z krku. Vypadal jako ukázkový mariňák z náborového plakátu – od hranaté čelisti po perfektně vyžehlené kalhoty a nablýskané boty. McMahon nemohl přehlédnout, že generálova ramena jsou téměř dvakrát tak široká jako jeho pas. U většiny generálů, které znal, tomu bylo naopak.

Generál natáhl pravou ruku. „Zvláštní agent McMahon? Generál Heaney. Rád vás poznávám.“

„Nápodobně, generále!“ McMahon trochu sykl, když mu ten pitbullteriér zmáčkl kosti dlaně.

„Vy musíte být doktorka Kennedyová, a vy zvláštní agent Jenningsová!“

Jenningsová a Kennedyová se s generálem pozdravily. McMahon se zatím snažil protřepat ruku, aby ho přešla bolest po generálově stisku.

„Budete si někdo přát kávu?“

McMahon a Kennedyová řekli, že ano, a generál je odvedl do malé kuchyňky. Vzal do ruky konvici a řekl: „Možná si do ní budete chtít dolít trochu vody. Dělám si trochu silnější.“

McMahon kávu ochutnal a musel souhlasit.

„Zvláštní agentko Jenningsová, mohu vám přinést nějaký drink nebo něco podobného?“

„Máte nějakou dietní kolu?“

„V kanceláři mám soukromou zásobu. Počkejte chvíli, hned se vrátím.“

„Neobtěžujte se, generále! Voda bude stačit.“

„Kdo mluví o obtěžování?“ Generál zmizel na konci chodby. Zanedlouho se objevil se dvěma plechovkami dietní koly. „Vzal jsem jednu navíc, kdybyste dostala žízeň.“

Jenningsová natáhla ruce. „Děkuji, pane! Skutečně jste se nemusel obtěžovat.“

„Neobtěžovalo mě to. A teď pojďte, chci vám někoho představit.“

Společně opustili místnost a prošli kolem několika dveří. Pak se generál zastavil a uvedl je do špičkově vybavené konferenční místnosti. Každé místo u stolu mělo vlastní telefon, vysouvací klávesnici a počítačový monitor, zapuštěný do desky konferenčního stolu. „Tady budeme trávit většinu času. Prosím, udělejte si pohodlí. Za chvíli se vrátím.“

Když se generál za několik minut vrátil, měl s sebou stoh složek s dokumenty. Doprovázela ho starší námořní důstojnice.

„Dovolte, abych vám představil kapitána McFarlandovou. Je psycholožkou naší jednotky.“

Doktorka McFarlandová se se všemi pozdravila, zatímco generál Heaney rozdělil dokumenty na stole do tří hromad.

„A ještě někdo se k nám přidá.“ Generál stiskl tlačítko interkomu a řekl: „Miku, pošli sem pana Delapenu!“

„Ano, pane!“

Generál se napřímil a požádal všechny, aby se posadili. Za malou chvíli do místnosti vstoupil muž v modrém obleku a proužkované kravatě. Přešel k židli a položil na zem kufřík. Byl to muž středního vzrůstu, s čistou pletí a pokročilou pleší. Generál ho představil pouze jako pana Delapenu. McMahon si ho pozorně prohlížel a snažil se odhadnout, co může mít civilista společného s tajnými operacemi.

„Pane Delapeno, ještě jste nám neřekl, odkud jste.“

„Pracuji pro národní bezpečnost – National Security Agency.“

„Co má NSA s tímto případem společného?“

„NSA má na starosti otázky, spojené s národní bezpečností Spojených států.“

„Takže vás poslal pan Nance, abyste na nás dohlédl?“

Delapena se podíval na generála, ale na McMahonovu otázku neodpověděl.

Po několika minutách nepříjemného ticha tleskl generál do dlaní a řekl: „Tak dobře, pusťme se do toho!“ Generál položil ruce na dva ze tří stohů dokumentů, které měl před sebou na stole.

„Toto jsou osobní dokumenty někdejších černých příslušníků zvláštních jednotek ve věku od čtyřiadvaceti do čtyřiatřiceti let. Jsou rozděleni do skupin podle toho, kde sloužili. Stoh po mé levici obsahuje bývalé Zelené barety, stoh uprostřed členy Delty Force a ten po mé pravici příslušníky Navy SEAL. Máme tu sto jedenadvacet Afroameričanů ve věku od dvaceti čtyř do třiceti čtyř let, kteří patřili k Zeleným baretům, třicet čtyři z útvaru Delta Force a dva z Navy SEAL. Než budeme pokračovat, chci vás požádat, abyste nám v případě, že se rozhodnete kohokoli z těchto lidí kontaktovat, umožnili účast.“

Generál se podíval na McMahona.

„V tom nevidím problém.“

Generál přikývl a pak jim přes stůl přisunul tři hromady složek.

McMahon otevřel první a přelétl očima jediný list, který v ní našel.

V pravém horním rohu viděl nalepenou fotografii a dále tu našel základní informace: datum a místo narození, číslo zdravotního pojištění, záznam o dosaženém vzdělání, datum vstupu do služby a datum odchodu. McMahon list otočil, ale druhá strana byla čistá.

Aniž by pohnul hlavou, zvedl McMahon oči ke generálovi.

„Kde jsou psychologické profily a hodnocení výkonu?“

Generál se obrátil na Delapenu a pak opět na McMahona.

„Podle pokynů VZO a NSA byly vyjmuty.“

McMahon hodil složku zpět na druhou stranu stolu a řekl: „Tohle mi absolutně nijak nepomůže. Musím zjistit motiv, a to nemůžu udělat z fotografie, data narození a zprávy o dosaženém vzdělání. Prezident mi slíbil plnou spolupráci.“

McMahon se obrátil na Delapenu.

„Ví o tomhle prezident?“

„Mike Nance mu všechno podrobně vysvětlil.“

„To věřím… Tak dobře, když to chcete po zlém, bude po zlém. Už mám po krk, jak se mnou někdo neustále vymetá chodník. Máme tu dva mrtvé kongresmany, dva mrtvé senátory a teď pokus o zabití prezidenta.“

McMahon stiskl zuby a ukázal prstem na Delapenu.

„Největší hrozbou národní bezpečnosti jsou v tuto chvíli lidé, kteří jsou za ty vraždy zodpovědní. Může mi být ukradená nějaká tajná operace, kterou jste před deseti lety provedli v nějaké zatracené zemičce třetího světa.“

McMahon vstal a řekl Kennedyové a Jenningsové:

„Pojďte, půjdeme!“

Pak se podíval na Delapenu a řekl: „Když to chcete hrát takhle, buďte si jistý, že se sem zítra vrátím s padesáti agenty a s hromadou soudních obsílek.“

Kennedyová a Jenningsová vstaly a vydaly se ke dveřím.

Generál se podíval na Delapenu a snažil se mu naznačit, že by měl něco říct. Když už byli u dveří, Delapena řekl:

„Ne, nevrátíte se.“

„Co jste to řekl?“ zeptal se McMahon a otočil se.

„Nemyslím, že by to byl příliš dobrý nápad.“

„Teď mě dobře poslouchejte, pane Delapeno! Něco si musíme ujasnit. Já dělám pro FBI a vy pro NSA. Tohle je vnitrostátní vyšetřování, takže přísluší nám, ne vám. Právo je v tomto ohledu naprosto jasné, a když si vezmu, kam až tento případ sahá, nebudu mít nejmenší potíž najít soudce, který vystaví předvolání.“

„A já nebudu mít problém najít soudce, který je zablokuje. Víte, pane McMahone, zákony dotýkající se národní bezpečnosti se dají vyložit různě.“

McMahon se vrátil ke stolu a položil ruce na desku. Podíval se Delapenovi do očí a prohlásil:

„Řekněte Miku Nancemu, že pokud se pokusí zablokovat má předvolání, podám proti NSA žalobu pro bránění výkonu spravedlnosti a pak uspořádám největší tiskovou konferenci, jakou kdy tohle město vidělo. Tisk velmi ocení informaci, že podle FBI za těmi vraždami stojí diverzanti, vycvičení vládou Spojených států. Ještě víc je bude zajímat, že se NSA pokouší zablokovat naše vyšetřování.“ McMahon se opět napřímil. „Ty cynické hyeny vás sežerou zaživa!“

„Pane McMahone, pokud něco takového třeba jen naznačíte, budete bez práce.“

McMahon cítil, jak mu stoupá tlak. Měl co dělat, aby se udržel.

„Ale no tak, Delapeno! Budete muset přijít s něčím mnohem lepším. vždyť na tohle nemáte vůbec vliv!“ McMahon se obrátil ke generálovi. „Nemusím udělat nic jiného, než naznačit, že nejste ochotní spolupracovat, a každý kongresman a senátor vám bude bušit na dveře a dožadovat se, abyste svoje záznamy zpřístupnili. A nejenom záznamy, které mě zajímají; budou chtít vidět všechno. Budou vám vyhrožovat, že vám už z rozpočtu nedají ani cent. A pak sestaví fůru komisí. Začnou prošetřovat všechna pochybení, ke kterým tu mohlo dojít. Budou vás otravovat minimálně další dva roky.“

McMahonova neústupnost zvyšovala napětí v místnosti. Generál Heaney seděl s hlavou v dlaních a přál si, aby celý problém najednou zmizel. Delapena si pohrával s tužkou, kterou vytáhl z kapsy. Oba věděli, že McMahon má pravdu, neměli však pravomoc něco udělat.

Rozhodovali lidé nad nimi.

Frustrovaný Delapena řekl: „Pane McMahone, udělejte, co považujete za vhodné, ale musím vám připomenout že nemáte jediný důkaz, že ty vraždy mají na svědomí bývalí vojáci. Nezapomínejte ani na kongresmany a senátory, kteří budou vaše podezření považovat za urážku.“

McMahon jeho slova ignoroval a obrátil se ke generálovi.

„Pane, viděl jste výsledky pitev Fitzgeralda, Koslowskiho, Downse a Basseta?“

Generál přikývl.

„Všiml jste si, jak byl zabit senátor Fitzgerald?“

„Ano.“

„Kolik znáte lidí, kteří dokážou zlomit vaz holýma rukama?“

Generál se na McMahona podíval a řekl:

„Moc ne.“

„Generále, víte stejně dobře jako já, že za těmi vraždami jsou bývalí specialisté armády. Bývalí diverzanti, které něco pořádně užírá. Vy si uvědomujete, že odpověď leží někde ve vašich složkách.“

Generál se podíval na Delapenu a pak se obrátil na McMahona.

„Souhlasím s vámi, ale bohužel mám svázané ruce. Myslíte, že nevím, jak to bude vypadat, jestli se veřejnost dozví, že za tím stojí někdo z mých bývalých hochů? Že jsme se snažili vyšetřování zablokovat?“ Generál sevřel ruku v pěst a udeřil klouby do desky stolu. „Náš problém není v tom, že bychom vám nechtěli pomoct. Problém je v tom, že máme docela reálné obavy ohledně bezpečnosti. Komunita zvláštních útvarů je velice uzavřená. Nemáme ve zvyku sdělovat důvěrné informace lidem venku. Náš úspěch a přežití závisí na utajení.“

Generál odsunul židli, vstal a přešel ke druhé straně stolu.

„Kompletní složka každého příslušníka obsahuje informace o každé akci, které se zúčastnil, o všech dalších členech komanda, o výsledku operace a celé kupě přísně tajných skutečností. Jen velmi málo lidí má neomezený přístup k osobním složkám mých chlapců. Nemohu vám ty záznamy jenom tak otevřít. Riskoval bych příliš.“

„Chápu vaše obavy, generále, ale jak máme bez těch informací pokračovat ve vyšetřování?“

Delapena rovněž vyslovil svůj názor:

„Pane McMahone, nezávidím vám vaši práci, ale musíte pochopit přirozený konflikt zájmů našich služeb.“

„Rozumím vašim obavám ohledně bezpečnosti, ale…“ McMahon otevřel doširoka oči a pokýval hlavou: „Myslím, že zadržení těch vrahů je důležitější.“

„Může být důležitější v této chvíli, ale odhalení našich tajných informací může mít dalekosáhlé následky.“

„Dalekosáhlejší než vraždy kongresmanů a senátorů Spojených států? Ti atentátníci toho jen tak nenechají a nevrátí se do svých domovů. Budou pokračovat.“

Kennedyová usoudila, že je načase, aby do konverzace vnesla trochu taktu.

„Skipe, generál a pan Delapena nejsou žádní paranoici. Kdybych byla na jejich místě, taky bych nechtěla takové dokumenty zpřístupnit.“

Otočila se ke dvěma zbývajícím mužům. „Na druhou stranu, pane Delapeno a generále Heaneyi, musíte pochopit rozsah krize, kterou se FBI snaží vyřešit.“ Kennedyová sundala brýle a otočila je v ruce. „Měli bychom se pokusit najít způsob, jak uspokojit obě strany.“

Kennedyová ukázala brýlemi na generála a Delapenu.

„FBI potřebuje vaši pomoc, aby mohla provést vyšetřování. Nikdo nezná vaše dokumenty líp než vy sami. Jsem si jistá, že byste nás mohli velmi kvalifikovaně upozornit na ty z vašich bývalých mužů, kteří by dokázali vyhlásit válku vlastní vládě. Kdyby na veřejnost pronikla zmínka o tom, že se NSA snažila zabránit FBI pri vyšetřování, mělo by to pro NSA i VZO devastující důsledky.

Musíme se do toho pustit společně a já vám navrhnu, jak bychom to mohli udělat. My v této místnosti bychom mohli vytvořit účelový tým. Pomůžete nám a my podepíšeme prohlášení, že zapomeneme na všechno, co se netýká přímo nedávných atentátů. Tak se vyhneme tomu, aby vaše dokumenty zkoumalo několik tuctů agentů, a FBI si zajistí spolupráci lidí, kteří nejlíp rozumí myšlenkovým pochodům v hlavách těch mladíků.“

Všichni se nad jejím návrhem zamysleli a generál Heaney řekl:

„Ten nápad se mi líbí.“

„Já nevím,“ zapochyboval Delapena. „Pokud jde o vás, doktorko Kennedyová, nemám obavy. Máte rozsáhlejší přístup k tajným materiálům než kdokoli v této místnosti. Pokud takové prohlášení podepíše pan McMahon, snad dokážu přesvědčit své nadřízené, aby na celou věc přistoupili, ale zvláštní agent Jenningsová bude zcela mimo hru.“

„Proč?“ zeptal se McMahon.

„Zvláštní agentka Jenningsová má před sebou ještě dlouhou kariéru. V příštích třiceti letech projde několika odděleními. Pokušení použít informace, které by tu mohla získat, by bylo příliš vysoké. Mí nadřízení s tím nebudou nikdy souhlasit.“

Delapena to řekl, jako by Jenningsová v místnosti vůbec nebyla.

McMahon se obrátil na Kennedyovou a pak na Delapenu.

„Souhlasím, pokud se mnou budete plně spolupracovat.“

Delapena přikývl a pak se podíval na hodinky.

„Musím některé lidi chytit dřív, než se rozutečou po všech čertech. Generále, můžu použít vaši kancelář?“

Generál souhlasil a Delapena opustil místnost.

McMahon obešel stůl a sedl si na židli.

„Generále, shodujeme se v názoru, že ti atentátníci mají zvláštní výcvik?“

Generál naklonil hlavu na stranu a řekl: „Myslel jsem to velmi vážně. Muži, které vycvičíme pro speciální jednotky, jsou unikátní. Doktorko McFarlandová, můžete našim hostům přiblížit jejich psychologický profil?“

Doktorka začala mluvit s lékařskou neutralitou:

„Typický příslušník má nadprůměrný IQ a je po fyzické stránce extrémně fit. Projevuje se jako nekompromisní, bezcitný a emocionálně chladný jedinec. Ve skutečnosti to je velmi soucitný člověk. Je posedlý touhou po vítězství. Nenávidí prohru, ale jen málokdy se přinutí podvádět nebo lhát. Jestliže se však jeho protivník uchýlí k trikům, použije ještě daleko lepší. Je přísně morální a opovrhuje lidmi, kteří postrádají charakter.

Bez přemýšlení nebo zaváhání obětuje život, aby zachránil svého spolubojovníka. Obává se, že promarní život, pokud na sebe nebude dostatečně přísný. Opovrhuje lidmi závislými na moci, penězích nebo návykových látkách. Nesnáší politiky a byrokraty a vyjadřuje jim neskrývanou zášť. Je vycvičen, aby dokázal zabít rychle a spolehlivě. Časem si na zabíjení zvykne jako na přijatelný způsob řešení problémů.

Pokud ho dokážete přesvědčit, že ten či onen člověk je skutečně špatný, stiskne spoušť bez výčitek svědomí. Pochopitelně existují výjimky, ale tak vypadá průměr.“

Ruka generála Heaneye poklesla na stůl. „Působím u zvláštních jednotek přes třicet let a nespočítal bych, kolikrát jsem od některého z chlapců slyšel, že by rádi zastřelili toho kongresmana nebo tamtoho senátora. Víte, neučí nás jen zabíjet. Abychom si uchovali mentální zdraví, učí nás také pohlížet na zabíjení jako na ospravedlnitelný prostředek ve světě, kde jsou dobří a špatní, a kde ti špatní nesmí vyhrát.

Zamyslete se trochu nad tím, co po takovém člověku chceme. Vyšleme ho, aby udělal něco skutečně ošklivého, a ještě mu říkáme že to dělá, aby chránil Spojené státy. Říkáme si, že zbavujeme svět špatných lidí a bráníme Ameriku. Co myslíte, že by se stalo, kdyby si jeden z těch lidí najednou řekl, že politikové, kteří vedou jeho zemi, jsou pro budoucnost USA větší hrozbou, než nějaký náboženský fanatik, kterého letěl přes půl světa zabít?“

Generál se na McMahona přísně zahleděl. „Pokud si tito lidé pomyslí, že skutečná hrozba přichází zevnitř, že ji představuje, cituji, skupina starců, kteří zadlužují budoucnost naší země pro své vlastní sobecké cíle…“ Generál nechal slova atentátníků viset ve vzduchu. „Pane McMahone, jsem si téměř jist, že lidé, kteří za tím vším stojí, jsou diverzanti, vycvičení vládou Spojených států.“

23 KAPITOLA

Michael a Seamus O’Rourkovi vešli do luxusní restaurace, kde je uvítal drobný muž ve smokingu. Oba O’Rourkové byli oblečeni do bezvadných tmavých vlněných obleků. Hlavní číšník zvedl hlavu a pohlédl na ně: „Co pro vás mohu udělat?“

„Tři na oběd,“ řekl Michael.

„Máte rezervaci?“

„Ano, myslím, že na jméno Olson.“ Hlavní číšník se podíval do knihy a spráskl ruce. „Ach, vy musíte být kongresman O’Rourke! A vy musíte být kongresmanův otec.“

„Ne, jsem jeho dědeček.“

„Ach…“ Hlavní číšník se opět podíval do knihy. „Sekretářka senátora Olsona pro vás požadovala klidný stůl v rohu.“ Hlavní číšník vzal zpod pultu tři jídelní lístky. „Pojďte za mnou, prosím, zavedu vás k vašemu stolu.“

Bylo jedenáct čtyřicet pět a restaurace byla skoro prázdná.

Pomocní pracovníci pobíhali sem a tam a připravovali stoly na polední nával.

Hlavní číšník mezi nimi proplachtil s bradou nahoru, jak je vedl ke kruhovému stolu v rohu. Ustoupil stranou a odsunul židli staršímu z O’Rourků. Seamus se posadil a hlavní číšník židli zasunul.

Pak poodstoupil, uklonil se a řekl: „Přeji vám dobrou chuť.“

Seamus si vzal ubrousek a zeptal se: „Jak dopadla ta rozpočtová porada v Camp Davidu?“

„V ranních zprávách hlásili, že Stevensův rozpočet snížili o jednu miliardu.“

Michael zvedl jedno obočí, aby naznačil, co si o té zprávě myslí.

„Chápu správně, že ty tomu nevěříš?“

„Oznámili to jako dohad. To znamená, že buď nikdo neví, co se tam vlastně dělo, nebo že to pustili, aby si otestovali reakci veřejnosti.“

„Co si o tom myslíš ty?“

„Nejsem si jistý.“ Michael se zadíval ke vchodu do restaurace. Právě dorazil senátor Olson se svými tělesnými strážci. „Brzy se to dozvíme, Erik už přišel.“

Senátor Olson a čtyři vážně se tvářící muži následovali hlavního číšníka restaurací. Michael a Seamus vstali, aby se s přítelem pozdravili.

Olson se protlačil přes dva ze svých strážců a hlavního číšníka a napřáhl ruku ke staršímu z O’Rourků. „Seamusi, nevěděl jsem, že jsi ve Washingtonu! Kdy jsi přijel?“

„V pátek ráno.“

Olson stiskl ruku jemu a pak Michaelovi. Hlavní číšník mezitím usadil čtyři agenty Tajné služby u vedlejšího stolu. Tři seděli k Olsonovi a O’Rourkům zády, a jeden čelem. Když se Olson posadil, podíval se na Seamuse a zamračil se.

„Pokud vezmu v úvahu, jak Washingtonem pohrdáš, předpokládám, že se muselo stát něco velmi důležitého, abys přijel.“

Jeho konstatování se setkalo s lehkým úsměvem.

„Ne tak docela! Měl jsem tu nějaké obchodní záležitosti a potřeboval jsem nějakou výmluvu, abych mohl navštívit Michaela a Tima.“

„Je na pile všechno v pořádku?“

O’Rourkova Společnost stavebního dříví byla největším zaměstnavatelem v Grand Rapids, proto na ní měl Olson politický zájem.

„Pila běží dobře, přes všechnu pozornost, kterou mi věnují tví přátelé z EPA a Kontrolního úřadu.“

Ke stolu přistoupil číšník a pozdravil je. Olson byl za takové rozptýlení vděčný. Obdivoval Seamuse, ale ne vždy mu vyhovovaly jeho sklony k přímé konfrontaci. V poslední době si všiml, že i Michael, stejně jako jeho otec před ním, podědil tento čestný, ale ne vždy příjemný irský povahový rys.

Číšník se zeptal, zda si před jídlem budou přát něco k pití. Erik a Seamus si objednali ledový čaj a Michael kolu. Olson jim sdělil, že rozpočtový výbor bude znovu zasedat v jednu hodinu, a pokud jim to nevadí, chtěl by si objednat, dokud je číšník po ruce. O’Rourkovi souhlasili a všichni si objednali.

Když číšník odešel, obrátil se Seamus na svého přítele a řekl:

„Pokud jsem dobře rozuměl, Eriku, byl jsi u té rozpočtové porady v Camp Davidu.“

Olson sklopil oči a otřel si ruce o bílý ubrus. Se studem v očích pak vzhlédl a řekl: „Ano, byl jsem tam.“

„Jak to probíhalo?“

„Raději bych o tom nemluvil.“

Seamus se na něj trochu zamračil, jako by se cítil dotčen. Olson pokrčil rameny a řekl: „Prezident nás požádal, abychom o tom s nikým nemluvili.“

„V ranních zprávách říkali, že jste provedli rozpočtové škrty ve výši jedné miliardy dolarů. Je to pravda?“ zeptal se Michael pochybovačně.

„Říkáš to, jako bys tomu nevěřil,“ ohradil se Olson. „Nemyslím, že je možné dát dohromady dvě politické strany a za dva dny snížit rozpočet o miliardu.“ Olson se podíval na Michaela a pak na Seamuse. „Divili byste se, s čím lidi dokážou přijít, když je zatlačíte do kouta.“

V jeho tváři se zračilo znechucení.

„K čemu tam došlo, Eriku?“ zeptal se Seamus.

„Slíbil jsem prezidentovi, že o tom nebudu mluvit.“

Michael se naklonil k Olsonovi a podíval se mu do očí.

„Jestli si myslíš, že nám nemůžeš věřit, pak už tě tohle město dočista zkazilo.“

Olson se podíval na Michaela, potom na Seamuse, a zamyslel se. Michaelův otec byl Erikovým nejlepším přítelem. O’Rourkové byli nejčestnějšími lidmi, které znal. Když dali slovo, stáli za ním. Olson se zavrtěl na židli a pak se naklonil dopředu. Seamus a Michael udělali totéž.

„Řeknu vám, co se stalo, když mi slíbíte, že to nikomu neprozradíte.“

Seamus a Michael přitakali.

„To znamená nikomu! Hlavně ne Liz, Michaeli!“

„Máš mé slovo.“

Olson jim ve stručnosti popsal události z konce minulého týdne. Michael i Seamus pozorně naslouchali a nepřerušovali ho. Pět minut nato, co Olson začal, dorazil oběd. Všichni své talíře odsunuli stranou a Olson pak pokračoval líčením plánu, který prezident a Garret vytvořili, aby oklamali veřejnost. Olson čím dál ohnivěji gestikuloval a jeho hněv narůstal. Detailně popisoval, jak vláda utratí víc, ale účetně to vykáže jako snížení rozpočtu. O’Rourkové reagovali stejně. Čím víc toho slyšeli, tím více se museli držet, aby něco neřekli. Když senátor skončil, opřel se o opěradlo a dopřál si pořádný doušek vody.

Seamus promluvil první. Řekl svým hlubokým a chraplavým hlasem:

„Ti bastardi si zaslouží zabít.“

Krutost jeho slov Olsona málem přiměla vyplivnout doušek zpět do sklenice.

„To nemyslíš vážně, že ne?“

„To si piš, že myslím!“

Olson se obrátil na Michaela, ale ten neřekl ani slovo.

„Seamusi, jak můžeš říct něco takového? Víš přece, co se stalo.“

Starší z O’Rourků svá slova téměř zopakoval.

„Ti zkorumpovaní bastardi si to zasloužili taky.“

„To nemyslíš vážně!“

„To myslím velice vážně. Vedli tuhle zemi k úpadku. Cítím se mnohem líp, když vím, že jsou po smrti.“

„Tebe ani trochu neděsí, že se nějaká skupina teroristů rozhodla obejít demokracii?“

„Pro někoho terorista, pro jiného bojovník za svobodu.“

„To tě naučila IRA?“

Olson svých slov zalitoval, sotva je vypustil z úst. Nebylo chytré Seamuse provokovat.

Seamus seděl na svém místě jako skála. Jeho oči se zabodávaly hlouběji a hlouběji do Olsonových a jeho velké pěsti se sevřely na desce stolu.

„Budu dělat, že jsem tvou poznámku přeslechl.“

Seamus O’Rourke finančně podporoval Irskou republikánskou armádu v letech po druhé světové válce. Seamus se v Irsku narodil. Jeho rodiče se do Spojených států přestěhovali, když byl ještě velmi malý. Pevně věřil v právo Irska na vlastní vládu. Podle něj se dobytí Irska britskou armádou ničím nelišilo od dobytí Indie nebo jakékoli další kolonie. Podporoval IRA do té doby, než začala pokládat bomby a zabíjet nevinné. To už strávit nedokázal. Bojovat za svobodu jako disciplinovaný voják byla jedna věc, bojovat za ni jako laciný násilník druhá.

Olson přerušil mrtvolné ticho.

„Snad si opravdu nemyslíš, že tihle atentátníci dělají správnou věc?“

„Nejenom správnou, ale taky potřebnou.“

„Nemůžu uvěřit, že to říkáš! Vím, že nemáš rád politiky, Seamusi, ale snad si skutečně nemyslíš, že si ti muži zasloužili zemřít?“

„To si teda myslím.“

„Ztratil jsi všechnu důvěru v demokracii? Ve schopnost lidí provádět změny systému demokratickými prostředky?“

„Ten systém je dnes příliš zkomplikovaný a zkorumpovaný. Každý kandidát lže, aby ho zvolili, a pak prodá duši každé parazitující skupině, která mu dala peníze na kampaň. Systém dvou stran vylučuje jakékoli změny. Nikdo není ochoten postavit se skutečným problémům a udělat to, co je správné.“

„Souhlasím s tím, že by to mohlo jít lépe, ale pořád máme tu nejlepší vládu a nejlepší politický systém na světě.“

Seamus se hlasitě zasmál. „To je sporné, a i v případě že máš pravdu to nevydrží dlouho.“

„Co tím chceš říct?“

„Podívej se na čísla, Eriku! Spějeme k bankrotu. Morálně i finančně. Pokud nedojde k drastickým změnám, nejmocnější stát světa dopadne jako starý Řím.“

„Čemuž se dá předejít násilím?“

Seamus se podrbal na bradě. „Možná.“

Olson nevěřícně zakroutil hlavou.

„Násilí není řešení.“ Senátor se podíval z okna, jako by mu Seamus nestál ani za pohled. „Násilí nikdy nic nevyřeší.“

Seamusova tvář zrudla. Udeřil pěstí do stolu tak silně, až se příbory a talíře zatřásly a agenti Tajné služby u vedlejšího stolu se otočili. Seamus je ignoroval a natáhl se k Olsonovi.

„Eriku, nevadí mi zdravá výměna názorů, ale nikdy mi už nevnucuj tak hloupou poučku! Nejsem jeden z tvých naivních studentíků a nejsem ani nějaký politický aktivista. Viděl jsem lidi zabíjet a sám jsem ve službě naší vlasti zabíjel. Tvoje idealistické teorie možná dobře znějí v blahoslavených sálech Kongresu, ale v reálném světě je nikdo neposlouchá. Násilí patří k životu. Na světě žijí lidé, kteří ho neváhají využít, aby dosáhli svého. Pokud je má něco zastavit, musí narazit na násilí. Kdybychom nikdy nebojovali, pak by svět řídili lidé jako Adolf Hitler nebo Josef Stalin, a tebe by zastřelili za to, že říkáš hlouposti jako: násilí plodí zase jenom násilí.“

Olson se cítil trapně. Nebyl zvyklý, aby s ním lidé mluvili takovým tónem. Nejstarší O’Rourke bral vyslovená slova vážněji než jiní lidé. Olson už zapomněl, že umění dialogu, jak je praktikovali ve Washingtonu, neúčinkuje u mužů a žen, kteří neměli čas na politické pózy. Seamus O’Rourke nepatřil k lidem, které by bylo možné usadit politickými nebo filozofickými slogany.

Olson si zhluboka oddechl a řekl:

„Omlouvám se, Seamusi! Posledních pár týdnů bylo velmi náročných a já se necítím nejlíp.“

Seamus přitakal a přijal omluvu.

Olson se opřel do židle a promnul si oči. „Celá tahle záležitost mě deprimuje.“

Michael mu položil ruku na rameno. „Cítíš se dobře, Eriku?“

„Fyzicky snad, ale mentálně…, to nevím.“ Senátorovy ruce poklesly bezvládně do klína. „Pokud jde o státní dluh, máš úplnou pravdu, Michaeli. Připomínal jsi mi to už léta, a já někde hluboko uvnitř vždycky věděl, že máš pravdu. Vždycky jsem se domníval, že až se dostaneme do skutečných problémů, obě strany odloží své spory a udělají, co bude třeba. Mýlil jsem se. Pokud pomineme války, nacházíme se uprostřed nejhlubší krize od roku 1929, a co uděláme? Vymyslíme účetní trik, jak oklamat americkou veřejnost a ty zatracené atentátníky!“ Olson se odmlčel a potřásl ukazovákem. „A za to všechno může prezident a ten zatracený Stu Garret! Když jednou konečně potřebujeme vůdce, žádného nemáme. Víte, co dělají ti dva idioti? Běhají kolem dokola a zjišťují výsledky průzkumů veřejného mínění!“

Michael pokýval hlavou. „To si dovedu představit. Mají v hlavě jen jedinou věc, Eriku. Jak vyhrát příští volby.“

„Máš samozřejmě pravdu. Je mi z toho špatně.“

„Co s tím chceš udělat?“ zeptal se Seamus.

„Dal jsem prezidentovi týden, aby sestavil nový rozpočet, a pokud to udělá, podepíšu ho.“

„A co když bude i přesto chtít prosadit ten dnešní?“ zeptal se Michael.

„Pak vynesu na světlo, že je to jen účetní podvod.“

Michael pocítil, jak jím projela vlna sebejistoty. Kdyby se do čela celé věci postavil Erik, musel by prezident skutečně sáhnout ke škrtům v rozpočtu.

Senátor se podíval na hodinky a řekl: „K sakru! Moje schůze začíná za pět minut.“

Olson se rozhlédl po číšníkovi, ale ten nebyl k nalezení. Vytáhl proto peněženku, ale Seamus ho chytil za loket a zastavil ho.

„Tohle pusť z hlavy, Eriku! Po tom, co jsi mi řekl, bude pro mě ctí za tebe zaplatit.“

Olson se postavil a usmál se. Plácl Seamuse do zad a řekl:

„Jsi hrozný prevít, Seamusi, ale mám tě rád! Dokážeš vidět věci tak, jako nikdo jiný. Docela by se nám tu hodilo pár takových, jako jsi ty, aby nás udržovali v neustálém poklusu.“

Michael si potřásl s Olsonem rukou a řekl: „Pokud budeš cokoliv, potřebovat, zavolej mi!“

Olson přikývl a odešel. Michael a Seamus se za ním chvíli dívali a pak Seamus zaplatil.

Když vyšli na ulici, začalo právě slunce vylézat z mraků. Michael řekl Seamusovi o svém setkání se Scottem Colemanem.

Seamus řekl jen: „Drž se mu z cesty! Pokud je za tím on, měli bychom být všichni jenom rádi.“

Michael se domníval, že to jeho dědeček bere moc lehkovážně, ale prozatím souhlasil, že bude nejlepší ponechat Colemanovi prostor. Pokud je za těmi atentáty skutečně on, o čemž Michael v této chvíli nepochyboval, byl jeho falešný raketový útok na prezidentovu helikoptéru geniálním tahem. Vyslal jasný signál, že nikdo není nedotknutelný. Teď jen kdyby se Erikovi podařilo vyvinout na Bílý dům dostatečný nátlak, a všechno by mohlo zapadnout do sebe.

Zastavili na první křižovatce a čekali, až se rozsvítí zelená. Michael se otočil a spatřil limuzínu senátora Olsona, vyjíždějící z podzemní garáže půl bloku od nich. Dlouhý tmavý vůz zahnul k nim a zařadil se do provozu na ulici. Michael sledoval, jak se k nim blíží.

Pak ho upoutal vysoký zvuk motocyklu. Černý stroj vyrazil z jízdního pruhu směrem k nim. Řidič i spolujezdec měli černé helmy a černé kožené kalhoty a bundy.

Limuzína dojela ke křižovatce a zastavila na červenou. Chodci začali přecházet ulici, ale pak se zastavili, když se od okolních domů odrazil vysoký zvuk řítícího se motocyklu. Michael zastavil Seamuse paží a sledoval motocykl, ženoucí se ulicí.

Tmavý motocykl prokličkoval mezi řadami aut, která zastavila před křižovatkou, a stále zvyšoval rychlost. Když se dostal až k senátorově limuzíně, muž na zadním sedadle se náhle naklonil a hodil na střechu auta tmavý balíček. Motocykl ostře zabočil doprava a řezal si cestu mezi jízdními pruhy.

Michael se podíval na tmavý balíček a instinktivně zakryl Seamuse tělem. Výbuch byl ohlušující. Střecha limuzíny odlétla a jasně oranžové a červené plameny exploze rozmetaly střepy tmavých oken do všech stran. Výbuch otřásl celým blokem a srazil oba muže i další chodce k zemi.

24 KAPITOLA

Prezident Stevens předsedal schůzi vlády, když do místnosti vstoupil Jack Warch, naklonil se nad jeho židlí a pošeptal mu něco do ucha. Stevens udeřil pěstí do stolu a nahlas zaklel. Postavil se, až málem převrhl židli. Ukázal na Mika Nanceho, sedícího na druhé straně stolu, a vykřikl:

„Do mé kanceláře! teď hned!“

Cestou ke dveřím plácl Garreta po rameni a řekl: „Ty pojď taky, Stu!“

Stevens, Garret, Nance a Warch opustili rychle místnost. Zanechali za sebou překvapené členy vlády, kteří vůbec nechápali, co se to děje.

Ke dveřím Oválné pracovny neměli dál než třicet stop. Stevens šel rychle a kroutil hlavou. Když dorazil ke dveřím, náhle se zastavil. Otočil se a zamířil opačným směrem. Warch, Nance a Garret se zarazili.

Stevens ukázal na druhou stranu chodby: „Půjdeme do Krizového sálu!“

Když míjel Mika Nanceho, ukázal na něj a řekl: „Zavolej sem okamžitě Stansfielda, Roache a Tracyho.“

Nikdo nepromluvil. Všichni následovali Stevense dolů po schodech a do sklepení. Agent na stanovišti jim otevřel dveře Krizového sálu.

Prezident, Garret, Nance a Warch vešli. Stevens zvedl dálkový ovladač, ležící na desce konferenčního stolu, a namířil na vzdálenou zeď.

Dřevěný panel se odsunul a odhalil osm televizorů. Prezident se na ně zadíval a zamumlal si pro sebe:

„To je neuvěřitelné!“

Pět z osmi televizních kanálů vysílalo záběry Olsonovy seškvařené limuzíny. Garret pohlédl na Nanceho, ale Mike ho ignoroval. Pak se zahleděl na Stevense a pokoušel se odhadnout, jak na něj událost působí.

Pokusil se zformulovat otázku, ale než stačil říct dvě slova, prezident ho okřikl:

„Ticho! Nikdo nepromluví ani slovo.“

Sledovali televizní vysílání v naprosté tichosti.

Po pěti minutách dorazil ředitel Tajné služby Tracy a společně s Warchem se odebrali do vzdáleného rohu, aby si promluvili. Prezident přistoupil blíže k televizím a zesílil zvuk, takže jejich konverzaci přehlušil. Zanedlouho přišel i Roach. Stansfield dorazil téměř dvacet minut poté, kdy pro něj poslali. Stevens jejich přítomnost několik minut vůbec nevnímal. Garret k němu přistoupil a řekl:

„Jime, všichni už jsou tady.“

Stevens přešel do čela stolu, takže stál mezi televizory a ostatními muži.

„Sednout!“ Všichni se posadili. Stevens zmáčkl opěradlo kožené židle. S výrazem zničeného zoufalce se zeptal: „Může mi sakra někdo vysvětlit, jak je možné, že zabijí senátora Spojených států za denního světla ani ne míli od Bílého domu?“

Nikdo neodpověděl. Nastalé ticho ještě zvýšilo Stevensovu nervozitu. Ta se pomalu měnila v nekontrolovaný vztek, když prohlásil:

„Teď vám něco povím a nikdo nepromluví, dokud neskončím!“ Na chvíli se odmlčel, potom založil ruce v bok a zavřel oči. „Chci, aby to zabíjení přestalo, a chci, aby to přestalo hned. Nezajímá mě, co pro to budete muset udělat. Nezajímá mne, jaké zákony budete muset obejít nebo porušit. Chci vidět ty bastardy mrtvé, nebo za mřížemi.“ Stevens otevřel oči a podíval se na ředitele Roache. „Zná už FBI nějaké podezřelé?“

Roach se stísněně zavrtěl na židli. „Pane prezidente, naše vyšetřování neprobíhá ještě ani dva týdny.“

„A pokročili jste od té doby nějak?“

Roach se podíval na Stevense, ale neodpověděl. Jeho mlčení bylo dostatečnou odpovědí.

„Myslel jsem si to!“ Stevens opět zavřel oči. Jeho tvář ovládl strach i vztek. Aniž by otevřel oči, vyštěkl: „Už mě to tu začíná štvát! Musíme ty bastardy chytit, a musíme to udělat rychle. Chci, aby se do vyšetřování zapojila CIA a národní bezpečnostní služba NSA. Chci, abyste sledovali a odposlouchávali každého, kdo by s tím mohl mít cokoli společného. FBI bude pokračovat ve vyšetřování jako dosud, ale NSA a CIA začnou odposlouchávat každý zatracený telefon mezi Washingtonem a Seattlem.“

Při zmínce o odposlouchávání se Garret na prezidenta nevěřícně zahleděl. Zvedl ruku, aby na sebe prezidenta upozornil.

„Jime, myslím, že se nejdřív musíme obrátit na ministerstvo spravedlnosti, než začneme…“

„Zmlkni, Stu! Ještě jsem neskončil.“

Na taková okřiknutí nebyl Garret zvyklý. Zapadl zpět do křesla a Stevens pokračoval:

„Jsme uprostřed krize a já nehodlám čekat, až ji FBI vyšetří podle platných předpisů. Na to není čas. CIA a NSA mají prostředky, jak dosáhnout rychlých výsledků, aniž vzbudí příliš pozornosti. Chci, aby se začalo s odposloucháváním, hned teď! Chci abyste proklepali každou militantní skupinu v zemi. Pokud stále platí podezření, že atentátníci prošli zvláštními komandy, do konce týdne vyslechnete všechny bývalé příslušníky, a jestli se někdo bude zdát podezřelý, napíchnete mu telefon a dáte ho sledovat. Chci už sakra vidět nějaké výsledky!“

Garret se opět pokusil promluvit. „Ale, Jime, než pošleme do terénu chlapíky s odjištěnýma bouchačkama, musíme vyřešit spoustu právních otázek.“

„O tom nechci nic slyšet, Stu. Neříkej mi, že neexistuje způsob, jak je obejít. Podepíšu příkaz, podepíšu národně-bezpečnostní opatření, a jestli budu muset, vyhlásím stanné právo. Chci ty bastardy vidět za mřížemi, a to zatraceně rychle!“ Stevens hodil dálkové ovládání na stůl. „Postarejte se o koordinaci a vlítněte na to! Chci, aby na tom pracovala CIA a NSA, a nechci, aby se cokoli dostalo do tisku. Rozumíte mi?“

Všechny hlavy v místnosti přikývly a Stevens se vydal ke dveřím.

„Stu a Miku, až tu skončíte, přijďte do mé kanceláře!“

Agent Tajné služby otevřel dveře a prezident ještě houkl přes rameno:

„Všichni se tu sejdeme zase zítra ráno v sedm a já budu očekávat první výsledky.“

Na město se snášela tma. Michael hleděl oknem na podzimní listy starého dubu před domem. Zhluboka se nadechl a zajel prsty do Líziných hustých černých vlasů. Druhou rukou si masíroval ztuhlé krční svaly. Seděl na pohovce a nohy položil na nízký stolek. Liz ho objímala oběma rukama kolem pasu a její hlava spočívala na Michaelově hrudi. Naslouchala tlukotu jeho srdce. Jeho rytmus ji střídavě uspával i probouzel.

Když přišla zpráva o atentátu na Olsona, měla Liz právě schůzku se šéfredaktorem. Věděla, že s ním Michael šel na oběd, proto se snažila co nejrychleji zjistit, jestli je v pořádku. Jeho sekretářka ji informovala, že Michael nebyl zraněn a že je na cestě domů. Když přijela, zastihla Michaela a Tima při rozhovoru u jídelního stolu. Seamuse přes noc uložili na pozorování v nemocnici. Exploze ho srazila na chodník a způsobila mu lehký otřes mozku. Když dorazila Liz, Tim odešel, aby mohli být s Michaelem sami.

Už dvě hodiny seděli jen tak na pohovce. Moc toho nenamluvili, jen se drželi v objetí. Michael měl otevřené oči a jeho tvář prozrazovala, že přemýšlí. Liz se lehce zachvěla a Michael si přestal masírovat krk, aby ji mohl pohladit po zádech. Scarlattiová vzdychla a převalila se.

Podívala se na Michaela svýma hlubokýma hnědýma očima a zeptala se:

„Kolik je hodin?“

„Pět deset.“

Natáhla se a něžně se dotkla obvazu na jeho čele.

„Co hlava?“

„Ujde to.“

Scarlattiová zavřela oči a zvedla hlavu z Michaelových prsou.

O’Rourke se sklonil a políbil ji na rty. Liz se odtáhla a zeptala se:

„Co teď budeš dělat?“

„To nevím jistě.“

„Myslím, že bys měl zajít na FBI.“

„Nejdřív si s ním musím promluvit.“

Liz se posadila.

„Co je to za chlapa?“

„Víc už tě do toho nechci zatahovat.“

„Do ničeho mě nezatahuješ. Chci to jen vědět.“

Michael potřásl hlavou.

„Víš toho až dost, věř mi.“

„Chápu, proč to nechceš říct mně, ale přesto bys měl jít na FBI. Dlužíš to Erikovi.“

„Nejdřív se s ním musím setkat.“

Liz mu položila obě ruce na prsa a zatlačila ho zpět.

„To tedy ne! Nedovolím ti to!“

Michael ji uchopil za zápěstí a řekl:

„Neboj se, Liz! Nic se mi nestane.

Scarlattiová se začala zlobit.

„Nezkoušej na mě tyhle mariňácké řečičky! Ať je to kdokoli, je to chladnokrevný zabiják a já nechci, aby ses s ním setkal sám.“

Liz se mu zadívala do očí a pochopila, že neuspěje.

„Pokud odejdeš z tohoto domu, zavolám na FBI!“

Michael položil svou dlaň na její a něžně se jí podíval do očí.

„Elizabeth, pro toho člověka jsem něco jako bratr. Nikdy by mi neublížil.“

Liz se od něj odtrhla.

„Nezměníš můj názor, Michaeli! Buď mi řekneš, kdo to je, nebo zavolám FBI.“

Michael se nad tím chvíli zamyslel a pak pochopil, že se dostali do slepé uličky.

„Musíš mi slíbit, že v žádném případě, za žádných okolností… Prostě vůbec nikdy… nevyzradíš jeho jméno.“

Liz chtěla protestovat, ale Michael ji zastavil.

„Žádné vyjednávání, Liz! Pokud to chceš vědět, musíš mi to slíbit… A jestli ten slib někdy porušíš, odejdu z tvého života a nikdy už s tebou nepromluvím.“

Scarlattiová polkla. Po posledních slovech Michaelova prohlášení ji zabolelo u žaludku.

„Dobře, slibuju.“

Michael vstal a začal přecházet před okny.

„Už ses s ním setkala…, dvakrát. Jmenuje se Scott Coleman.“

Michael se zastavil, aby mohl pozorovat Lízinu reakci.

S vytřeštěnýma očima se zeptala:

„Ten, co byl u Navy SEAL? Ten, co s ním chodíš na lov?“

Michael přimhouřil oči.

„Proč? Proč by to dělal? Vypadá tak normálně!“

„Je normální. Tak normální, jako každý Seal. A pokud jde o to tvé proč…,“ Michael zavrtěl hlavou. „To je něco docela jiného. Když ti říkám, že o tom nemůžu mluvit, myslím to smrtelně vážně.

Kdybych si to tajemství nechal před rokem pro sebe, nemuselo by se nic z toho, co se teď děje, vůbec stát.“

Garret byl nervózní. Události postupovaly příliš rychle a Stevensova nová, nezvladatelná energie, dělala všechno ještě těžší. Garret nebyl proti nasazení CIA a NSA, pokud by se provedlo takovým způsobem, aby se jim jednoho dne nevrátilo jako bumerang. Uhasil zpola dokouřenou cigaretu a vydal se přes chodbu. Aniž by zaklepal, vešel do kanceláře Teda Hopkinsona a zastavil se před jeho pracovním stolem.

Hopkinson měl právě hovor. Garret mu naznačil, aby jej ukončil. Hopkinson přerušil osobu na druhém konci v půli věty a řekl, že zavolá později. Jakmile Hopkinson zavěsil, položil před něj Garret list papíru. Byla na něm čtyři jména. Hopkinson si je přečetl a pak se podíval na svého šéfa.

„Měl bych ty lidi znát?“

„Ne, ale zítra ráno budeš znát celý jejich život.“

„Co jsou zač?“

„Jsou to čtyři agenti Tajné služby, kteří to dnes odnesli s Olsonem.“

„K čemu nám takové informace budou?“

„Výzkumy veřejného mínění ukazují, že se čtyřicet dvě procenta veřejnosti domnívají, že by ztráta Fitzgeralda, Downse, Koslowskiho a Basseta mohla být prospěšná, pokud by přiměla vládu ke snížení výdajů. Většina z nich to říká, protože nemají politiky v lásce. Takže uvidíme, jak se budou tvářit, až jim představíme tyto čtyři muže a jejich rodiny. Chci, abys zjistil, kam chodili do školy, kde žijí jejich rodiče, kde se oženili a do které školy chodí jejich děti. Chci, abys o nich zjistil úplně všechno. Až to zjistíš, předáme to svým lidem a na konci týdne nebudeš moct otevřít noviny nebo zapnout televizi, abys neslyšel něco o těch čtyřech nebo o jejich rodinách. Chci, aby ta čtyřicet dvě procenta klesla do příštího pondělí na jednomístnou cifru.“

Scott Coleman vyšel z bytu a zamířil do přízemí. Na schodech před domem se zastavil, vytáhl z bundy krabičku cigaret a jednu si zapálil. Jako vždy zabafal, ale nenatáhl kouř do plic. Zaklonil hlavu a vyfoukl dým nahoru. Pozoroval střechu a okna obytného domu přes ulici.

Pak si vryl do paměti všechna auta, zaparkovaná na ulici. Zvláštní pozornost věnoval všem dodávkám, které tu dříve neviděl. Když se včera večer vydal ven, šel na východ. Dnes půjde na západ. Coleman hodil cigaretu na zem, zašlápl ji botou a nenuceně seběhl po schodech.

Vypadal naprosto uvolněně, jakkoli zůstával ve střehu. Předpokládal, že nebude trvat dlouho, a někdo se o něj začne zajímat. U dalšího bloku se zastavil a počkal, aby mohl přejít ulici. Přestávky využil opět k pozorné prohlídce příčné ulice. Pátral po nějaké nové dodávce. Přešel křižovatku a zabočil doleva. Pokračoval přes tři bloky a pak si přivolal taxi. To ho zavezlo do malého baru poblíž Georgetownu.

Tam si objednal, vypil půl sklenice, zvedl se a přešel do zadní části baru, směrem k toaletám. Nezastavil se a pokračoval dveřmi do uličky za barem. Kráčel velmi rychle. O čtyři bloky dál zastavil další taxi a dal se zavézt k domu v Chevy Chase. Dům patřil osmasedmdesátileté vdově, která mu za dvacet pět dolarů měsíčně pronajala garáž. Přešel podél domu ke garáži. Odemkl zámek na dveřích a zvedl je. Vytáhl z kapsy malou černou krabičku a podržel ji u pasu. Prošel kolem auta a sledoval, jestli se řada zelených světel změní na červenou.

To by znamenalo, že má v autě štěnici. Barva světel se však nezměnila. Nastoupil do vozu, vyjel z garáže a pak znovu vystoupil, aby zavřel a zamkl dveře.

Posadil se za volant černého sedanu a pomalu projel několik bloků. Pak šlápl na plyn. Projel městem jako blesk a náhodně zatáčel na křižovatkách.

Diplomatická poznávací značka jeho BMW a holandský pas, neustále přilepený pod palubní deskou, byly dostatečnou zárukou, že ho nezadrží žádná policejní hlídka. Rychlá jízda mu pomáhala uvolnit napětí a zároveň měla zmást kohokoli, kdo by se ho pokusil sledovat. Pak zabočil na rychlostní dálnici 95 a zapnul turbo.

Střídal jízdní pruhy, dokud nedorazil k dálnici do Annapolisu. Projel mezi dvěma náklaďáky a na deset minut snížil rychlost na šedesát pět mil za hodinu. Když dorazil k dálnici 424, vydal se po ní na jih. Hodiny na palubní desce ukazovaly 20:10. Často kontroloval zpětné zrcátko. Začal křižovat silnici. Několikrát přidal plyn, aby pak zastavil u krajnice a čekal s vypnutými světly ve stínu, aby se ujistil, že ho skutečně nikdo nesleduje.

Z Washingtonu vyjel před hodinou. Teď zabočil na úzkou a prašnou neznačenou cestu. Štěrk, drcený velkými pneumatikami BMW, skřípal. Cestu lemovaly stromy a hustý podrost. Vedla dolů z mírného kopce a pak mezi dvěma umělými jezírky. Nad štěrkem ležela slabá vrstva mlhy. V jednu chvíli obklopil BMW bílý opar. Auto vyjelo z oblaku a vystoupalo do dalšího mírného kopce, na jehož vrcholu se objevilo světlo z malého srubu, vzdáleného asi sto yardů. BMW sjelo ze svahu a zastavilo před srubem.

Coleman vystoupil a rozhlédl se kolem. Na chvíli se zaposlouchal, jestli neuslyší zvuky nějakého dalšího vozu, který by jel po štěrkové cestě za ním. Pak vystoupil na verandu. Když ji přecházel, prkna pod jeho kroky skřípala. Ve srubu zaštěkal pes. Aniž by zaklepal, otevřel Coleman dveře a vstoupil dovnitř. Jeho jasné modré oči se zadívaly na muže, stojícího před krbem na opačné straně místnosti.

25 KAPITOLA

Michael O’Rourke držel v jedné ruce pušku Combatmaster a mobilní telefon ve druhé. Coleman pohlédl na zbraň, ale zůstal klidný.

Duke se k němu přihnal, aby se s ním pozdravil. Někdejší příslušník Navy Seal si podřepl, aby psa pohladil. Pak si všiml obvazu na Michaelově čele a zeptal se:

„Co se ti stalo?“

Michael procedil mezi zuby:

„Něco mě trefilo, když explodovala Erikova limuzína.“

Coleman vytřeštil oči.

„Tys tam byl?“

„Ano.“

Michael se zadíval do Colemanových jasně modrých očí a řekl:

„Pověz mi jediný rozumný důvod, proč bych právě teď neměl zavolat FBI.“

Coleman se postavil a vydal se k Michaelovi. Ten zvedl zbraň a řekl:

„Už ani krok!“

Coleman klidně odpověděl:

„Vím, že na mě nevystřelíš, tak ji polož, ať si můžeme promluvit.“

„Ještě včera bych na tebe nevystřelil, ale dnes bych na to už nesázel. Zeptám se tě ještě jednou. Řekni mi jeden jediný důvod, proč bych tě neměl předat FBI.“

Coleman založil ruce.

„S tím, co se stalo dnes, nemám nic společného.“

Michael se na něj nedůvěřivě zadíval.

„Co tím chceš říct?“

„Já Erika nezabil. Nemám s tím vůbec nic společného.“

„Hovno, Scotte! Byl jsem u toho. Viděl jsem to.“

Michael udělal několik kroků stranou, aby mezi sebe a Colemana dostal křeslo. V boji zblízka se Colemanovi nemohl rovnat. Ani s puškou v ruce se mladý kongresman necítil dost bezpečně. Průzkumníci námořní pěchoty patřili k nejlepším vojákům na světě, ale Navy Seal hráli ještě ve vyšší lize. Pokud se k tomu připočetlo, že Michael odešel do civilu před šesti lety, zatímco Coleman si stále udržoval kondici, nebyly Michaelovy šance proti němu valné.

„Řekl jsi, abych Erika varoval, a to jsem taky udělal. Chystal se veřejnosti předhodit, že prezidentovy škrty v rozpočtu jsou podvod, a pak ses musel přiřítit ty a všechno podělat!“

„Polož tu pušku, Michaeli! S tím, co se dnes stalo, nemám nic společného.“

„Hovno!“ zakřičel Michael. „Jen si chceš zachránit zadek! Jak jsi jen mohl zabít agenty Tajné služby?“ Michael napřáhl pušku, jak daleko jen mohl. Mířila přímo doprostřed Colemanova čela. „Dnes jsi zabil pět správných chlapů a dva tucty civilistů jsi poslal do nemocnice. Měl bych ti teď prostřelit hlavu, aby to všechno skončilo.“

Michaelovi se zdálo, že něco zaslechl. Dveře srubu se najednou prudce otevřely. Duke se rozštěkal. Michael rychle poklekl a zamířil na dveře. Coleman vytrhl z opasku devítimilimetrový Glock a udělal totéž.

O dveřní rám se opřel Seamus O’Rourke. Měl na sobě stejný oblek jako v restauraci, jen bez kravaty. Podíval se na zbraně, které na něj mířily, a zavrčel:

„Dejte to pryč, než někomu ublížíte!“

Coleman ho okamžitě poslechl, ale Michael zaváhal. Seamus ho napomenul přísným pohledem a pak řekl uklidňujícím hlasem:

„Michaeli, polož tu zbraň!“

Michael sklonil hlaveň, ale pušku neodložil. „Máš být přece v nemocnici?“

„To si dobře uvědomuji, ale protože jsem věděl, že dojde k tomuhle setkání, zdálo se mi, že budu užitečnější tady, než v posteli.“

Seamus vešel do místnosti a zabořil se do jednoho ze starých kožených křesel u krbu. Sáhl si na čelo a řekl:

„Scotte, mohl bys mi přinést sklenici skotské? A ty, Michaeli, polož už konečně tu pušku!“

Michael se podíval na svého dědečka.

„Neodložím ji, dokud se nedozvím, co to dneska mělo znamenat.“

„Scott ti toho moc neřekne. Erika zabil někdo jiný.“

„Cože?“ hlesl Michael nevěřícně.

„Senátora Olsona zabil někdo jiný. Scott a jeho lidé s tím nemají nic společného.“

Coleman podal staršímu O’Rourkovi sklenici skotské a posadil se na pohovku.

„Jak to můžeš vědět?“ zeptal se popletený Michael.

Seamus si dopřál pořádný doušek a pak se opřel do křesla.

„Vím to, protože jsem Scottovi pomáhal naplánovat ty první čtyři atentáty.“

Michael cítil, jak se mu podlamují kolena. Musel si sednout, dokud měl ještě sílu.

„Cože jsi?“

„Pomáhal jsem Scottovi naplánovat ty první čtyři akce.“

Michael se podrážděně zeptal:

„Proč jsi mi v nemocnici nic neřekl?“

„Před všemi doktory a sestrami?“ Seamus se zamračil. „Říkal jsem ti, abys nic nedělal, než si spolu promluvíme.“ Seamus potřásl hlavou. „Bylo mi jasné, že se neudržíš a budeš se chtít se Scottem setkat. Zavolal jsem k tobě domů a Liz mi řekla, že jsi někam odjel. Byla nervózní a vystrašená. Hned mi došlo, že jsi jí to musel říct.“ Seamus zakroutil hlavou. „Proč jsi to sakra udělal?“

„Nemůžu uvěřit, že jsi do toho namočený. Ví o tom Tim?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Seamus. „Nikdo kromě Scotta, jeho dvou lidí, mě, tebe – a teď Liz.“

Michael se podíval po Colemanovi.

„Chápu, proč to dělá Scott. Kdyby polovina mých mužů vyletěla do vzduchu jenom proto, že si nějaký senátor pustil hubu na špacír, asi bych ho zabil taky. Jenže, Seamusi… Pro živého boha, nemůžu uvěřit, že jsi do toho zapletený ty.“

Seamus postavil sklenici.

„Říkáš, že rozumíš, proč se do toho zapletl Scott; přišel o osm mužů. Když jsem končil s čištěním ostrovů v Pacifiku, zemřelo pod mým velením pět set třicet šest mariňáků. Pět set třicet šest mužů, kteří se vrhali na malé hromádky hlíny a písku ve jménu demokracie a svobody. Nedíval jsem se, jak umírali, jenom proto, aby mohli idioti jako Koslowski, Fitzgerald, Downs a Basset tuhle zemi jednoduše potopit.“ Seamus se naklonil dopředu. „Ti chlapi si sedí ve svých malých slonovinových věžičkách a hrají své ubohé politické hry, zatímco jiní, jako tvoji rodiče nebo Scottův bratr, umírají. Zatímco takzvaní vůdci utrácejí miliardy za bojové systémy, které armáda nepotřebuje, zatímco vyhazují miliardy dolarů na školství, které nevzdělá jediné dítě, zatímco maří čas debatami o tom, jestli se mají děti ve škole modlit nebo ne, pořád umírají lidé! Umírají, protože tihle idioti nemají dost rozumu na to, aby drželi kriminálníky za mřížemi. A aby toho nebylo málo, sedí nám na prameni ta příslovečná žába – pětibilionový státní dluh. Ti klauni utrácejí na dluh a účet předloží mým vnukům. Je to špatné, je to nemorální a někdo to už konečně musí zastavit!“

Michael se díval na svého dědečka, ale neřekl ani slovo. Zatímco na sebe oba O’Rourkové zírali ledovými pohledy, Coleman uvažoval.

Odkašlal si a řekl: „Vy dva si to můžete vyřídit později. Teď tu máme mnohem větší problém.“ Se zdviženým obočím pak pokračoval: „Kdo se to zapojil do války?“

Nance seděl na druhé straně nízkého stolku proti Arthurovi. Oheň jasně plápolal a na vzdálené zdi studovny maloval stíny jejich postav. Oba se usmívali. V rukou nenuceně drželi vlahé skleničky koňaku.

Kukačky ve vzdáleném rohu odbily první z dvanácti úderů. Nance si přejel skleničkou pod nosem. Oba byli oblečeni v tradičních tmavých oblecích od Brooks Brothers. Nance se napil a chvíli doušek povaloval po patře, než polkl.

„FBI nemá nejmenší tušení,“ řekl. „Ale prezident přikázal, aby se do vyšetřování zapojily CIA a NSA.“

Arthur položil sklenici a zvedl obočí. „Skutečně? To mě překvapuje. Co jsi mu poradil?“

„Neřekl jsem ani slovo. Stu se ho pokouší přimět, aby situaci přehodnotil, ale nedaří se mu ho ani pořádně uklidnit. Je strašně naštvaný kvůli Olsonovi.“

Arthur zaklonil hlavu a na chvíli se zamyslel. „Nemyslím, že by nás to nějak ovlivnilo. Zítra už bude po všem.“ Arthur si opět přivoněl ke koňaku, ale nenapil se. „Jak se drží Garret?“

„Je nervózní.“

Arthur zvedl levé obočí. „Snad nemá výčitky svědomí?“

„Ne. Je mu jedno, co uděláme, hlavně když ho nechytí.“

Arthur se usmál a řekl: „Měl jsem ho prokouknutého hned od začátku. Bude mlčet.“

„Pokud se časem nezhroutí.“

„Neměj obavy, po zítřku si bude moct odpočinout a my dva budeme mít, co chceme. Připomeň panu Garretovi, aby prezidenta přiměl zaujmout proti těm teroristům tvrdší postoj. V průzkumech veřejného mínění bude vypadat líp. V takové chvíli lidé potřebují pocit bezpečí, a po včerejším atentátu uvítají režim pevné ruky.“ Arthur se vítězně postavil a otevřel skříňku na doutníky z třešňového dřeva. Nabídl Nancemu. „Pojďme na verandu a dokončeme náš rozhovor s příjemným doutníkem, lahodným koňakem a majestátným výhledem.“

Nance se postavil a oba se se sklenkami v rukou vydali ze studovny do tmavé noci.

Úterý večer, Fairfax, stát Virgínie

Stoletý dům kongresmana Burta Turnquista stál na překrásném dvouapůlakrovém pozemku na exkluzívním, ale poklidném místě. Jediná příjezdová cesta se vlnila mezi kopci, aniž by ji osvětlovala jediná lampa. Teď na podzim padala tma na východním pobřeží kolem půl šesté večer. Měsíc dokončoval svůj cyklus a na obloze z něj zbýval jen malý srpek. Tyčící se staré stromy a nedostatek měsíčního světla dodávaly okolí hluboký a temný vzhled.

Kongresman seděl v pracovně v patře. Cítil se osamocený. Jeho žena vyrazila na obchodní cestu mimo město a měla se vrátit nejdříve zítra. Jeho nejbližší spolupracovník byl včera odpoledne roztrhán na kusy a kongresmana teď hlídala čtveřice neznámých mužů. Za všechna ta léta, kdy zastával úřad, se nikdy necítil ohrožený. Dokonce i když došlo k vraždám Downse, Koslowskiho a Fitzgeralda, stále měl pocit bezpečí. Turnquist neřekl nikomu, jenom své ženě, proč by někdo mohl chtít ty muže zabít. Od doby, kdy se před osmnácti lety usadil ve Washingtonu, o tom mnohokrát uvažoval. Stručně řečeno – byli to špatní lidé. Vedli si své ubohé osobní agendy a víc je zajímalo, jak si své mocenské pozice udržet, než jak by udělali něco pro vlast. Každý rok tvrdili jak podporují změny, ale za zavřenými dveřmi svých komisí pak zablokovali právě ty reformy, na nichž založili vlastní volební kampaně.

Turnquist jejich smrti nelitoval, ale Erik Olson, to bylo něco jiného. Olson byl dobrý přítel. Bojovali spolu ve spoustě zákulisních bitev, když se snažili obě strany přimět, aby začaly dělat kompromisy: Olson v Senátu a Turnquist ve Sněmovně. Olson se pro něj stal zdrojem síly. Vždy mu pomáhal proplout často nebezpečnými politickými vodami, povzbuzoval ho, když už se chtěl vzdát, radil mu v profesionální i osobních záležitostech.

Turnquist Olsona varoval, aby prezidentovi nepomáhal vytvářet novou koalici. Jakkoli působily vraždy Koslowskiho, Fitzgeralda, Downse a Basseta tragicky, dalo by se z nich vytěžit něco pozitivního. Možná, že by konečně mohli prosadit reformy, na nichž tak tvrdě pracovali..

Zásadový Olson Turnquistovi řekl, že v demokracii není místo pro anarchii. Turnquist svému příteli připomněl všeobecně známou skutečnost, že i Amerika se zrodila z krvavé revoluce.

Turnquist se zadíval na stránky deníku a snažil se zaznamenat své myšlenky. Přemýšlel, co řekne na Olsonově pohřbu. Nevěděl co napsat. Podíval se z okna. Kdyby tu tak teď mohla být jeho žena! Ačkoliv neviděl marshala, hlídkujícího v zahradě, věděl, že tam stojí. Už týden ho střežili ve dne i v noci a kongresman nevěděl, zda se s nimi má cítit bezpečnější, nebo nervóznější.

V Turnquistově domě nyní hlídkovali čtyři marshalové. Měli za sebou dvě hodiny z dvanáctihodinové stráže, která začala v pět hodin odpoledne. Tři ze čtyř marshalů byli venku: jeden u zadních dveří, druhý u přední verandy a třetí v sedanu na konci kongresmanovy příjezdové cesty. Čtvrtý marshal stál uvnitř domu, pod schody do patra. Byli ostražitější než minulý týden. Včerejší smrt čtyř agentů Tajné služby je upozornila, že se i oni mohou stát cílem atentátníků.

Okolí kongresmanova domu se za posledních padesát let nezměnilo. Pozemky byly rozlehlé a zalesněné. Kongresmanův pozemek odděloval od sousedova území mělký potok.

Na druhé straně potoka, asi padesát yardů od domu, vyhlédl za stromem muž s podivnými brýlemi. Optika nočního vidění pronikla temným lesem k marshalovi, který hlídal Turnquistovy zadní dveře. Pozorovatel byl od hlavy k patě v černém, tvář měl pomalovanou maskovacími barvami. Na zádech mu visel samopal MP-5 s dvanáctipalcovým tlumičem. V rukou pevně svíral odstřelovačskou pušku. I ta měla tlumič. Muž zašeptal do mikrofonu, který mu visel před ústy:

„Omego, tady Alfa! Jdu na pozici.“

Pušku si přitiskl na prsa, aby hlaveň mířila nahoru. Vystoupil z úkrytu a neslyšně se přesunul za další strom. Pohyboval se lesním porostem opatrně a hbitě jako kočka. Dorazil k potoku, vstoupil do něj opatrně nejprve jednou a pak druhou nohou.

Než přenesl váhu z jedné na druhou, zkontroloval její stabilitu.

Vystoupil na protějším břehu a prohlédl zemi, jestli neuvidí nějaké popadané větvičky, jejichž praskot by ho mohl prozradit. Zastavil se za stromem a zkontroloval pozici hlídače a čas na hodinkách. Metodicky se přesunoval od stromu ke stromu. Pečlivě si vybíral cestu. Asi dvacet yardů od Turnquistovy zahrady si lehl na břicho a začal se plížit.

Vybral si borovici na okraji zahrady a skryl se pod ní. Nízké větve prakticky znemožnily jeho odhalení. Alfa se opřel o kmen a zkontroloval čas. Bylo sedm hodin a devatenáct minut. Atentátník odložil brýle pro noční vidění a vyčkával. Pokud se marshalové budou chovat jako jindy, za deset minut si prohodí pozice.

Odstřelovačův partner Omega ležel před domem na druhé straně Turnquistovy příjezdové cesty. Ukrýval se pod speciální maskovací sítí s našitými kousky látky, vylepšenou natrhanými větvičkami. Trvalo mu asi čtyřicet minut, než se proplížil vysokou trávou a křovinami s MP-5 zaklíněnou mezi bradou a rameny na stanoviště. Trochu zvedl hlavu a ohnul větev před sebou. Tvář měl pomalovanou temnými pruhy černé a zelené. Přimhouřenýma očima se zahleděl na bílý sedan, zaparkovaný na konci příjezdové cesty. Skrčil se zpátky do příkopu a odložil maskovací síť. Sbalil ji do malé ruličky a uklidil do batohu.

Ještě naposledy zkontroloval své vybavení. Přesně v sedm hodin a třicet minut zacouval sedan přes cestu zpátky k domu. Omega rychle prohlédl cestu, vyskočil a jako blesk přeběhl na druhou stranu. Tam skočil do křoví, vzdáleného sotva deset stop od místa, kde předtím stálo auto. Zhluboka se nadechl, aby si udržel pomalý tep, a řekl:

„Alfo, tady Omega. Jsem na pozici.“

Za necelou minutu se auto vrátilo. Za volantem seděl jiný řidič.

Omega poklekl na jedno koleno a setřel kapku potu, která se mu vytvořila nad obočím. Namířil zbraň přímo na hlavu muže, sedícího v autě. Tlumič skrývala jen tenká clona listí. Kontrast mezi zelenou a černou barvou na tváři a bělmem jeho očí muži dodával ještěrčí vzezření.

Alfa, krčící se pod borovicí v zadní zahradě, znovu zkontroloval čas. Pak se natáhl dopředu a odklopil ochranná víčka na zaměřovači. Přitiskl pažbu k tváři a pravým okem se zadíval do zaměřovače. Jen lehce pohnul rukama, aby dostal hlavu muže, který stál na stráži u zadních dveří, doprostřed zaměřovacího kříže. Podle plánu teď měli asi minutu počkat, dopřát marshalům dostatek času, aby se na nových stanovištích zorientovali a uklidnili se. Muž u zadních dveří přiložil k ústům vysílačku a něco do ní řekl. Odstřelovač byl příliš daleko, aby mu rozuměl, ale přesto přesně věděl, co říkal. Když hlídač zavěsil vysílačku k opasku, zašeptal Odstřelovač do mikrofonu:

„Omego, tady Alfa. Jsem připraven zahájit hru.“

Alfa přepnul bezpečnostní pojistku. Zaměřovací kříž vyznačoval na marshalově čele smrtící křižovatku. Vrah stiskl spoušť a z konce tlustého černého válce vyšel zvuk, podobný plivnutí. Aniž by se podíval na výsledek, odložil Odstřelovač pušku a odvalil se doprava, zpod nízkých větví borovice. Pušku nechal ležet na místě. Nemusel si ověřovat, zda jeho střela trefila cíl. Věděl, že neminul.

Vyskočil a začal sprintovat k pravé straně domu. V běhu zašeptal do mikrofonu:

„Jeden leží, tři zbývají.“

Sáhl za hlavu a sundal MP-5 ze zad. Přepnul palebnou pojistku. Když se přiblížil na krok k rohu domu, zpomalil a pak vyskočil zpoza rohu vedle verandy. Padl na koleno a smýkl zbraní zleva doprava, jak hledal další cíl.

Pohyb černého stínu, který vyskočil zpoza rohu, upoutal pozornost marshala, stojícího na stráži u paty schodů na verandu. Instinktivně sáhl po zbrani. Než se jí ale stačil dotknout, vypálil atentátník tři krátké dávky. Dvě zasáhly marshala do hlavy a jedna do krku. Náraz střel odhodil marshalovu hlavu dozadu a tělo padlo za ní. Vrah vyrazil se samopalem namířeným na dveře domu k tělu muže, kterého právě zabil.

Do mikrofonu zašeptal:

„Dva leží, dva zbývají.“

Když se dostal k marshalovi, rozepnul mu bundu a vzal z jeho opasku vysílačku. Pak se skrčil pod okrajem verandy, naslouchal marshalově vysílačce a vyčkával.

Na konci příjezdové cesty vyrazil muž v křoví dopředu a vystřelil na řidiče sedanu čtyři rány. Okno auta se roztříštilo na tisíce malých kousků a střely narazily do marshalovy hlavy. Aniž by se zastavil, přistoupil vrah k vozu, prostrčil hlaveň oknem a vystřelil do řidičovy hlavy poslední ránu. Pak se otočil na patách a ostrým sprintem vyrazil po cestě k domu. S přívalem adrenalinu v krvi vyštěkl do mikrofonu:

„Tři leží, jeden zbývá.“

Pět sekund nato se připojil ke svému partnerovi u paty verandy. Dýchal ztěžka, ale pravidelně. Alfa poslouchal marshalovu vysílačku, aby zjistil, zda muž v domě něco zaslechl, či nikoli. Ukázal rukou na okna vpravo od hlavních dveří a poslal Omegu, aby je zkontroloval.

Sám šel překontrolovat okna vlevo. Muži se naklonili přes zábradlí verandy a zahleděli se do oken.

Omega ho uviděl první. Seděl u paty schodiště a četl si nějaký časopis.

„Mám číslo čtyři,“ zašeptal do mikrofonu.

Opět se setkali u schodů na verandu.

Omega ukázal na okno. „Je to čistá rána přes první okno vpravo.“

Alfa souhlasně přikývl a řekl: „Podplížím se pod oknem a zaujmu pozici na opačné straně. Až ti dám signál, vystřel dvě dávky do okna a já ho sejmu.“

Omega přikývl a oba vyšli po schodech na verandu.

Alfa si lehl na břicho a přeplazil se pod druhý konec okna. Přendal si pušku zprava doleva a nahlédl do domu oknem, aby se ujistil, že se jeho cíl nepohnul. Pak poodstoupil, kývl na svého partnera a přitiskl si pažbu MP-5 těsně k líci. Omega udělal krok zpět, namířil na střed vysokého okna a dvakrát vystřelil. O půl sekundy později vstoupil Alfa před vzniklý otvor a zamířil na překvapeného marshala. Stiskl spoušť a vyslal tři střely přesně doprostřed mužovy hlavy. S nacvičenou přesností zasunuli oba muži do zbraní nové zásobníky a vstoupili rozbitým oknem dovnitř. Šli k patě schodiště a mířili přitom zbraněmi do opačných stran. Shora se ozvaly kroky. Oba se podívali na strop.

Z patra se ozval hluboký hlas: „Je dole všechno v pořádku?“

Alfa bez zaváhání odpověděl: „Promiňte, pane, upustil jsem sklenici. Mohu vám něco přinést?“

„Ne, to je v pořádku. Sejdu dolů. Dostal jsem trochu hlad.“

Turnquist začal sestupovat po schodišti. Alfa odstrčil svého partnera dozadu mimo výhled.

Když kongresman sešel na první odpočívadlo, otočil se a ztuhl při pohledu na muže v černém. Alfa stiskl spoušť a hlaveň poskočila.

Z ústí tlumiče vytryskl proud kulek a udeřil do kongresmana Turnquista. Náraz odmrštil kongresmana na zeď kde chvíli zůstal jako přišpendlený náporem kulek, proudících do jeho hrudi.

Atentátník pustil spoušť a Turnquistovo tělo sjelo k zemi. Na bílé zdi po něm zůstal červený pruh.

26 KAPITOLA

Asi v sedm hodin a padesát pět minut večer zajel policista v hlídkovém voze fairfaxké policie k pozemku kongresmana Turnquista. Byla to součást jeho běžné hlídkové trasy, ale po nedávných atentátech se jeho povinnosti značně změnily. Už netrávil noci vypisováním pokutových bloků za rychlou jízdu a zadržováním opilých řidičů. Místo toho jezdil kontrolovat různé kongresmany a senátory, kteří bydleli v této části města. Postupem času se spřátelil se všemi marshaly, hlídajícími kongresmana Turnquista. Zhruba každou hodinu se u nich zastavil a poklábosil s kýmkoli, kdo seděl ve voze na konci příjezdové cesty. Už se na toto setkání těšil. Když se blížil, dopadla jeho světla na bílý sedan.

Za volantem nikoho neviděl, a proto si na auto posvítil reflektorem.

Policista zaparkoval a vystoupil. Domníval se, že kdokoli byl právě na hlídce, musel asi usnout. Dokázal pochopit, jak nudná musí práce těch hochů být. Některé noci se sám sotva udržel na nohou, přestože do sebe nalil celou termosku kávy. A to byl po celou dobu v pohybu. Tihle chudáci museli sedět na jednom místě celou noc.

Pomalu došel k oknu a podíval se dovnitř. Přesně jak si myslel.

Marshal ležel natažený na předním sedadle. Policista uchopil baterku a rozsvítil ji. Trvalo asi sekundu, než jeho mozek zpracoval výjev, který se mu naskytl. Vytřeštil oči a ztuhl hrůzou při pohledu na zkrvavené tělo. Po několika sekundách se vzpamatoval a běžel zpět ke služebnímu vozu, aby zavolal dispečink.

Když dispečerka obdržela zprávu policisty u Turnquistova domu, vyslala na místo další dva vozy a ambulanci. Následně zavolala náčelnici fairfaxké policie, která jí přikázala zavolat FBI.

Dvě minuty po tom, co hlídkující policista nalezl marshalovo tělo, si Skip McMahon telefonicky objednal přistavení vrtulníku. Odešel do hlavní konferenční místnosti a řekl agentům, koho mají zavolat a co mají udělat.

Pak s sebou vzal Jennigsovou a Wardwella a vydal se na střechu Hooverovy budovy.

Jen nastoupili do výtahu, ukázal na Wardwella a řekl:

„Spoj se s policejním ředitelstvím ve Fairfaxu a dej se přepojit k policistovi u Turnquistova domu. Kathy, ty zavolej šerifovu kancelář a ujisti se, že už vědí, co se stalo. A pak… Ne, šerifovi zavolej až potom. Nejdřív zavolej státní policii a řekni jim, ať hledají auto s několika muži ve stáří od pětadvaceti do pětačtyřiceti let. Ať je zastaví a vyslechnou, ale ať jsou nanejvýš opatrní. Ať tuto zprávu předají všem oblastním policejním stanicím.“

Oba agenti vytáhli mobilní telefony a začali mačkat tlačítka.

Když dorazili na střechu, začaly se vrtule helikoptéry právě roztáčet.

Wardwell zatahal svého šéfa za rukáv.

„Skipe, ten policista čeká na posily. Říká, že co přijel, nic podezřelého neslyšel.“

Zvuk vrtulníku sílil a Wardwell musel začít křičet.

„Ptá se, co má dělat.“

„Řekni mu, ať počká na posily a pak ať postupují s maximální opatrností… A řekni mu, ať na nic nesahá.“

McMahon měl nepříjemný pocit, že v Turnquistově domě už nenajdou nikoho živého.

Poryvy větru zesílily. Vzduch zvířený vrtulemi jim cuchal vlasy a házel kravatami na všechny strany. Muž v jasně oranžové kombinéze na ně zamával, aby šli k otevřeným dveřím vrtulníku. McMahon vystoupil po pěti schůdcích na přistávací plochu jako první, a ostatní ho následovali. Se skloněnými hlavami proběhli pod rotujícími listy vrtule a vylezli na zadní sedadlo. Helikoptéra se vznesla, opsala polokruh směrem na sever a teprve pak nabrala severozápadní kurs. Nechala jasná světla Washingtonu daleko za sebou. Když zamířili k Fairfaxu, McMahon se otočil na Jennigsovou.

„Jak často se ti marshalové měli hlásit?“

Jenningsová mu zakřičela do ucha:

„Každou půlhodinu! Ohlásili se v sedm třicet, znovu se mají ozvat v osm hodin.“

„Kolik jich kongresmanovi přidělili?“

„Čtyři.“

„Za jak dlouho se na místo dostane QIZT?“

„Když dostali zprávu, většina z nich právě v laboratoři zpracovávala důkazy z včerejšího bombového útoku. Vrtulníky je vyzvednou na střeše. Mobilní kriminalistická laboratoř a další zařízení by měly dorazit kolem osmi čtyřiceti pěti.“

McMahon se nemohl zbavit představy týmu diverzantů, útočících na Turnquistův dům. To mu připomnělo Irenu Kennedyovou a generála Heaneye. Vytáhl z kapsy mobilní telefon a vytočil přímou linku do Roachovy kanceláře.

„Briane? Potřebuji od tebe službu. Pošli do Pentagonu vrtulník pro generála Heaneye a Irenu Kennedyovou. ať je dopraví do Turnquistova domu.“

„Jako by se stalo. Právě jsem mobilizoval tým pro záchranu rukojmí. Do pěti minut budou ve vzduchu. Měli by dorazit chvíli po vás. Pokud bude existovat možnost, že se teroristi zdržují nablízku, chci abys to nechal na nich.“

McMahon pochyboval, že by se vrazi ještě zdržovali na místě, ale bylo mu jasné, že Roach musí postupovat podle předpisů.

„Ať zůstanou ve vzduchu. Pokud je budu potřebovat, zavolám je.“

„No, ty tomu velíš. Vešla už fairfaxská policie do domu?“

„Ještě ne. Zavolám ti, jakmile se tam dostanu. Zbývá nám už jen několik minut.“

McMahon zavěsil a následující minuty letu provázelo nervózní ticho.

Když vrtulník dorazil na místo, začal ve výšce asi tří set stop oblétat okolí. Pilot se pokoušel najít nejpříhodnější místo k přistání. Tři policejní auta s blikajícími majáky značila konec příjezdové cesty k Turnquistovu domu. Pilot vrtulníku byl dostatečně zkušený, aby se nepokoušel přistát v těsné blízkostí místa činu a nerozmetal možné stopy do všech světových stran. Odletěl asi padesát yardů od domu a prozkoumal místo pod helikoptérou reflektorem, aby neuvízl v nějakých natažených drátech. Nakonec našel místo, kde mu nepřekážely stromy, a posadil stroj doprostřed příjezdové cesty. Tři agenti se opět přikrčili, když vybíhali z vrtulníku. V půli cesty k domu se setkali se ženou s našedlými černými vlasy s baterkou v ruce. Podívala se na McMahona a řekla:

„FBI?“

Skip napřáhl pravici. „Ano. Jsem zvláštní agent McMahon, a toto jsou zvláštní agenti Jenningsová a Wardwell.“

„Jsem policejní náčelník Barnesová. Následujte mne, ukážu vám cestu.“

Všichni čtyři se vydali po cestě.

„Byla jste už v domě, náčelníku?“ zeptal se McMahon.

„Ne, právě jsem přijela.“

„Vstoupil do domu někdo z vašich lidí?“

„Ne.“

Když se přiblížili k bílému sedanu, namířila Barnesová baterku na zem a osvětlila několik mosazných předmětů.

„Pozor, kam šlapete. Válí se tu několik vystřelených patron.“

Odvedla je k oknu auta a posvítila na tělo mrtvého uvnitř. Muž ležel přes prostřední opěradlo. Jeho tělo pokrývaly odštěpky skla. Na levé straně hlavy byly jasně vidět tři vstřely.

McMahon uvažoval o vzdálenosti mezi vystřelenými nábojnicemi a autem. Podíval se na marshalovy ruce. Byly prázdné.

„Pojďme se podívat na ten dům.“

Náčelnice řekla svým dvěma policistům, aby zůstali na stráži, a pak odvedla McMahona, Jenningsovou a Wardwella po příjezdové cestě.

Když se blížili k domu, uviděli před verandou další mrtvé tělo. Barnesová na mrtvého posvítila baterkou. Sotva se přiblížili k tělu, McMahon všechny zastavil.

„Náčelníku, mohu si půjčit vaši baterku?“

Barnesová mu ji půjčila a Skip přešel blíže k tělu. Zasunul baterku do podpaždí, nasadil si rukavice a pak tělo otočil. Prohlédl si vstřely uprostřed mužovy tváře a pak další v krku. Marshalovy dlaně byly otevřené. Skip se podíval na pistoli, kterou měl mrtvý dosud v pouzdře, a zavřel oči.

Pak se opět napřímil a řekl: „Počkejte minutku tady, hned se vrátím.“

Začal vystupovat po schodech na verandu, když za ním Wardwell vykřikl: „Přece tam nechceš jít sám, Skipe!“

„Jistěže ano. Zůstaňte, kde jste. Čím méně lidí se tu bude courat, tím líp.“

Jenningsová vytáhla z pouzdra zbraň a odjistila ji. „Jdu dovnitř s tebou!“

Aniž by se otočil, McMahon řekl: „Ne, nejdeš!“

„Co když je někdo ještě uvnitř?“

„Vážně si myslíš, že tu ti, co mají tohle na svědomí, ještě čekají, abychom jim mohli v klidu nasadit želízka? Jen klidně zůstaň, kde jsi. Za minutku se vrátím.“

McMahon vystoupil po schodech na verandu a stiskl kliku vstupních dveří. Bylo odemčeno. Otevřel dveře dovnitř, a spatřil dalšího mrtvého marshala. Jednu nohu měl stále na židli. McMahon se zastavil nad tělem a jeho pozornost upoutaly tři červené tečky v mužově tváři. Pak se podíval dolů na jeho zbraň, kterou měl stále v pouzdře. Povzdechl si a zaklonil hlavu, aby uvolnil krční páteř. Nad schody uviděl, jak se po zdi táhne červený pruh. Z těla viděl jen dvě boty.

Vykročil do schodů.

Ačkoli kongresmana Turnquista viděl už předtím v televizi, nebyl si jistý, zda vidí skutečně jeho tělo. Na rozdíl od předcházejících bylo provrtáno tuctem kulek. Musí to být on, pomyslel si McMahon. jeho telefon zazvonil a trochu ho vylekal. McMahon vytáhl mobil z kabátu.

„Ano?“

„Co jsi našel?“ ozval se ředitel Roach.

„No, právě stojím nad něčím, co bylo dost pravděpodobně tělem kongresmana Turnquista.“

„Mohl bys být konkrétnější?“

„Ten muž má v hlavě a hrudi nejmíň deset kulek. Kdo jiný by to mohl být?“

„Jsi si jistý?“

„Ano.“

McMahon se zadíval na tělo u svých nohou a čekal, co Roach řekne.

„Nějaký náznak přítomnosti těch, co to udělali?“

„Ne.“

„Raději to řeknu prezidentovi dřív, než s tím vyrukuje televize. Potřebuješ ode mě něco?“

„Teď ne.“

„Dobře. Zavolej mi, kdy bys přišel na něco nového.“

„Jasně.“

McMahon zavěsil a podíval se dolů na mrtvé tělo. Přemýšlel nad přesností zásahů v Turnquistově hlavě.

Scarlattiová a O’Rourke seděli v boxu v rohu nové, ale stále ne příliš známé italské restaurace. Nacházela se v přízemí domu asi dva bloky od Dupont Circle. Box byl z tmavého dřeva. Na stole ležel bíločervený kostičkovaný ubrus. Jediné osvětlení v restauraci poskytovaly svíčky, zastrčené do starých lahví od Chianti, uprostřed každého stolu. O’Rourke se rozhlédl a řekl si, že by se mu tu za jiných okolností docela líbilo. Jeho mostaccioli chutnalo skvěle a ani víno nebylo špatné.

Michael už Liz řekl, že Coleman nebyl zodpovědný za smrt senátora Olsona a jeho čtyř agentů Tajné služby, ale nezmínil se o Seamusově účasti na prvních čtyřech atentátech. Neměl na to žaludek, aby Liz prozradil, že její budoucí příbuzný je anarchista, revolucionář nebo něco podobného.

Liz se už potřetí za poslední dvacet čtyři hodiny snažila Michaela přesvědčit, že by měl zajít na FBI.

„Michaeli, vím že jste ty a jeho bratr byli nejlepší přátelé, ale ten muž zabil mluvčího sněmovny, dva senátory a předsedu rozpočtového výboru.“

„Mluv potichu!“

Liz se naklonila blíž. „Musíš ho udat. Je úplně jedno, že neměl nic společného s Erikovou smrtí.“

„Říkám ti to naposledy, Liz! Já ho neudám.“

„Já ti nerozumím.“

Michael se na ni dlouze zadíval a pak odpověděl: „Neočekávám, že pochopíš, proč to cítím tak, jak to cítím.“

„Co tím chceš říct?“ řekla Liz překvapeně.

„Neznáš žádný důvod, proč by si ti muži zasloužili zemřít. Žila jsi velmi příjemný život.“ Liz se na něj zamračila a Michael řekl: „Vím, že jsi tvrdě pracovala. Chci jen říct, že tvůj život byl příjemný. Tvoji rodiče jsou pořád naživu. Tvůj bratr a sestra taky. Nezažila jsi nic, co by tě přimělo podívat se na naše politické vůdce trochu kriticky.“

„Takže proto, že jsem nepřišla o nikoho blízkého,“ Liz si založila ruce na prsou, „nejsem schopná kriticky posoudit naše politické představitele?“

„Neřekl jsem, že nejsi schopná někoho kriticky posoudit. Snažím se jen říct, že si myslím, že nepochopíš, proč to cítím tak, jak to cítím.“

„Ale já velice dobře chápu, proč se cítíš tak, jak se cítíš. Ačkoli mi nic neřekneš, rozumím ti. Smrt tvých rodičů a Markova smrt jsou strašné věci, ale já si nemyslím, že ty atentáty něco vyřeší. Musíš se vyrovnat s minulostí a žít dál.“

Přestože se Michaelovi podařilo opanovat náhlý příval hněvu, začal mluvit trochu hlasitěji.

„Liz, je velmi snadné říct, že něco chápeš, když jsi to neprožila. A je ještě snazší říct někomu, aby se přenesl přes něco, co jsi sama neprožila. Můžeš si říkat, že tomu rozumíš, ale nikdy tomu neporozumíš, dokud to sama neprožiješ.“

„Tak co mám dělat? Chceš, abych přišla o rodiče, abych s tebou mohla cítit?“

„Ne, drahoušku!“ Michael ji uchopil za ruku. „Nechci, abys někdy musela zažít takovou bolest. Smrt mých rodičů okradla zároveň mé bratry a sestru. Okradla je o sny, které se už nikdy neuskutečnily, a o chvíle, které už nikdy nepřišly. Nikdy nemohli sledovat, jak jim máma a táta fandí, když hrají zápas. Když utkání skončilo a hráči vyšli ze šaten, na všechny ostatní děti čekala objetí a polibky jejich matek, ale na mé bratry a sestru ne. Když se vrátili ze školy, nebyl tam táta nebo máma, aby jim pomohli s úkoly. Když jedli večeři, byla u stolu vždy dvě prázdná místa. Moji rodiče nikdy neviděli, jak pět dětí, které přivedli do tohoto světa, vyrůstá.“ Michael se zarazil a podíval se stranou.

Liz na něj pohlédla. „A co ty?“

Michael pokrčil rameny. „Já jsem v pohodě.“

„Ne, nejsi.“ Přitáhla si jeho ruku. „Jaké sny se nevyplnily tobě?“

Michael se na chvíli odmlčel. „Když jsem byl malý, byl pro mě táta vzorem. Byl vším, čím jsem chtěl být. Moje máma byla můj nejlepší kamarád. Nejlaskavější, nejstarostlivější člověk, jakého jsem kdy poznal. O každých svátcích, pri každé události za posledních deset let, mi něco chybělo. A tak to zůstane po zbytek mého života.“ Michaelovi se zamlžily oči. „Až se vezmeme, bude to nejšťastnější den v mém životě, ale přesto se podívám do prvních lavic, na ta dvě prázdná místa, a pomyslím si, jak by to bylo hezké, kdyby tam mohli být i oni dva.“ Liz mu pevně stiskla ruku a Michael se přinutil k úsměvu. „Až se nám narodí první dítě, bude mít jen jedny prarodiče. Moji rodiče si nikdy nebudou moci pochovat svého vnuka. Byl jsem okraden o všechny takové chvíle, i o mnohem víc, a proč?“

Michael potichu pokračoval: „Jen proto, že nějaký opilec dostal vždycky znovu příležitost dokázat, že když se namaže, stejně si nakonec vleze za volant. Proto, že neseděl za mřížemi. A proč neseděl za mřížemi? Protože nemáme dost peněz, abychom ho mohli držet ve vězení.“ Michael se bodl prstem do prsou. „Dovol, abych ti prozradil malé tajemství. My ty peníze máme. Máme jich víc než dost, jenomže egomaniaci, kteří tuhle zemi vedou, je raději utratí za programy, které jim získají další voliče. Proto si myslím, že si zaslouží zemřít. Pro mě je to osobní proto, že jejich netečnost stála život mé rodiče, a život Marka Colemana. A proto nepůjdu na FBI.

Neočekávám, že se mnou bude průměrný člověk souhlasit. Většina lidí má dost starostí s každodenním životem, ale když přijdeš o někoho blízkého, začneš brát spoustu věcí jinak.“

Liz si utřela slzu na tváři a přikývla. Michael se k ní naklonil a otřel jí tvář ubrouskem.

Přistoupila k ním servírka a zeptala se: „Promiňte, jste pan Michael O’Rourke?“

„Ano.“

„Máte telefon.“

„Kdo může vědět, že jsme tady?“ zeptala se Liz.

„Řekl jsem to Seamusovi, jen pro případ, že by se se mnou potřeboval spojit. Hned se vrátím.“

Michael se zvedl a následoval servírku napříč malou restaurací. Liz ho pozorovala, když mluvil do telefonu, a když zavřel oči a potřásl hlavou, pocítila úzkost. Michael byl pryč jen asi deset sekund. Pak podal sluchátko servírce a vrátil se k Liz.

„Byl to Seamus?“ zeptala se.

Michael přikývl a vytáhl svazek bankovek. Hodil na stůl stodolarovku a vzal Liz za ruku.

„Pojď půjdeme! Televizní stanice informují, že zabili kongresmana Turnquista.“

McMahon seděl v Turnquistově pracovně v patře zcela sám. Oči držel zavřené. Na rukou měl tenké bavlněné rukavice. Jeho mohutné tělo pohodlně odpočívalo ve starém dřevěném houpacím křesle. Houpání mělo hypnotizující účinky. Skip se právě pokoušel rekonstruovat, jak došlo k vraždám kongresmana Turnquista a čtyř marshalů. Představil si, jak se skupina černě oblečených mužů přesunuje do postavení a pak v jediné chvíli zastřelí zbraněmi s tlumiči všechny tři marshaly, hlídkující před domem. Byl přesvědčen, že museli použít zbraně s tlumiči.

Všechno nasvědčovalo tomu, že marshal v domě neměl nejmenší tušení, že ostatní jsou už mrtví.

Do pokoje nahlédl agent. „Skipe, dole jsou dva lidé a ptají se po tobě.“

„Co jsou zač?“

„Nevím. Jeden z nich je generál. Prý je očekáváš.“

McMahon vyskočil z křesla. Už se nemohl dočkat odborného posudku Heaneye a Kennedyové. Vzal to po zadním schodišti, přes kuchyň, vestibul a přední verandu. QRT už přijeli a právě připravovali svá zařízení. Před domem to vypadalo spíše jako při natáčení filmu, než jako na místě činu. Všude svítily velké reflektory a osvětlovaly celou zahradu. Do ticha noci bručel hukot generátorů. Generál Heaney a Irena Kennedyová stáli před schody na přední zahradě zabráni do dialogu. McMahon k ním přistoupil a řekl:

„Děkuji, že jste dorazili tak rychle. Viděli jste už těla?“

„Viděli jsme toho na příjezdové cestě a pak toho, co leží támhle.“

Generál Heaney ukázal na mrtvého marshala vedle verandy.

„Než z vás začnu tahat rozumy, chci, abyste viděli všechna těla.“

Skip je vedl nahoru po schodech a řekl: „Všichni marshalové měli neprůstřelné vesty, ale moc jim to nepomohlo.“

Uvnitř v domě pracoval fotograf a několik agentů si dělalo poznámky. McMahon je požádal, aby na chvíli ustoupili. Heaney a Kennedyová si prohlédli mrtvé tělo, ležící u paty schodiště. Podívali se na tři otvory ve středu mužovy tváře a pak na jeho pistoli, která byla stále v pouzdře, a na vysílačku za opaskem. Kennedyová ukázala směrem k jídelně a na rozbité okno.

„Předpokládám, že výstřely přišly odtamtud?“

McMahon přitakal. „Na verandě jsme našli pět nábojnic.“

Heaney se podíval na krvavou stopu na zdi odpočívadla. „Tam to zchytal kongresman?“

„Ano.“

„Mohu tam jít?“

„Jistě.“

Heaney a Kennedyová vyšli po schodech, zatímco McMahon zůstal v hale. Kennedyová se zastavila. nad tělem a řekla: „Ježíši, ti toho do něj napumpovali!“

„Jo, počítám minimálně osm zásahů. Možná víc,“ odpověděl Heaney.

„Nenapadá vás, proč toho do něj tolik vystříleli?“ zeptal se McMahon, stojící pod schody.

„Dvě možnosti,“ odpověděl Heaney. „První – pochopitelně si chtěli být jistí, že je mrtev. A druhá,“ Heaney ukázal na nábojnice u McMahonových nohou, „stříleli dva nebo víc mužů. To by nám měly zodpovědět balistické testy.“

Kennedyová a Heaney seběhli dolů se schodů.

„Pojďme se ještě podívat na toho vepředu.“

McMahon je odvedl předními dveřmi a dolů po schodech. „Tenhle dostal dvě do obličeje a jednu do krku.“ McMahon se sklonil a rozevřel mužovu bundu. „Jeho pistole je stále v pouzdře, ale chybí mu vysílačka. Našli jsme ji na verandě pod oknem.“

Kennedyová se podívala na rozstřílené okno a pak se obrátila zpět k tělu u svých nohou.

„Vzali mu vysílačku, aby zjistili, jestli muž uvnitř ví, co se děje venku.“

Heaney se podíval směrem k boční zdi domu. „Střílelo se odtamtud?“

„Ano.“ McMahon přešel k boční zahradě. „Tady jsme našli nábojnice. Vypadá to, že padly tři rány. Dvě zasáhly marshala do obličeje a třetí do krku.“

Heaney a Kennedyová se podívali na nábojnice a odhadli vzdálenost výstřelu.

„Odhaduji, že poslední mrtvý marshal bude vzadu?“ zeptala se Irena.

„Ano, pojďte za mnou.“

Všichni tři obešli dům směrem k zadní zahradě.

Tam přistoupili k mrtvému tělu a McMahon řekl: „Jediný výstřel do hlavy.“ Sehnul se a rozevřel marshalovu bundu. „Pistoli má v pouzdře a vysílačku za opaskem.“

Heaney a Kennedyová věnovali mrtvole jen letmý pohled. Obrátili pozornost směrem od domu. Mlčky si prohlíželi krajinu kolem a snažili se zaostřit do tmy za dosahem reflektorů. Aniž by se otočil, Heaney řekl: „Skipe, mohl bys jim říct, aby ty reflektory vypnuli?“

McMahon řekl něco jednomu z agentů a reflektory zhasly. Zůstalo jen malé světlo nad zadními dveřmi. Generál se vydal přes zadní zahradu k řadě stromů. McMahon a Kennedyová ho následovali několik kroků za ním. Netrvalo dlouho a všichni zmizeli mezi stromy.

Heaney se potemnělým lesem pohyboval bez potíží. Shýbal se pod větvemi a překračoval kořeny, s nimiž měli McMahon a Kennedyová značné potíže.

Když došli k potoku, zastavili se a otočili směrem k domu.

Kennedyová se zeptala: „Co si o tom myslíte, generále?“

Generál Heaney se podíval na dva agenty FBI, stojící u zadních dveří domu.

„Nevidí nás, že ne?“

„Když stojí pod tím světlem, tak ne,“ řekla Kennedyová. „A to ani nemáme maskování. Světlo sahá zhruba ke konci zahrady, dál ne.“

Heaney se podíval na druhou stranu potoka.

„Myslím, že byli minimálně dva. Mohl to zvládnout i jeden, ale to by bylo skutečně obtížné. Jejich útok netrval ani minutu. Ti marshalové vůbec nepostřehli, co se děje. Dokazuje to i skutečnost, že nikdo nestačil tasit zbraň. Jeden nebo dva muži se připlížili mezi těmito stromy a vyřídili strážce u zadních dveří jediným výstřelem do hlavy. Pak vyřídili marshala u předních dveří a potom řidiče u brány na konci příjezdové cesty.“

„Souhlasím,“ řekla Kennedyová.

„Proč právě v tomto pořadí?“ zeptal se McMahon.

„Aby zabili muže v autě, museli střílet přes okno. Kdyby ho zabili prvního, uslyšel by to marshal u předních dveří a hned by měl v ruce pistoli, vysílačku nebo obojí. Nesáhl ani po jednom, protože když stříleli do okna vozu, byl už mrtvý. Ať tak či onak, ti muži venku zemřeli v rozmezí několika sekund.“ Generál zavrtěl hlavou. „Ti marshalové neměli nejmenší šanci. Ti, co to udělali, byli velice dobří. Zásahy do hlavy už nemohly být přesnější. Jsou přesně ve stylu diverzantů – tři výstřely do hlavy.“

„Jak se sakra dostali tak blízko k tomu muži v autě? Zastřelili ho z bezprostřední blízkostí.“

„Tady okolo je spousta přirozených úkrytů. S patřičnou kamufláží se diverzant bez problémů připlíží na deset stop. Jakmile vyřídí tři muže venku, zbývá jim už jen jeden marshal v budově. Vezmou jednomu z marshalů vysílačku a přesvědčí se, že strážný v domě o ničem neví. Protože měl pistoli stále v pouzdře, je očividné, že o ničem nevěděl. Zastřelili ho oknem, načež Turnquist začal scházet ze schodů, aby zjistil, co je to za hluk. Možná už byl na cestě do přízemí, když k tomu došlo. Celé to proběhne za méně než jednu minutu. Maximálně minutu a půl. Za sebou nenechají nic než pět mrtvých těl a několik tuctů vystřílených patron. Čistá, profesionální práce. Je mi líto, pokud to zní příliš bezcitně. Říkám svůj profesionální názor.“

„Není se zač omlouvat, generále. Přesně proto jsem vás sem zavolal. Co myslíš ty, Ireno?“

„Generál má pravdu. Když podnikáš takovouhle operaci, vždycky se může něco pokazit, ale v porovnání s některými akcemi, které jsme prováděli my, tohle musela být procházka rajskou zahradou. Marshalové nejsou vycvičeni proti takovému druhu smrtelného nebezpečí.

Cvičíme naše diverzanty, aby dokázali překonat nejlepší bezpečnostní systémy na světě, aby se dostali přes hlídací psy, aby se připlížili k po zuby ozbrojeným teroristům, vybaveným výbušninami, aby je zabili a zase zmizeli, aniž by si jich kdokoli povšiml… Ti, co tohle udělali, byli skutečně dobří. Určitě jsou zvyklí čelit daleko větším překážkám, než čtyřem marshalům, vybaveným vysílačkami a pistolemi.“

McMahon se kousl do spodního rtu a pomyslel na zbývající kongresmany a senátory. Většina z nich neměla ani takovou ochranu jako Turnquist. Kennedyová to řekla jasně: pokud tyto muže nechytí, bude nad mrtvými těly trávit další noci.

„Potřebuju, aby udělali nějakou chybu… Potřebuju se něčeho chytit,“ řekl.

„Na to bych se nespoléhal,“ prohlásil Heaney.

27 KAPITOLA

Tmavozelený chevy tahoe jel na východ dálnicí číslo 50. Právě minula půlnoc a doprava byla řídká. Michael udržoval rychlost pětašedesáti mil za hodinu a držel se v pravém jízdním pruhu. Vahou těla se opíral o středové opěradlo a levou rukou jen lehce přidržoval volant. Na stereu vyladil zprávy, ale neposlouchal je. Jeho mysl zaměstnávala otázka, kdo se skrývá za vraždami Turnquista a Olsona.

Výjezd ke srubu se blížil a O’Rourke zapnul blinkr. Zatočil doprava na výjezd z dálnice. Když zastavoval před stopkou, otevřel okénko, aby jeho tvář ovanula trocha chladného nočního vzduchu. Chladný vánek z okna byl osvěžující, ale když auto zrychlilo, stal se nepříjemný. Michael stiskl tlačítko a okénko opět zavřel.

Po pěti minutách dorazil k neoznačené cestě ke srubu. Objevila se před ním tak náhle, až musel prudce přibrzdit, když do ní zatáčel. Štěrk začal odskakovat od pneumatik. Michael pokračoval dál po úzké cestě. U srubu zaparkoval mezi dvěma vozy a vystoupil. Obešel dodávku a sklopil zadní dveře. Duke vyskočil, začal pobíhat v kruzích a očichávat zem okolo.

Michael zamířil k verandě. Jednou pískl a pes mu přiběhl k noze. Michael ho poplácal po hlavě a řekl mu, aby zůstal. Sám vešel do srubu, sundal si bundu a usedl na opěradle pohovky.

Seamus a Scott Coleman seděli za kuchyňským stolem. Pozdravili se jen krátce. Michael se omluvil za své zpoždění a vzal si hrnek z kredence.

Když si sedal, zeptal se: „Co budeme sakra dělat, abychom tohle zastavili?“ Nalil si do hrnku trochu kávy a vzhlédl v očekávání odpovědí. Nedočkal se jí. Napil se kávy a zeptal se: „Víme něco bližšího o tom, co se stalo Turnquistovi?“

Coleman řekl: „Kongresmana zasáhli dvanácti ranami z bezprostřední blízkostí. Dále zemřeli čtyři marshalové. Říká se, že to byla velmi čistá a profesionální práce. Nikdo z marshalů nestačil ani vystřelit.“

Michael zavřel oči a znovu se zeptal: „Máme nějakou představu, kdo nebo proč to dělá?“

Seamus pokrčil rameny a řekl: „Erik i Turnquist byli ve Washingtonu už dost dlouho. Jsem si jistý, že si za tu dobu nadělali spousty nepřátel. Otázka zní: kdo má kontakty, aby dokázal něco takového tak rychle zorganizovat?“

Coleman postavil svůj hrnek kávy a řekl: „Souhlasím. Musíme vycházet z toho, že kdokoli za tím stojí, má moc a kontakty, aby něco takového zorganizoval za méně než sedm dní. To podstatně zkrátí náš seznam.“

Michael se zamyslel nad tím, kdo by mohl mít takovou moc, a řekl:

„Bohužel, nemáme v takových kruzích kontakty.“

„Já nějaké mám,“ řekl Coleman. „Ale když se začnu vyptávat, budou chtít vědět proč.“

Seamus zavrtěl hlavou. „To není dobrý nápad. To poslední, co teď chceme, je přitáhnout na sebe pozornost.“

„Souhlasím,“ řekl Michael, „ale něco udělat musíme.“

Seamus odsunul hrnek kávy dál od sebe. „Znám někoho, komu můžu věřit a kdo má ve zpravodajské komunitě spoustu kontaktů, nebo alespoň měl.“

„Kdo to je?“ zeptal se Coleman.

„Augie Jackson.“

„Kdo je Augie Jackson?“

„Je to můj dobrý, velmi dávný přítel. Byli jsme spolu v námořní pěchotě za druhé světové. Šel po válce k CIA a stal se jedním z jejich nejlepších analytiků pro Evropu. Asi tak před rokem odešel do důchodu. Je to jeden z nejčestnějších lidí, které jsem kdy potkal.“

„Jak často se s ním stýkáš?“

„Mluvíme spolu alespoň jednou měsíčně. Každé léto zaletíme do Kanady na pár dní na ryby. Já k němu většinou zajedu na podzim na lov kachen. Žije v Georgii.“

„Myslíš, že by ses ho mohl zeptat na jeho názor, aniž bys upoutal pozornost k nám?“ zeptal se Michael.

Seamus se nad tím zamyslel a pak řekl: „Myslím, že ano.“

„Dobře, zkus zjistit, co se dá. Já Augiemu věřím.“ Michael se napil kávy. „No, a co budeme zatím dělat?“

Coleman se opřel do opěradla a založil ruce. „To je těžké. S tím, co se stalo, jsme v našich plánech nikdy nepočítali.“ Bývalý Seal zvedl oči ke stropu. „Já nevím… Něco mi říká, že bychom teď na sebe neměli moc upozorňovat a že bychom měli počkat, co se bude dít dál. Pořád si myslím, že máme dost dobrou šanci, že požadované reformy projdou.“

Michael řekl: „To v žádném případě! Vy jste to začali a vy to taky musíte zastavit dřív, než bude mrtvých ještě víc.“

Seamus se na Michaela zadíval. „Na to nemáme dostatečné kontakty.“

„FBI ano.“

„No a?“

„Myslím, že je musíme upozornit, že se do hry zapojila další strana.“

„Co se tím vyřeší?“ zeptal se Seamus.

„Když jim to oznámíme, budou to muset brát vážně. Budou se muset pídit po tom, kdo měl motiv a možnost zabít Erika a kongresmana Turnquista. Když se začnou vyptávat a pátrat, možná to ty lidi odradí od dalších atentátů.“

Seamus se zamračil a Coleman řekl: „To se mi nezdá.“

Michael se opřel lokty o stůl. „Vy dva jste tohle celé začali, a ať se mi to líbí nebo ne, teď v tom jedu i já. Nebudu vás odsuzovat za to, co jste udělali, ale budu vás odsuzovat, pokud teď budete sedět se založenýma rukama, zatímco budou umírat další správní chlapi. Musíme udělat, co je v našich silách, abychom té druhé skupině v dalších vraždách zabránili, i kdyby to mělo znamenat, že nás chytnou. Mluvím jasně?“

Coleman i Seamus neochotně přikývli.

Podle budíku na stole byla středa, šest hodin a dvanáct minut ráno. McMahon seděl na židli a jeho tvář odpočívala na hromadě hlášení.

Z Turnquistova domu odešel kolem půlnoci a ještě se vrátil do Hooverovy budovy, aby podal hlášení Roachovi. Od té doby měl spoustu práce s nasazením dalších agentů k případu Turnquistovy vraždy, a s přípravami na pracovní schůzku v osm ráno v Bílém domě. Asi v pět hodin si položil hlavu na stoh papírů, aby si na chvíli zdříml. Byl příliš unavený, aby se zvedl a přešel ke gauči. Varování Ireny Kennedyové a generála Heaneye, že by je mohla čekat další mrtvá těla politiků a jejich tělesných strážců, McMahona deprimovalo. Věděl, jak se vyrovnat s úspěchy i neúspěchy, které s sebou každé vyšetřování přinášelo, ale tenhle případ probíhal rychleji než cokoli, co kdy zažil. Těla už nepřicházela po jednom a od té doby, kdy byli zabiti i strážci pořádku, bylo vyšetřování čím dál složitější. Dokud byli zabíjeni jen senátoři a kongresmani, dokázal se na případ dívat s odstupem.

McMahon se právě pohroužil do živého snu, když ho probudil nepříjemný zvuk. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je ve své kanceláři a že ten nepříjemný zvuk nevydává budík, ale telefon. Rychle zvedl hlavu a natáhl se po sluchátku.

„Prosím?“

Michael seděl na zadním sedadle BMW, které Coleman řídil úzkými ulicemi Adams Morganu. Na zadním sedadle vedle O’Rourka ležel mobilní telefon, který Coleman koupil před třemi měsíci v Thajsku. Spočíval v koženém kufříku a ke sluchátku měl připojen hlasový modulátor, převádějící Michaelův hlas na sérii elektronických tónů.

Telefon se nedal zaměřit, proto jej bylo možné používat i ze stálého místa, ale O’Rourke ani Coleman mu nechtěli důvěřovat stoprocentně. Proto byli při jeho používání neustále v pohybu.

„Zvláštní agent McMahon?“ zeptal se Michael.

McMahon ztuhl, když ve sluchátku uslyšel známý elektronický hlas. Než odpověděl, stiskl tlačítko vedle telefonu, kterým začal hovor nahrávat a vyhledávat.

Pak váhavě řekl: „Ano, u telefonu.“

„Předpokládám, že tento hovor nahráváte a stopujete, proto budu stručný. Lidé, kteří zabili Fitzgeralda, Koslowskiho, Downse a Basseta, nezabili senátora Olsona, kongresmana Turnquista, ani jejich tělesné strážce.“

V tichu několika dalších vteřin se McMahon snažil vstřebat, co právě slyšel.

„Nejsem si jistý, zda vám rozumím.“

„Je tu druhá skupina zabijáků. Skupina, která zabila Olsona, Turnquista a jejich strážce.“

„Proč bych vám měl věřit?“

Michael očekával, že McMahon bude opatrný, a už dopředu se zeptal Colemana na něco, co by jeho hovoru dodalo váhu.

„Nechali jsme Burmiestera naživu.“

McMahon si vzpomněl na starého muže, který bydlel přes ulici naproti kongresmanu Koslowskimu. Ráno po prvních atentátech ho našli svázaného a pod vlivem drog.

„O Burmiesterovi ví spousta lidí. To nic nedokazuje.“

McMahon se snažil hovor prodloužit, aby počítači poskytl čas na vystopování hovoru.

„Pane McMahone, my nezabíjíme agenty Tajné služby a státní marshaly. Jak jsme už řekli v naší poslední zprávě, vážíme si jejich životů i práce. Bojujeme s politiky, ne s vámi.“

„To se mýlíte…“

Michael ho přerušil. „Položte si jednu otázku! Pokud jsme skutečně byli schopní zabít čtyři agenty Tajné služby, abychom se dostali k Olsonovi, a čtyři marshaly, abychom dostali Turnquista, proč jsme minulý pátek nevyhodili prezidenta do vzduchu?“ O’Rourke chvíli počkal a pak řekl: „Odpověď zní, že jsme nezabili Olsona ani Turnquista. Byl to někdo jiný.“

„A proč mi to říkáte?“

„Protože nechceme vidět umírat nevinné lidi.“

„Takže Basset a ostatní byli vinní?“

O’Rourke se podíval na hodinky. „Pane McMahone, nemám čas na debaty, takže pozorně poslouchejte! Nevím, kdo nebo proč by chtěl zabít Turnquista a Olsona, a nejsem v takové situaci, abych to mohl zjistit. Vím jen tolik, že někdo zabil osm federálních důstojníků, a pokud ho nezastavíte, zabije pravděpodobně další.“

„A co vy? Vy už jste se zabíjením skončili?“

„Ano.“

McMahon chtěl ještě pokračovat, ale linka už oněměla.

28 KAPITOLA

Roachova limuzína zastavila před západním vchodem Bílého domu. Ředitel a McMahon vyběhli do dveří. Měli téměř dvacetiminutové zpoždění. Jack Warch už na ně čekal. Provedl je rychle bezpečnostními kontrolami do Krizového sálu.

Prezident právě mluvil. Když vešli, přestal. Všichni se otočili na Roache a McMahona, kteří se usazovali u stolu.

„Omluvte naše zpoždění, pane prezidente,“ řekl Roach. „Došlo k neočekávané události, která vyžadovala naši okamžitou pozornost.“

Prezident Stevens ignoroval Roachovo vysvětlení a otočil se zpět na Mika Nanceho. Mezi přítomnými byli i ředitel CIA Stansfield, ředitel Tajné služby Tracy, ministr obrany Elliot, generál Flood a Stu Garret.

Nance u vzdáleného konce stolu prohlásil: „Jak jste říkal, pane prezidente! FBI a Tajná služba nedokážou zajistit bezpečí našich kongresmanů a senátorů. Poslední dva dny mi neustále zvoní telefon. Každý politik ve městě požaduje lepší ochranu a já jim to nemohu mít za zlé. Jako kdyby nestačilo, že ty teroristy nemůžeme chytit; my jim ani nedokážeme zabránit v zabíjení.“

Stevens vrhl na Roache znechucený pohled. „Po poradě s generálem Floodem a ministrem Elliotem jsem se rozhodl vyhlásit stanné právo pro okolí Kapitolu, senátních a úředních budov a Bílého domu. Prostor zabezpečí příslušníci první divize námořní pěchoty a sto první výsadkové. Nasadí kompletní bojovou výbavu a budou oprávněni použít ostré střelivo. Generál Flood mne ujistil, že jejich rozmístění dokončí dnes do západu slunce.

Dále poskytneme všem kongresmanům a senátorům možnost, aby se i s rodinami přestěhovali na základnu Meade, dokud krizová situace nepomine. NAC tam dopraví sto čtyřicet dva obytné přívěsy, které naši generálové používají při bojových cvičeních. Na základně máme přes dvě stě neobsazených bytových jednotek, a pokud nebudou stačit, máme přes tisíc moderních stanů vybavených generátory, přívody plynu a vody a vytápěním. Generálův štáb už začal s přípravami. Podle všech odhadů budeme během osmačtyřiceti hodin připraveni.

Generál navíc povolává zvláštní zabezpečovací jednotky armády, námořnictva a letectva. Ty zajistí bezpečí členů Sněmovny a Senátu. Všechny tyto útvary jsou prvotřídně vybaveny a vycvičeny, zvláště k boji proti diverzantům. Mluvil jsem s vůdci obou stran a ti souhlasili, že se sejdeme k nové legislativní schůzce v pondělí ráno, až všechna nová bezpečnostní opatření vstoupí v platnost. Do té doby se nebude úřadovat.“ Prezident se podíval na Roache a řekl: „Nelíbí se mi, že musíme přistupovat k tak drastickým opatřením, ale neschopnost našich federálních služeb zastavit vlnu násilí mi nedává jinou možnost.“

Stu Garret se musel pousmát, když sledoval, jak Stevens hází všechnu vinu na Roache. Prezident téměř doslova opakoval, co mu Garret před hodinou poradil.

McMahon neviděl na situaci nic vtipného. Nelíbilo se mu, že jeho šéfa obviňují z něčeho, co nezavinil. Musel se od prezidenta odvrátit, aby zakryl znechucení. Dobře si pamatoval, že to byl právě Roach, kdo původně navrhoval, aby okolí Kapitolu zabezpečila armáda. Tenkrát to prezident i Garret zamítli.

Roach prezidentova slova nekomentoval a ihned debatu převedl jinam.

„Pane prezidente, v našem vyšetřování došlo k velice zajímavému vývoji. Teroristé dnes ráno zavolali zvláštnímu agentu McMahonovi.“

Roach se obrátil na McMahona a řekl: „Skipe?“

McMahon si odkašlal. „Dnes ráno asi v šest patnáct jsem přijal velice zajímavý telefonát.“ McMahon vytáhl z kapsy magnetofonovou kazetu a podal ji Warchovi. „Jacku, mohl bys ji pustit, prosím tě?“

McMahon začal rozdávat nalevo i napravo listy papíru a pokračoval: „Toto jsou kompletní přepisy rozhovoru. Myslím, že bude nejlepší, když pásku nejprve přehrajeme, a o jejím obsahu si promluvíme potom.“

Varch přešel k pódiu na konci stolu a zasunul kazetu. Na zdech místnosti viselo osm malých reproduktorů. Nejprve se z nich ozvalo praskání statické elektřiny a pak místnost zaplnil sterilní počítačový hlas. „Zvláštní agent McMahon?“

Po chvíli se ozval agentův unavený hlas. „Ano, u telefonu.“

Ředitel CIA Stansfield si z dob působení v terénu odnesl spoustu návyků. Při rozhovoru vždy sledoval také gestikulaci promlouvajících lidí. Tento zvyk mu přešel do krve natolik, že už si jej ani neuvědomoval.

Opřel se pohodlně v křesle, uchopil přepis rozhovoru a přes okraj papíru začal očima zkoumat muže kolem stolu. Hledal, na koho by se měl zaměřit.

Počítačový hlas pokračoval: „Předpokládám, že tento hovor nahráváte a stopujete, proto budu stručný. Lidé, kteří zabili Fitzgeralda, Koslowskiho, Downse a Basseta, nezabili senátora Olsona, kongresmana Turnquista, ani jejich tělesné strážce.“

Stansfielda upoutal něčí pohyb hlavy. Garretovi oči se doširoka otevřely. Stansfield sledoval, kam se dívá, až se dostal na druhou stranu stolu k Miku Nancemu. Stansfield se podíval zpět na Garreta a zkoumal výraz jeho tváře. Čelist šéfa prezidentova týmu byla napnutá a jeho nozdry se nadouvaly.

Po chvíli ticha se ozval McMahon: „Nejsem si jistý, zda vám rozumím.“

„Je tu druhá skupina zabijáků. Skupina, která zabila Olsona, Turnquista a jejich strážce.“

Stansfield to uviděl znovu. Garret se na Nanceho opět podíval.

„Proč bych vám měl věřit?“

„Nechali jsme Burmiestera naživu.“

Následovala odmlka, během níž McMahon připomenul: „Pro ty z vás, kteří si to nepamatují – Burmiester je bankéřem na odpočinku a bydlí přes ulici proti domu zavražděného kongresmana Koslowskiho.

Na to navázal záznam jeho hlasu: „O Burmiesterovi ví spousta lidí. To nic nedokazuje.“

„Pane McMahone, my nezabíjíme agenty Tajné služby a státní marshaly. Jak jsme už řekli v naší poslední zprávě, vážíme si jejich životů i práce. Bojujeme s politiky, ne s vámi.“

„To se mýlíte…“

Počítačový hlas agenta přerušil: „Položte si jednu otázku! Pokud jsme skutečně byli schopní zabít čtyři agenty Tajné služby, abychom se dostali k Olsonovi, a čtyři marshaly, abychom dostali Turnquista, proč jsme minulý pátek nevyhodili prezidenta do vzduchu?“

Při další odmlce Stansfielda zajímala prezidentova reakce, pozoroval však dále Garreta.

„Odpověď zní, že jsme nezabili Olsona ani Turnquista. Byl to někdo jiný…“

Stansfield si povšiml potu, sbírajícího se na Garretově horním rtu. Znovu sledoval dráhu jeho pohledu až k Miku Nancemu. Poradce pro otázky národní bezpečnosti se zadíval přímo na Stansfielda. Ředitel CIA sklopil oči, jako by si četl přepis rozhovoru.

Když záznam skončil, vypadal prezident zmateně. Nechápavě se díval na papír.

„To je neuvěřitelné!“ Pak vzhlédl. „Zvláštní agente McMahone, je ta zpráva podle vás autentická?“

McMahon pokrčil rameny. „Zatím jsme neměli dost času záznam analyzovat. Já bych řekl, že velmi pravděpodobně je. Po incidentu s Marine One minulý pátek nám atentátníci poslali zprávu, že jediným důvodem, proč vás skutečně nesestřelili, bylo, že nechtěli zabít mariňáky a agenty Tajné služby na palubě. Mohli tři dny nato vyhodit do vzduchu limuzínu senátora Olsona se čtyřmi agenty uvnitř, a včera v noci zabít kongresmana Turnquista se čtyřmi marshaly? To by odporovalo vší logice. Bez urážky, pane, ale pokud bych byl na jejich místě, pak bych Marine One sestřelil. Jste daleko důležitější cíl.“

„To platí jen za předpokladu, že mají techniku, aby to dokázali,“ přerušil ho chladný hlas Mika Nanceho z odlehlého konce stolu. „Koupit rakety Stinger je dnes značně obtížné. Nemůžeme si být jistí, že by dokázali Marine One sestřelit.“

Ředitel Stansfield pozoroval Nanceho a uvažoval, proč právě zalhal. Před sedmi měsíci ho poradce osobně informoval o tom, že Čína zásobuje trhy vlastní verzí rakety Stinger.

McMahon pokračoval: „Tedy, ty poslední dvě vraždy jsou značně odlišné. Do včerejšího večera byli atentátníci velmi trpěliví. Po každé akci vyčkávali, zda se rozhodnete jejich požadavky splnit. Dokážu pochopit, proč by chtěli zabít Olsona. Koneckonců vám pomáhal sestavit koalici. Nedává však smysl, proč by hned nato zabíjeli Turnquista, aniž by vám poskytli čas vyhovět jejich požadavkům.“

„Kdo říká, že jejich jednání musí mít nějaký smysl?“ vyštěkl Garret.

McMahon jeho poznámku ignoroval. „Řekl bych, že nemáme jinou možnost, než připustit, že tu skutečně máme ještě jednu takovou skupinu.“

„To je neuvěřitelné!“ řekl posměšně Garret. „To vás nenapadlo, že ten vzkaz poslali, aby zmátli vyšetřování?“

„Napadlo.“

„Domnívám se, pane McMahone, že vám působí značné obtíže vést toto vyšetřování, pokud se necháte vykolejit jedním takovým telefonátem. Není divu, že jste nikam nepokročil, když se vydáváte za každou pochybnou stopou.“

McMahon se zeširoka usmál a kývl na Garreta hlavou.

„Vám se to zdá veselé, pane McMahone?“ zeptal se Garret.

„Ne,“ řekl McMahon a usmíval se dál.

„Tak čemu se sakra šklebíte?“

„Kdybych se nesmál vašemu infantilnímu chování, asi bych se neudržel, skočil po vás a urazil vám hlavu.“ Úsměv z McMahonovy tváře zmizel a agent se obrátil na Stevense: „Jak jsem říkal, pane prezidente – nemáme jinou možnost, než to brát vážně.“

Garretova tvář získala výraznější odstín červené. Užuž se chystal vybuchnout, ale pozornost všech mužů v místnosti upoutal Mike Nance:

„Myslím, že zvláštní agent McMahon má pravdu. Nemůžeme ten telefonát jen tak ignorovat. Domnívám se však, že si musíme dohodnout základní pravidla.“ Nance pokračoval klidným, vyrovnaným hlasem. Byl si jistý, že dokonale odvrátil pozornost od prchlivého Garreta.

Michael dorazil do kanceláře v osm hodin ráno a instruoval Susan, že si nepřeje být vyrušován, jen pokud by se ozvali Seamus nebo Liz.

Od pondělí nenaspal více než tři hodiny, takže okamžitě padl na pohovku. Když usínal, pomyslel na ty nevinné muže, na jejich rodiny, a posté za poslední dva dny se sám sebe ptal, kdo se za těmi vraždami asi může skrývat.

Netušil, jak dlouho spal, když ho probudil Susanin hlas v interkomu.

Michael odhodil pokrývku, vyskočil z pohovky a popadl telefon.

„Ano?“

„Seamus na lince jedna!“

Ozvalo se cvaknutí a Michael uslyšel hlas svého dědečka.

„Michaeli?“

Kongresman si proklepal levou ruku, na které usnul. „Jo.“

„Jak je ti?“

„Dobře.“

„Jaký máš program na zbytek dne?“

Michael si promnul oči. „No, do pondělka mám víceméně volno.“

„Dobře. Říkal jsem si, že by mohlo být fajn, kdybychom si mohli užít trochu volna a strávit nějaký čas relaxováním v oblacích.“

Michael přemýšlel, co měl Seamus na mysli. Bylo mu jasné, že ať to bylo cokoli, nechtěl o tom mluvit po telefonu.

„Aha, to zní dobře. Kde a kdy se setkáme?“

„Co takhle v poledne u tebe doma?“

Michael se podíval na hodinky. Překvapilo ho když zjistil, že už je sedm minut po jedenácté.

„Jo, poledne mi vyhovuje. Takže zatím!“

Michael zavěsil a znovu se pokusil vyklepat brnivý pocit v levé ruce. Spočítal si, že prospal asi tři hodiny. To by mělo stačit, aby přežil zbytek dne.

Když schůzka v Krizovém sále skončila, odešel Mike Nance do své kanceláře a přesně hodinu vyčkával. Pak stiskl tlačítko interkomu a požádal sekretářku, aby našla Stua Garreta a vyřídila mu, aby přišel do jeho kanceláře. Ani ne za minutu se ve dveřích objevil udýchaný Garret. Byl celý napnutý. Okamžitě začal přecházet sem a tam před Nanceho stolem.

„Musíme něco udělat s tím prokletým McMahonem! Věděl jsem hned od začátku, že s ním budou potíže.“

„Sedni si, Stu!“

Garret dál přecházel po místnosti. „Musíme něco udělat. Chci říct, že nemůžeme…“

Mike Nance se zvedl z koženého křesla a ukázal na křeslo po straně svého stolu.

„Sedni si a drž hubu, Stu!“

U vždycky vyrovnaného Nanceho tento značně neobvyklý slovník Garreta zarazil. Sedl si.

„Jediné, co teď uděláš, Stu, je, že se uklidníš a budeš držet jazyk za zuby. FBI si může pátrat jak dlouho chce, ale nenajde nic. Tedy nenajdou nic, pokud jim neposkytneš důvod, aby se podívali naším směrem.“

Nance si poklepal zaťatou pěstí do čela a odvrátil se. „Dával jsi pozor, k čemu dnes na té schůzce došlo?“

Garret se na Nanceho zmateně podíval.

„Stansfield při přehrávání toho pásku pozoroval každé tvoje gesto.“ Nance nesnášel, když musel jednat s amatéry, a musel se skutečně držet, aby zakryl pohrdání, které vůči Garretovi pocítil. „Všiml si, jak se potíš. Viděl tě, když ses na mě díval tím pohledem plným paniky. Musíš se vzchopit, Stu! Musíš se naučit kontrolovat své emoce, nebo to všechno zkazíš.“

Když McMahon opustil Bílý dům, vrátil se na chvíli do své kanceláře a pak se vydal do Pentagonu. Kennedyová a generál Heaney ještě o posledním telefonátu atentátníků nevěděli. Prezident nakonec souhlasil, že jej budou brát vážně a že tím směrem podniknou další vyšetřování. Věděl však, že pokud tato zpráva pronikne na veřejnost, vyvolá nejdivočejší spekulace. Každý začne podezírat každého a média ještě budou přilévat olej do ohně.

Prezident McMahonovi nařídil, aby vyšetřováním pověřil malou jednotku agentů. Měli zjistit, kdo by mohl mít zájem na odstranění Turnquista a Olsona. Tito agenti se neměli dozvědět o posledním telefonátu teroristů, ani o možnosti, že za posledními dvěma útoky stojí jiná skupina atentátníků. Na naléhání Mika Nanceho si prezident vyžádal seznam lidí, kteří o posledním telefonátu věděli. McMahon měl zajistit, aby o věci s nikým nemluvili.

McMahonovi se tato směšná a zbytečná omezení nezamlouvala. Dohánělo ho k šílenství, když viděl, kolik času a energie se věnuje tomu, aby na veřejnost nepronikly žádné zprávy. Nemohl přece pořádně vyšetřovat, když jeho lidé nesměli ani vědět, oč se jedná.

Ale poté, kdy mu prošla nová scéna s Garretem, už nehodlal pokoušet štěstí.

Prezident očividně neměl náladu na konfrontaci, takže McMahon zmlkl a doufal, že se Roachovi časem podaří prezidenta přesvědčit, aby svá omezení zrušil.

Celou cestu do Pentagonu uvažoval, jak by mohl tuto informaci zapřít Kennedyové a generálu Heaneyovi. To nebylo možné. Potřeboval jejich znalosti. Dávali mu nahlédnout do oblasti, o které skoro nic nevěděl. Dnešní telefonát navíc představoval skutečně důležitý kousek skládačky.

Skip vstoupil do konferenční místnosti těsně před polednem. Zarazil se. Když tu byl naposledy, všude viděl jen úhledný pořádek. Teď se všude povalovaly složky a tabule na zdi byla počmárána poznámkami.

Kennedyová vypadala velmi unaveně, zato generál byl hladce oholený a neztrácel vzhled dokonalého mariňáka.

„Zdá se, že jste udělali kus práce.“

„Celou noc jsme se probírali složkami.“ Kennedyová se protáhla a zívla.

McMahon pokýval hlavou. „Přišli jste na něco?“

Kennedyová si sundala brýle a napřímila se. „Na konci stolu leží složky dvou mužů z Navy SEAL. Vzali jsme popis černého atentátníka, který zabil Downse, a pokoušeli se mezi bývalými diverzanty najít podobné typy. Nejprve jsme je roztřídili podle výšky a odstínu pleti. Pokud nebyli dostatečně vysocí, nebo měli příliš světlou pleť, odložili jsme je na hromadu nepravděpodobné. Ty, kteří prošli, jsme dále třídili podle současného bydliště. Domníváme se, že atentátník bydlí v blízkostí města. Kdybychom přišli za někým, kdo žije v Los Angeles, a dozvěděli jsme se, že nebyl poslední dva týdny doma, asi by to vypadalo poněkud podezřele. Diverzanti, kteří nebydlí v okolí Washingtonu, ale hodí se na ně popis vraha, jsou v hromadě možné. A ti, kteří bydlí ve městě a zároveň odpovídají popisu, jsou ve skupině pravděpodobné.“

McMahon uznale pokýval hlavou. „To zní dobře! Co hodláte podnikat dál?“

„Shodli jsme se na tom, že k operaci podobného rozsahu potřebuješ minimálně čtyři muže, kteří se navíc dobře znají. Jak už řekl generál, nepůjdeš do takové akce, pokud svým lidem nemůžeš plně důvěřovat. Z toho jsme odvodili, že tito diverzanti sloužili v armádě spolu. Takže: naše skupina se skládá buďto z bývalých členů Delty Force, nebo ze zelených baretů, nebo ze Sealů, ale ne z jejich kombinace. S tímto předpokladem teď procházíme osobní složky z hromady pravděpodobné a hledáme muže, kteří sloužili ve stejných jednotkách.“

„Kdy s tím budete hotoví?“

„Generál tuhle selekci provádí na jejich počítači. Seznam bychom měli mít… Kdy myslíte, že to bude hotovo, generále?“

„Snad někdy kolem páté odpoledne.“

„Co chystáte dál?“ zeptal se McMahon.

„O tom si právě musíme spolu promluvit. Musíš se rozhodnout, jestli budeš chodit dům od domu a vyslýchat je osobně, nebo jestli je budeš chtít sledovat.“

„Kolik těch podezřelých může být?“

„Ve městě a okolí máme čtrnáct, na které se hodí popis Downsova vraha.“

McMahon si to rychle spočítal. „Sledovat čtrnáct lidí po celých čtyřiadvacet hodin, na to bude třeba asi dvou set agentů. Co pak s těmi dalšími, kteří vyjdou z generálovi a seznamu?“

„Myslím, že bys měl zařídit sledování těch čtrnácti, a nechat na nás, abychom se postarali o ty ostatní z generálova seznamu. Až budou všichni tvoji a mí agenti na místech, můžeš začít proklepávat ty podezřelé.“

McMahon přikývl. „A pak se jen posadíme a budeme sledovat, kdo se s kým setká.“

„Přesně tak.“

„Máte dost lidí, abyste dali dohromady tolik sledovacích týmů?“ zeptal se McMahon. „Počítám, že mluvíme o takových padesáti podezřelých.“

„Máme dostatečné zdroje,“ ušklíbla se doktorka Kennedyová.

„Vážně?“

„U nás se dělá sledování trochu jinak, než u vás.“

McMahon zakroutil hlavou a řekl: „Radši ani nechci vědět, jak to budete dělat.“ Pak se obrátil na generále Heaneye. „Budu potřebovat kompletní dokumentaci těch čtrnácti ze seznamu pravděpodobných.

Taky bych rád získal jména jejich bývalých velících důstojníků.“ McMahon se obrátil opět na Kennedyovou a zeptal se: „Za jak dlouho dostanete své lidi na místa?“

„To záleží na tom, kolik jmen nám vyjede z počítače.

Pravděpodobně bychom měli mít všechno připraveno do pátku ráno.“

„Teď zavolám Brianovi a rozběhnu naši část akce. A ty, Ireno, zase…“ McMahon mávl rukou. „Ne, vlastně ani nechci vědět, co budeš dělat. Jenom buď prosím tě, opatrná, ať neskončíš na titulní straně některých novin.“

29 KAPITOLA

Malá cessna letěla podél jihovýchodního úbočí Apalačských hor. Podzim pomaloval hory pod ní fantastickými barvami. Mezi bohatou červení, oranží a žlutí vyčnívaly jako tečky vysoké borovice, tolik typické pro Georgii. Na nebi nebyl ani obláček a slunce propůjčilo barvám dole obzvláštní intenzitu. Přeletěli přes horský štít a v údolí v dálce před nimi se objevilo město. Seamus ukázal tím směrem a řekl:

„Támhle to je.“

Brasstown v Georgii bylo malé město asi devadesát mil severně od Atlanty. Rozkládalo se v údolí na severním konci Apalačských hor.

Z druhého konce údolí matně rozeznávali jen dvě vysoké kostelní věže a věž vodárny, vyčnívající mezi stromy. Když se však blížili, začaly se před nimi rýsovat další budovy a ulice města.

„Přistávací plocha je na jižní straně,“ řekl Seamus a zatočil s letounem na jihovýchod. Přistávací plocha byla vykácena přímo mezi stromy.

Když nad ní přelétali, Seamus zaregistroval, jakým směrem ukazuje oranžový rukáv indikátoru větru a pak se otočil zpátky, aby mohl klesat na přistání. Seamus srovnal dráhu podle bočního větru a klesl nad stromy. Když se dostali nad přistávací plochu, ubral přívod paliva a nechal letoun, aby se snesl na travnatý pruh. Cessna poskočila, pak dosedla na zem a dojela až na konec ranveje. Jedinou budovou v dohledu byl starý rezavý hangár. Vedle něj stála malá dodávka Dodge. O její kapotu se opíral muž v holínkách, džínsech, červenočerné flanelové košili a zeleném klobouku. Seamus vypnul motor a všechny systémy. Vystoupil s Michaelem z letounu a muž se od dodávky vydal směrem k nim. Seamus mu vyšel naproti, a když se setkali, objali se a přátelsky poplácali po zádech.

Seamus se otočil a řekl: „Pamatuješ se na Augieho, Michaeli?“

Michael napřáhl ruku. „Už je to hodně dávno. Rád vás zase vidím, pane!“

„A já rád vidím tebe, Michaeli.“ Jackson se na něj chvíli zadíval a pak řekl: „Bože, ty jsi ale celý dědeček!“ Michael se usmál a Augie se zeptal: „Ve Washingtonu je teď pěkně horko, co?“

„To je.“

Augie ukázal na dodávku. „Pojďte si sednout. Moje staré nohy už tak dobře neslouží.“

Augie je odvedl k vozu, kde sklopil zadní korbu a společně se Seamusem na ni usedli. Michael stál proti nim se založenýma rukama. Augie si vytáhl dýmku a váček tabáku. Naplnil troubel tabákem a pak jej nabídl Seamusovi.

Zatímco si cpal dýmku, pustil se Augie do řeči: „Od tvého včerejšího telefonátu jsem hodně přemýšlel, Seamusi. Abych řekl pravdu, přemýšlím od chvíle, kdy to celé začalo. Asi bys to nazval profesionálni zvědavostí.“

Augie zastrčil mačkátko tabáku do kapsy a vytáhl zapalovač.

„Michaeli, říkal ti tvůj dědeček, co jsem dělal pro CIA?“

„Tak trochu.“

Augie škrtl zapalovačem a podržel plamen nad tabákem v dýmce. Nasával vzduch tak dlouho, dokud tabák nechytil. Pak vydechl kouř a přemístil dýmku do koutku úst.

„No, já ti to řeknu stručně. Po válce jsem zůstal u armády. Šel jsem pracovat ke zpravodajské službě do Washingtonu. Když se za několik let utvářela CIA, přijali mě a poslali na naši ambasádu do Paříže. Prvních patnáct let jsem strávil v Evropě a pak mě převeleli zpět do Langley, kde jsem se stal analytikem pro rusko-evropskou sekci. V době svého působení v Langley jsem byl také členem speciální skupiny, která připravovala tajné operace.“ Jackson několikrát silně zabafal. „Myslím, že bych mohl mít několik informací, které by vám mohly pomoci. Než se ale pustím do detailů, chtěl bych vám položit několik otázek.“

Michael kývl hlavou a řekl: „Do toho!“

„Kde jste slyšeli, že za vraždami Olsona a Turnquista stojí nějaká další skupina atentátníků?“

„To vlastně ani nevím.“

„Chceš říct, že mi to neřekneš.“ Jackson vyfoukl obláček dýmu a stále se díval Michaelovi do očí. „Proč jste přišli za mnou, a ne za FBI?“

„FBI už tu informaci má. Chtěl bych v tom udělat něco na vlastní pěst.“

Augie několikrát zabafal a přemýšlel nad Michaelovou odpovědí.

„Proč?“

„Erik Olson byl náš dobrý přítel.“

„To je jediný důvod?“ Jackson se díval Michaelovi upřeně do očí a čekal na odpověď.

Michael krátce pohlédl na Seamuse a pak řekl: „Ano.“

„Jsi mizerný lhář, Michaeli, stejně jako tvůj dědeček!“ Augie se obrátil na Seamuse a usmál se. Pak sklopil hlavu, zabodl oči do země a řekl: „Předpokládám, že ani jeden z vás nemá představu o tom, kdo je za těmi prvními čtyřmi atentáty?“

Michael zakroutil hlavou.

Augie řekl s cynickým podtónem v hlase: „To jsem předpokládal.“

Pak potřásl bradou. „No, já mám určitou teorii, ale než se k ní dostaneme, mám taky nějaké informace, které by vás mohly zajímat. Budu vám vyprávět příběh o něčem, čeho jsem se účastnil, když jsem pracoval pro tajnou službu. Nejdřív ale musíte znát některé základní informace.

Na konci padesátých a začátkem šedesátých let jsem pracoval jako vedoucí pobočky CIA na naší ambasádě v Paříži. Napětí mezi USA a Sovětským svazem bylo v té době velmi silné. Existovala reálná hrozba, že se Sověti mohou pokusit obsadit vojenskou silou západní Evropu. Všude podél Železné opony stály jednotky NATO proti téměř pětinásobné přesile tanků, dělostřelectva a pěchoty z východu.

Naši vojenští stratégové se domnívali, že nejlepší způsob, jak Sověty odstrašit od jakékoli agresívní akce, bude rozmístit v západní Evropě taktické nukleární zbraně. Naši spojenci v NATO s tím souhlasili, a tak došlo k rozmístění raket. Signál Sovětskému svazu byl jasný. Pokud podniknete jakoukoli vojenskou operaci proti západní Evropě, odpovíme taktickým nukleárním útokem. Tato politika fungovala bezvadně až do začátku šedesátých let, kdy nám Francie začala dělat potíže.

Ve francouzském parlamentu seděla skupina politiků, kteří chtěli, aby z francouzské půdy zmizely všechny americké nukleární zbraně. Našlo se dokonce i pár takových, kteří požadovali odchod všech amerických vojenských jednotek. Tihle nevděčníci časem získali značný počet stoupenců. Pořádali protesty před branami vojenských základen, které jsme tam měli, a ve svých proslovech stále častěji žádali odchod našich jednotek. Signál byl zase jasný. Francie byla v průběhu historie jedním z našich nejvrtkavějších spojenců. Vůbec jim nevadilo, že jsme za ně před patnácti lety vyhnali z jejich vlastní země nacisty.

Naši politici, od prezidenta dolů, nad nevděčností Francie zuřili. Langley nám přikázala zahájit utajené operace proti vůdcům tohoto antiamerického hnutí. Měli jsme za úkol najít způsob, jak jejich postoje změnit. Během šesti měsíců se nám podařilo některé z nich podplatit a některé jsme začali vydírat. U hlavních vůdců hnutí jsme však neuspěli.

Když už jsme vyčerpali všechny možnosti, poslalo Langley do Paříže jednoho specialistu. Ale než se k němu dostanu – víte něco o francouzsko-alžírském konfliktu?“

„Něco málo,“ připustil Michael.

Augie několikrát zabafal. „Takže, na konci padesátých let měla francouzská armáda plné ruce práce s alžírskými revolučními jednotkami, které požadovaly nezávislost na Francii. Tato válka trvala několik let, a ačkoli na jejím začátku utrpěla francouzská armáda veliké ztráty, nakonec se jí podařilo povstání potlačit. Během války začali někteří radikální členové francouzského parlamentu usilovat o nezávislost Alžírska.“ Augie se odmlčel a zdvihl obočí. „Byli to stejní politikové, kteří protestovali proti rozmístění amerických jaderných zbraní na francouzské půdě.

Francouzská armáda odvedla svou práci. Měli značné ztráty a vybojovali s povstalci krvavou válku, ale ve chvíli, kdy už celou válku prakticky vyhráli a povstalci složili zbraně, udělal francouzský parlament a prezident de Gaulle něco, co všechny šokovalo. Udělili Alžírsku nezávislost a odvolali francouzské jednotky ze země. V té době žilo v Alžírsku čtvrt milionu Francouzů. Toto rozhodnutí francouzskou armádu i politické vedení země rozdělilo. Skupina velitelů, kteří v Alžírsku bojovali, se rozohnila do té míry, že dezertovala a vytvořila polovojenskou organizaci, nazvanou OAS.“

Augie se odmlčel, aby se ujistil, že ho Michael stačí sledovat, a pak pokračoval: „OAS přešla v Alžírsku a Francii do ilegality a začala vést záškodnickou válku proti politickým vůdcům Francie i alžírského osvobozeneckého hnutí. Začali odpalovat bomby a vraždit politiky nalevo i napravo. Dokonce se několikrát pokusili i o atentát na prezidenta de Gaulla.

Náš specialista z Washingtonu dorazil do Francie po prvním pokusu o atentát na de Gaulla. Dostal jsem příkaz, abych mu pomohl se vším, co bude potřebovat. Setkal jsem se s ním v bezpečném domě, který jsme v Paříži měli. Zjistil jsem, že poslali experta na tajné operace. Ten chlap měl geniální a přitom jednoduchý plán. Dva největší kritici našich nukleárních zbraní na francouzské půdě byli zároveň největšími příznivci nezávislosti Alžírska. Naplánoval na ně atentát, který měl vypadat jako práce OAS. Plánovali jsme to asi dva měsíce. Pak jsme dostali z Washingtonu zelenou.“

„Vyšlo to?“

Augie přitakal a zabafal si.

Michael se zeptal: „Takže CIA zabila dva volené úředníky v cizí zemi.“

„Ano. Musíš pochopit, Michaeli, že tenkrát bylo všechno jiné. V sázce bylo mnohem víc než dnes. Špionáž byla daleko smrtelnější.“

Michael pokrčil rameny. „Nejsem revizionista a rozhodně nejsem v postavení, abych vás mohl soudit.“

Augie přejel palcem po dýmce. „Pochopil jsi, proč jsem vám ten příběh vyprávěl?“

„Myslím, že ano.“

„Co kdybych ti řekl, že možná vím, kdo stojí za atentáty na Olsona a Turnquista?“

Michael přenesl váhu z jedné nohy na druhou. „Velice rád bych si poslechl, co mi můžete říct.“

„Muž, který přišel s nápadem použít OAS jako zástěrku, se stal od poloviny šedesátých let ředitelem černých operací CIA. Odešel teprve před několika lety. Slyšel jsi někdy o Arthuru Higginsovi?“

Michael se zamračil a řekl: „Ano… Myslel jsem ale, že už šel do důchodu.“

„Byl donucen k rezignaci by bylo přesnější.“

„Proč?“

„Důvodů bylo mnoho, ale v kostce lze říct, že měl jisté problémy s ředitelem Stansfieldem.“

Michael se podíval na Seamuse a pak opět na Augieho. „Kam tím míříte?“

„Domnívám se, že za atentáty na Olsona a Turnquista stojí Arthur Higgins.“

„Doufám, že tuto domněnku nezakládáte jen na příběhu, který jste nám právě vyprávěl?“

„Pochopitelně, že ne. Je toho mnohem víc.“

Michaelovi spadla čelist až na prsa. Sevřel si nos mezi palec a ukazovák, a aniž by vzhlédl, zeptal se: „Jaký by měl Higgins motiv, aby zabil Turnquista a Erika?“

„Pokud jde o Turnquista, tím si nejsem jistý, ale s Olsonem měl nevyřízené osobní účty.“

„Jaké účty?“ zahleděl se Michael upřeně na Augieho.

„Arthur byl první ve frontě na nejvyšší místo v CIA, když před čtyřmi roky odstoupil ředitel Carlyle. Všichni si mysleli, že nastoupí na jeho místo. Já si to myslel taky. Pak do hry vstoupil tvůj bývalý šéf.“

„Erik?“

„Jo. Musíš si na to určitě pamatovat. Pracoval jsi tenkrát v Olsonově týmu.“

„Jistěže se na tu dobu pamatuju, ale nevzpomínám si, že by někdo mluvil o Higginsovi. Vzpomínám si jen, že prezident byl pro Stansfielda, a obě strany ho v tom podpořily.“

Augie se zasmál. „Stansfield byl jediným kandidátem, protože Olson šel za prezidentem a řekl mu, že pokud uvažují o nominaci Arthura Higginse, udělá, co bude v jeho silách, aby jeho jmenování zabránil. Řekl prezidentovi, že pokud bude mít Arthur tolik štěstí, aby jeho jméno prošlo Olsonovým výborem až do Senátu, složí na protest svou předsednickou funkci.“ Augie ukázal koncem dýmky na Michaela. „Prezident nechtěl riskovat takový trapas, a proto raději nominoval Stansfielda. Arthur tak ztratil šanci získat postavení, k němuž se vypracovával celý život.“

Michael se zamračil. „Myslíte, že by kvůli tomu Erika zabil?“

„Ty ses s Arthurem nikdy nesetkal, viď?“

„Ne.“

„Je to ten nejodpornější zkurvysyn, jakého jsem kdy potkal.“

Michael zakroutil skepticky hlavou. „Pořád to nějak nemůžu spolknout.“

„Jde to mnohem hlouběji, než jsem ti řekl, Michaeli. Arthur vedl přes třicet let nejtajnější odbor CIA. Nikomu se nezodpovídal. Ředitelé přicházeli a odcházeli, ale ani jeden si mu netroufl zkřížit cestu. Arthur se vždycky schoval za vnitřními bezpečnostními předpisy. Nejprve pro své operace získal neomezený rozpočet. Když pak Sněmovna a Senát zavedly dohlížecí komise, musel si vybrat. Buď jim řekne o svých operacích, nebo mu omezí rozpočet. Arthur žil mezi informacemi, o nichž nemohl mluvit na veřejnosti. Ani s lidmi v CIA nemluvil o svých plánech. Teď se tedy nemohl obhajovat před nějakou komisí, v níž seděli lidé, kteří udrží tajemství asi jako staré drbny. Během let se příděl financí pro jeho odbor podstatně snížil, ale jeho rozpočet neustále vzrůstal. Začal své operace financovat z nejrůznějších nelegálních aktivit.“

„To ho nikdo nenačapal?“ zeptal se Seamus.

„Ale načapal! Právě senátor Olson.“

„Nevěřím vlastním uším… Erik se o tom nikdy ani slovem nezmínil.“

„Tvůj šéf byl velice rozumný člověk. Chápal význam tajné služby. Byl to realista a věděl, že pokud Arthura podrobí výslechům a vyšetřování, nadělá víc škody než užitku. Místo toho pracoval za oponou, aby jeho operace udržel tak čisté, jak jen mohl.“ Augie vyklepal dýmku o korbu dodávky. Popel odnesl vítr. „Musíme mít stále na zřeteli jednu věc. Další důvod, proč to Arthurovi procházelo, zněl – jeho činnost byla velice užitečná. Pokud nastaly problémy, zavolali Arthura, aby je vyřešil. Arthur vyřizoval věci, s nimiž nikdo jiný nechtěl mít nic společného. Dělal pro tajnou službu špinavou práci.“

Michael se nad tím na chvíli zamyslel. „Jste si jistý, že za tím skutečně stojí?“

„Na sto procent určitě ne.“ Augie nacpal do dýmky další tabák. „Vím ale ještě další věci, které svědčí o tom, že Arthur zabil senátora Olsona a kongresmana Turnquista. Mám ovšem své důvody, proč o nich nechci mluvit, stejně jako vy máte důvody, proč nechcete uvést zdroj svých informací.“

„Proč s tím nejdete na FBI?“

Augie si opět zapálil dýmku a zamračil se. „FBI s tím nemůže dělat vůbec nic.“

„Proč ne? Stačí, když jim vylíčíme, co jste nám právě řekl, a oni zahájí vyšetřování.“

Augie se pousmál. „A nic nenajdou a já skončím s kulkou v hlavě. Michaeli, obávám se, že vůbec nevíš, o kom tu mluvíme. Arthur je velice inteligentní a bezohledný člověk. Organizoval atentáty na lidi po celém světě a nikdy na něj nepadl ani stín podezření. Ani jednou… A kromě toho, já nesmím FBI prozradit ani slovo. Váže mne státní tajemství.“

„Ale já můžu!“

„Michaeli, ty tomu pořád nerozumíš. Pokud půjdeš na FBI, Arthur se o tom dozví. Má všude svoje informátory. Až se dozví, že jsi šel na FBI, půjde po tobě nebo po někom, kdo je ti hodně blízký. Nebo tě dá rovnou zabít. To není člověk, se kterým by sis mohl zahrávat.“

„Proč mi to tedy všechno říkáte, když si myslíte, že stejně nemůžu nic udělat?“

„Já myslím, že něco bys udělat mohl. Ale než se k tomu dostanu, musím ti položit několik otázek.“

Augie chvíli zamyšleně bafal. „Když zabili Downse, Fitzgeralda, Koslowskiho a Basseta, nijak jsem pro ně netruchlil. Nenáviděl jsem všechno, co představovali, a byl jsem rád, že už jsou pryč. Už dlouhou dobu jsem si říkal, že by ti staří mluvkové ve Washingtonu potřebovali trochu proklepat peří.“ Augie se odmlčel a uvažoval, jak má formulovat následující větu. „Mám zcela jasnou představu o tom, kdo stojí za prvními čtyřmi atentáty.“

Augie si přesedl a natáhl jednu nohu na zem. Obrátil se na Seamuse a řekl: „Mohl bych položit přímější otázku, ale nechci, abyste mi museli lhát, takže to trochu zaobalím. Kdybyste se měli spojit s někým, kdo je do těch atentátů zapleten, svedli byste to?“

Po chvíli ticha Seamus řekl: „Ano.“

Michaelova tvář se ani nepohnula.

„Dobře.“ Augie se postavil a odkulhal ke kabině dodávky. „Mám tu něco, co bych jim rád předal.“ Natáhl se za sedadlo a vytáhl tlustou složku nějakého oficiálního dokumentu. Pak se vrátil dozadu a opět se posadil. „Snad jsem myslel na všechno.“

Augie podal složku Seamusovi.

„Buď tak hodný a předej to svým revolucionářským přátelům.“

„Co je to?“ zeptal se Michael.

„Vzpomínáš jak jsem ti říkal, že když jsem působil u tajné služby, pracoval jsem jako analytik? To je mimo jiné člověk, který řeší problémy jiných. Těsně předtím, než jsem z tajné služby odešel, mě ředitel Stansfield požádal, abych sestavil teoretické plány pro jistou eventuální… delikátní operaci.“

Seamus se podíval na složku a pak na svého starého přítele. „Co je to za operaci?“

„Je to operace, o které neměl vědět nikdo kromě mne a Stansfielda. Jakmile se Stansfield stal ředitelem, Arthur se skoro stáhl do ilegality. Stansfield věděl, že bude nucen přimět Arthura k rezignaci, a čím dál víc se obával, jaká bude Arthurova reakce. Obával se, že by se Arthur mohl postavit proti vládě a začal prodávat informace do zahraničí. Mohl by taky využít informací, které nasbíral, aby Stansfielda nebo tajnou službu vydíral. Byl to divoch a nikdo nevěděl, jakým směrem vystřelí příště. Stansfield byl opatrný a požádal mě, abych připravil plán na jeho neutralizaci.“

„Ten plán je v té složce?“ zeptal se Michael.

„Z velké části. Jsou tam detailní plány jeho domu na Chesapeake. Je tam přehled jeho bezpečnostních systémů a jejich silných i slabých stránek. Je tam počet jeho stráží a doba jejich střídání. Ten plán je jeden a půl roku starý, takže si nemůžu být jistý, že je přesný. Vím, že v tom domě tráví většinu svého času. Má spoustu nepřátel, ale ví, jak se chránit.“

„Proč to nedáte Stansfieldovi?“

„Arthur má pořád v tajné službě spoustu kontaktů. Nikdo to pochopitelně neví přesně, ale existuje reálná možnost, že by se o podobném plánu okamžitě dozvěděl.“

„To je skutečný důvod, nebo jen hledáte někoho, kdo za vás udělá špinavou práci?“

„Ne. Budu k tobě upřímný, Michaeli! Chci, aby Arthur Higgins zemřel. Byly časy, kdy ho naše země potřebovala, ale za posledních patnáct let si dělal, co se mu zlíbilo. Když odcházel z tajné služby, varovali ho, aby se držel dál od zpravodajských záležitostí. Od té doby mu Stansfield mnohokrát připomínal, aby se nepletl do věcí tajné služby. Nechci dát tuhle složku řediteli Stansfieldovi. Jednak by se to okamžitě provalilo, a kromě toho, Arthur má mnoho kontaktů taky v NSA. Pokud by se mu cokoli stalo, začnou podezřívat CIA.“ Augie se na chvíli zadíval na oblohu. „A proč to házím na vás dva? Víte, dali jste mu příležitost zabít Olsona a Turnquista, takže byste ho podle mě měli taky zastavit.“

Michael se na Augieho upřeně zahleděl a řekl: „Já za nic nemůžu. Jen se to teď snažím dát do pořádku.“

Augie se podíval na Seamuse. „Takže je to tvoje práce?“

„Ano. Můžu se spolehnout, že o tom budeš mlčet?“

„Jistě. Jenom si myslím, že všechno, co teď děláš, přichází asi s dvacetiletým zpožděním.“ Starý špión zastrčil ruce do podpaždí. „Zabíjeli jsme politiky v jiných zemích, a přitom pro naši národní bezpečnost znamenali daleko menší nebezpečí, než naši vlastní vůdci. Myslíš, že jsem po celou tu dobu, kdy jsem se zabýval tajnými operacemi, ani jednou nepomyslel na to, udělat v Americe totéž, co jsem dělal v zahraničí?“

Michael pokýval hlavou. Vzpomněl si, že mu přesně totéž řekl před dvěma lety Scott Coleman. Pak se vrátil zpět k Higginsovi.

„Proč si myslíte, že se můžeme k Arthurovi dostat?“

„Předpokládám, že vám pomáhají nějací profesionálové.“ Augie se odmlčel a pak zvedl ruce. „Nechci vědět, co je to za lidi, ani odkud přišli. Čím méně toho vím, tím lépe. Když mohli zabít Fitzgeralda, Downse, Koslowskiho i Basseta a beze stopy se vytratit, musí být dost dobří. Arthur má jeden zlozvyk, který může všechno usnadnit. Najdete ho v té složce.“

Michael složku potěžkal v ruce. „Nemůžu se dočkat, až se do ní podívám.“

„Doporučuji vám, abyste neztráceli čas. Arthur může připravovat další vraždy.“

30 KAPITOLA

McMahon byl znovu v konferenční místnosti Velitelství zvláštních operací v Pentagonu a právě jedl značně přesolené jídlo, které si předtím ohřál v mikrovlnce. Strávil celé odpoledne rozhovory s Harveyem Wilcoxem, operačním ředitelem protiteroristického odboru FBI, Madelinou Nannyovou, ředitelkou protišpionážního odboru, a ředitelem Koachem. Oba odbory disponovaly vybavením i lidmi pro sledování čtrnácti vycvičených diverzantů, žijících ve Washingtonu. Roach ani McMahon nemuseli nijak naléhat, oba zástupci ředitele chápali závažnost poděleného úkolu. Nannyová měla víc volných lidí, proto si vzala devět ze čtrnácti složek. Na Wilcoxe jich zbylo pět. Odhadovali, že sledování zahájí v průběhu následujících dvaceti čtyř hodin. Každému z podezřelých se mělo věnovat deset agentů.

McMahon vysvětlil doktorce Kennedyové a generálu Heaneyovi podrobnosti operace. Právě dojídal přesolené těstoviny a věděl, že ho po nich bude pálit žáha. Odstrčil talíř stranou a zeptal se generála Heaneye, jestli nemá nějaké papírové kapesníčky. Generál nějaké našel a hodil mu je přes desku stolu.

V té chvíli vstoupil do místnosti jeden z generálových pobočníků a podal mu seznam z počítače. Heaney mladému důstojníkovi poděkoval a rozložil listy po stole.

„Náš počítač prověřil všechny bývalé příslušníky VZO, žijící do sto mil od Washingtonu. Objevil devadesát čtyři Sealy, osmdesát jedna zelených baretů a šedesát osm mužů z Delty Force.“

McMahonova tvář se zkřivila. „To máme přes dvě stovky chlapů!“

„Ano, ale to bylo ještě předtím, než jsme počítači zadali, aby omezil hledání na ty, kteří sloužili s našimi čtrnácti podezřelými.“

„A teď to dělá…“

Generál se podíval do seznamu. „Dvacet šest zelených baretů a devatenáct z Delty Force.“

Kennedyová se podívala přes okraj brýlí. „Co se stalo se všemi Sealy?“

Generál prolistoval seznam. „Máme jen dva bývalé Sealy, na které by se popis hodil, a oba žijí v San Diegu.“

Zatímco se Kennedyová pokoušela překousnout tuto novou informaci, McMahon se zeptal:

„Kde vezmeme lidi na nepřetržité sledování čtyřiceti pěti lidí?“ Obrátil se na Kennedyovou a zeptal se: „Ireno, máte na něco takového dost lidí?“

Kennedyová se dívala do prázdna a McMahon otázku zopakoval. Kennedyová stále neodpovídala, proto McMahon luskl prsty.

„Země volá Irenu, Ireno, ozvi se!“

Kennedyová se vrátila do přítomnosti. „Omluvte mne.“

„Potřebuješ si odpočinout?“

„Ne, jsem v pořádku. Jen jsem se nad něčím zamyslela.“

McMahon zopakoval otázku: „Máte prostředky k nepřetržitému sledování čtyřiceti pěti podezřelých?“

„Ano.“

„Jak to uděláte?“ zeptal se McMahon s nevěřícím výrazem ve tváři.

Kennedyová se užuž chystala odpovědět, ale pak se zarazila a místo toho řekla: „Nemyslím, že bys to chtěl vědět.“

„Máš pravdu, raději mi to neříkej.“

„Generále Heaneyi?“ řekla Kennedyová. „Mohla bych se podívat na složky těch devadesáti čtyř bývalých Sealů, kteří žijí ve Washingtonu?“

„Proč?“

„Mám takový zvláštní pocit.“

McMahon našpicoval uši, jakmile zaslechl slova zvláštní pocit. Pevně věřil v moc intuice, předtuch a podobných zvláštních pocitů.

„Sem s tím!“

„Nelíbí se mi, že mám vyřadit devadesát čtyři podezřelé na základě informace, která nemusí být pravdivá.“

„Jakou informaci máš na mysli?“ zeptal se McMahon.

„Černošského atentátníka z parku. Ta skupina udělala všechno bez chyby, až na jednu věc: odhalili nám toho chlapa z parku, ačkoli jsme se všichni shodli na tom, že nejlepší způsob, jak zabít Downse, by byl puškou a na dálku.“ Kennedyová si sundala brýle a promnula oči. „A my podle tohoto jediného, a možná falešného faktu, řídíme celé vyšetřování určitým přesným směrem. Na základě jediné informace jsme z vyšetřování právě vyloučili všechny Sealy.“

„To je však klasický postup vyšetřování, Ireno,“ řekl McMahon. „Analyzuješ důkazy a postupně zužuješ skupinu možných pachatelů.“

„Za předpokladu, že máš opravdové důkazy.“ Kennedyová vstala a začala přecházet. „Existuje pouze jediné logické vysvětlení, proč toho muže v parku použili. Nechápu, proč jsem si to neuvědomila dřív. Nastrčili ho tam, protože chtěli, abychom o něm věděli.“

„Proč by to měli chtít?“ žasl generál Heaney.

„Aby nás svedli ze stopy. Co když to nebyl černoch? Co když ho jen jako černocha namaskovali?“

„Ale proč by chtěli, abychom si mysleli, že to je černoch?“

McMahonovi začalo docházet, kam Kennedyová míří.

„Pokud by se jednalo o skupinu Sealů, pak by důvod měli.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Kousky skládačky do sebe začaly zapadat. McMahon se postavil a vyhrnul si rukávy.

„Generále, myslím, že bychom se měli na ty složky ještě podívat. Zatímco na tom budeme pracovat, zahájím sledování těch čtrnácti. A ty se, Ireno, pusť do těch zbývajících. Potom se rozhodneme, na kterého Seala se podíváme blíž a kterého vynecháme.“

Ranní ticho prolomil nepříjemný zvuk. Slunce dosud nevyšlo. Ruka se natáhla tmou k červeným blikajícím číslům, až nahmatala digitální budík. O sekundu později zvuk umlkl. O’Rourke se překulil na stranu a obejmul Liz. Předcházející večer byl velmi klidný. Liz dopsala svůj novinový sloupek kolem deváté a pak se chtěla podívat na video.

Naštěstí pro Michaela byla příliš unavená na jakoukoli konverzaci. Třicet minut po začátku filmu už oba spali.

Michael se snažil, aby všechno v domě vypadalo normálně, a většinou se mu to dařilo. Značně mu to ulehčoval fakt, že Liz měla hodně práce. Michael musel neustále myslet na Arthura Higginse. Když se vrátil z Georgie, zašel do Kongresové knihovny a pokusil se najít něco o bývalém šéfu nejtajnějšího odboru CIA. Nenašel ani slovo a to jen povzbudilo jeho zvědavost.

Michael odsunul dívčiny vlasy stranou a políbil ji na odhalené rameno. Liz lehce otočila hlavu a Michael ji políbil na tvář. Pak ji políbil ještě jednou a vstal z postele. Z háčku na dveřích sundal tepláky, navlékl si je a vydal se po schodech dolů. Pod schody ho uvítal Duke a šel za ním až do kuchyně. Michael naplnil kávovar po okraj a zapnul jej.

Všechnu loveckou výstroj měl ve sklepě. Sestoupil po dalších schodech, otevřel skříň a navlékl si pár vlněných ponožek, khaki kalhoty, modrou flanelovou košili a pár holínek. Zbytek věcí měl ve srubu, spolu s několika loveckými puškami. Když se vrátil do kuchyně, káva se už dovařila. Nalil ji do termosky a ještě si dal šálek na cestu. Duke byl pořád na nohou, protahoval se a zíval. Než odešel, vrátil se Michael nahoru, nařídil budík na sedm ráno a políbil Liz na tvář.

Dole v malé garáži z hnědého pískovce naložil Duka do nákladového prostoru dodávky a otevřel výjezdové dveře. Necelých pět minut nato už zastavoval před domem svého bratra. Tim, Seamus a Timova hnědá labradorka Cleo nastoupili do auta a všichni se vydali ke srubu. Ačkoli si to Michael nepřál, Seamus řekl Timovi o všem, co se za poslední dva týdny událo.

Většinu cesty diskutovali o tom, co jim prozradil Augie. Když dorazili do srubu, Coleman tam už byl. Čekal na ně uvnitř u kuchyňského stolu. O’Rourkové si přitáhli židle a Scott jim naplnil hrnky až po okraj vroucí kávou.

Když se všichni usadili, zeptal se Coleman netrpělivě: „Tak na co jste přišli?“

„Slyšel jsi někdy o muži jménem Arthur Higgins?“

Coleman přimhouřil oči. „Ano.“

„Potkal jsi ho někdy?“

„Ne.“

„Co o něm víš?“

„Je to starý strašák ze CIA. Má na triku spoustu ošklivých operací a pověst člověka, se kterým si není radno zahrávat.“

„Co myslíš těmi ošklivými operacemi?“ zeptal se Tim.

„Tajné operace, které nebyly financovány ze státních prostředků, ke kterým došlo bez oficiálního požehnaní prezidenta nebo zpravodajského výboru.“

„Účastnil ses někdy takové operace?“

„Ne.“ Coleman zavrtěl hlavou. „K tomu se používají žoldáci, bývalí diverzanti. Takové akce nesmí nikdo v žádném případě spojovat s naší vládou. Říkáme jim ošklivé právě proto, že by je nikdy nikdo oficiálně nepovolil. Pokud by něco selhalo, nesmí vést žádná stopa k vládě nebo do tajné služby. Peníze není možné vystopovat, vojáci nejsou v žádné evidenci. Dřív než vyšlou nějakého Seala nebo jiného amerického vojáka do tajné operace v cizí zemi, CIA nebo Pentagon musí požádat prezidenta o svolení. Ošklivé operace schvalovací postupy jednoduše přeskakují. Je to dost podivný svět. Velmi tajnůstkářský a velmi riskantní. Všechno se provádí neoficiálně a bez papírování. O lidech, kteří to dělají, nikdy neuslyšíte víc než nějaké báchorky nebo šeptandu. Znám dokonce některé Sealy, kteří pro Higginse pracovali.“

„Myslíš, že bys od nich dokázal zjistit, co o něm vědí?“ zeptal se Michael.

„Mohl bych, ale Higgins není z těch lidí, na které se můžeš začít jen tak vyptávat. Protože bys mohl skončit taky jako návnada pro žraloky.“

„Myslel jsem, že vy Sealové držíte spolu. Nemůžeš jim položit pár otázek, které by ještě mohly projít?“

„Možná ano, možná ne. To není, jako když zavoláš starému kamarádovi ze školy a zeptáš se ho na holku, se kterou tenkrát chodil. Tihle lidi nemají otázky rádi. Radši zůstávají potichu a v anonymitě.“

„Jak je sakra možné, že bývalí Sealové pracují pro chlápka jako Higgins?“ zeptal se Tim.

„A co bys chtěl, aby dělali, když odejdou ze služby? Mají prodávat ojetá auta nebo programovat počítače? Jsme vycvičení k velmi specifické práci. Umíme ji udělat líp než kdokoli na světě. Pokud jsi Seal, jsi lepší než devět set devadesát devět z tisíce vojáků, kteří si kdy leštili boty. Jsi nejlepší z nejlepších a víš, kolik ti platí? Maximálně čtyřicet tisíc dolarů ročně. Jednoho dne odejdeš ze služby a máš dvě možnosti.

Můžeš jít do soukromého sektoru, kde dostaneš nudnou práci od devíti do pěti každý den a vyděláš si zhruba stejně, jako když jsi byl v armádě, nebo začneš dělat pro někoho jako Higgins, který ti zaplatí šestimístné i vyšší cifry za to, že pracuješ padesát dní v roce. A nechtějí tě jen lidi jako Higgins. Jsou tu ještě velcí dealeři drog, naftoví šejci, vlády třetího světa, mezinárodní bankéři; a ti všichni jsou ochotní zaplatit velké peníze za to, že ve své ochrance budou mít Seala. Znám kluky, kteří dostávají půl milionu ročně za to, že sedí na zadku a hrají si na osobní strážce. Spoustě pracháčů dělá dobře, když se můžou pochlubit, že mají jako ochránce Seala. Naše pověst vyvolává u lidí na Středním východě děs.“

„Chápu, co chceš říct, ale já myslel, že vyznáváte něco jako kodex cti,“ řekl Tim.

„To jo, ale nejsme žádné bratrstvo dokonalých. I u nás jsou černé ovce, stejně jako v jiných organizacích. Skutečnost je taková, že existujou lidi, kteří jsou ochotní zabít za peníze. Pokud tu hranici jednou překročí, už nejsou součástí bratrstva. Stanou se z nich atentátníci a žoldáci.“

„Jinými slovy – asi by nebylo chytré se na Higginse začít vyptávat?“ zeptal se Michael.

„Podle toho, co jsem o něm slyšel, rozhodně ne. Proč jste se o něj začali vůbec zajímat?“

„Včera jsme si se Seamusem udělali malý výlet do Georgie za Augiem Jacksonem.“

„To je ten Seamusův kamarád, co kdysi dělal pro CIA?“

„Ano. Augie nám o Higginsovi řekl docela zajímavé věci. Myslí si, že Higgins stojí za smrtí senátora Olsona a kongresmana Turnquista.“

Coleman zpozorněl. „Takže on si myslí, že by tu mohly operovat dvě různé skupiny atentátníků?“

„Ano.“

„Zeptal se vás, kdo asi může být v té první skupině?“

„Ano.“

Coleman se na Michaela dlouze zadíval. „Vy jste mu to řekli, co?“

Podíval se i na Seamuse, ale neodpověděli mu. Bývalý Seal zavrtěl hlavou a zaklel.

„Augie ví jen o mně,“ řekl Seamus. „Můžeme mu důvěřovat, Scotte.“

Coleman se podíval na hodinky. „No, do několika minut se o tom přesvědčíme. Pokud nad hlavou uslyšíte nějaké vrtulníky, začněte se loučit se životem.“

„Scotte, Augie věří, že děláme správnou věc. Nenáviděl Fitzgeralda a Koslowskiho víc než my. To, co nám říkal o Arthurovi, znělo velmi přesvědčivě.“

„Proč si myslí, že Erika a Turnquista zabil právě Higgins?“

Michael Colemanovi převyprávěl celý Augieho příběh během několika minut.

Popsal mu tajnou misi, kterou Higgins vymyslel, aby mohl na začátku šedesátých let odstranit nepohodlné francouzské politiky, a pak vysvětlil, proč Higgins tolik nenáviděl senátora Olsona. Coleman měl několik otázek. Michael mu prozradil, jak Stansfield donutil Higginse opustit tajnou službu a jak mu prezident nařídil, aby se držel stranou zpravodajských operací a záležitostí národní bezpečnosti. Když skončil, zeptal se Colemana, co si o tom všem myslí.

„Ten chlap má rozhodně moc a prostředky, aby to dokázal zařídit. Jak už jsem vám před pár dny říkal, kdokoli vyhodil Erikovu limuzínu do vzduchu, musel mít opravdu dobré kontakty. Na přípravu celé akce neměli ani týden.“ Coleman pokrčil rameny. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby v tom měl prsty, ale stoprocentní jistotu mít nemůžeme.“

„Já vím, ale musíme něco udělat.“

Coleman poklepal na svůj hrnek. „Nemyslím, že by bylo dobré začít se nějak moc vyptávat. Vyšetřování FBI nabírá obrátky, takže je důležité, abychom se chovali normálně a nepoutali na sebe pozornost.“

Coleman mávl dlaní. „Vám toho, hoši, projde daleko víc než mně. Za vámi nepřijdou, ale je jisté, že dřív nebo později zaklepou na mé dveře.“

Seamus se zamyslel nad tím, co Coleman právě řekl, a pak se zeptal:

„A co ho vyřídit?“

„Higginse?“

„Ano.“

„V zásadě by mi to nevadilo. Podle toho, co jsem o něm slyšel, je to had všech hadů, ale chtěl bych mít přece jen trochu větší jistotu, že za tím stojí právě on, než se do něj pustíme. Navíc by tu byl problém, jak se k němu vůbec dostat. Řekl bych, že má kolem sebe dost dobrou ochranku.“

Michael k němu přes stůl přisunul složku dokumentů.

„Tohle nám dal Augie, než jsme odletěli. Je tu kompletní přehled Higginsova pohybu a jeho bezpečnostních opatření. Je tu dokumentace bezpečnostního systému jeho sídla. Je tu přehled akcí, na kterých se podílel od doby, kdy musel opustit tajnou službu.“

Coleman složku otevřel a začal listovat papíry. Po několika minutách se na Michaela podíval. „Tohle vám dal ten chlápek, který pracoval pro CIA?“

„Ano.“

„Kde k tomu přišel?“

„Sestavil to pro ředitele Stansfielda.“

„Takže oni uvažovali, že ho budou muset odstranit?“

„Ano.“

„To je neuvěřitelné!“

„Na konci,“ řekl Seamus, „je kapitola věnovaná jeho obchodním aktivitám a pokračujícímu vměšování do práce CIA. Na čtvrté straně toho oddílu najdeš jeden zvýrazněný odstavec. Ten se ti nebude líbit.“

Coleman si řečené místo nalistoval.

Dočetl se, že Higgins se zapletl s obchodníky na černém trhu, kteří kradli americké zbraně nejvyšší třídy přímo u výrobců nebo na vojenských základnách, a prodávali je překupníkům na Středním východě. Jako každý voják, ani Coleman nesnášel představu, že by na něj nebo na kteréhokoli z jeho mužů mohla mířit zbraň, vyrobená v Americe. To platilo zvláště pro zbraně nejvyšší technologické třídy, které se vůbec nesměly vyvážet.

Coleman dočetl odstavec a pak vzhlédl k někdejšímu průzkumníku námořní pěchoty, sedícímu za stolem proti němu.

„Víš, co si myslím, Michaeli? Že bychom se měli dnes večer na tu jeho haciendu podívat.“

V nejvyšším patře Bílého domu existovala rozlehlá místnost s výhledem na jih, které se říkalo Solárium. Byla zbudována nad Eisenhowerovým balkonem a měla velká okna, sahající od podlahy ke stropu.

Stevens si tuto místnost oblíbil, protože ve dne poskytovala v celém Bílém domě nejvíce světla. Za poslední dny si už připadal jako zvíře v kleci, a proto svou polední schůzku přesunul právě sem, odkud mohl vidět až za brány zahrady. Měl se sejít s vůdci své strany, aby si připravili legislativní návrhy pro pondělní schůzi Sněmovny a Senátu.

Stevens se podíval z okna přes Jižní zahradu, směrem k Washingtonově památníku. Z této panoramatické vyhlídky mohl pozorovat zelené obrněné transportéry a tanky.

„Bože, jsou to teprve čtyři dny, co jsme se vrátili z Camp Davidu, a už se cítím jako v izolaci!“

Stevens zavrtěl hlavou, když uviděl, jak od Lincolnova památníku přelétají ke Kapitolu čtyři zelené Cobry, vyzbrojené kulomety. Pohled na celý ten vojenský arzenál, vystavený přímo v srdci Washingtonu, vyvolal nepříjemné mrazení v zádech.

„Stu, opravdu si myslíš, že děláme správnou věc?“

Garret seděl za malým stolkem a horečně psal. Aniž by zvedl hlavu, zeptal se: „Jakou věc myslíš?“

Stevens mávl rukou před sebe a ukázal směrem k nákupnímu centru.

„Přitáhnout sem tak silné vojenské jednotky. Chci říct, skutečně potřebujeme mít před Washingtonovým památníkem tanky? Vypadá to, jako bych byl nějaký diktátor.“

„Právě to teď potřebujeme, Jime. Za poslední tři dny jsem mluvil se všemi společnostmi, zabývajícími se průzkumem veřejného mínění od New Yorku po Los Angeles. Všichni říkají totéž. Americký lid si přeje, aby se do hlavního města vrátilo právo a pořádek. Voliči jsou vystrašení a vzhlížejí k tobě, abys jim ukázal cestu, abys byl jejich vůdcem. Povolání armády bylo správným signálem. Budou se na tebe dívat jako na silného a rozhodného vůdce.“

„Já vím, jenže co jsi říkal předtím? Že bychom vypadali jako Číňani, kdybychom povolali tanky…“

„Zatracená práce! To bylo přece ještě předtím, než nám za denního světla zabili mluvčího sněmovny a než se nás pokusili sestřelit. Situace se od toho prvního rána značně přiostřila. Voliči jsou teď vyděšení. Nejdřív je možná bavilo pomyšlení, že někdo oddělává takové staré dinosaury jako byli Fitzgerald a Koslowski. Ale to první nadšení je pryč. Chtějí, aby se vrátily právo a pořádek. Až si dnes večer sednou k večeři, zapnou si televizi a uvidí odhodlaného vojáka, sedícího na věži tanku. Budou šťastní, že mají tak silného prezidenta, který se nebojí jednat, když přijde krizová situace. Věř mi, Jime, já vím, co dělám.“

31 KAPITOLA

Coleman a O’Rourkovi zůstali ve srubu téměř do deseti hodin dopoledne. Mluvili převážně o tom, co teď udělat s Arthurem Higginsem.

Jakmile O’Rourkovi odejeli do Washingtonu, strávil Coleman většinu odpoledne průzkumem okolí Arthurova domu. Při výcviku v jednotkách SEAL si osvojil prostorovou paměť. Projel každou ulicí v okruhu pěti mil od Arthurova sídla, prozkoumal neoznačené služební cesty a odbočky, vedoucí od silnice dolů k vodě.

Snažil se uložit do paměti všechno, co by pro něj mohlo mít později nějaký význam. Než se pustí do akce, chtěl si být jistý, že zná tuto čtvrt dokonale. Čím víc se přibližoval k Arthurovu domu, tím více detailů si vrýval do paměti. Sledoval, které domy mají nainstalovány bezpečnostní kamery, na kterých visí tabule Pozor, pes!, a u kterých stojí strážní budky.

Před Arthurovou branou projel pouze jednou. Nechtěl na sebe upoutat pozornost. Kromě toho mu více starostí působily domy, stojící vedle Arthurova pozemku. Podle Augieho dokumentů neměl žádný z nich složitý bezpečnostní systém. Oba měly na začátku příjezdové cesty značku bezpečnostní agentury, neměly však žádné ploty. To podle všeho znamenalo, že zajištěný je jenom dům, ale pozemek ne.

Když dokončil průzkum, zajel Coleman do Sparrows Pointu, jižně od Baltimoru na řece Patapsco River. Rozlehlý průmyslový areál kdysi celý zabírala ocelářská společnost Bethlehem Steel, ale po propadu amerického ocelářského průmyslu byl pozemek rozparcelován na spoustu velice levných skladišť a doků.

„Demoliční a odklízecí společnost SEAL“ sídlila ve špinavé vlhké budově proti Old Road Bay na východním konci Sparrows Pointu. Nájemné dělalo pouhých tisíc dolarů měsíčně za tisíc čtverečních metrů zařízených kanceláří a dalších deset tisíc čtverečních metrů skladiště.

Coleman zastavil se svým fordem explorerem ve velkém skladišti a vystoupil. Už dopoledne zavolal oběma svým zaměstnancům, aby za ním přišli do kanceláře ve čtyři hodiny odpoledne. Když dorazil, postávali už oba muži u kanceláře a kontrolovali potápěčskou výstroj.

Dan Stroble a Kevin Hackett byli stejně jako Coleman vysloužilí Sealové. Sloužili v Colemanově týmu po tři roky a z válečného námořnictva odešli asi šest měsíců po svém veliteli. Od zahájení činnosti firmy před čtyřmi měsíci měli jen jednu zakázku.

Byla pro anglickou naftařskou společnost British Petroleum. BP s nimi uzavřela polotajný kontrakt na demolici staré vrtné plošiny v severním Atlantiku. Informace však prosákla na veřejnost a Greenpeace zorganizovala skupinu demonstrantů, kteří měli plošinu obsadit a demolici znemožnit. Požadovali, aby BP plošinu rozmontovala nosník po nosníku. Pro manažery v BP bylo rozhodování jednoduché: buď provést demolici za dvě stě tisíc dolarů, nebo plošinu rozmontovat, což by přišlo odhadem asi na pět milionů dolarů.

BP narychlo sestavila demoliční tým, který měl plošinu vyhodit do vzduchu dřív, než se Greenpeace zmobilizuje. Nejpříznivější odhad zněl, že to všechno lze stihnout do čtyřiceti osmi hodin. Zjistili, že v Reykjavíku na Islandu kotví loď plná aktivistů Greenpeace, kteří mají příští ráno vyplout na moře. V poledne následujícího dne měli dorazit na plošinu a obsadit ji. Televize celého světa si takovou příležitost pochopitelně nechtěly nechat ujít a BP hrozila mezinárodní ostuda, která by ji pravděpodobně přinutila ke zdlouhavé a nákladné demontáži.

BP nutně potřebovala zpomalit nástup aktivistů a získat čas k okamžité demolici. Viceprezident společnosti dostal za úkol objevit způsob, jak aktivisty zastavit. Zatelefonoval na několik míst do Británie a USA, a dozvěděl se o existenci nové začínající demoliční společnosti v Marylandu.

Žádný začátečník si nemůže zákazníky vybírat, musí vzít každou práci, která se objeví. Viceprezident zavolal Colemanovi a vysvětlil mu situaci. Coleman měl dvacet hodin na to, aby se dostal do Reykjavíku a zabránil lodi opustit přístav. Viceprezidentovi bylo jedno, jakým způsobem se to stane, vymiňoval si jen, aby při akci nebyl nikdo zraněn.

Coleman provedl bleskový odhad, kolik by společnost musela vydat za demontáž plošiny, a řekl si o tři sta tisíc dolarů. Viceprezident BP souhlasil, takže Coleman, Stroble a Hackett nasedli do nejbližšího letadla. V zavazadlech si vezli potápěčskou výstroj.

V Reykjavíku přistáli před západem slunce a v jedenáct hodin večer stáli na molu. Za svých časů u jednotek SEAL strávili nespočetné hodiny potápěním ve špinavých přístavech a připevňováním výbušnin na kýly lodí nebo poškozováním lodních šroubů a kormidel. Jejich výpravu komplikovala jen teplota moře. Ani ve svých neoprenech nemohli ve vodě zůstat déle než patnáct minut.

Ponořili se a dopluli k lodi ze vzdálenosti asi dvou set stop. Acetylenovým hořákem nařízli spoj u lodního šroubu tak, aby loď dokázala udržet směr a rychlost do deseti uzlů. Po překročení této rychlosti byla loď vydána všanc neúprosným fyzikálním zákonům. Zvýšení zátěže, působící na lodní šroub, mělo poškozený spoj rozlomit.

Příštího rána seděli v kavárně a sázeli se, jestli se loď vůbec dostane z přístavu. Coleman si pro tuto práci nedělal žádné výčitky svědomí. Pohyboval se kolem oceánu celý život. Choval k němu hluboký respekt a zdravou bázeň. Pošlou-li ke dnu několik dalších tisíc tun oceli, oceánu to nijak neublíží.

Zatímco popíjeli kávu a čekali na svůj let v osm hodin ráno do Washingtonu, remorkér odtáhl loď Greenpeace do hlavního plavebního kanálu. Po odpojení vlečných lan se loď vydala na cestu. Za její zádí se objevila bílá pěna a loď zamířila na otevřené moře. Těsně za přístavní hrází bílá pěna náhle zmizela. Loď zůstala stát na místě a začala se uprostřed plavební dráhy otáčet dokola.

Za hodinu už byli Coleman, Stroble a Hackett na cestě do Washingtonu. Nestáli o žádnou reklamu, přesto si však několik hlavounů předalo adresu jejich malé firmy. Minulý měsíc dostali další dvě nabídky, oběma klientům však řekli, že teď mají příliš mnoho zakázek a nemohou přijímat další.

Coleman zabouchl dveře vozu a přešel ke Stroblovi a Hackettovi.

„Jak se daří, chlapci?“

„Skvěle, pane. Jak vám?“

„Dobře. Kontrolovali jste záznamník?“

„Jo,“ odpověděl Stroble. „Žádné vzkazy.“

Když se jich Coleman zeptal na záznamník, ve skutečnosti tím myslel, jestli prohlédli kancelář a telefony kvůli štěnicím. Věděli, že je FBI nakonec začne sledovat. Potřebovali alibi, které by vysvětlilo, proč spolu trávili tolik času, zatímco ve skutečnosti plánovali operaci. Proto si za Seamusovy peníze založili firmu. Nebyli jediní bývalí Sealové, kteří spolu ve Washingtonu podnikali.

Coleman věděl o dvou dalších, trochu starších mužích, kteří provozovali nájemný rybolov v Annapolisu. Coleman je podezříval, že sem tam odvedou nějakou tichou, hotovými penězi zaplacenou prácičku pro CIA.

Několik dalších Sealů si zařídilo bezpečnostní agentury. Dodávali osobní strážce diplomatům a bohatým manažerům.

Coleman se se Seamusem shodl na tom, že jejich prvořadým úkolem musí být vlastní bezpečí. Nehodlali FBI poskytnout jediný důkaz. To znamenalo žádné otisky prstů, žádní svědci a žádné zbraně, které by je mohly s vraždami spojovat. Během operací měli vždy rukavice a zahalené tváře. Pušky, kterými zabili Koslowskiho a Basseta, i pistole, kterou zastřelili Downse, teď rezavěly na dně moře. Až přijde FBI, nenajde nic, jen tři bývalé Sealy, kteří se pokoušejí otevřít novou firmu.

Coleman zašel do kanceláře, a když se vrátil, řekl: „Chci vyplout do Annapolisu. Pokusím se získat jednu zakázku. Pokud vydrží dobré počasí, můžeme si na zpáteční cestě zarybařit. Zabalíme si a vyplujeme za třicet minut.“

Zatímco Stroble a Hackett kontrolovali a skládali potápěčskou výstroj, Coleman zkontroloval lodní nádrže. Za méně než třicet minut vypluli a zamířili k zálivu. Dokud Stroble nezkontroloval celou loď senzorem, mluvili jen o běžných věcech.

Coleman stál na můstku za kormidlem a sledoval pohyb lodi a malou loďku na obzoru. Neustále musel kontrolovat, jestli mu FBI neodposlouchává kancelář, byt nebo auto, ale neměl z toho strach. Odposlech mohl snadno objevit, a pokud by byli tak hloupí, aby ho „napíchli“, jen by se tím prozradili. Spíše se obával směrových mikrofonů.

CIA je používala už léta a neustále jejich technologii zdokonalovala. Agent mohl stát ve vzdálenosti tří set stop a poslouchat něčí konverzaci jenom tak, že daným směrem namířil mikrofon. CIA vyvinula rovněž technologii, která umožňovala odposlech přes zdi a další pevné materiály.

Když se dostali do otevřených vod zálivu a malá loďka zmizela, vystoupili Stroble i Hackett ke Colemanovi na můstek. Motory řvaly, lanka zvučela ve větru a na míli daleko neplula žádná loď. Coleman jim začal líčit, co se Seamus a Michael dozvěděli od Augieho.

Stroble ani Hackett nebyli příliš překvapeni. Už o Higginsovi slyšeli své. To, že mohl stát za vraždami Olsona, Turnquista a jejich tělesných strážců, znělo docela pravděpodobně. Než dorazili do Annapolisu, slyšeli už všechno, co se na své schůzce s O’Rourkovými dozvěděl Coleman.

Vydali se jižně od Annapolisu do Tolly Pointu, kde Coleman zamířil ke břehu. Řekl Stroblovi a Hackettovi, aby zůstali v podpalubí, dokud nebudou zase na širém moři. Slunce zapadalo a od Atlantiku se blížily šedé mraky. Coleman zavedl loď do soukromého přístavu na konci Tolly Pointu. U plynových čerpadel v loděnici uviděl někoho stát. Zastínil si rukou oči. Pak zatočil a přistál s lodí podél doku.

Michael skočil na palubu. V ruce držel rybářský prut.

„Vítejte na palubě, kongresmane! Vypadá to, že budeme mít hezkou noc na rybaření. Ukliďte si svoje nádobíčko a přineste nám z chladničky dvě piva.“

Coleman otočil kormidlem a začal loď vyvádět zpět do kanálu.

Michael položil prut a otevřel červenou chladničku. Vzal z ní dvě piva, vyšplhal po žebříku na můstek a podal jedno Colemanovi.

Coleman se usmál a kývl na něj. O vteřinu později už míjeli přístavní bóje a Coleman přidal plyn. Když hluk dostatečně zesílil, Michael se zeptal: „Jsou tu Dan a Kevin?“

„Jo, jsou v podpalubí. Řekl jsem jim, aby tam zůstali, dokud nebudeme z dohledu. Dostal ses sem bez problémů?“

„Ano. Myslím, že mě nikdo nesledoval.“

Coleman se podíval na hodinky. Bylo pět hodin a dvacet jedna minut.

„Do patnácti minut by mělo slunce zapadnout. Pak se budeme muset zastavit a vybrat nějaké věci. Měli bychom tam dorazit kolem sedmé hodiny.“

Coleman pak vedl loď podél pobřeží jižně k Thomas Pointu. V zálivu byl klid. Od východu přicházel slabý vánek. Na moři nebyla v tuto dobu skoro žádná loď. Většina rekreačních jachtařů z Chesapeake si dávala až do příštího jara pohov. Coleman pokračoval půldruhé míle za Thomas Point a pak zatočil na východ, přímo přes hlavní dopravní kanál zálivu.

Uprostřed kanálu Coleman zastavil. Stroble a Hackett vytáhli z podpalubí vodotěsné pouzdro. Bylo dostatečně velké, aby v něm bylo možné přepravit pod hladinou jednoho člověka v bezvědomí.

Otevřeli bednu se speciálním vybavením. Obsahovala potápěčskou výstroj, vysílačky ve vodovzdorném provedení, brýle pro noční vidění i zbraně.

Coleman vytáhl tři samopaly MP-5 a odstřelovačskou pušku.

Překontrolovali vysílačky.

„Já budu Zeus,“ řekl Coleman, „Michael Merkur, Dan Hermes a Kevin Kyklop. Teď si seřídíme čas.“ Podíval se na hodinky a řekl: „Sedm hodin, osm minut. Připravte se… Teď!“

Všichni si nařídili hodinky podle Colemanových.

„Arthur má dům zajištěný tlakovými senzory, laserovými čidly i termálními snímači. Všechno to má ale jednu slabinu – skoro jako by ani nepočítal, že ho někdo může napadnout taky z moře. Máme schéma všech jeho obranných zařízení a dokážeme je vyřadit. To bude vaše starost, hoši.

Já s Michaelem jdeme k domu. Arthur má jednu slabost; rád si večer na terase vykouří doutník. Nikdo ho při tomto rituálu nesmí rušit. To bude naše chvíle. Jakmile naložíme Arthura, pravděpodobně dojde k poplachu. Jeho dům je zapojen přímo na centrálu CIA. Budou nás pronásledovat. Já a Michael se postaráme o transport. Dan a Kevin za námi zametou stopy a pak se zase spojíme. Nějaké otázky?“

Všechno bylo jasné.

„Dobrá,“ řekl Coleman. „Jdeme na to!“

32 KAPITOLA

Službu v centrále CIA měl Charlie Dobbs. Nedělo se nic mimořádného, proto vedle běžné agendy zahájil na svém osobním počítači šachovou partii. Právě si rozmýšlel další tah, když se monitor po jeho pravici rozpípal. Po druhém pípnutí se na něj podíval a posunul židli.

Monitor zapípal ještě třikrát a pak se na obrazovce objevila zpráva.

STUPEŇ NALÉHAVOSTI: 5

DRUH ZPRÁVY: OSOBNÍ POPLACH

KÓDOVÉ JMÉNO SUBJEKTU: RUDÝ KOJOT

Dobbs se chvíli díval na kódové jméno a snažil se je spojit s nějakým obličejem, ale nedařilo se mu to. Tyhle osobní poplachy neměli v operačním centru příliš v lásce. Stále častěji se jednalo o poplachy falešné.

Dobbs vyťukal své heslo, aby se dostal k identitě Rudého kojota.

O sekundu později se na obrazovce objevilo jméno Arthura Higginse.

Tohle je jeho první poplach, pomyslel si Dobbs. Zatím není důvod panikařit. Patrně ho spustil omylem. Dobbs se podíval přes plexisklo na práci operátora pro Spojené státy, který poplach právě ověřoval. Na obrazovce se objevilo několik telefonních čísel Rudého kojota, včetně čísla domů.

Dobbs stiskl klávesu, aby mohl poslouchat, jak operátor celou situaci řeší. Jejich systém udával, že impulz vyšel z domu, ale telefon nikdo nezvedal. Charlie naslouchal vyzvánění. Uběhlo třicet sekund a Dobbs začal být nervózní. Údaje o Rudém kojotu říkaly, že měl kolem sebe ochranku dvacet čtyři hodiny denně. Někdo by tedy měl ten telefon zvednout.

O sekundu později se ozval rozrušený hlas.

Ředitel Stansfield seděl za svým stolem a četl zprávu o mentální stabilitě vůdců v severní Koreji.

Nedávná série atentátů způsobila, že poněkud zanedbal svou běžnou pracovní náplň. Stansfield se velice nerad dostával do časového skluzu. Na obzoru se rýsovalo příliš mnoho možných problémů. Jako ředitel tajné služby chápal, že je nezbytnou součástí jeho práce, aby znal pohlaváry ve všech zemích, jejichž vztah ke Spojeným státům nebyl právě přátelský. Pokud by se situace přiostřila, musel umět předvídat chování mužů, proti kterým stál.

Telefon zazvonil. Stansfield si sundal brýle a promnul oči. Pak zvedl sluchátko. „Prosím?“

„Thomasi? Tady Charlie. Máme velký problém! Někdo právě unesl Arthura Higginse!“

Stansfield se narovnal na židli. „Jak je to dlouho?“

„Jeho osobní poplach se ozval asi před čtyřmi minutami. Zavolali jsme k němu domů a jeden z jeho strážců potvrdil, že došlo k přepadení.“

„Jdu dolů!“ Stansfield zavěsil a vydal se ke dveřím. Když přešel do vedlejší místnosti, jeho tělesný strážce zvedl hlavu od stolu a Stansfield řekl: „Vstávej, jdeme dolů!“

Ředitel pokračoval chodbou a zasunul svou identifikační kartu do škvíry u výtahu. Za pět sekund nato se dveře otevřely a oba vstoupili do kabiny. Zatímco výtah klesal, snažil se Stansfield potlačit naději, že Arthura někdo zavraždil.

K tomu ho vedly dva důvody. První, pro něj poněkud trapný, byl osobní. Arthur ignoroval Stansfieldova varování, aby přerušil všechny kontakty se zpravodajskou komunitou. Stával se čím dál větším bezpečnostním rizikem a trnem ve Stansfieldově patě.

Druhý důvod byl ryze profesionální. Pokud by byl Arthur mrtev, nemohl ho už nikdo vyslýchat. Nosil v hlavě víc nebezpečných tajemství, než kterákoli jiná osoba z tajné služby. Arthur prováděl tajné operace, o kterých nikdo nic nevěděl, avšak jeho vědomosti o oficiálních operacích CIA byly téměř dokonalé. Pokud by ho někdo unesl živého a vyslýchal, mohla být tajná služba ohrožena únikem informací ve všech úrovních. Potenciální způsobená škoda by byla nepředstavitelná.

Výtah se zastavil a Stansfield přistoupil ke dveřím operačního centra. Položil ruku na scanner a o sekundu později se dveře otevřely.

Charlie Dobbs stál u svých důstojníků ve službě a rozmlouval s nimi o vzniklé krizi.

Stansfield k nim přistoupil. „Podejte mi hlášení o situaci!“

„Právě teď sledujeme jeho naváděcí signál.“ Dobbs ukázal na velkou obrazovku na přední stěně místnosti. Zobrazovala detailní mapu Chesapeake, na níž se pomalu pohybovala červená tečka. „Zdá se, že ho dostali na loď a utíkají na otevřené moře.“

„Víme, jak se to stalo?“

„Mluvili jsme s hlídačem, který obsluhoval kontrolní panel v Arthurově domě. Říkal že si Arthur vyšel na terasu vykouřit doutník, a v té chvíli přeskočili útočníci zeď. Není si zcela jistý, kolik jich bylo, protože mu rozstříleli kamery. Dva strážní jsou mrtví a po Arthurovi není nikde ani stopa.“

„Co jste zatím podnikli?“

„Z Quantica jsme získali dvě bojové helikoptéry Cobra. Když k tomu všemu došlo, byl ve vzduchu na hlídce jeden AWAC. Odtud nám potvrdili náš předpoklad. Identifikovali malou loď pohybující se rychlostí šedesáti dvou uzlů. Uvědomil jsem Pobřežní stráž. Budou hlídkovat na jižním konci zálivu.“

„Za jak dlouho se ty vrtulníky dostanou k cíli?“

„Pokud nedojde ke změně kurzu, měli by se setkat asi za deset minut.“

Všichni se podívali směrem k velké obrazovce a sledovali pohybující se červenou tečku.

„Poslal jsem také dva naše bezpečnostní experty. Jeden důkladně prohlédne celý pozemek a druhý bude do dvou minut ve vzduchu, na cestě za lodí.“

Stansfield potřásl hlavou. „Udělej všechno, abychom ho dostali zpátky, Charlie!“

Stroble se zadíval přes okraj předního skla lodi. Brýle pro noční vidění mu nebyly skoro k ničemu. Hvězdy a měsíc se ukryly za hustými mraky a voda byla úplně černá. Stroble udržoval loď trochu západně od vyznačeného kanálu. Chesapeake byla vyhlášená neoznačenými mělčinami, a teď by nebylo právě vhodné na jednu z nich narazit.

Hackett vyšel z malé kabiny a oznámil, že nálože jsou připraveny. Brýle pro noční vidění měl nasazené na čele. Rozhlédl se a zkontroloval nebe a vodu za nimi.

Nalézali se asi minutu plavby od stanoveného bodu, když Hackett vyhodil jejich zbraně a výstroj přes palubu. Nechal jen potápěčské ploutve a masky. Stroble uchopil dva krátké kousky provazu a uvázal jimi kormidlo tak, aby loď udržovala přímý kurz. Podíval se na hodinky a pak dal Hackettovi znamení vztyčeným palcem. Hackett vylezl na poklop motoru a bez váhání skočil do vody.

Jakmile se Hackett dostal z lodi, rozsvítil Stroble lodní světla, popadl své ploutve a masku a vyrazil na záď. Přeskočil zábradlí a v pádu se schoulil do klubíčka. Dopadl na hladinu a několikrát poskočil, přičemž se jeho tělo několikrát otočilo.

Těla je po pádu na hladinu trochu bolela, ale jinak byli v pořádku. Hackett se objevil na hladině vedle Strobla a oba se na chvíli zastavili, aby se podívali za uhánějící lodí. Pak si nasadili ploutve a masky a začali co nejrychleji plavat ke břehu, vzdálenému asi jednu míli.

Než opustili loď umístil na ní Hackett několik malých časovaných náloží, které měly udělat díry do dna. Hackett a Stroble mocně zabírali rukama, ale většinu práce odvedly jejich ploutve. Netrvalo dlouho a byli dvě stě metrů od břehu.

Hackett se zastavil a po něm i Stroble. Hackett strčil ruku za krk svého potápěčského úboru a vytáhl vysílačku se sluchátky. Nenasadil si je, jen si je přidržel u ucha a řekl do mikrofonu:

„Merkure, tady Kyklop. Ozvi se.“

„Slyším tě dobře a čistě, Kyklope.“

Hackett i Stroble plavali ve vlnách nahoru a dolů a dívali se k potemnělému pobřeží.

„Můžeš nám dát naváděcí signál?“

Pak oba uviděli záblesk červeného světla. Zapamatovali si, že se objevilo na místě, kde stromořadí vytvářelo dolík, a Hackett hlásil:

„Vidíme tě. Za několik minut jsme u tebe.“

Hackett zastrčil mikrofon se sluchátky zpět pod potápěčský úbor a už se chystal znovu vyrazit, když uslyšel až příliš známý zvuk.

Stroble jej uslyšel taky a oba se rychle potopili pod vodu. Zvuk rostl a odrážel se od vodní hladiny. Nebylo snadné určit, odkud přichází, ale o tom, co je jeho zdrojem, nebylo pochyb. Zvuk stále sílil. Obrátili se ve vodě a podívali se k nebi.

Hluk už byl téměř nesnesitelný a pak najednou zpoza stromů v místě, kde stál Michael O’Rourke, vystřelily dva vrtulníky. Na chvíli si oba bývalí Sealové mysleli, že je objevili, ale vrtulníky nezastavily. Letěly dál, přeletěly nad jejich hlavami a pokračovaly do zálivu, kde pak zatočily na jih. Stroble a Hackett se na sebe podívali a pak vyrazili ke břehu.

V operačním centru vzrůstalo napětí. Stansfield sledoval na velké obrazovce, přenášející informace ze systému AWAC, jak honička pokračuje. Arthurův naváděcí signál nezměnil kurz. Stále mířil na jih. Pozici obou vrtulníků na obrazovce vyznačovala dvojice zelených trojúhelníků. Z reproduktorů bylo slyšet komunikaci obou pilotů a operátora na palubě letadla AWAC. Vrtulníky se rychle přibližovaly.

Dobbs se otočil na Stansfielda a řekl: „Musíme piloty poučit o pravidlech pro střetnutí.“

Stansfield odpověděl bez zaváhání. „Pokud narazí na sebemenší odpor, mohou použít prostředky, jaké uznají za vhodné. Chci tu loď zastavit.“

Malé nálože explodovaly a vyrvaly tři otvory do trupu lodi na přídi a další dva u motorů. Díry na přídi nabíraly vodu a její hladina na zádi se rychle zvyšovala. Motory zápasily s rostoucí vahou, bylo to však marné. Řvaly hlasitěji a hlasitěji, dokud je voda neudusila.

Pohyb se stále zpomaloval, dokud značně drahá loď nesklouzla pod temnou hladinu. Operátor na palubě letadla hlásil snížení rychlosti cíle, ještě než to zaznamenala velká obrazovka operačního centra. Hlásil hodnoty snižující se rychlosti, dokud se loď nezastavila.

Stansfield a všichni ostatní sledovali, jak se vrtulníky rychle blíží k cíli. Zelené trojúhelníky se přibližovaly ke stojící červené tečce. Operátor systému AWAC je navedl přesně nad cíl, a pak přišlo překvapení.

Piloti oznámili, že široko daleko nevidí žádnou loď.

Černé BMW se proplétalo hustou páteční dopravou Georgetownu. Coleman řídil a líčil Michaelovi, že mu zavolal jeho bývalý nadřízený admirál DeVoe, aby ho varoval, že kolem něj začala slídit FBI. O’Rourke se zamyslel a zeptal se:

„Říkal, proč se o tebe zajímají?“

„Řekl jen, že se zajímali, proč mě předčasně propustili ze služby.“

O’Rourke se díval upřeně před sebe a konstatoval: „To znamená, že vědí o akci Návrat. Říkal admirál, kdo za ním přišel?“

„Ne. Řekl jen, že byli z FBI. Já bych se tím moc netrápil, Michaeli. Patrně jenom procházejí seznam bývalých Sealů.“

„To pochybuju. FBI hledá někoho, kdo měl dostatečný motiv, aby to udělal. Až zjistí, že Fitzgerald vyzradil operaci Návrat, pověsí se ti na krk.“ O’Rourke zaťukal nervózně prsty na palubní desku. „Pak se dozví o Markově smrti a začnou tě pořádně proklepávat.“

„Ať si proklepávají, nic nenajdou. Nikdy neprokážou, že bych věděl, kdo za tím únikem informací stál. Dozvěděl jsem se to od tebe, a ty to oficiálně nevíš.“

Michael se nad tím zamyslel. „Pokud nemají nic víc, než Fitzgeraldovo vyzrazení akce a smrt tvého bratra, pak jim to k obvinění stačit nebude. Bude jim to ale stačit, aby na tebe nasadili dva tucty agentů, kteří tě budou sledovat dvacet čtyři hodiny denně. Budeš muset nějaký čas zůstat v klidu. Zbav se toho auta hned jak s tím dnes skončíme, a nevracej se do garáže.“

Coleman souhlasil a několik minut nato zahnul do Michaelovy ulice. Zastavil před Michaelovým domem a O’Rourke vyskočil ven. Odklopil černé víčko klávesnice bezpečnostního systému, vyťukal kód pro vrata garáže a ta se otevřela.

Coleman zacouval do úzkého prostoru. Michael šel za autem a vrata opět zavřel. Nejprve mysleli, že Arthura vezmou do srubu, ale protože se nacházel pouhých čtrnáct mil od Higginsova domu, řekli si, že bude nejlepší odvést ho zpátky do města, kde se mohou skrýt za hustou dopravu a davy lidí. Než otevřeli kufr, natáhli si Michael a Coleman masky přes tvář.

Coleman zasunul klíč do zámku a zatlačil. Kufr se otevřel a odhalil kostnaté, bílé tělo Arthura Higginse. Oči měl skelné a zápěstí a kotníky svázané provazem. Ústa mu zacpal modrý tenisový míček. Michael míček vyndal a Arthur pohnul čelistí. Zmateným pohledem si prohlížel temné postavy před sebou. Michaelovi ho bylo na chvíli skoro líto, ale pak si připomněl, co je to za člověka. Coleman ho popadl v podpaží a Michael ho vzal za kotníky.

Společně ho vytáhli z kufru auta a odnesli do domu. Přízemí O’Rourkova domu se skládalo z garáže pro jedno auto na jedné straně a z komory a koupelny na straně druhé. Michael a Coleman přenesli Arthura do rohu koupelny, kde ho posadili na zem a záda mu opřeli o zeď.

Coleman pak odešel k autu, aby se vrátil s malou černou krabičkou. Postavil ji na sušičku a otevřel ji. Uvnitř bylo několik ampulí čiré tekutiny a několik injekčních stříkaček. Coleman vzal do ruky lahvičku pentothalu, otočil ji dnem vzhůru a zapíchl jehlu do gumového uzávěru. Zatáhl za píst stříkačky a do poloviny ji naplnil. Pak vrátil lahvičku se sérem pravdy do krabičky, počkal, až se vzduchové bubliny ve stříkačce usadí nahoře, a trochu tekutiny vystříkl.

Arthur něco zamumlal, ale Coleman ho ignoroval. Chloroform přestával působit. Coleman vzal do ruky tyčinku vonné soli a rozlomil ji. Vrazil ji Arthurovi pod nos. Pichlavý zápach starého muže přiměl, aby škubl hlavou. Coleman mu ji přiložil pod nos ještě několikrát, dokud Arthur nezačal mluvit.

„Co to děláte? Kde to jsem?“

Coleman ho ignoroval a vzal stříkačku ze sušičky.

Arthur se podíval na jehlu a pochopil, k čemu se schyluje.

„Než to použijete, měli bychom si na chvilku promluvit.“

Coleman si u něj klekl a uchopil Arthurovu paži. Arthurovy oči začaly nervózně těkat mezi hlavou muže v masce a hrotem jehly.

„Nevím, kdo vás platí, ale dám vám dvojnásobek.“

Coleman našel modrou žílu těsně pod Arthurovou tenkou suchou kůží. Vpíchl do ní jehlu a stiskl píst stříkačky. Arthur jeho konání sledoval s panickým výrazem v tváři.

„Vůbec nevíte, co děláte. Moji lidé mě budou hledat. Najdou vás, ať to stojí co to stojí!“

Arthur křičel, ale Coleman vyšel z koupelny a zavřel za sebou dveře. Michael sešel se schodů dolů a nesl magnetofon, videokameru a malé reproduktorky. Podal všechno Colemanovi a odešel do garáže pro mobilní telefon. Když se vrátil, zeptal se Colemana, jak dlouho potrvá, než droga začne účinkovat. Coleman řekl, že musejí počkat ještě nějakých pět minut. Oba se pak vrátili do koupelny. Jakmile otevřeli dveře, začal Arthur prosit. Jeho hlas se s každou minutou zklidňoval.

Michael i Coleman ho ignorovali a začali chystat zařízení. O’Rourke zapojil dva reproduktorky k mobilnímu telefonu a připojil k mikrofonu hlasový modulátor. Coleman vzal videokameru a připevnil ji na stativ. Přesvědčili se, že všechno funguje bezvadně. Pak Michael Colemanovi pokynul, aby ho následoval, a oba vyšli na chodbu.

„Pamatuj, otázky pokládám já. Pokud se budeš chtít na něco zeptat, vypni nejdřív magnetofon a videokameru. Pokud tu pásku použijeme, analyzuje FBI a CIA každý zvuk.“

„Rozumím.“

„Je nějaká šance, že by nám mohl lhát?“

„Ne. Už jsem tu látku používal v terénu. Nemůžeš nad tím vyhrát.“

Michael pokýval hlavou a oba se vrátili do koupelny. Arthur seděl v rohu a civěl na světlo uprostřed stropu. Coleman k němu přistoupil, uchopil ho za čelist a podíval se do jeho silně rozšířených očí. Pak řekl Michaelovi, že Arthur je připraven.

Coleman zapnul kameru a Michael stiskl tlačítko na magnetofonu.

Modulátor tlumočil první otázku: „Jak se jmenujete?“

33 KAPITOLA

Ředitel Stansfield civěl na velkou tabuli na přední zdi operačního centra a všiml si, kolik času uběhlo od chvíle, kdy se ozval Arthurův osobní poplach. Blížili se k hranici čtyřiceti minut a situace nevypadala dobře. S každým klapnutím hodin se jejich šance, že ho dostanou zpět, snižovaly. Pořád zaznamenávali signál Arthurova osobního lokalizátoru ale Cobry na místě nic nenašly.

Z Norfolku už vyrazili potápěči válečného námořnictva, kteří měli začít hledat pod hladinou. Nejprve se domnívali, že Arthurovi únosci hodili Arthurův lokalizátor přes palubu, ale operátor systému AWAC jim řekl, že se loď zastavila na místě. Do Arthurova domu už dorazil jejich tým, aby obhlédl situaci na místě. Jisté bylo jen jedno: po Arthurovi jako by se slehla země.

Stansfield sledoval, jak jeho lidé z operačního centra alarmují Pobřežní stráž, oblastní policejní stanice a úředníky na letištích a na hranicích, aby hlásili cokoli podezřelého. Z bezpečnostních důvodů nikomu nesdělili pravý důvod poplachu, řekli jen, že hledají uprchlíka.

Nechtěli, aby se případ dostal do tisku.

Stansfieldovi bylo jasné, že teď už jim může přispět jen štěstí, aby Arthura dostali zpátky. Ale pokud jim má přát štěstí, musí mu pomoci. Každou minutou se jejich šance snižovaly. Stansfield navíc musel postupovat podle předpisů. Zvedl proto sluchátko a vyťukal číslo sekce Výboru pro národní bezpečnost v Bílém domě.

„Sekce Výboru pro národní bezpečnost, major Maxwell u telefonu. Identifikujte se, prosím!“

„Tady ředitel Stansfield, CIA. Je prezident v budově?“

„Ano, pane.“

„Kontaktujte členy Výboru pro národní bezpečnost a sežeňte je všechny do Bílého domu. Objevila se nebezpečná krize. Sdělte prezidentovi, že dorazím za patnáct minut.“

„Ano, pane.“

Stansfield zavěsil a řekl svému osobnímu strážci, aby dal přistavit vrtulník. Pak se otočil k Dobbsovi.

„Charlie, doufám že ho dostaneme zpátky, ale musíme se připravit na nejhorší. Ať sem všichni přijdou. Chci mít co nejrychleji analýzu možných následků. Vypracujte seznam všech probíhajících operací, které by mohly být ohroženy, a seznam agentů, kteří by mohli být prozrazeni, pokud by Arthura vyslýchali.“

„Mám upozornit naše lidi v zámoří?“

„Ambasádám ještě nic neříkej. Tak hodinu počkáme.“

„Co Angličani? Arthur s nimi hodně spolupracoval.“

Na to Stansfield ještě ani nepomyslel. Jejich spojenci budou velmi rozhořčeni.

„Takovou hodinu jim taky nic neříkej. Těm budu muset zavolat osobně. Pokud se stane něco nového, okamžitě mi zavolej.“

Arthur odpověděl na poslední otázku svého života. Michael se nevěřícně zahleděl na Colemana a stiskl na magnetofonu tlačítko Stop. Vstal, ukázal na dveře a Coleman ho následoval ven. Když vyšli na chodbu, sundali masky a podívali se na sebe. Nemohli uvěřit tomu, co právě slyšeli.

Michael promluvil první. Cedil slova přes zuby, když říkal: „To je neuvěřitelné!“

„To je víc než neuvěřitelné. Je toho tolik, že by to stačilo na odstoupení celé vlády. Víš, co by se stalo, kdybychom tu pásku dali tisku?“

„Stali bychom se bastardy mezinárodního společenství,“ řekl O’Rourke. „Rozdělilo by to zemi. Watergate prezidentský úřad sice očernila, ale tohle by navěky rozbilo jakoukoli jeho důvěryhodnost.“

Coleman ukázal ke dveřím. „Chceš se ho ještě na něco zeptat?“

O’Rourke se nad tím chvíli zamyslel a pak řekl: „Ne. Co jsme chtěli vědět, to jsme se dozvěděli.“ Michael se podíval na hodinky. „Čím dřív se ho zbavíme, tím lépe.“

„Souhlasím. Udělej kopii té pásky a já se postarám o Arthura.“

Oba se pak vrátili do koupelny. Michael vzal magnetofon a vydal se po schodech nahoru. Coleman vzal ze sušičky prázdnou injekční stříkačku a zatáhl za píst, takže ji naplnil vzduchem. Když se předkláněl, podíval se ještě na chvilku do Arthurových skelných očí. Potom s hlubokým pohrdáním zarazil do jeho paže jehlu.

Stiskl píst a poslal tisíce smrtelných bublinek vzduchu do Arthurova krevního oběhu. Netoužil sledovat, jak umírá, proto odešel do garáže, aby tam našel něco, do čeho by mohl zabalit tělo.

Michael se vrátil za několik minut dolů a pomohl Colemanovi zabalit Arthura do zelených odpadkových pytlů. Mrtvolu uložili do kufru BMW a přikryli ji několika dekami.

Coleman se obrátil na O’Rourka a zeptal se: „Co s těmi nahrávkami uděláš?“

„Ještě nevím.“

„Uvažuješ nad tím, dát je médiím?“

„Nejsem si jistý, jestli by to byl dobrý nápad.“

Coleman přikývl. „Myslím, že by nás to vrátilo sto let zpátky.“

„Souhlasím.“

„No, ať se rozhodneš udělat cokoli, budeš to muset udělat beze mne. Řekl bych, že se teď nebudeme moct nějaký čas vidět. Pokud jsi měl s FBI pravdu, budu muset být nějaký čas úplně v klidu.“

„Už jsem na to myslel. Ta nahrávka by se nám mohla hodit.“

„K čemu?“ zeptal se Coleman.

Michael potřásl páskou Colemanovi před očima.

„Kdyby se tahle malá zpověď zveřejnila, svrhla by celou vládu, ať už do toho byl Stevens namočený nebo ne, šel by ke dnu taky. Udělá téměř cokoli, aby se ta páska nedostala na světlo. A CIA? Ti by ztratili nejvíc. Kdyby se tohle dostalo na veřejnost, byla by tajná služba do týdne zrušená. Udělají téměř všechno, aby se o tom nikdo nedozvěděl.“

„Jo. Například nám pošlou kulky do zátylků.“

„Jestli to uděláme správně, tak ne. Promluvíme si o tom v autě.“

„Pojedeš se mnou vyhodit to tělo?“ zeptal se překvapený Coleman.

„Jo, znám pro takový účel perfektní místo.“

Vrtulník ředitele Stansfielda letěl proti proudu Potomacu. Jeho jasné reflektory se odrážely od hladiny řeky dole. Zatočil na východ, minul Lincolnův památník a pokračoval směrem k nákupnímu centru.

Jasné světlo blikající v blízkostí Bílého domu vyznačilo pilotovi polohu přistávací plochy v Jižní zahradě. Malý vrtulník k ní přiletěl a jemně dosedl na trávník.

Stansfield otevřel dveře a vystoupil. Ohnul se v pase a prošel pod vírem vrtule. Dva agenti Tajné služby už na něj čekali. Přistoupili k němu a doprovodili ho přes Růžovou zahradu do západního křídla Bílého domu. Tam ho očekával jeden z Garretových pobočníků.

Stansfield vyrazil ke schodišti, kterým by se dostal do Krizového sálu, ale pobočník řekl: „Promiňte, pane! Bylo mi řečeno, abych vás odvedl do Oválné pracovny.“

Stansfield se s překvapeným výrazem zeptal: „Proč?“

„To nevím, pane. Jen mi bylo řečeno, abych vás tam přivedl.“

Stansfield následoval pobočníka chodbou do prázdné prezidentovy pracovny. Muž odešel a Stansfield zůstal hloupě stát uprostřed prázdné místnosti. Přenášel váhu těla z jedné nohy na druhou. S ubíhajícími minutami se zvyšoval jeho krevní tlak. Obrátil se na agenta Tajné služby, který stál na stráži u dveří, a zeptal se:

„Kde je prezident?“

„Je na vládní večeři, pane.“

34 KAPITOLA

Stansfield se podíval na podlahu a pak zpět na agenta. Poprvé po velmi dlouhé době měl pocit, že možná ztratí nervy. Neuvěřitelné amatérství Stevensovy vlády už přesahovalo únosnou mez. Místo toho, aby začal křičet, přešel k prezidentově stolu a zvedl telefon. Operátorce řekl, aby ho spojila se sekcí Výboru pro národní bezpečnost.

Po několika sekundách se na lince ozvalo cvaknutí a pak mužský hlas: „Sekce Výboru pro národní bezpečnost, major Maxwell u telefonu. Identifikujte se, prosím.“

„Tady ředitel CIA Stansfield. Byli členové Výboru pro národní bezpečnost upozornění, že jsem svolal krizovou poradu?“

„Ne, pane.“

„Proč?“

„Bylo mi řečeno, abych počkal až přiletíte, pane.“

„Kdo vám to řekl?“

„Šéf prezidentova štábu Garret, pane.“

Stansfieldův hlas zůstal klidný, ale přiostřil se. „Majore, je šéf prezidentova týmu Garret oprávněn vydávat rozkazy ve věci národní bezpečnosti?“

„Ne, pane.“

„Tak mě dobře poslouchejte. Máme tady krizi národní bezpečnosti na úrovni čtyři. Dávám vám přímý rozkaz, abyste okamžitě vyhlásil poplach! Chci aby tu do deseti minut byli šéfové NSA, SOD, SOS a předseda Sboru náčelníků štábů! Vyjadřuji se jasně?“

„Ano, pane.“

Stansfield položil sluchátko a vytočil číslo operačního centra CIA. Telefon zvedl Charlie Dobbs a Stansfield ho požádal o aktuální přehled situace.

„Potápěči našli na místě, kde se naposledy ozval Arthurův lokalizační signál, potopenou loď. Na palubě objevili batoh s Arthurovým oblečením a hodinkami. Patrně se jednalo o klamný manévr.“

„Něco dalšího?“

Stansfield vzhlédl od stolu na Garreta, který vešel do dveří jako páv, oblečený ve smokingu. Ještě než mohl Dobbs odpovědět, Stansfield řekl:

„Musím jít, Charlie! Ještě ti zavolám.“

Stansfield položil telefon a pozoroval Garreta, který se k němu nafoukaně blížil.

Garret vytáhl z úst cigaretu a řekl: „Doufám, že to stojí za to, Tome! Tohle je poprvé za dva týdny, kdy má prezident příležitost trochu se uvolnit.“

„Kde je Mike Nance?“

„Doma. Co se stalo tak důležitého?“

Stansfield se dal téměř unést hněvem, který vůči Garretovi cítil, zastavilo ho však pomyšlení na stávající krizi.

„Došlo k únosu vysoce postaveného pracovníka CIA.“

„Jak vysoce postaveného?“ zeptal se Garret a vypustil nosem kouř.

„Dozvíš se to, jakmile přivedeš prezidenta do Krizového sálu, kde už měl dávno být!“

Stansfieldovo podráždění začínalo být nesnesitelné.

„Ber to v klidu, Tome! Nemůžeš přece očekávat, že kdykoli nám zavoláš, všeho necháme.“

Stansfield zakroutil hlavou a odešel ke dveřím.

„Tohle není hra, pane Garrete! Očekávám prezidenta ihned v Krizovém sále!“

Coleman už opět seděl za volantem BMW. Místo, které Michael vybral k odložení mrtvoly, se mu vůbec nelíbilo. Coleman původně plánoval zavézt tělo na moře. Říkal si, že tento večer už pokoušeli Štěstěnu ažaž, a Michaelův nápad se mu zdál až příliš troufalý. Michael chtěl nechat Arthurovo tělo někde, kde by bylo brzy nalezeno, aby tak zanechali zprávu.

Burning Tree Country klub stál ani ne deset minut od Michaelova domu. Když se blížili ke golfovému hřišti, řekl Coleman už potřetí: „Je ti jasné, že Tajná služba bude jeho dům hlídat?“

„Já vím. Nechci ho taky nechat u hlavní brány. Můžeme ho vyhodit vzadu za domem. Jednou projedeme kolem a omrkneme si bezpečnostní opatření.“

„Už jsi v tom domě někdy byl?“

„Ano. Dřív tam bydlel senátor Muetzel. Když v posledních volbách prohrál, koupil ho od něj Garret.“ Michael se podíval na Colemana a řekl: „Chci dát těm bastardům na vědomí, že jsme ochotni vynést celou věc na světlo. Pokud tu pásku nakonec zveřejníme, Arthurovo tělo u Garretova domu tomu dodá důraz. Kromě toho se Garret a Nance pořádně zapotí.“

„To je pravda.“

Za několik minut dorazili do rezidenční čtvrti a Michael navedl Colemana ke Garretovu sídlu. Byl to velký dům v tudorském slohu, s tepaným železným plotem kolem celého pozemku. Projeli kolem hlavní brány, kde stál napříč příjezdové cesty ford sedan. Na předním sedadle seděli dva muži a nad bránou trčela jedna bezpečnostní kamera.

Na rohu pozemku zatočil Coleman doleva a pak další ulicí dolů. Na této straně domu rostla podél plotu řada stromů a keřů.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Michael.

„Myslím, že se to dá zvládnout.“

Coleman prudce otočil vůz přímo uprostřed silnice o sto osmdesát stupňů a zastavil na straně, kde stál Garretův dům. Vypnul světla a podíval se na stromy lemovanou boční ulici.

Michael si nasadil kožené rukavice a řekl: „Jsem připravený.“

Coleman pustil pedál a auto začalo pomalu sjíždět ze svahu. Když dorazili k zadnímu okraji pozemku, Michael vytáhl pojistku, aby se venkovní světla vozu nerozsvítila. Zatímco auto stále popojíždělo, vyskočil Michael ven a otevřel kufr. Odhodil deky na stranu a vytáhl mrtvé tělo z vozu. Plot stál jen nějakých patnáct stop od obrubníku.

Michael tuto vzdálenost přeběhl a opřel Arthura zády o tepaný plot. Pak mu z hlavy stáhl zelený pytel na odpadky, odhodil jej na zem a naskočil zpět do auta.

Coleman vůz otočil a hnal se odtud. Michael vzal ze zadního sedadla mobilní telefon a vyťukal číslo místní stanice NBC. Po několikerém zazvonění někdo zvedl sluchátko. „Zpravodajství.“

„Dobře mě poslouchejte!“ Michael mluvil pomalým, srozumitelným hlasem. „Toto není vtip. U domu Stuarta Garreta leží mrtvý muž. Jeho jméno je Arthur Higgins. Je to bývalý zaměstnanec CIA. Tělo najdete u plotu na severní straně domu. Adresa je Burning Tree Lane 469.“

„Kdo volá?“ zeptal se dychtivý hlas. „Jak mám vědět, že to není vtip?“

„Nemůžete, ale radši tam pošlete jeden z vašich přenosových vozů. Tak rychle, jak jen můžete, protože já hned volám dalším televizním stanicím.“

Michael stiskl tlačítko, které hovor ukončilo, a okamžitě vytočil další číslo. Oba další hovory probíhaly podobně jako první. Čím více nad tím Michael přemýšlel, tím mu bylo jasnější, že si ředitelé zpravodajství nenechají takovou příležitost ujít. Bývalý zaměstnanec CIA nalezen mrtev na pozemku šéfa prezidentova týmu, to už byl pořádný sólokapr.

Jediný háček mohl být v tom, aby se k němu novináři dostali dřív, než tělo najdou agenti Tajné služby.

Když se blížili ke Georgetownu, Michael řekl: „Teď tu začne být pěkně horko. Tohle může být na dlouhou dobu naše poslední šance popovídat si. Pokud tě bude sledovat FBI, zavolej na můj pager a stiskni sedmkrát devítku.“

„Co budeš dělat s tou páskou?“

„Ještě si nejsem jistý. Na něco přijdu. Zastav támhle.“

Coleman zastavil a podal Michaelovi ruku. Michael ji stiskl a řekl:

„Drž se, dokud se věci neuklidní.“

Pak zabouchl dveře a auto vyrazilo po silnici pryč.

Vládní večeře se účastnili také ministr obrany a státní tajemník. Aby nevzbudili příliš pozornosti, neopustili stůl najednou, ale v intervalech.

Prezident odešel poslední. Když dorazil do Krizového sálu, ředitel Stansfield telefonoval a ministr obrany se státním tajemníkem stáli stranou a rozmlouvali s Garretem. Prezident přistoupil k šéfovi i svého týmu: „Co se děje, Stu?“

„Podle Stansfielda unesli nějakého vysoce postaveného pracovníka CIA.“

„Koho?“

„To nevím. Nic nám neřekl. Čekal na tebe.“

Že by se mohlo jednat o Arthura, Gareta zatím vůbec nenapadlo.

Arthur byl bývalým pracovníkem CIA a žil ve Spojených státech. Garret předpokládal, že unesli nějakého agenta v zahraničí.

Stansfield položil sluchátko a připojil se ke skupině mužů. „Dobrý večer, pane prezidente! Je mi líto, že jsem musel přerušit váš večírek, ale stalo se něco velmi závažného.“

„V čem je problém?“

„Arthura Higginse, bývalého operačního ředitele CIA, unesli dnes v sedm hodin a šest minut večer neznámí pachatelé z jeho domu v Marylandu.“

Během zlomku sekundy vyprchala z Garretovy tváře veškerá pýcha. Otevřel pusu dokořán a jeho obličej zbělal. Stansfield si povšiml změny v jeho chováni, a zatímco pokračoval, bedlivě ho sledoval.

„V tuto chvíli nemáme představu, kdo ho unesl a proč, ale musíme předpokládat, že pokud ho co nejdříve nenajdeme, dojde k nejhorší možné variantě. Higgins zná do detailů velké množství velmi ožehavých informací. Pokud bude vyslýchán, ohrozí to náš zpravodajský aparát v celosvětovém měřítku.“

Garretova reakce byla tak přehnaná, že se Stansfield na chvíli odmlčel a řekl: „Pane Garrete, já nevěděl, že jste se s Arthurem vůbec znali.“

Garret se zakoktal a odpověděl: „Ne, neznali. Jen jsem jeho jméno už někde slyšel.“

Stansfield zkřížil ruce na prsou. Věděl, že se Mike Nance s Arthurem pracovně stýkal, ale nedokázal uvěřit, že by o něm mluvil s Garretem.

„Slyšel jste o něm?“

„Nic důležitého, jenom jsem slyšel, že pracoval pro tajnou službu.“

Stansfield se na Garreta podezíravě zadíval. Bylo jasné, že lže.

Garret reagoval příliš podivně na něco, co by se ho nemělo vůbec dotýkat. Stansfield nepokračoval. Nechal působit ticho v místnosti. Pozornost všech mužů se obrátila ke Garretovi.

„Máte alespoň představu, kdo ho mohl unést?“ zeptal se prezident.

Stansfield mu odpověděl, aniž by spustil oči z Garreta: „Moji lidé právě dávají dohromady seznam podezřelých. Arthur odešel z tajné služby před dvěma lety, ale dál využíval své mezinárodní kontakty k pololegálním obchodním aktivitám. Sledovali jsme ho a dokonce jsme ho i několikrát varovali, aby nestrkal nos do věcí tajné služby.“

„Co děláme, abychom ho dostali zpátky?“ zeptal se prezident.

„Pro podobné situace máme dopředu připravené plány postupu. Faxovali jsme Arthurovu fotografii na všechna letiště a policejní oddělení na východním pobřeží. Říkáme lidem, že ho hledáme, abychom ho mohli vyslechnout k případu vraždy, a že mají být při setkání s ním nanejvýš opatrní. Když došlo k únosu, mělo letectvo na hlídce jeden AWAC a už poslali do vzduchu další. Snaží se odhalit jakákoli malá letadla, která by se mohla pokusit proletět pod našimi konvenčními radary. Postupem času uvědomíme naše lidi v zahraničí, aby prověřovali letadla z USA.“

Telefon, kterým Stansfield před chvílí mluvil s Charliem Dobbsem, začal zvonit. Stansfield se omluvil a zvedl sluchátko.

„Ano?“

„Našli jsme ho, Thomasi!“ zvolal Dobbs.

Stansfield si zhluboka oddechl a zeptal se: „Kde?“

„Tomu neuvěříš. Je vedle domu Stua Garreta.“

„Cože?“

„Je mrtvý. Právě to hlásí ty zatracené televizní noviny. Jeho tělo je opřeno o Garretův plot. Jsou tam všechny tři stanice a přenášejí to živě. Ještě ani nedorazila policie.“

„Jak se tam dostali tak rychle?“

„To nevíme.“

„Jsou naši lidé už na cestě?“

„Ano.“

Stansfieldův mozek se rozeběhl na plné obrátky, jak se snažil objevit spojitost mezi Arthurem a Garretem.

„Zůstaň na lince, Charlie.“

Stansfield spustil ruku se sluchátkem podél těla a podíval se na skupinu mužů v místnosti.

„Našli jsme ho.“ Stansfield se odmlčel, aby viděl reakci v Garretově tváři, a pak řekl: „Je mrtev.“

Garret vypadal jako vrah, kterého soud zprostil viny. Zhluboka si oddechl a zeptal se: „Kde jste ho našli?“

„U vašeho domu.“

Do Garretovi tváře se okamžitě vrátily panika a strach.

„Cože?“

„Jsou tam novináři a vysílají to živě v televizi.“

„U mého domu?“

„Ano.“ Stansfield pozoroval Garretovo zděšení a zeptal se: „Proč by někdo nechával Arthurovo tělo u vaší zahrady?“

Zatímco se Garret pokoušel najít odpověď, prezident vzal dálkové ovládání a zapnul všechny televizory. Garret na Stansfieldovu otázku odpověděl s vytřeštěnýma očima.

„Nemám nejmenší ponětí. Nejmenší ponětí…“

Stansfield naklonil hlavu na stranu a řekl: „Obávám se, že budete muset přijít s něčím lepším, Stu.“

Garret zavrtěl důrazně hlavou. „Vážně nevím. Já toho chlapa ani neznám.“

Stansfield se na něj zamyšleně díval. Nebylo pochyb, že Garret něco skrýval. Stansfield zvedl ruku se sluchátkem.

„Charlie, do třiceti minut budu zpátky. Až přistanu, chci mít přehled nejnovějších informací.“

Zavěsil a podíval se na hodinky. Chvíli myslel, že by vzal Garreta s sebou, aby mohl sledovat jeho reakce, až mu budou jeho lidé podávat souhrnné informace o posledních událostech, ale věděl, že by s ním Garret nešel. A kromě toho si musel nejprve něco ověřit.

Stansfield se obrátil na prezidenta, který zděšeně sledoval televize.

„Pane, tohle je pro nás všechny značně nepříjemná situace, ale koneckonců máme z pekla štěstí. Kdokoli Arthura unesl, neměl dost času, aby ho vyslýchal, takže máme velkou šanci, že nedošlo k vyzrazení žádných informací. Já se teď musím vrátit do Langley. Začnu připravovat preventivní opatření, aby celá záležitost zůstala bez následků. Naši spojenci budou jistě očekávat nějaké stanovisko. Zavolám vám hned, jakmile zjistím něco nového. V opačném případě navrhuji schůzku zítra ráno.“

„To zní jako dobrý plán,“ odpověděl zmatený prezident Stevens.

Stansfield se na Garreta ještě jednou zpytavě podíval a vyšel z místnosti. Jakmile byl za dveřmi, vzal si Stevens Garreta stranou a řekl:

„Co se sakra děje, Stu?“

Garret zavrtěl hlavou a v duchu uvažoval, kde může trčet Mike Nance.

35 KAPITOLA

Coleman našel v centru města špatně osvětlené parkoviště a zanechal tam odemčený vůz s klíčky v zapalování. Odtud šel pěšky dvě míle k Adams Morgan. Noc byla vhodná k přemýšlení. Chladný vzduch pomáhal koncentrovat smysly. Coleman se teď ocitl mimo hru a uvědomoval si to. FBI na něj bude čekat. Otázkou bylo jen kde a kolik agentů se zúčastní. Kdyby bylo třeba, dokázal by se jim ztratit a přejít do ilegality, ale to by ho v jejich očích jen usvědčilo. Prozatím měl v plánu chovat se naprosto normálně.

Když se blížil ke svému bytu, začal si pozorněji všímat okolí. Díval se po věcech, které tu dříve neviděl. Upozornění admirála DeVoeho značně zostřilo jeho smysly. Podle toho, nakolik pro něj bude obtížné odhalit sledování FBI, pozná, jak do jaké míry se o něj zajímají. Pokud přejde kolem dodávky s neprůhlednými okny nebo kolem čtyřdveřového sedanu s řidičem podezřele schouleným za volantem, bude vědět, že se o něj FBI nezajímá o nic víc, než o stovky dalších bývalých diverzantů, které vyšetřují.

Pohyboval se ulicí jako dravec. Jeho oči sledovaly každý detail kolem. Postupoval zlehka, ale výraz jeho očí svědčil o maximální koncentraci.

Když zabočil do své ulice, rychle prozkoumal řady aut od začátku až na konec. Nic – žádné dodávky, žádné malé náklaďáky. Mohli však také parkovat na jedné z vedlejších ulic. Ty bude muset zkontrolovat ráno, až se půjde proběhnout. Coleman vyšel po schodech domu, otevřel první dveře a odemkl druhé. Vyšel do druhého patra a zastavil se před dveřmi svého bytu. Sklonil se a zkontroloval, zda zámek nevykazuje známky použití paklíče. Žádné neviděl, to ale neznamenalo, že se někdo nemohl dostat dovnitř. Existovali profesionálové, kteří to dokázali, aniž by po sobě zanechali stopu. Coleman otevřel dveře a vešel.

Když rozsvítil světla, vzal z malého stolku dálkový ovladač a zapnul televizi. S ovladačem v ruce zatáhl rolety a zesílil zvuk. Pak jej položil na stůl a vytáhl z kapsy malý černý senzor o rozměrech dálkového ovladače garážových vrat. Začal u televize a postupně se propracovával přes celý pokoj. Přejel černou krabičkou kolem každého kusu nábytku. Senzor v pokoji neodhalil žádné odposlouchávací zařízení.

Aniž by rozsvítil, zkontroloval Coleman stejným způsobem také kuchyň, koupelnu a ložnici. Ani tam nic nenašel.

Neuklidnilo ho to, začal být ještě nervóznější. To, že nenašel žádné štěnice, ještě neznamenalo, že ho nesledují. Naopak to mohlo znamenat, že ho sleduje někdo velmi dobrý. Coleman vyndal z první zásuvky šatníku malou baterku a zalezl pod postel, kde měl krabičku užitečných, ale přesto legálních věcí.

Tato krabička byla vždy uložena stejným způsobem. Přední hranu měla mít přímo pod střední příčkou postele. Dnes ležela jinak. Někdo v jeho bytě skutečně byl.

Coleman zase vylezl zpod postele a krabičku si vzal s sebou. Zůstal sedět na zemi, sevřel baterku zuby a krabičku otevřel. Uvnitř ležela legálně zaregistrovaná poloautomatická pistole Glock, tři zásobníky, krabička munice, nůž, brýle pro noční vidění a několik dalších věcí, které mohl mít doma jakýkoliv bývalý Seal. Coleman si vzal brýle pro noční vidění a odešel do koupelny, kde si začal hlasitě pískat a pustil sprchu. Posadil se na toaletu, sundal si boty a pak přešel k hlavním dveřím. Potichu je otevřel a vyšel na chodbu. Pak vyběhl po špičkách po kobercem pokrytých schodech až do nejvyššího patra. Ten, kdo byl v jeho bytě, byl dost chytrý na to, aby tam nenechal žádné elektronické odposlouchávací zařízení. Dole na ulici taky nikdo nebyl, což znamenalo jediné. Museli být v jedné z blízkých budov.

Coleman dorazil do nejvyššího patra a otevřel plechové dveře, které vedly na střechu. Středem šachtice procházel červený železný žebřík, vedoucí nahoru k poklopu. Coleman po něm vystoupil a pomalu poklop otevřel. Dával si pozor, aby nevystrčil hlavu nad úroveň tři stopy vysoké zídky, která střechu na všech čtyřech stranách lemovala.

Coleman se připlížil k přední straně budovy a vyhlédl přes okraj zídky. Před měsícem zjistil, které byty v okolních budovách jsou volné.

Začal s domem přímo přes ulici. Odpočítal tři podlaží odspodu a dvě okna zleva. Vyklonil se jen trochu nad okraj zídky a sledoval, jestli v černém okně neuvidí nějaký pohyb. Byla příliš velká tma, aby viděl dál než na jednu dvě stopy do místnosti, proto si nasadil brýle pro noční vidění.

Černá se změnila na zelenou a bílou a po několika nastaveních pronikly brýle do temné, prázdné místnosti. Viděl tam shluk dlouhých černých předmětů. Velmi zřetelně rozeznal řadu směrových mikrofonů, narovnaných podél spodního okraje okenního rámu. Všechny směřovaly přes ulici k jeho bytu. Za nimi stálo na stativech několik fotoaparátů.

Najednou zahlédl nějaký pohyb. Coleman přimhouřil oči.

Znovu se to pohnulo. Dále od okna stál nějaký muž a něco pil. Coleman se skrčil zpátky za zídku a odplazil se k poklopu.

Když se vrátil do svého bytu, analyzoval situaci. Jako Seal prošel výcvikem, jak si poradit se sledováním, a poznal, kdy bylo na úrovni a kdy ne. Ti, kteří ho sledovali přes ulici, byli dost dobří. Coleman si vzal bundu a odešel s ní do koupelny. Vytáhl z kapsy mobilní telefon, podržel jej u tekoucí vody a namačkal číslo Michaelova pageru. Pak sedmkrát stiskl devítku.

McMahon stál uprostřed prázdného bytu a uši mu pokrývala sluchátka. Napil se kávy a pohlédl na dva agenty, kteří seděli u stolu v jídelně.

Malé červené světlo osvětlovalo jejich karty. Střídali se po dvaceti minutách. Každý zvuk z Colemanova bytu byl nahráván a každý, kdo do domu vešel nebo z něj vyšel, byl vyfotografován. Ve městě stálo více než tucet sledovacích aut různých značek. Dvacet čtyři hodiny denně byl v pohotovosti vrtulník se zahřátými motory, s piloty, kteří jen čekali na signál.

Když se ozval pager, Michael seděl ve své pracovně v patře a v ruce držel šálek horké kávy. Uchopil jej a podíval se na malý displej. Samé devítky. Michael položil pager zpátky a pomyslel na Colemana.

Pak se podíval na pásky s Arthurovou zpovědí a v hlavě se mu začal rýsovat plán. Jít s tím do médií by nadělalo více škody než užitku, ale Nance a Garret museli zaplatit. Musel je srazit na kolena, ať to stojí co to stojí.

Stansfield unaveně nastoupil do zadních dveří limuzíny. Tohle byla noc mnoha otázek a žádného spánku. Velká vrata na konci garáže pro vysoce postavené zaměstnance tajné služby v Langley se otevřela a za nimi se objevilo ranní slunce. Stansfield sklopil unavené oči. Celou noc strávil v operačním centru a snažil se poskládat mozaiku informací kolem Arthurova únosu. Dvě z nich byly nejdůležitější. Za prvé – v Arthurově krvi objevili výrazné stopy sodia pentothalu.

S druhým faktem přišli jeho lidé, když prohlíželi záznamy bezpečnostních kamer za minulý týden. Stu Garret a Mike Nance Arthura minulý týden navštívili. Garret lhal.

Stansfield se o pentothalu dozvěděl po půlnoci, ale bezpečnostní tým, který zkoumal Arthurův dům, objevil záznamy s Garretem a Nancem až ve tři čtvrti na sedm ráno. V osm hodin měl Stansfield schůzku v Bílém domě, ale místo toho, aby jel přímo do Washingtonu, udělal jeho doprovod malou zajížďku. Musel vyzvednout nepozvaného, a jak si byl jist, také nevítaného hosta. Stansfieldova limuzína a její přední a zadní doprovodné vozy se pohybovaly řídkou dopravou sobotního rána. Asi v sedm hodin a třicet pět minut dorazily k domu ředitele Roache.

Roach nastoupil do limuzíny a skupina aut vyrazila. Když se ředitel FBI usadil na zadním sedadle, zeptal se: „Předpokládám, že to má něco společného s nálezem Arthurovy mrtvoly na pozemku Stua Garreta?“

Stansfield se posadil čelem k Roachovi. „Ano, má.“

„Co měl pan Garret s někým takovým, jako Arthur?“

„To nevím.“ Stansfield zakroutil hlavou a zamračil se.

„Dokážu si představit, že si to přeješ udržet v takové tajnosti, jak to jen bude možné.“

Stansfieldova tvář prozradila, že se rozhoduje, zda se má vydat pohodlnou cestou, nebo zkusit něco nového.

„Ještě jsem se nerozhodl. Obě naše organizace udržovaly v minulosti podobné věci vždycky v tajnosti. Já si však právě nejsem jistý, jestli bych si vlastně nepřál, abys tuhle věc pořádně rozmázl. Není pochyb, že to spadá do tvé pravomoci. Arthura unesli, převezli přes hranice státu a zavraždili.“

Stansfield se kousl do rtu a zakroutil hlavou. „Víš, Briane, Arthur nebyl právě člověk, který by si dělal těžkou hlavu z nějakých zákonů. Většinou sice prováděl věci, které jsme od něj očekávali, jenže udělal taky spoustu jiných, o kterých nikdo ani nevěděl. To byl hlavní důvod, proč jsme ho před dvěma lety donutili odstoupit. Ztratili jsme však nad ním kontrolu. Abych to řekl na rovinu, díváme se na jeho smrt jako na požehnání. Byl chodící časovaná bomba. Nosil v hlavě dost tajných informací na to, aby způsobil neuvěřitelné škody nejen naší zemi, ale i spoustě našich spojenců.“

„Chceš, abych to udržel v tajnosti?“

„Ano i ne. Nechci, aby se rozšířilo, na čem Arthur pro tajnou službu pracoval, ale zároveň potřebuji vyřešit jeden problém. Asi by bylo nejlepší, kdybys pohrozil důkladným vyšetřováním.“

„Dostáváme se ke Garretovi?“

„Ano. Arthura nenechali u jeho domu bezdůvodně. Garret a Nance s Arthurem na něčem pracovali.“

„Víš to jistě?“

„V tuto chvíli si tím jsem skoro jistý. Včera večer, když Arthura unesli, ale ještě předtím, než se objevilo jeho tělo, jsem jel do Bílého domu podat hlášení Výboru pro národní bezpečnost. Když jsem jim řekl, že Arthura unesli, Garreta to viditelně znervóznilo. Bylo to tak očividné, že jsem se musel v půli věty zastavit a zeptat se ho, jestli Arthura znal. Garret to popřel. Prý o něm jenom slyšel od Mika Nanceho.“ Stansfield se zamračil. „Víš stejně dobře jako já, že Stu Garret neprojeví strach o nikoho, pokud nemůže něco ztratit. Když jsem jim později řekl, že se Arthurovo tělo objevilo na Garretově pozemku, skoro se nervově zhroutil.“

„Přiznal, že se s Higginsem stýkal?“

„Ne, pořád to popíral.“

„Co řekl Nance?“

„Nebyl tam. Asi měl práci někde jinde. Opouštěl jsem Bílý dům s pořádným podezřením. Byl jsem si jistý, že Garret něco skrývá, a moje podezření brzy potvrdily dvě nové skutečnosti. Arthurova pitva odhalila v jeho krvi pentothal. Vyslýchali ho, ale kdokoli to byl, chtěl vědět jenom něco konkrétního. Na víc neměl čas. Máme taky záznam z Arthurovy bezpečnostní kamery, na kterém jsou Garret a Nance. Minulou sobotu ho navštívili a Nance přijel znovu ve čtvrtek. To znamená, že mi Garret lhal, když říkal, že se s Arthurem neznal.“

„Takže jakou roli bych měl sehrát?“

„Chci, abys pohrozil komplexním vyšetřováním. Dáme jim dvě možnosti. Buď to si můžou sednout za stůl s mými lidmi a pod ochranou státního tajemství vypovědět všechno, co vědí, nebo budou muset vypovídat před tvými agenty a riskovat soudní proces.“

Roach se nad tím krátce zamyslel. „Jak jsi před chvílí sám říkal, tenhle případ spadá do pravomoci FBI. Co když se někdy později rozhodnu, že bych měl zahájit vyšetřování bez ohledu na to, jakou dohodu jsi s Nancem a Garretem uzavřel?“

„To už je úplně v tvých rukou.“

Stu Garret nervózně přecházel za stolem s cigaretou v ruce. Mike Nance seděl strnule na gauči. Už deset minut Garreta pozoroval a čekal, kdy začne působit valium. Musel se hodně snažit, aby ovládl nutkání udeřit Garreta po hlavě stolní lampou. Musel zůstat klidný. Ať už se mělo stát cokoli, musel zachovat klid.

Garret se zastavil a ukázal na Nanceho cigaretou.

„Nemůžu uvěřit, že jsem se do toho nechal namočit. Musel jsem se úplně zbláznit, když jsem souhlasil, že s Arthurem do něčeho půjdu.“

Nance se kousl do rtu a řekl: „Jak moc nám, podle tvého názoru, tyhle tvé emocionální tirády pomůžou, Stu?“

„Nemluv na mě tím svým frajerským ledovým tónem, Miku! Ty se s tím vyrovnáš po svém a já zase po svém. Kruci!“

Garret do sebe natáhl nikotin z cigarety jako vakuová pumpa a jeho obličej zrudl.

Nance se rychle postavil a zvýšil hlas.

„Tak dobře. Uděláme to po tvém! Sedni si už a drž hubu! Za deset minut máme schůzku se Stansfieldem a musíme se dohodnout, jak mu odůvodníme, že Arthurovo tělo skončilo na tvém pozemku. Pokud se rychle nesebereš, Stansfield tě rozcupuje na kousky!“

Nance se na Garreta přísně zamračil.

Garret vydechl a jeho ramena poklesla. „Promiň, Miku! Já jen nemůžu uvěřit, že se to všechno odehrává tak rychle. Co budeme dělat, k čertu? Stansfield bude chtít vědět, proč našli Arthura u mého domu. Určitě už ví, že jsem mu včera večer lhal, když jsem mu řekl, že jsem se s Arthurem nikdy nesetkal. Co mu teď kurva, řeknu? Co řeknu novinářům? A co řeknu policajtům? Ti se mnou budou taky chtít mluvit.“

Nance mu položil ruku na rameno. „Vyřešíme ty problémy postupně. Teď si nedělej starosti s policií ani s novináři. Potřebuju, abys následující hodinu držel jazyk za zuby. Náš hlavní problém je Stansfield. Sedni si a uvolni se, zatímco já ti řeknu, co budeme dělat.“

Garret se zabořil do měkkého gauče a strčil si do úst další cigaretu.

Nance začal pomalu přecházet po místnosti. „Vím, jak dostat tuhle situaci zase pod kontrolu.“ S rukama v bocích se otočil a řekl: „Řekneme Stansfieldovi pravdu.“

Garret se zachechtal. „Ty ses úplně zbláznil! Jasně, proč ne? Řekneme mu pravdu…“

Nance nastavil Garretovi před oči ukazovák. „Tohle je naposledy, Stu, co ti říkám, abys držel hubu a vzchopil se. Nezapomínej, že ještě než umřel, pověsil Arthur na tvou hlavu cenovku, a já jsem jediný, kdo ten rozkaz může zrušit.“

Nance se zadíval Garretovi do očí tak přísně, jak to jen dokázal, aby nebylo pochyb, že to myslí vážně. Garret chtěl něco říct, ale Nance ho zarazil.

„Drž hubu, Stu! Zkus teď pět minut držet hubu!“

Garret se kousl do jazyku a přikývl.

„Řekneme Stansfieldovi, že jsme Arthura naverbovali, aby nám pomohl protlačit prezidentův rozpočet. Řekneme mu, že nám Arthur pomáhal vydírat kongresmana Moora. Je to jednoduché, je to pravdivé a Stansfield to přijme, protože to můžeme dokázat. Připustíme drobné prohřešky a Stansfield odejde spokojený.“

„A co tisk? Těm tohle říct nemůžeme.“

„Já už to nebudu opakovat, Stu! Teď se bavíme o Stansfieldovi! O novinářích budeme mluvit později.“

„Řekneme to Jimovi?“

„Ne! On tak bude moct bez problémů prohlásit, že o ničem nevěděl. Po schůzce mu pak budeme moct říct, že jsme ho chtěli chránit. Hlavně nech mluvit mě, a ať už budeš dělat cokoli, neztrácej nervy.“

Nance dokončil instruktáž a oba se odebrali do Krizového sálu.

Když Nance vešel, zastavil se a rozhlédl se, kde sedí Stansfield. Zatím tu nebyl. Byli tu ale náčelníci štábů, státní tajemník a ministr obrany. Nance si okamžitě uvědomil, že před nimi nemohou se Stansfieldem mluvit.

Přešel proto do vzdáleného konce místnosti, kde seděl prezident, a zašeptal mu do ucha: „Pane, z důvodů, které teď nemohu vysvětlovat, potřebuji, abyste z této schůzky uvolnil náčelníky štábů, státního tajemníka a ministra obrany.“

„Nebude to vypadat poněkud divně?“

„Prosím, pane, důvěřujte mi! Musíme mluvit s ředitelem Stansfieldem o samotě. Tak to bude nejlepší. Vysvětlím vám to později.“

Stevens na chvíli zaváhal. Potom si všiml Garreta a pochopil souvislosti.

Odkašlal si a řekl: „Pánové, máme tu malou změnu plánů. Potřebuji si nejdříve promluvit s ředitelem Stansfieldem o samotě. Pokud byste byli tak laskaví a mohli na nás počkat ve Vládním salonku, připojíme se k vám, jak jen to bude možné.“

Generálové a admirálové vstali, a když vycházeli ze dveří, všichni se podívali na Garreta. Všichni věděli, kdo byl Arthur Higgins, a všichni chtěli vědět, proč skončil na pozemku šéfa prezidentova týmu.

Vyšli ze dveří a Nance za nimi zavřel.

Stevens se zeptal: „Řeknete mi teď vy dva, co se tu sakra děje?“

„Pane prezidente, myslím, že bude lepší, když počkáme do příchodu ředitele Stansfielda,“ odpověděl Nance svým chladným a neosobním hlasem.

„Proč?“

„Budete potřebovat možnost popřít, že jste o čemkoli věděl, pane.“

Stevens se zamračil. „Co jste vy dva, sakra, udělali?“

Prezident se obrátil na Garreta, ale odpověděl mu Nance.

„Nic, co by mohlo ovlivnit váš úřad, pane. Musíte mi jen důvěřovat. Až začneme s ředitelem Stansfieldem probírat podstatu našeho spojení s Arthurem Higginsem, bude pro vás opravdu nejlepší, pokud budete jaksepatří překvapen.“

36 KAPITOLA

Michael mířil ve svém zeleném chevy tahoe ranní dopravou do centra Washingtonu. Byl unavený a nervózní. Měl nervy podrážděné nedostatkem spánku, nadmírou kávy a jedním malým výletem s Arthurem.

Když byl asi čtyři bloky od Hooverovy budovy, vytočil číslo hlavní ústředny. Po několika tónech se ozval příjemný hlas.

„Federální vyšetřovací úřad. Co pro vás mohu udělat?“

„Zvláštního agenta McMahona, prosím.“

„Okamžik!“

Telefon začal opět vyzvánět a pak se ozval další hlas. „Kancelář zvláštního agenta McMahona.“

„Pana McMahona; prosím.“

„Pan McMahon tu teď není. Mohu se zeptat, kdo volá?“

„Je v budově?“

„Je mi líto, ale na to nemohu odpovědět. Mohu vědět, kdo volá?“

Michael dupl na brzdu, aby se nesrazil s taxíkem, který se před něj zařadil.

„Tady kongresman O’Rourke. Potřebuji s ním mluvit. Je to velmi naléhavé!“

„Zvláštní agent McMahon je teď velmi zaměstnaný. Pomohlo by, kdybych mu mohla říci, co od něj potřebujete.“

„Nic nepotřebuji. Chci mu něco dát a myslím, že ho to bude velmi zajímat.“

„Čeho se to týká?“

Michael si nahlas povzdychl. „Poslouchejte, já vím že jen děláte svoji práci, ale tohle je něco, o čem nemohu mluvit po telefonu.“

„Říkal jste, že jste kongresman O’Rourke?“

„Ano.“

„Zkusím ho dostat na linku, ale velmi by pomohlo, kdybych mu mohla alespoň naznačit, co potřebujete. Poslední dobou má velmi mnoho telefonů od kongresmanů a senátorů.“

„Já od něj nic nepotřebuji. Chci mu něco předat. Je to něco, co může mít obrovský vliv na jeho vyšetřování.“

„Počkejte minutu, kongresmane! Zkusím se s ním spojit.“

S mobilním telefonem přimáčknutým k uchu začal O’Rourke kroužit kolem Hooverovy budovy. Za několik minut se z telefonu ozval McMahon.

„Kongresmane O’Rourku, promiňte, že jsem vás nechal čekat. Jak se vám daří?“

„Teď právě nic moc.“

„To je mi líto. Co pro vás mohu udělat?“

„Mám tady něco, co bych vám chtěl předat.“

„Co to je?“

„O tom nechci mluvit po telefonu.“

„Dobře. Dovolte, abych se podíval do diáře, kdy mám nějaké volno.“

„Tohleto nepočká.“

„Kongresmane, dovedete si představit, kolik mám teď práce?“

„Ano, dovedu. Věřte mi, že to pro vás nebude ztráta času.“

McMahon se odmlčel. „Kdy se chcete setkat?“

„Jsem dole na ulici, ve voze.“

„Aha… Ale já mám právě něco rozdělaného. Můžete mi dát hodinu?“

Michael se snažil, aby jeho hlas zněl zcela uvolněně.

„Zvláštní agente McMahone, chcete vědět, kdo zabil senátora Olsona a kongresmana Turnquista?“

Po krátkém zaváhání McMahon odpověděl:

„Dobře, za pět minut jsem dole. Počkejte na mě u jižního vchodu.“

O’Rourke dokončil ještě jeden okruh a pak zastavil u obrubníku.

Chvíli nato vyšel z budovy McMahon ještě s někým, koho Michael neznal.

Michael stáhl okénko, McMahon se k němu naklonil a podal mu pravici. Michael ji stiskl a zeptal se: „Kdo je to s vámi?“

„To je Irena Kennedyová. Pracuje pro CIA a pomáhá mi s vyšetřováním.“

„Nastupte si,“ odpověděl O’Rourke.

McMahon si sedl vedle něj a Kennedyová dozadu. Michael nastartoval a zařadil se do jízdního pruhu. Pak se podíval do zpětného zrcátka a zeptal se:

„Co děláte pro CIA, doktorko Kennedyová?“

„Jsem analytik.“

„Co analyzujete?“

„Specializuji se na terorismus.“

„Říká vám něco jméno Arthur Higgins?“

Kennedyová se naklonila dopředu. „Jistě. Co na něj máte?“

Michael podal McMahonovi dopisní obálku.

„Tohle jsem našel dnes ráno na schodech. Byla tam magnetofonová páska, a nebudete věřit, co na ní je.“ Michael vložil kazetu do magnetofonu.

Stansfield a Roach vstoupili do Krizového sálu a posadili se ke stolu naproti Nancemu a Garretovi. Oba ředitelé pozdravili prezidenta, ale ignorovali poradce pro národní bezpečnost a šéfa prezidentova týmu.

Nance s ředitelem Roachem nepočítal. Přinutil se k lehkému úsměvu a řekl: „Nevěděli jsme, že se k nám dnes ráno připojíte, pane Roachi!“

„Ředitel Roach přišel na mou žádost,“ odpověděl Stansfield. „Arthura převezli přes hranice státu a zavraždili. Vyšetřování spadá do pravomoci FBI.“

„Jaké vyšetřování?“ zeptal se Nance.

„Vyšetřování jeho smrti.“

„Jistě žertujete! To, co Arthur dělal pro CIA, se přece nemůže přetřásat na veřejnosti.“

„To záleží na řediteli Roachovi a ministerstvu spravedlnosti.“

Stansfield se otočil na prezidenta. „Mohu mluvit na rovinu, pane?“

„Budu jenom rád,“ odpověděl šokovaný Stevens.

„Arthur Higgins měl neomezený přístup k velkému množství velmi důvěrných informací. Nejdůležitější je teď zjistit souvislost mezi Arthurovým únosem a nálezem jeho těla u domu pana Garreta. Potřebuji znát podstatu vztahu pana Garreta s Arthurem, abych mohl odhadnout potenciální následky pro tajnou službu. K tomu se můžeme dostat dvěma způsoby. Buďto bude pan Garret vypovídat pod ochranou státního tajemství přede mnou a mými lidmi, nebo ho vyslechnou agenti FBI.“

Prezident se obrátil na Garreta: „Stu?“

Garret se tázavě zahleděl na Nanceho. Nance si odkašlal a řekl:

„Řediteli Roachi, mohl byste nás na chvíli omluvit?“

Roach neřekl ani slovo. Podíval se na Stansfielda, který přikývl. Roach se zvedl ze židle a opustil místnost.

Jakmile byl pryč, zaměřil se Stansfield na Garreta. „Jaký byl váš vztah k Arthurovi?“

Garret se znovu prosebně zahleděl na Nanceho. Ten se podíval na druhou stranu stolu a řekl: „Arthur nám pomáhal s jedním menším problémem, který neměl nic společného s tajnou službou, ani se zpravodajskou komunitou.“

„Co to bylo za problém?“

„To bych si raději nechal pro sebe.“

Nance nechtěl, aby si Stansfield myslel, že z něj dostal informace příliš snadno.

„Takhle to nepůjde, Miku! Buďto mi to řekneš, nebo se v tom začne hrabat FBI. To si nepřeje ani jeden z nás.“

„Jednalo se o čistě vnitrostátní politickou záležitost.“

„O důvod víc, aby se o to začala zajímat FBI,“ odpověděl Stansfield.

„Já říkám pravdu, Thomasi. To, co jsme měli s Arthurem, se tajné služby nijak nedotýkalo. Jen pro nás na vlastní pěst dělal nějakou práci, která byla čistě politického charakteru. Nic víc.“

Stansfield se podíval na hodinky a pak na Garreta. „Chcete, abych zavolal ředitele Roache zpátky?“

Garretovi, který ze sebe nemohl vypravit ani slovo, se začaly na čele a horním rtu tvořit kapky potu. Zmohl se jen na zavrtění hlavou ze strany na stranu.

„O co tu sakra jde?“ zeptal se prezident. „Najdou na tvém pozemku mrtvolu bývalého pracovníka CIA a ty vypadáš, jako by ses měl nervově zhroutit. Chci slyšet nějaké vysvětlení!“

„Jak už jsem řekl před chvílí, pane,“ odpověděl Nance, „pro váš úřad bude rozhodně lepší, když o té věci nebudete vědět.“

„Já ale chci vědět, o co tu sakra jde!“

Stevensova tvář zrudla. Nance se zhluboka nadechl a pak se odmlčel, jako by si urovnával myšlenky.

„Angažovali jsme Arthura, aby nám pomohl protlačit váš rozpočet sněmovnou, pane.“

„Jak?“ zeptal se prezident.

„Zjistil pro nás informace o některých kongresmanech.“

Stansfield zakroutil hlavou. Dobře věděl, co tím chtěl Nance říct.

Prezident se zeptal: „Co tím myslíš?“

„Arthur nám zjistil určité informace, které jsme použili, abychom některé odbojné kongresmany přesvědčili, že by měli hlasovat pro váš rozpočet.“

„Cože jste udělali?“ zeptal se podrážděný Stevens. „To byl tvůj nápad, Stu?“

„Ne… Tedy, tak trochu…“

Stansfield sledoval, jak prezident začíná soptit, a řekl si, že nejspíš skutečně o ničem nevěděl.

Kennedyová byla natolik zabraná do záznamu Arthurovy zpovědi, že vůbec nevnímala svět kolem. Když páska skončila, došlo jí, že se musí okamžitě spojit se Stansfieldem. Vytáhla z kapsy mobilní telefon a vytočila přímou linku do kanceláře svého šéfa. Po šesti tónech se hovor přepojil k jeho sekretářce.

„Kancelář ředitele Stansfielda. Co pro vás mohu udělat?“

„Pat? Tady je Irena. Kde je Thomas?“

„V Bílém domě.“

„Okamžitě mi ho sežeň!“ řekla stručně Kennedyová. „Je to velmi důležité.“

McMahon se z předního sedadla pokoušel stejně jako Irena spojit se svým šéfem, ředitelem Roachem. Michael pokračoval v jízdě a pomalu se připravoval na blížící se lavinu otázek.

Stansfield v Krizovém sále počkal, až prezident přestane křičet, a pak se zeptal: „Koho vydíral?“

„Myslím, že jsme toho už řekli dost,“ odpověděl Nance. „Jména nepotřebuješ.“

„Ale potřebuji! Potřebuji, protože si s těmi lidmi budu muset promluvit.“

„Byl bych radši, kdyby se tahle věc zahrála do autu, Thomasi,“ řekl Nance.

„To ti věřím, jenže já to neudělám. Ten, kdo Arthura zabil, ho totiž taky vyslýchal. Patologové mi řekli, že byl napumpovaný sodiem pentothalu. Jestli si vy dva myslíte, že jste z toho venku, když mi řeknete, že jste vydírali několik kongresmanů, pak se šeredně mýlíte. Kdokoli Arthura unesl, dostal z něj nějaké informace, a zcela očividně to mělo něco společného s panem Garretem.“

Garretovu tvář zachvátila panika, když vykřikl: „Oni ho vyslýchali?“

Nance zůstal klidný a usmál se. „Blufuješ, Thomasi!“

„Jestli chceš, ukážu ti toxikologickou zprávu.“

„Neurážej mě!“ Nance se zeširoka usmál: „Mohl sis ji upravit podle libostí.“

„Kdo teď koho uráží, Miku? Podívej se na svého přítele, pana Garreta. Jeho nervy jsou tak napnuté, že za chvíli praskne. Pokud mi nechceš říct o vašich stycích s Arthurem všechno, dobře.“ Stansfield zvedl ruku. „Jsem si jistý, že ředitel Roach a jeho lidé budou mít ve vyšetřování víc štěstí.“

„Tak dost!“ vykřikl prezident. „Stu a Miku, chci slyšet všechno, teď hned! Už žádné hry na schovávanou!“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do sálu vešel agent Tajné služby.

„Řediteli Stansfielde, volá vaše kancelář. Prý je to velmi naléhavé. Můžete si ten hovor vzít tady.“ Agent ukázal na telefon na stole u dveří.

Stansfield k němu přešel a zvedl sluchátko. „Prosím?“

Kennedyová seděla na zadním sedadle O’Rourkova auta a mluvila rychle do mobilního telefonu: „Thomasi? Tady Irena. Kde jsi?“

„Jsem v Krizovém sále.“

„Mám tady něco, co budeš chtít okamžitě slyšet.“

„O co se jedná?“

„To nemůžu říct, ale věř mi. Nech všechno být a přijeď co nejdříve do Langley!“

Stansfield se podíval přes rameno na prezidenta, který právě křičel na Nanceho a Garreta. „Mám tu teď rozdělaného něco moc důležitého, Ireno.“

„Thomasi, mám tady záznam Arthurovy výpovědi. Neuvěříš, co tam říká.“

Stansfield na chvíli zaváhal a pak řekl: „Přijedu tak rychle, jak jen budu moci.“ Když zavěsil, vrátil se Stansfield ke stolu a podíval se na prezidenta. „Omlouvám se, pane, ale objevilo se něco velmi důležitého. Musím se vrátit do Langley.“

Stevens zakroutil hlavou. „Co by mohlo být důležitějšího, než právě tohle?“

„To ještě nevím, ale zavolám vám, jakmile se dozvím nějaké podrobnosti. Je mi líto, ale v našem sezení budeme muset pokračovat později.“

Vedle kanceláře ředitele Stansfielda se nacházela zvukotěsná konferenční místnost. Kolem stolu seděli Kennedyová, McMahon a kongresman O’Rourke, kteří čekali na příjezd ředitele Roache a ředitele Stansfielda.

Michael uvažoval, kdy asi začnou s otázkami. Bylo mu jasné, že se ho McMahon zeptá, proč si atentátníci vybrali jako kurýra právě jeho. Michael se rozhodl, že bude hrát hloupého, a zdůrazní své otevřené znechucení nad politickými hrami ve Washingtonu. Páska byla jeho trumfem. Dokud se FBI a CIA budou domnívat, že existují desítky kopií, které by se mohly dostat do rukou novinářům, budou si dávat pozor, kam šlápnou. A i kdyby něco našly, co by si s tím mohly počít?

Dveře se prudce otevřely a Stansfield s Roachem vešli dovnitř. Oba byli značně neklidní a udýchaní. Stansfield si odložil plášť a řekl Kennedyové:

„Doufám že je to pravda, Ireno! Vytáhla jsi mě z důležité schůzky.“

„Neměj strach, Thomasi, tohle nebude ztráta času.“ Kennedyová ukázala na Michaela. „Toto je kongresman Michael O’Rourke. Přišel za námi s informacemi, kterým nebudeš chtít věřit.“ Kennedyová se obrátila na O’Rourka. „Kongresmane, toto jsou ředitel Stansfield a ředitel Roach.“

Michael vstal a s oběma si potřásl pravicí. McMahon na Michaela ukázal prstem.

„Když se kongresman dnes ráno probudil, nalezl na schodech balíček od atentátníků. Uvnitř byla nahrávka výslechu Arthura Higginse.“ McMahon zvedl kazetu a zatřásl s ní. „Obsahuje velmi znepokojující informace. U pásky byly i podmínky, které si atentátníci kladou.“

Stansfield nabídl Roachovi židli a řekl: „Tak si to poslechněme.“

37 KAPITOLA

McMahon založil kazetu a stiskl přehrávání. Z malého přehrávače se ozvalo statické praskání a pak Michaelův elektronicky modifikovaný hlas: „Jak se jmenujete?“

„Co?“ zeptal se Arthurův drogou pozměněný hlas.

„Jak se jmenujete?“

„Arthur… Arthur Higgins.“ Stansfield zavřel oči.

„Kdy jste se narodil?“

„Třináctého února 1919.“

„Kdo byli vaši rodiče?“

„Arthur a Mary Higginsovi.“

„Pro koho pracujete?“

„Nepracuju pro nikoho. Proč si vy dva nesundáte masky? Promluvíme si… Jsem velmi bohatý muž.“

„Pro koho jste pracoval dříve, pane Higginsi?“

„Pro CIA.“

„Co bylo náplní vaší práce u CIA?“

„Hodně věcí… Proč si nepromluvíme o mém propuštění dřív, než se dozvíte něco, co byste nechtěli vědět?“

„V jakém odboru CIA jste působil?“

„V operačním.“

„V jakém oddělení operačního odboru?“

„Černé operace… Dělal jsem spoustu věcí.“

„Jak jste se na černých operacích podílel?“

„Řídil jsem je.“

„Proč jste opustil CIA?“

„Odešel jsem.“

„Odešel jste, nebo jste byl donucen odejít?“

„Donucen.“

„Proč jste byl donucen odejít?“

„Báli se mě.“

„Kdo se vás bál?“

„Všichni.“

„Kdo konkrétně?“

„Stansfield a Olson.“

Stansfield se ani nenamáhal reagovat. Měl zavřené oči a naslouchal.

„Pane Higginsi, byl jste autorem tajné operace z počátku šedesátých let, která vedla k atentátům na několik francouzských politiků?“

Stansfield pocítil ostrou bolest v oblasti čela.

„Ano,“ odpověděl Arthurův hluboký hlas.

„Pro koho jste v té době pracoval?“

„Pro CIA.“

Irena Kennedyová se podívala na svého šéfa. Nikdy o této tajné operaci neslyšela, odehrála se ovšem dříve, než nastoupila na své místo.

„Kolik francouzských politiků jste zavraždili?“

„Dva.“

„Jména!“

„Claude Lapoint a Jean Bastreuo.“

Stansfield se chytil za čelo a pevně je sevřel. Nechápal, jak se mohl vyslýchající dozvědět o jedné z nejutajovanějších operací v historii CIA.

Elektronický hlas pokračoval: „Proč byli zavražděni?“

„Protože to byli nevděčný parchanti.“

„Mohl byste být konkrétnější?“

„Byli to vůdci hnutí ve francouzském parlamentu, kteří požadovali odstranění všech amerických nukleárních zbraní z francouzské půdy.“

„Věděl někdo ve francouzské vládě, že CIA zavraždila dva z řádně zvolených poslanců?“

„Ne.“

„Jak jste je zabili, aniž byste na sebe upozornili?“

„Připravili jsme to tak, aby to vypadalo, že je zabili francouzští revolucionáři.“

„Prováděl jste během svého působení v CIA ještě jiné operace podobného druhu?“

„Ano.“

„Když jste CIA opustil, provedl jste nějakou operaci podobnou té, kterou jste právě popsal?“

„Ano.“

„Provedl jste někdy podobnou operaci na území Spojených států?“

Stansfield otevřel oči. Došlo mu, kam tento výslech míří.

„Ano.“

„Využil jste nedávnou sérii atentátů, abyste jimi kryl vraždy senátora Olsona a kongresmana Turnquista?“

„Ano.“

Roach zavrtěl hlavou. „Ach, můj bože!“

„Proč jste zavraždil senátora Olsona a kongresmana Turnquista?“

„Olsona jsem dal zabít z osobních důvodů, a Turnquista… Toho jsme zabili, abychom zmátli FBI a CIA.“

„Proč jste zavraždil senátora Olsona?“

„Nenáviděl jsem ho. Byl to slabý muž, který se neměl co plést do záležitostí tajné služby.“

„Proč jste ho nenáviděl?“

„Zablokoval mou nominaci na úřad ředitele CIA. Měl jsem se stát nástupcem odcházejícího ředitele, ale nakonec to místo dostal ten slabošský imbecil Stansfield. Mohl za to jen Olson.“

„Kdo se podílel na vašem plánu zavraždit senátora Olsona a kongresmana Turnquista?“

„Mike Nance a Stu Garret.“

Roach potřásl hlavou a řekl: „To je neuvěřitelné!“

„Proč se chtěli Olsona zbavit?“

„Olson se chystal oznámit, že nová koalice a navržené škrty v rozpočtu jsou podvod.“

„Z toho důvodu ho chtěli Garret a Nance dát zabít?“

„Byl to můj nápad a Nance do toho zavlékl Garreta, protože jsme věděli, jak zoufale se snaží získat kontrolu nad situací. Kromě toho jsme věděli, že pokud zabijeme několik federálních agentů, podkope to sympatie veřejnosti k teroristům.“

„Co jste měl z té dohody vy?“

„Garret řekl, že prezidenta přesvědčí, aby donutil Stansfielda k rezignaci, a jeho místo dostanu já. Když byl Olson mrtev, nebyl tu už nikdo, kdo by mé nominaci zabránil.“

„Věděl o vašem plánu prezident?“

„Nevím.“

Po několika vteřinách statického šumu páska skončila.

Roach a Stansfield si vyměnili dlouhý šokovaný pohled. Michael je sledoval z druhého konce stolu. O’Rourke věděl, že nejhůř je teď na tom Stansfield. Pokud by tato páska byla zveřejněna, jeho tajná služba by utrpěla nejvíc.

Roach se naklonil ke Stansfieldovi a zašeptal mu do ucha: „Je to pravda, že CIA zavraždila dva členy francouzského parlamentu?“

Stansfield nechtěl na tuto otázku odpovědět, proto jen pokývl hlavou.

Roach se zhluboka nadechl a řekl: „Myslím, že máme pořádné problémy.“

„To ještě není všechno!“ McMahon zvedl list bílého papíru, zabalený do plastiku. „Tohle je adresováno vám dvěma.“

McMahon se podíval na Roache a Stansfielda a začal číst nahlas:

„Po tom, co jste si poslechli přiloženou pásku, by vám mělo být jasné, proč jsme nechali tělo Arthura Higginse u domu Stua Garreta. Kdybychom byli šílení teroristé, jak nás tituluje prezident a jeho lidé, předali bychom tuto nahrávku všem tiskovým agenturám po celém světě. Následky pro Ameriku by byly devastující. Stali by se z nás vyvrhelové mezinárodního společenství. Úřad prezidenta by ztratil poslední zbytek prestiže, víra Američanů v systém by byla rozmetána a CIA by byla do dvaceti čtyř hodin zrušena.

Nechceme, aby Amerika trpěla následky jednání několika jedinců, ale činy Mika Nanceho a Stua Garreta nemohou zůstat nepotrestány.

Nechcete-li, abychom záznam výslechu Arthura Higginse zveřejnili, požadujeme následující:

Mike Nance oznámí do zítřejšího poledne svou rezignaci a stáhne se navždy z veřejného života. Za třicet dní oznámí svou rezignaci také Stu Garret a přeruší veškerý svůj vliv na politický vývoj USA. Po šesti měsících převedou Nance i Garret polovinu svého majetku na finanční hotovost, kterou anonymně darují rodinám osmi federálních důstojníků, kteří byli zabiti. O žádné z těchto podmínek nebudeme vyjednávat. Pokud Nance nebo Garret tuto dohodu někdy poruší, najdeme je a zabijeme.

Nejsme si jisti, do jaké míry byl do celé věci zapleten prezident Stevens, proto jsme prozatím ochotni tolerovat jeho setrvání v úřadu, pokud splní následující podmínky: začne působit jako spojovací článek mezi oběma stranami a ukončí svou účast na stranickém politikaření.

Pro příští fiskální období připraví vyrovnaný rozpočet a splní všechny naše předchozí požadavky, týkající se federálních výdajů na potírání zločinnosti a převedení výnosu federální daně k umořování státního dluhu. Pokud budou tyto požadavky splněny, nebudeme panu Stevensovi klást překážky v následujících prezidentských volbách.

Pokud však tuto dohodu někdy poruší, předáme záznam tisku.

Další část našich požadavků se týká FBI. Neočekáváme, že by ředitel Roach někdy souhlasil s tím, co jsme udělali, je však třeba přinejmenším připustit rozdíl mezi tím, co jsme udělali my, a tím, co udělali pánové Higgins, Nance a Garret. Odstranili jsme čtyři zkorumpované politiky ve snaze obnovit alespoň nějakou integritu a zdravý rozum v politickém systému, který je zcela postrádá. Pánové Higgins, Nance a Garret zavraždili dva poslední čestné politiky ve Washingtonu a osm federálních důstojníků výlučně pro své vlastní zájmy.

Pokud se rozhodnete, že pány Nanceho a Garreta neobviníte, budete muset zvolit stejný postup v případech atentátů na senátory Fitzgeralda a Downse a kongresmany Koslowskiho a Basseta.

Chápeme, že vás tím stavíme do velice nepříjemné situace, ale s ohledem na materiál, který máme k dispozici, se domníváme, že vznášíme rozumný požadavek.

Pro vaši osobní bezpečnost a zachování integrity FBI doporučujeme, aby se prezident a pánové Nance a Garret nedozvěděli, že o celé dohodě vůbec víte. Doporučujeme, aby ředitel Stansfield projednal požadované rezignace s Bílým domem sám. Nyní budeme očekávat rezignaci Mika Nanceho. Pokud nebude ohlášena do zítřejšího poledne, nezbude nám, než obsah nahrávky zveřejnit.“

McMahon položil dopis na stůl. Ředitel Stansfield zavřel oči a lehce potřásl hlavou. Všichni čekali, co řekne. Stansfield vstal a řekl:

„Prosím, omluvte mne a ředitele Roache na krátkou chvíli.“

Pak odešel k bočním dveřím, které vedly do jeho kanceláře, a Roach ho následoval.

Stansfield zavřel zvukotěsné dveře a přešel k velkému oknu.

„Tomu tedy říkám doznání!“

Roach se obrátil na Stansfielda a zeptal se: „Věříš tomu?“

Stansfield přitakal: „Bohužel ano,“ a odmlčel se.

Roach si promnul bradu. „Nejsem si jistý, jestli by tahle páska prošla jako důkaz při soudním líčení.“

Stansfield potřásl hlavou a pak mávl rukou, jako by chtěl tuto otázku zahnat.

„Na to ani nemysleme! Pokud by tu pásku zveřejnili, dostali bychom se do velmi vážných potíží. Tím mám na mysli celou zemi. Televize přinesla záběry Arthurova těla. Mají záznam, jak leží opřený o plot Garretova domu. Ti dva francouzští politici byli začátkem šedesátých let skutečně zavražděni a skutečně za tím stála CIA.“

Stansfield ukázal směrem ke konferenční místnosti. „Všechno co ti atentátníci říkají, Briane, je pravda. Ta páska by Ameriku rozeštvala.“

„Co teda budeme dělat?“

„Musíme přistoupit na jejich podmínky a musíme to provést rychle.“

Roach si povzdechl. „Můžeme ale těm atentátníkům věřit?“

Stansfield se k němu otočil a s pohrdáním ve tváři řekl:

„Očividně jim můžeme věřit víc, než poradci pro národní bezpečnost a šéfovi prezidentova týmu.“

„Co si ti dva sakra mysleli?“

„To by mě taky zajímalo.“

„Myslíš, že prezident věděl, k čemu se chystají?“

„Můj instinkt mi říká ne, ale ještě jsem neměl dost času, abych situaci řádně analyzoval.“ Stansfield se podíval na hodinky. „Musíme sebou hodit, Briane! Do zítřejšího poledne se musí stát hodně věcí. Musíme udělat, co je v našich silách, aby tu pásku nezveřejnili.“

Roach se zamyslel. „Stejně jako ty, ani já nechci, aby se dostala na veřejnost. Jen se mi nelíbí, že by Nance a Garret měli jen tak odejít.“

„Já mám pocit, Briane, že se ti atentátníci tak do roka o pány Garreta a Nanceho postarají… A pokud ne – postarám se o ně sám. To je jen mezi námi dvěma. Říkám ti to jako přítel příteli, ne jako ředitel řediteli.“

Roach se podíval do Stansfieldových očí a uvědomil si, že jeho přítel hraje podle jiných pravidel, než on.

„Nemáme toho moc na výběr, viď?“

„Ne… Takže souhlasíš, že ty požadavky musíme splnit?“

„Ano, ale nemůžu slíbit, že nedojde k žádnému procesu. Co když Skip zjistí, kdo ti atentátníci jsou?“

„Rád ten problém pomůžu vyřešit, pokud k takové situaci někdy dojde, ale něco mi říká, že se nikdy nedozvíme, kdo za tím ve skutečnosti stojí. Ti atentátníci měli pravdu ještě v jedné věci. Ty musíš z kola ven. Pokud ta aféra nakonec skutečně vybuchne, musí mít FBI možnost popřít jakoukoli účast na jejím utajování. Američtí občané potřebují někoho, na koho se můžou obracet s důvěrou, a pokud by se FBI do té aféry zapletla taky, nastaly by v zemi skutečně zlé časy.“

„Asi máš pravdu.“ Roach chvíli přemýšlel nad svými možnostmi, a pak řekl: „Pojďme si promluvit s ostatními!“

Michael seděl vedle McMahona a snažil se držet své role. Hrát hlupáka je snadné, hrát naivku mnohem těžší. Michael si neustále opakoval, o čem by měl vědět a o čem ne. Naštěstí byli všichni tak šokováni Higginsovou výpovědí, že ani nepomysleli na to, aby mu položili nějaké otázky.

Roach se posadil, ale Stansfield zůstal stát. Ředitel CIA si založil ruce na prsou a řekl: „Nemusím snad zdůrazňovat, že se nacházíme ve velmi obtížné situaci. Z důvodů, kterých jsme si všichni vědomi, jsme se s Brianem dohodli. Pokusíme se splnit požadavky atentátníků. Pokud máte jiný názor, teď je správná chvíle jej vyslovit.“

Stansfield se nejprve podíval na Irenu Kennedyovou. Kennedyová vzhlédla ke svému šéfovi a zavrtěla hlavou. Uvědomovala si, že je zahnali do kouta. Mohli udělat jedinou rozumnou věc – přistoupit na dohodu.

Pak přišel na řadu McMahon. Ten se zavrtěl na židli a řekl:

„Chápu, že máme omezené možnosti, ale domnívám se, že se z toho Nance a Garret dostanou až moc snadno. Myslím, že bychom je měli někde pověsit za varlata a nechat supům.“

„Vím, že pro ně chceš spravedlivý trest,“ řekl Stansfield. „Ale jak už jsem řekl Brianovi, překvapilo by mě, kdyby je ti atentátníci nechali žít déle než rok.“

„Co moje vyšetřování?“ zeptal se McMahon.

„Jestli ty atentátníky odhalíš, tohle vyřešíme až potom. Dokázal by ses smířit s tím, že bys je nechal plavat?“ zeptal se Stansfield.

McMahon se podíval na Roache a zamyslel se. Od počátku cítil k neznámé skupině atentátníků jakýsi respekt.

„Pokud se ukáže, že jsou takoví, jak si je představuju; že je vedou jen skutečně vlastenecké motivy…,“ řekl zvolna, „budu se tvářit, jako bych je neviděl.“

„Kongresmane?“ zeptal se Stansfield.

Michael se opřel o opěradlo židle a řekl: „Nejsem z toho nijak nadšený, ale v dané situaci patrně nemáme jinou možnost.“

Stansfield přikývl. „Takže jsme se všichni shodli. Než budeme pokračovat, musím vědět, kdo všechno o té pásce ví. Kongresmane?“

Stansfield se podíval na Michaela a čekal na odpověď.

Michael s klidnou tváří odpověděl: „Nikomu jsem o ní neřekl.“

„Skipe?“

„Ne. Hned jak nám kongresman O’Rourke záznam přehrál, odešli jsme sem.“

„Ireno?“

„Ne.“

„To je dobře.“ Stansfield se podíval na hodinky. „Pojedu teď do Bílého domu a povedu vyjednávání.“

Michael si odkašlal a Stansfield se na něj obrátil. „Rád bych jel s vámi, pane.“

Stansfield chvíli zkoumal O’Rourkovu tvář a pak odpověděl: „Myslím, že by bylo nejlepší, kdybych tohle zařídil sám.“

„O tom nepochybuji, ale senátor Olson byl můj velmi dobrý přítel. Chtěl bych vidět výraz v jejich tvářích, až se dozví, že jim to neprojde.“

38 KAPITOLA

Ačkoli to na sobě nedal znát, teď byl pro změnu nervózní Mike Nance. Seděl klidně a bez pohnutí, v hrudi mu však plápolal požár. Stu Garret přecházel sem a tam před jeho stolem. Ačkoli na ně prezident poslední půlhodinu neustále křičel, měl ve tváři optimistický úsměv.

Stevense rozčílilo, že mu o ničem neřekli a že se Garret a Nance zamotali do spiknutí, které mohlo vést k jeho sesazení, nebo ještě k něčemu horšímu.

Nancemu působily starosti jiné věci. Snažil se ignorovat Garretovo tlachání.

„Myslím, že se z toho dostanem. Vážně si myslím, že všechno nakonec projde. Stansfield nám tu historku o vydírání kompletně zbaštil. Jim se za několik týdnů uklidní a uvědomí si, že jsme se ho jen snažili chránit. Já vím, že Arthur byl tvůj přítel, jenže… Ten člověk mi naháněl takový strach! Musím připustit, že se cítím mnohem líp, když vím, že už je někde na věčnosti.“

Aniž by otočil hlavu, podíval se Nance koutkem oka na Garreta a řekl: „Zmlkni, Stu!“

„Hele, já se jen snažím zrekapitulovat situaci, abychom věděli, jak si stojíme.“

„Já dobře vím, jak si stojím. Nepotřebuju, abys mi opakoval, co je samozřejmé. Buď tak hodný a několik minut teď mlč. Snažím se přemýšlet.“

Garret si sedl na gauč a něco si zamumlal pod vousy. Nance se otočil na židli, aby se na něj nemusel dívat. Proč Stansfield opustil tak nečekaně jednání právě ve chvíli, když věci začaly nabírat spád? Ještě neměli ani zdaleka vyhráno. Nance se zamyslel, jestli se o tom nemá zmínit Garretovi, ale pak si řekl, že nemá zapotřebí poslouchat jeho nářky.

Michael seděl na zadním sedadle pancéřovaného cadillacu vedle Stansfielda. Cítil úlevu, že ředitel Stansfield není žádný mluvka. Správně odhadl, že se připravuje na konfrontaci s Nancem a Garretem.

Stansfield už málem zavolal do Bílého domu, aby dohodl další schůzku, ale pak si řekl, že bude lepší, když Nanceho a Garreta překvapí.

Když byli necelou míli od Bílého domu, zvedl Stansfield bezpečný telefon a vytočil číslo kanceláře Jacka Warche. Warch zvedl sluchátko a Stansfield řekl:

„Jacku, tady ředitel Stansfield. Potřebuji svolat krizovou schůzku s prezidentem, Mikem Nancem a Stuem Garretem. Za chvíli budeme v podzemní garáži Ministerstva financí. Buď tak hodný a uvědom své agenty, že přijdu tunelem.“

Stansfield se podíval na Michaela. „Mám s sebou hosta, kongresmana O’Rourka. Ručím za něj. Je to velmi naléhavé, Jacku! Buď tak hodný a dostaň je do Krizového sálu co nejdříve.“

Warch pochopil a Stansfield zavěsil.

Limuzína zatočila do podzemní garáže Ministerstva financí a Michaela se Stansfieldem provedla čtveřice agentů Tajné služby úzkým betonovým tunelem.

Když došli na konec, zastavili se před velkými ocelovými dveřmi, kterým agenti Tajné služby říkali Dveře Marilyn Monroeové. Podrželi proti kameře své identifikační karty a Stansfield řekl: „Jste nervózní?“

„Ne, jsem příliš naštvaný, abych mohl být nervózní.“

„Mohl byste mi udělat laskavost, kongresmane?“

Michael přikývl a Stansfield řekl:

„Až budu přehrávat pásku, sledujte pozorně prezidenta. Já budu mít dost práce se sledováním pánů Nanceho a Garreta. Chtěl bych znát váš názor na prezidentovu reakci.“

Michael přikývl a řekl: „Je bezpečné přehrávat tu pásku v Bílém domě? Chci říct, nebude Tajná služba odposlouchávat naše setkání?“

„Ne, Krizový sál je čistý. Denně ho kontrolují a je dokonale zvukotěsný. Tajná služba nesmí místnost odposlouchávat; někdy se tam probírají opravdu velmi závažné věci.“

Šest palců silné ocelové dveře se otevřely. Stál za nimi Jack Warch.

Zatímco pokračovali chodbou, představil Stansfield Michaela Warchovi.

Pak vstoupili do velké místnosti a Warch je provedl ke dveřím ve vzdáleném rohu. Stansfield a Michael vstoupili a Warch za nimi zavřel.

Prezident Stevens stál u vzdáleného konce stolu. Sako měl pověšené na vysokém opěradle kožené židle před sebou. Nance a Garret už seděli. Bylo zřejmé, že prezident je se svými dvěma důvěrníky velmi nespokojen. Stansfield a Michael obešli dlouhý stůl po jeho levé straně a zastavili se za dvěma posledními židlemi.

„Pane prezidente,“ řekl Stansfield, „kongresman O’Rourke.“

Stevens ze zvyku nabídl Michaelovi ruku a pak se na jeho tváří objevil zvláštní výraz, když si vzpomněl na telefonní rozhovor s mladým kongresmanem před nějakými dvěma týdny. Michael prezidentovi potřásl rukou a všichni tří se posadili.

„Předpokládám, že ať chcete mluvit o čemkoli, má to něco společného s vaším náhlým odchodem z ranní schůzky,“ řekl prezident.

„Ano… Dostalo se mi do rukou něco velmi důležitého.“

„Proč je tu kongresman?“ zeptal se Garret svým obvyklým netrpělivým tónem.

„Je tu na mou žádost.“

Michael obrátil pohled z Nanceho na Garreta a zadíval se na něj s čirou nenávistí v očích. Stansfieldova odpověď Garretovi nestačila, a proto svou otázku adresoval přímo Michaelovi.

„Kongresmane O’Rourku, proč jste vlastně tady?“

Michael pokrčil rameny. „To se velmi brzy dozvíte.“

„Pane prezidente!“ Stansfield vytáhl z kapsy magnetofonovou kazetu a podržel ji tak, aby na ni všichni viděli. „Dnes ráno někdo zanechal tuto kazetu na schodech přede dveřmi senátora O’Rourka.“

Stansfield se podíval na Garreta a řekl: „Než ji přehraji, pane Garrete – nechcete nám říct skutečný důvod, proč nechali tělo Arthura Higginse právě u vašeho domu?“

Garret zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. „Nemám nejmenší ponětí.“

Mike Nance se zapřel do židle a upřel na Stansfielda pohled jako kočka.

„Co je na té kazetě?“ zeptal se Stevens.

Stansfield přešel ke druhému konci stolu a vložil kazetu do přehrávače.

„Je to nahrávka výslechu Arthura Higginse před tím, než byl zavražděn.“

Stansfield stiskl tlačítko přehrávání a vrátil se na své místo.

Právě když si sedal, ozval se z reproduktorů Michaelův elektronicky modifikovaný hlas.

„Jak se jmenujete?“

„Co?“

„Jak se jmenujete?“

„Arthur… Arthur Higgins.“

Garret se na židli napnul a tvář si zakryl dlaněmi. Nance se k němu natáhl, uchopil ho za paži a stáhl ho zpět do židle.

„Zachovej klid!“ zašeptal mu do ucha.

Zatímco se Nance snažil udržet Garreta, aby se nezhroutil, páska pokračovala. Elektronický hlas se Arthura vyptával na jeho minulost a práci pro CIA.

Ředitel Stansfield se vzdal svého původního záměru sledovat také Garreta, a místo toho si hleděli s Nancem vzájemně do očí.

„Pane Higginsi, byl jste autorem tajné operace z počátku šedesátých let, která vedla k atentátům na několik francouzských politiků?“

„Ano.“

„Pro koho jste v té době pracoval?“

„Pro CIA.“

„Kolik francouzských politiků jste zavraždili?“

„Dva.“

„Jména!“

„Claude Lapoint a Jean Bastreuo.“

Prezident se už neudržel a vykřikl: „Cože?“

Po dalších třicet sekund se díval na Nanceho, zatímco páska pokračovala záznamem Arthurova výslechu. Pak přišla nejdůležitější otázka.

„Využil jste nedávnou sérii atentátů, abyste jimi kryl vraždy senátora Olsona a kongresmana Turnquista?“

„Ano.“

Garret vykřikl: „Nebyl to můj nápad! Přísahám, že to nebyl můj nápad.“

Nance mu sevřel paži a přitáhl si jeho tvář k sobě. „Drž hubu!“

Prezident zíral na své dva blízké poradce a pak dopadla následující bomba:

„Kdo se podílel na vašem plánu zavraždit senátora Olsona a kongresmana Turnquista?“

„Mike Nance a Stu Garret.“

Garret chtěl něco říct, ale Nance ho včas stáhl zpět na židli.

Stevens zavřel oči a sklonil hlavu, zatímco Nance hleděl bez mrknutí oka na Stansfielda.

„Věděl prezident o vašem plánu?“ zeptal se chladný, sterilní hlas.

Prezident se podíval na Stansfielda. „S tímhle nemám nic společného!“

Stansfield ho ignoroval a dál pozoroval Nanceho.

Pak zaznělo Arthurovo poslední slovo:

„Nevím.“

Páska skončila a v místnosti se rozhostilo podivné ticho. Na Nanceho rtech se objevil jemný úsměv: „Dobrý pokus, Thomasi!“

Stansfield se s ledovým klidem zeptal: „Co máš přesně na mysli?“

„To všechno je lež. Předpokládám, že jsi Arthura buď mučil, abys ho přinutil říkat tak nesmyslné věci, nebo jsi celý záznam elektronicky upravil.“

Stansfield hleděl upřeně na Nanceho.

„Kongresman O’Rourke obdržel tuto pásku dnes ráno spolu s dopisem atentátníků, kteří se hlásí k vraždám Fitzgeralda, Downse, Koslowskiho a Basseta. To oni Arthura unesli, ne já.“

„Co se tu sakra děje?“ zeptal se prezident.

„Nejsem si zcela jistý, pane,“ odpověděl Nance. „Domnívám se, že se nás ředitel Stansfield snaží tou páskou vydírat. Mohu vás ubezpečit, stejně jako Stu, že ani jeden z nás s Arthurem nikdy nemluvil o atentátech na senátora Olsona a kongresmana Turnquista. Celý ten nápad je absurdní.“

„Stu?“ zeptal se prezident.

Garret vycítil šanci, jak si zachránit krk. „To je pravda, Jime! Nemám ponětí, o čem se tu vlastně mluví. S Arthurem jsem jednal jen o tvém rozpočtu.“

Michael poposedl na okraj židle a položil ruce na stůl. Jeho vstup do arény upoutal pozornost všech, s výjimkou Nanceho, který nepřestával zírat na Stansfielda.

Michael zvedl ruku před Stansfieldův obličej a luskl prsty, aby upoutal poradcovu pozornost.

„Senátor Olson byl můj velmi dobrý přítel a já nemám náladu na podobné hry.“ Michael ukázal prstem do Nanceho tváře. „Vy, Garret a Arthur Higgins jste konspirovali a zavraždili senátora Olsona a kongresmana Turnquista. Nikdo nevyrobil falešný záznam a ředitel Stansfield z Higginse nevynutil žádné falešné přiznání. Nechme těch nesmyslů a přejděme rovnou k věci.“

„Pane O’Rourku,“ odpověděl Nance, „jste velmi mladý muž a dosud plně nechápete, jak daleko jsou někteří lidé ochotni zajít, aby dosáhli svých cílů. Myslíte si, že se pan Stansfield vyšvihl na místo ředitele největší špionážní služby světa tím, že se choval jako vzorný skaut? Ne – ten udělá téměř cokoli, aby dosáhl toho, čeho chce. Tohle není vaše liga, kongresmane! Možná by bylo lepší, kdybyste šel ven a nechal nás promluvit si s ředitelem Stansfieldem o samotě.“

Jak Michaelův hněv narůstal, začal kongresman cítit bodavou bolest mezi spánky. Když vstával ze židle, musel se ze všech sil snažit, aby nával vzteku potlačil.

Pomalu si sundal sako a pověsil je na opěradlo židle. Pak se natáhl přes stůl, vrazil Nancemu před obličej dlaň a palcem a ukazovákem naznačoval minimální vzdálenost.

„Pane Nance, asi tolik trpělivosti mi zbývá. Buď necháte těch keců a přiznáte, že jste se podílel na vraždách Senátora Olsona a kongresmana Turnquista, nebo teď hned odejdu těmito dveřmi a uspořádám tiskovou konferenci.“

„To by znamenalo přímé ohrožení národní bezpečnosti Spojených států, kongresmane O’Rourku, a já bych vás byl nucen zadržet všemi dostupnými prostředky. Kdybyste teď mohl jít laskavě na chvíli ven, promluvili bychom si s ředitelem Stansfieldem o samotě.“

Michael si sundal hodinky a položil je na stůl. Zastrčil si kravatu do košile, ukázal na Nanceho prstem a řekl:

„Teď budete dvě minuty držet svůj slizký jazyk za zuby, zatímco já si promluvím s panem Garretem. Jestli vám ujede jediné slovo, pak přísahám, že obejdu tenhle stůl a urazím vám tu vaši zkurvenou hlavu!“

Michael se okamžitě obrátil na Garreta. „Tak dobře, máte jen jedinou šanci. Já vím, že v tom jedete, vy víte, že v tom jedete, a ředitel Stansfield to ví taky.“

Michael zvolna došel ke vzdálenému konci stolu.

„Pokud se teď přiznáte, strávíte zbytek života v poměrném komfortu. Pokud ne, dojde k soudnímu procesu a vy prohnijete zbytek života ve vězení.“

Michael obešel konec stolu a pokračoval k místu, kde seděli Garret a Nance.

„To všechno ovšem jen za předpokladu, že se k vám dříve nedostanou ti atentátníci.“

Garret seděl k Michaelovi blíž. Michael uchopil jeho židli a otočil ji proti sobě tak, aby se Garret nemohl dívat na Nanceho.

„Víte, ti atentátníci také napsali dopis a v něm říkají, že pokud se vy a Nance pokusíte z tohohle vykroutit, najdou vás a zabijí.“

„Pane prezidente!“ vykřikl Nance. „Takové chování je zcela nepřijatelné!“

Než mohl Nance vyslovit další slovo, Michael ho okřikl:

„Říkal jsem vám, abyste mlčel! Tohle je moje poslední varování!“

Garret se začal třást a Michael se k němu naklonil. Položil ruce na opěradla jeho židle a přiblížil tvář těsně ke Garretově.

„Co si vyberete? Nemáte moc možností. Buď přiznáte, co jste udělal, a odejdete se zdravou kůží, nebo to popřete a sesype se na vás celá země. Protože atentátníci tu nahrávku zveřejní, pokud Nance do zítřejšího poledne neohlásí svou rezignaci.“

Bez sebemenšího varování Michael vykřikl: „A teď mluvte konečně pravdu!“

„Já… Já…,“ začal Garret koktat.

„Neodpovídej mu, Stu!“

Nance se natáhl po telefonu, aby přivolal agenty Tajné služby, kteří stáli za zvukotěsnými dveřmi. „Kdo si sakra myslíte, že jste?!“

Michael si všiml, že Nance sahá po telefonu, a oběma rukama odstrčil Garretovu židli z cesty. Židle i s Garretem sklouzla po podlaze a narazila do zdi. Michael udělal krok dopředu a napřáhl zaťatou pěst.

Nance právě zvedal sluchátko k uchu, když nad sebou uviděl O’Rourka. Michaelova pěst dopadla jako píst přesně na Nanceho nos a poslala poradce pro otázky národní bezpečnosti zpátky na židli.

Nanceho hlava dopadla na desku mohutného dubového stolu. Jen brada, která se zarazila na okraji stolu, Nancemu zabránila v pádu na podlahu. Ruce mu bezvládně visely a pod nosem se mu tvořila stružka krve. Stansfield a prezident se ani nepohnuli.

Michael se otočil ke Garretovi se stále zaťatou pěstí. Vyrazil proti němu a popadl ho za kravatu. Pak ho zvedl na nohy a praštil s ním o zeď. Nato pustil Garretovu kravatu a chytil ho za krk. Garret zvedl ruce a snažil se osvobodit z Michaelova sevření, ale O’Rourkova ruka držela pevně. Michael ještě přitlačil, aby Garret nemohl dýchat, a pak mu tiše, aby to slyšel jen on, řekl:

„Kdyby bylo po mém, na místě bych tě zabil. Máš poslední šanci, abys přiznal, co jsi udělal. Pokud to neuděláš, chytnu tě za vlasy a budu ti tak dlouho mlátit hlavou o stůl, až ti praskne!“

Michael pustil Garretův krk a chytil ho za vlasy na zátylku. Pak ho otočil a roztřeseného předvedl Stansfieldovi a prezidentovi. Zavrčel jako tygr: „Řekni jim pravdu!“

Garret začal natahovat:

„Nebyla to moje vina! Byl to Mikův a Arthurův nápad…“

Prezident na Garreta zděšeně pohlédl. Pořád nemohl uvěřit, že se tohle skutečně děje.

„Nebyla to moje vina, Jime! Přísahám, že to nebyla moje vina,“ fňukal Garret.

Garretovo zapírání v O’Rourkovi probudilo novou vlnu nekontrolovaného hněvu. Odhodil Garreta od sebe. Když se jeho tělo odrazilo od zdi, narazila Garretova brada na Michaelovu pěst. Horní polovina Garretova těla se prohnula ve směru úderu. Nato se mu podlomila kolena a Garret padl k zemi.

Michael zůstal nad Garretem několik sekund stát. Cítil, jak mu v žilách proudí adrenalin. Měl se co držet, aby Garretovi nevykopl botou zuby.

Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Otočil se a pohlédl na zcela konsternovaného prezidenta Stevense. Michael ho ignoroval a vrátil se ke své židli. Nasadil si hodinky a řekl:

„Řediteli Stansfielde, teď vás nechám s prezidentem o samotě, abyste mohli dohodnout zbytek. Zavolejte mi později a promluvíme si.“

Pak si vzal sako a vyšel ze dveří. Stansfield ani prezident neřekli jediné slovo.

39 KAPITOLA

Severozápadní křídlo ranče Mika Nanceho v Marylandu připomínalo westernovou atmosféru z přelomu století. Hlavní místnost byla čtyřicet stop dlouhá a dvacet široká. Zdi i strop pokrývaly desky z tmavého dubu. Tři starožitné stropní větráky z mosazi a dřeva rozdělovaly velkou místnost na třetiny. Napravo stál ozdobný dřevěný bar; vypadal přesně jako z westernového saloonu. Středu místnosti dominoval kamenný krb, nad nímž visela bizoní hlava, a poslední část prostoru zabíral biliárový stůl. Zdi zdobily drahé olejomalby westernových krajinek a americké kavalerie v bitevních vřavách s Indiány. Vlastník této kolekce amerického umění nebyl sběratelem ani znalcem, jeho vklad do výzdoby se omezil na vypsání šeku pro profesionálního dekoratéra interiérů.

Mike Nance postával před barem se sklenicí skotské v ruce. Za poslední hodinu to byla jeho třetí. Hleděl na svůj obraz v zrcadle, které zdobilo zeď za barem. Bílá gáza přes nos dávala vyniknout tmavým podlitinám pod jeho očima. Nance se nervózně natáhl ke gáze a opatrně ji sundal. Byla nasáklá krví. Položil ji na bar vedle sklenice a rozhodl se, že dva kousky zarudlé vaty ponechá v nose.

Když se díval do zrcadla, uviděl za svým ramenem zapadající slunce.

Nance se otočil a přešel k francouzským dveřím, odkud měl výhled na západ a na celou usedlost. Prakticky už bývalý poradce pro otázky národní bezpečnosti odhadl, že za další hodinu bude tma. Napil se skotské a opět se sám sebe zeptal, jestli pro něj existuje nějaká cesta z průšvihu. Nechtěl se jen tak vzdát. Jeho rezignace měla být oznámena do zítřejšího poledne. Do té doby má ještě šanci něco udělat.

Nance uslyšel, jak se k němu halou blíží rychlé a hlasité kroky.

Chvíli nato se dveře rozletěly dokořán. Stu Garret vešel v nepromokavém kabátě a bez dvou předních zubů. Přistoupil k Nancemu s rukama nataženýma v omluvném gestu před sebou.

„Promiň mi to, Miku! Nechtěl jsem jim nic říct, ale neviděl jsem jiné východisko.“

Nance Garreta neviděl od té doby, kdy dostal ránu pěstí a ztratil vědomí. Před hodinou zavolal užvaněného šéfa prezidentova týmu a pozval ho k sobě na ranč.

Garret dál blábolil, ale Nance ho neposlouchal. Jakmile se Garret přiblížil na dosah, Nance se natáhl a velkým obloukem mu uštědřil políček. Zvuk, který vyvolal dopad kůže na kůži, se nesl dlouhou místností.

Garret okamžitě ustoupil a chytil se za tvář. S vytřeštěnýma očima zavřeštěl: „Proč jsi to sakra udělal?“

Nance pocítil, jak ho zalévá vlna satisfakce. Mírně se na Garreta usmál.

„To je za to, že jsi nedržel jazyk za zuby.“

Garret si třel bolavé místo na tváři a začal protestovat.

„Ta celá zkurvená věc nebyl můj nápad, Miku! Nemůžu uvěřit, že jsem se do toho…“

Nance zvedl ruku, jako by se připravoval udeřit Garreta ještě jednou, a udělal krok vpřed. Garret ustoupil a zvedl ruce, aby případný úder zastavil. Nance ho neudeřil. Místo rány držel ruku hrozebně nad hlavou a řekl:

„Já jsem to jediné, co stojí mezi tebou a tvým hrobem, Stu. Jestli jsi nezapomněl, Arthur na tebe před svou smrtí vypsal kontrakt. Já jsem jediný, kdo ho může zrušit.“

Garret udělal další krok zpátky a řekl: „A proč jsi ho už teda neodvolal?“

„To není tak jednoduché, Stu. A navíc si nejsem jistý, jestli to chci udělat.“

„Co tím myslíš, že nechceš?“ zeptal se Garret s hrůzou.

Nance konečně spustil napřaženou ruku a zhluboka se nadechl.

„Kdybys dokázal držet jazyk za zuby, nebyli bychom teď tam, kde jsme.“

„A co ta zkurvená páska?“ zeptal se Garret. „Vždyť měli tu prokletou pásku, na které Arthur všechno přiznával. To nebyla moje chyba.“

„Já věděl, že jsem v tomhle neměl Arthura poslechnout.“ Nance se podíval do stropu a potřásl znechuceně hlavou. „Říkal jsem mu, že na tohle nemáš žaludek.“

„Hele, byl jsem v pohodě, dokud si ten šílenec O’Rourke nezačal procvičovat svaly.“

„Sesypal ses mnohem dřív, než se objevil!“

Nance se otočil a na chvíli se zadíval z okna. Jeho myšlenky se zaměřily na O’Rourka.

„Zajímalo by mě, jestli nám pan O’Rourke řekl všechno, co ví.“

„Co tím myslíš?“

„Myslím, že by stálo za to, trochu si s mladým panem kongresmanem promluvit.“

Nance se zadíval za Garreta na svůj obraz v zrcadle za barem. Zvedl ruku a jemně se dotkl svého napuchlého, fialového nosu.

„Mimo jiné bych mu rád něco vrátil.“

„Zbláznil ses, Miku? Dostali jsme šanci dostat se z toho se zdravou kůží. Berme to, dokud to nebude ještě horší.“

Nance se otočil ke Garretovi, který rychle o krok ustoupil.

„Celý život jsem tvrdě pracoval, abych se dostal tam, kde jsem.“ Nance udělal krok ke Garretovi a ten opět o krok ustoupil. „Jsem ochotný riskovat a vsadit na jedinou kartu, že pan O’Rourke bude vědět víc, než říká. Díky tobě a tvé labilitě už toho víc ztratit nemůžem.“ Nance se otočil směrem od Garreta a šel ke dveřím. „Počkej tady, Stu! Za chvíli se vrátím.“

Nance se vydal na druhý konec ranče, který zabíral čtyři tisíce čtverečních stop. Zastavil se u dveří své soukromé pracovny a na bezpečnostním zámku vyťukal osmiciferný kód. Červené světlo zhaslo a rozsvítilo se zelené. Nance stiskl kliku. Když vešel do místnosti, dveře se za ním zavřely a automaticky se zamkly. Nance přešel za stůl, zapnul počítač a usadil se do dřevěné otáčecí židle. Chvíli se otáčel ze strany na stranu, než se zapojil správce programů. Nance vložil vstupní kód a otevřel svou osobní databázi. Projížděl seznamem souborů, dokud nenašel, co hledal. Pak dvakrát klikl myší a systém se ho zeptal na další heslo. Nance je zapsal a za chvíli se objevilo jméno, které potřeboval.

Natáhl se k pravé zásuvce stolu a otevřel ji. Uvnitř ležel bezpečný telefon. Nance zvedl sluchátko a vyťukal telefonní číslo. Po několikerém vyzvánění se na druhém konci ozval úsečný hlas: „Ano?“

„Jarode, tady Mike. Mám pro tebe malou práci.“ Na druhém konci linky nastal okamžik ticha. „Jak náročnou?“ Nance klidně odpověděl: „Nebude hrozit žádné nebezpečí. Ta práce je jen poněkud delikátní. Řekněme – padesát na padesát.“

Michael O’Rourke tvrdě spal. Události posledních tří dnů ho vyčerpaly. Po svých dnešních schůzkách v Bílém domě a v Langley vykonal krátkou společenskou návštěvu rodiny senátora Olsona a pak se šel domů vyspat. Měl sotva dost energie na to, aby vyšel po schodech do ložnice a padl tváří na postel, kde okamžitě usnul. V této pozici zůstal bez hnutí dobrých pět hodin.

Tichý zvuk osoby, pohybující se po ložnici, spícího Michaela přiměl, aby se trochu pohnul. Byl pohroužen do hlubokého snu a nebyl si jistý, jestli někdo skutečně přišel, nebo jestli to nepatří ještě do snu.

Pokusil se obrátit, ale pohyboval se jen malátně. Potom ucítil na hlavě něčí ruku. Srdce mu začalo bít rychleji a Michael otevřel víčka. Chvíli mu trvalo, než své ospalé oči zaostřil na ustaranou Liz Scarlattiovou, která se nad ním skláněla. O’Rourke se překulil na stranu a osvobodil tak své odkrvené ruce. Natáhl se k Liz a přitáhl si ji k sobě.

Scarlattiová se usmála a políbila ho na ucho. „Celé odpoledne jsem ti volala. Kde jsi byl?“

O’Rourke si promnul oči a zívl. Podíval se k oknu a zeptal se:

„Kolik je hodin?“

„Deset po šesté.“

„Panejo!“ O’Rourke se protáhl a zasténal. „To byl nejdelší šlofík století.“

„Jak dlouho jsi spal?“ zeptala se Scarlattiová a hladila jeho husté, černé vlasy.

„Nevím přesně. Usnul jsem asi v jednu hodinu odpoledne.“ O’Rourke pevně objal Liz a políbil ji na krk. „Hmm… Je příjemné mít tě takhle blízko.“

„Tebe taky. Poslední dobou jsme se skoro neviděli.“

„Budeme s tím muset něco udělat.“

Michael se překulil na Liz a zalehl ji vlastním tělem. Liz objala jeho široká záda, přitáhla si ho k sobě a políbila. O’Rourkovo břicho hlasitě zakručelo a Liz ztuhla uprostřed polibku.

„To byl tvůj žaludek?“

O’Rourke přitakal.

„Co jsi dneska jedl?“

O’Rourke se zadíval na konec postele a pokusil se vzpomenout.

„Nejsem si jist. Bylo to hodně rušné ráno.“

„Povíš mi o tom?“

„Drahoušku, ani nevím jestli bys mi uvěřila.“

Liz se opatrně zeptala: „Zjistil jsi, kdo stojí za Erikovou smrtí?“

„Jo.“

„Kdo?“

„Nevím, jestli bys to vážně chtěla vědět.“

Liz ho od sebe odstrčila a posadila se. „Ano, chci.“

Michael zůstal ležet na zádech a díval se na ni. Zase měla ve tváři ten vážný, umíněný výraz.

„Víš, miláčku, je to dost vysoká hra. Upřímně se domnívám, že by ti bylo líp, kdybys o tom nic nevěděla.“

Liz ho lehce udeřila do prsou.

„Vzpomínáš, jak jsi mi nedávno řekl, že pokud někdy prozradím, že za těmi prvními čtyřmi atentáty stojí Scott Coleman, odejdeš z mého života a nikdy se mnou už nepromluvíš?“

Michael přikývl.

„Já s tebou zase nemůžu prožít zbytek života, dokud mezi námi bude takovéhle tajemství. Pokud mi nevěříš, že to tvé tajemství udržím, pak bych možná měla odejít hned.“

Taková slova zabolela a Michael se vzepřel na loktech.

„Nejde o to, jestli ti věřím nebo ne. Jedná se o to, že… Ty informace mohou být nebezpečné.“

„Já už jsem velká holka,“ řekla Liz sebejistě. „Jestli mi nevěříš, máme zásadní problém.“ Upřeně se mu dívala do očí.

Michael nevěděl, co dělat. Byl unavený, bylo mu špatně z toho, co se za poslední dobu stalo, a jeho jediným přáním bylo, aby už to všechno skončilo. Chvíli si mnul oči a pak se posadil.

„Tak dobře. Řeknu ti, co se stalo, ale nemusím snad opakovat, že nic z toho nesmíš nikdy nikde prozradit.“

Pak začal popisovat události posledních dvaceti čtyř hodin. Nezmínil se o Seamusově spojení s Colemanem a opomněl také vysvětlit, kdo je vlastně na Arthura upozornil. Vynechal i to, jak knokautoval Stua Garreta a Mika Nanceho.

Když skončil s cenzurovanou verzí nedávných událostí, nastalo krátké ticho, v němž si Liz urovnávala myšlenky. Pak se s vážným pohledem zeptala: „Kdo zabil Arthura?“

„Scott.“

„Myslíš, že se do toho zamotal i prezident?“

„Nevím jistě. Stansfield myslí, že ne, ale ještě se na to podívá.“

Liz se kousla do spodního rtu. „Nemůžu uvěřit, že s tím FBI souhlasila.“

„Neměli na výběr. Kdyby vyšla najevo účast Nanceho a Garreta…“ Michael zavrtěl hlavou. „Celá země by se vzbouřila.“

Scarlattiová neodpověděla. Dívala se někam do dálky.

Michael jí položil ruku na tvář a řekl:

„Ani o tom neuvažuj, Liz! Tohle se nikdy nesmí dostat na veřejnost.“

Odstrčila jeho ruku.

„To není správné, Michaeli! Lidé mají právo na informace. Není možné jen tak přejít, že CIA a FBI pracují za našimi zády, aby utajily, že ty vraždy spáchali dva prezidentovi nejvyšší poradci.“

„Kdyby se tahle věc dostala ven, pak…,“ Michael zvedl palec, „za prvé bychom ztratili jakoukoli důvěryhodnost před celým světem. Za druhé by CIA okamžitě zrušili…“

„To by nemuselo být tak špatné!“

O’Rourke zavrtěl hlavou.

„CIA dělá pro tuto zemi mnohem víc, než se kdy dozvíš. Problém je v tom, že se o ní doslechneme, jenom když něco zvorá. Ale jejich úspěchy daleko převyšují neúspěchy. Nemůžeš od nich očekávat, že svolají tiskovou konferenci, pokud se jim podaří získat jednoho z generálů Saddáma Husajna pro špionáž.“

„Mně se nelíbí představa toho tajnůstkaření. Není to správné. Lidé mají právo na informace.“

Michael se jemně zeptal: „I když to bude mít hrozný dopad na celou zemi?“

Liz s touto otázkou chvíli potichu zápolila.

„Dala jsem ti slovo a nehodlám je vzít zpátky. Přiznávám, že se mi to celé nelíbí, ale jsem ráda, že je už po všem a že jsi v pořádku.“

„Děkuju ti.“

Michaelův žaludek znovu zakručel a Liz řekla: „Vypadá to, že tu má někdo hlad.“

„Snědl bych i hřebíky.“

„Co kdybych připravila malou večeři pro dva a pak strávíme zbytek noci tady v posteli?“

Michael se zazubil. „Co z toho budu mít?“

Scarlattiová se zasmála. „No, to teprve uvidíš.“ Vzala ho za paži a vedla ke koupelně. „Osprchuj se a dej se do pořádku. Já zajdu do obchodu a koupím něco k večeři.“

Plácla ho přes zadek a postrčila směrem ke koupelně.

Pak se vydala dolů po schodech a vzala z věšáku Dukovo vodítko.

Když žlutý labrador uslyšel známý cinkot vodítka, objevil se okamžitě plný života u jejích nohou. Za chvíli už byli oba venku a mířili k supermarketu.

Ředitel Stansfield se rozhlédl po osazenstvu kolem konferenčního stolu. Vypadali jako armáda po boji. Ředitel FBI Roach seděl strnule na židli a brada mu spočívala na prsou. Oči měl otevřené, ale zarudlé.

Skip McMahon zíval a Irena Kennedyová právě sundávala brýle, aby si mohla promnout oči. Byl to dlouhý den a nikdo z nich toho minulou noc moc nenaspal.

Stansfield viděl, že už nemá cenu snažit se dál pracovat. Sám už neměl dost sil na argumentaci, proto se rozhodl pro dnešek skončit.

„Skipe, omlouvám se, že tě stavím do této situace, ale nemáme jinou možnost. Pokud vyšetřování zastavíme, příliš mnoho lidí se bude ptát proč.“

McMahon potřásl hlavou. „Je to mrhání lidským potenciálem. Na těch atentátech pracuje přes dvě stě agentů a ti by rozhodně našli uplatnění na jiných případech… Takových, které nakonec mohou vést k soudnímu přelíčení.“

„Není to úplně na nic,“ řekl Stansfield smířlivým tónem. „Je velmi důležité, abychom zjistili, kdo ti atentátníci jsou – a to i přesto, že je nebudeme moct předvést před soud.“

„S tím souhlasím. Jenom nechci, aby se z té sledovačky stalo dvouleté mrhání časem dvou stovek agentů.“

„Souhlasím s tebou, Skipe,“ řekl Roach, „ale jinak to nejde. Je důležité, abychom ty atentátníky odhalili. Musíme taky pokračovat ve vyšetřování, aby tisk nezačal řádit. Až přijde čas, přeřadím tě k jinému případu.“

McMahon přikývl. „Vím, že nemáme žádnou jinou možnost. Ale nelíbí se mi, že necháme Nanceho a Garreta jen tak jít. Bože, jak já bych se jim rád zakousl do krku!“ Jeho tvář se zkřivila hněvem.

Stansfield se usmál a vstal. McMahonova upřímnost se mu za poslední týdny velmi zalíbila. Nejvyšší představitel CIA přešel kolem stolu ke zvláštnímu agentovi a poplácal ho po rameni.

„S tím bych si nedělal velké starosti, Skipe! Pokud nějak vybočí za hranice dohody, určitě se jim ozvou atentátníci. No, dnešek byl dlouhý; teď bychom se měli všichni trochu prospat a zbytek dohodneme ráno.“

Všichni přikývli a zvedli se k odchodu. Stansfield je doprovodil ke dveřím a pak požádal Kennedyovou, aby ještě na minutku zůstala.

Když zavřel dveře, přešli Stansfield a Kennedyová k ředitelově stolu. Stansfield si začal do kufříku ukládat nějaké dokumenty.

„Jak na tebe zapůsobil kongresman O’Rourke, Ireno?“

„Jak to myslíš?“

„Nezdá se ti, že by toho mohl vědět víc, než nám řekl?“

Irena našpulila rty a zamyslela se. „Je to možné.“

Stansfield se otočil a uložil jednu složku do trezoru.

„Myslím, že bychom si ho měli prověřit. Ale opatrně! Není to člověk, kterého si chceme proti sobě poštvat. Měli bychom si prověřit, jestli mezi ním a atentátníky neexistuje nějaké spojení.“

Kennedyová pokývala hlavou. „Podívám se na to osobně.“

40 KAPITOLA

Tmavohnědé audi se zvolna šinulo ulicemi Georgetownu. Pětačtyřicátník, sedící za volantem, byl bývalým agentem zpravodajské služby Spojených států. Pak se z něj stal soukromý detektiv, nebo jak mu říkali ti, kteří ho znali, muž pro všechno. Dnes mu zavolal člověk, pro nějž za několik posledních let vyřídil řadu lukrativních zakázek. Pokud jeho starý známý říkal pravdu a nečekalo na něj žádné bezpečnostní zařízení, bude to hračka. Nenápadný muž se šedým vousem projel dvakrát kolem domu a zastavil.

Několik minut zkoumal každou místnost domu směrovým mikrofonem. Jakmile si byl jistý, že v domě je jen jedna osoba, odložil elektronické zařízení a vystoupil z vozu. Přešel ke kufru a přesvědčil se, že je odemknutý. Pozorně se rozhlédl po ulici. Pak se zadíval na rozsvícená okna v domě. Poklepal si na kapsu, aby se přesvědčil, že má všechno potřebné u sebe, a nasadil si černé kožené rukavice.

Po dlouhé a teplé sprše se Michael cítil desetkrát lépe. Osušil se, jak v zamlžené koupelně nejlépe mohl, a pak se pokusil otřít zamlžené zrcadlo.

Otřel jen malý kousek, ale okamžitě si všiml, že ačkoli se cítí lépe, pořád má tmavé kruhy pod očima. Natáhl si džínsy a obnošenou šedou košili, když zezdola uslyšel zvonek. Skákal po schodech dolů a uvažoval, kdo by to asi mohl být. Potom si uvědomil, že si Liz pravděpodobně opět zapomněla klíče.

Michael dopadl s dupnutím na podlahu v přízemí a už držel ruku na klice. Se slovy:

„Zase sis zapomněla klíče, co?“ je začal otvírat.

Když otevřel dveře dokořán, ztuhl. Muže s šedým vousem, v olivovém kabátu a s hnědým kloboukem, neznal.

Než se Michael stačil zamyslet, tatík se usmál a zeptal se:

„Kongresman O’Rourke?“

Michael se na muže podíval a odpověděl:

„Ech…, ano.“

Aniž by mu z tváře zmizel úsměv, vyndal návštěvník pravou ruku z kapsy, jako by se chystal Michaelovi potřást rukou. Plynulým, nonšalantním pohybem před sebe natáhl elektrický paralyzátor a stiskl spoušť.

Michael ztuhl, když mu tělem projelo dvě stě tisíc voltů. Odlétl dva kroky dozadu a pak padl na podlahu. V letu narazil na malý dřevěný stolek v předsíni a roztříštil křehký kus nábytku vahou svého těla. Několik zarámovaných fotografií spadlo na zem. Michael zůstal ležet na zemi, držel se za břicho a nemohl se ani pohnout.

Zdánlivě „neškodný“ návštěvník si počínal precizně. Ještě než Michael dopadl na zem, vstoupil do předsíně a zavřel za sebou vstupní dveře. Potom vytáhl z levé kapsy injekční pistoli a přitiskl ji O’Rourkovi na krk. Stiskl spoušť a poslal do kongresmanova krevního oběhu silnou dávku útlumových látek. Na O’Rourkových zápěstích a kotnících zavrzala plastická pouta. Útočník mu zalepil ústa páskou, přešel k oknu a podíval se ven. Zhasl světlo nad předními dveřmi i světlo v hale.

Když ulici dostatečně obhlédl, vrátil se k O’Rourkovi a s obdivuhodnou lehkostí si přehodil mnohem mohutnějšího kongresmana přes rameno.

Ještě jednou rychle obhlédl ulici a už byl ze dveří venku. Sešel po venkovních schodech a přenesl O’Rourka k odemčenému kufru auta. Otevřel jej a hodil Michaela dovnitř jako pytel brambor. Michael dopadl s bouchnutím do kufru. Starší muž se přesvědčil, že ruce a nohy jeho zajatce nepřečnívají, a kufr zabouchl. Potom usedl za volant a vyrazil pryč. Když přejel blok domů, zvedl mobilní telefon a vyťukal číslo.

Po jednom zazvonění se ozval Mike Nance: „Ano?“

„Převzal jsem pro vás ten balík. Měl bych se k vám dostat do třiceti minut.“

„Byly nějaké problémy?“

„Ne.“

„Budu čekat.“

Bývalý zpravodajský agent odložil přístroj a pokračoval směrem na Maryland. Na chvíli se usmál, když pomyslel na padesát tisíc dolarů, které za tak jednoduchou práci dostane, a pak začal uvažovat, co asi může Mike Nance chtít od kongresmana v kufru jeho vozu.

Scarlattiová šla stromořadím lemovanou ulicí s taškou potravin v jedné ruce a dukovým vodítkem ve druhé. Chodník i ulici pokrývalo podzimní listí. Když zatočila na O’Rourkovu ulici, zvedl se chladný větřík. Scarlattiová se těšila na dnešní noc s Michaelem.

A pak tu byl ještě příští týden… V neděli měli odjet do Minnesoty na pohřeb senátora Olsona. Ačkoli ji ta smutná událost netěšila, bude příjemné dostat se na chvíli z Washingtonu. V tomto ročním období byla navíc severní Minnesota překrásná.

Duke vyběhl po schodech ke dveřím Michaelova domova a Liz ho následovala s nataženou rukou. Zašátrala v kapse po klíčích, a když našla ten správný, otevřela dveře. Duke vrazil dovnitř a Liz raději pustila vodítko. Sundá mu je, až se zbaví nákupu. Rozsvítila a užuž se chystala odložit tašku, když jí ztuhla krev v žilách. Stůl, kam chtěla položit nákup, ležel na podlaze rozbitý na půl tuctu kusů. Liz zavolala Michaela. Čekala, jestli se ozve nějaká odpověď a pak zavolala ještě jednou, hlasitěji. Duke se vrátil a otřel se jí krkem o nohu. Scarlattiová se k němu sklonila a poplácala ho po hlavě. Položila nákup na podlahu a vydala se ke schodům do patra. Opět zavolala Michaelovo jméno. Tep se jí začal zrychlovat. Zavolala na Duka, aby šel s ní.

Když vyšla nahoru, všimla si zapařených zrcadel v koupelně a nahlédla do pracovny. Pak se vydala po schodech zase dolů a neustále vyvolávala Michaelovo jméno. Byla čím dál nervóznější. Seběhla po dalších schodech do sklepa a prudce otevřela dveře garáže. Michaelovo auto tu stálo. Liz se otočila a vyběhla zpátky po schodech do kuchyně, aby se přesvědčila, jestli si vzal klíče. Svazek visel na svém místě na háčku. Scarlattiová se kousla do rtu, když si vzpomněla na všechno, co jí Michael před odchodem do obchodu řekl. Nemohla si pomoci, ale začala myslet na nejhorší. Byla jsem pryč jen třicet minut, pomyslela si. Zhluboka se nadechla a snažila se přemýšlet, kde by asi mohl být, ale její myšlenky se pořád vracely k rozbitému stolu v předsíni.

Zvedla ruku k telefonu v kuchyni, ale pak se zarazila.

„Mám zavolat policii?“ uvažovala nahlas. Instinkt jí napovídal, aby nejednala zbrkle. „Zavolám Timovi. Možná se tu se Seamusem zastavili, a spolu s Michaelem mě jeli vyzvednout do krámu.“

Scarlattiová rychle vyťukala Timovo telefonní číslo. Po několikerém vyzvánění zvedl Michaelův bratr telefon.

„Time, tady Liz. Nevíš, kde je Michael?“

Tim se zarazil. „Myslím, že je doma.“

„Ne, není!“ Z jejího hlasu zazněla panika. „Jsem v domě,“ drmolila rychle. „Přišla jsem asi před hodinou a Michael spal. Probudila jsem ho a on se šel vysprchovat, zatímco já šla do obchodu. Právě jsem se vrátila a Michael tu nikde není… A ten malý stolek u dveří je rozbitý… Jako by na něj někdo spadl. Něco tu nehraje, Time.“

„Uklidni se, Liz! Má tam auto?“

„Je v garáži… Má tu i klíče… Byla jsem pryč jen půl hodiny. Věděl, že se hned vrátím. Něco se stalo. Musím zavolat policii.“

„Ne!“ vykřikl Tim. „Přijedu se Seamusem do pěti minut. Snaž se uklidnit a nevolej policii, dokud nepřijedeme.“

Liz zavěsila sluchátko a začala přecházet. Ptala se sama sebe: kdo by mohl Michaela unést a proč? Mohl to být Coleman? Ne… A co Stansfield? Michael to řekl sám. Kdyby se tyto informace dostaly ven, znamenaly by konec CIA. Liz se opět podívala na telefon a jen na sekundu zaváhala. Zavolala na informace, aby zjistila číslo centrály CIA, a pak je vytočila. Po třetím zazvonění se ozval mužský hlas a Liz řekla:

„Ředitele Stansfielda, prosím!“

Přestože někdo volal v sobotu večer veřejné číslo centrály tajné služby a chtěl přímo ředitele, zachoval se operátor zcela profesionálně.

„Ředitel tu teď není. Mohu pro něj převzít vzkaz?“

„Ano. Asi se s ním můžete spojit, pokud se jedná o něco naléhavého, viďte?“

Následovala krátká odmlka a pak neochotné:

„Ano, pokud je to skutečně naléhavé.“

„Je to naléhavé! Řekněte mu že volá Liz Scarlattiová z Washington Readeru a chce s ním mluvit o událostech kolem Arthura Higginse, Mika Nanceho, Stua Garreta a kongresmana Michaela O’Rourka. Předejte mu ten vzkaz okamžitě, protože jestli mi do pěti minut nezavolá zpátky, předám celou věc tisku.“

Liz mu ještě dala Michaelovo číslo a pak zavěsila.

Byl to dlouhý den, bylo načase jít domů a trochu se vyspat. Kennedyová a Stansfield vyšli z ředitelovy kanceláře a dveře se za nimi automaticky uzamkly. Stansfield si přehodil kufřík z pravé do levé ruky a chystal se Kennedyové potřást rukou, ale než mohl gesto dokončit, přistoupil k němu jeho tělesný strážce s velmi vážným výrazem ve tváři.

„Pane, operátor v centrále právě přijal velmi podivný telefonát.“ Podíval se na kousek papíru v ruce. „Volala nějaká Liz Scarlattiová z Washington Readeru. Chtěla by s vámi mluvit o nějakém vztahu mezi Arthurem Higginsem, Mikem Nancem, Stuem Garretem a Michaelem O’Rourkem. Nechala tu telefonní číslo a řekla, že jestli jí do pěti minut nezavoláte, předá jakési informace tisku.“

Stansfieldova unavená ramena poklesla ještě o několik palců, když se natahoval pro papírek s poznámkami. Neřekl ani slovo, otočil se a vydal se zpět do kanceláře. Kennedyová ho následovala. Stansfield položil kufřík a sako na nejbližší židli a přešel za stůl.

„Jak se to sakra mohlo dostat ven tak rychle?“ zeptala se Kennedyová.

Stansfield zavrtěl hlavou. „Za to může buď O’Rourke, nebo Bílý dům.“

Stansfield položil papírek na stůl a ukázal na druhý telefon na skříni.

„Byla bys tak hodná, Ireno? Zavolej Charliemu a popros ho, ať nám ten telefonát lokalizuje.“

Stansfield začal vytáčet číslo.

Telefon zadrnčel a Liz sebou trhla. Vzala sluchátko se zdi a řekla:

„Prosím?“

„Slečna Scarlattiová?“ zeptal se Stansfield.

„Ano, to jsem já.“

„Tady ředitel Stansfield. Právě jsem dostal váš vzkaz a jsem z něj trochu zmaten.“

Liz pevně sevřela sluchátko a snažila se zachovat klid.

„Vím všechno. Vím, že Higgins, Nance a Garret stáli za…“

Stansfield ji přerušil. „Nemusíme se bavit o detailech, slečno Scarlattiová. Odkud voláte?“

Stansfield rozhodně nechtěl mluvit na toto téma po veřejné lince.

„Co na tom záleží?“

Liz uslyšela cvaknutí u hlavních dveří a srdce jí poskočilo. Podívala se k hlavním dveřím v naději, že uvidí Michaela, ale místo něj vešli jen Tim a Seamus.

„Musím vědět, jestli mluvíme na bezpečné lince,“ řekl Stansfield.

Liz se podívala na telefon a řekla: „O tom pochybuju a je mi to vlastně úplně jedno.“

Tim a Seamus vešli do kuchyně a poslouchali, jak Liz telefonuje.

„Kongresman Michael O’Rourke zmizel ze svého domu a pokud tu za hodinu nebude, předám všem tiskovým agenturám světa informace o tom, co se ve Washingtonu poslední týden skutečně dělo.“

Seamus vytřeštil oči. „S kým to mluvíš?“

Liz se obrátila k Seamusovi a Timovi zády a zakryla si volné ucho.

„Počkejte chvíli!“ pokračoval Stansfield. „Jak víte, že kongresman O’Rourke zmizel?“

„Stojím v kuchyni s jeho bratrem a dědečkem,“ vykřikla Liz. „Zmizel, a jestli ho do hodiny nevrátíte, bude vaše velké tajemství na všech titulních stranách zítřejších novin.“

„Ale já nemám nejmenší ponětí, kde kongresman O’Rourke je!“ protestoval Stansfield.

„Tak ho radši velmi rychle najděte. Máte na to jednu hodinu!“

Liz hodila telefon zpátky do vidlice.

Stansfield civěl na telefon a vrtěl hlavou. Kennedyová stiskla tlačítko a krátce s někým promluvila. Když zavěsila, podívala se na ředitele a řekla:

„Hovor šel z O’Rourkova domu.“

Stansfield si stiskl nos.

„Za tím musí stát Nance a Garret.“ Stansfield pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu a pořád si mačkal nos. „Co sakra chtějí ti dva idioti dělat?“

„Je nějaká naděje, že blufovala?“ zeptala se Kennedyová.

„Pochybuji.“ Stansfield se podíval na Kennedyovou a zvedl sluchátko.

„Zavolám prezidentovi a zeptám se, jestli neví, kde se zdržují šéf jeho týmu a poradce pro národní bezpečnost.“

Stansfield vyťukal číslo Tajné služby v Bílém domě. Telefon chvíli vyzváněl a pak jej zvedl jeden z agentů. Stansfield se představil.

„Musím okamžitě mluvit s prezidentem.“ Zatímco čekal na spojení, začal ťukat tužkou na podložku s papírem.

Po několika cvaknutích se ozval prezident. „Co se děje, Thomasi?“

„Máme tu problém, pane.“

Stansfield prezidentovi stručně shrnul svůj rozhovor se Scarlattiovou, ale vyjadřoval se o ní pouze jako reportérovi.

Prezident si nahlas povzdechl a řekl: „Ježíšikriste! Proč by někdo chtěl unášet O’Rourka?“

Stansfield neodpověděl. Rozhodl se vystavit prezidenta tlaku nové situace a sledovat, jak bude reagovat.

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit. Myslel jsem, že už je po všem. Kdo by ho unášel?“ řekl podrážděně Stevens.

„To nevíme.“

„Thomasi, máš mé plné pověření. Udělej všechno, abys dostal kongresmana O’Rourka zpátky a ujistil se, že ta páska nebude zveřejněna.“

Stansfield se na chvíli odmlčel a pak se zeptal: „Pane, nevíte, kde teď jsou váš poradce pro národní bezpečnost a šéf vašeho týmu?“

Prezident Stevens neodpověděl okamžitě. Spojení mezi O’Rourkovým zmizením a Stansfieldovou otázkou bylo zřejmé.

„Ne, ale to si piš, že to hned zjistím! Zavolám ti zpátky!“

Prezident odhodil sluchátko a zavolal nejbližšího agenta Tajné služby.

Stansfield se pokusil vyhodnotit prezidentovu reakci. Zdálo se, že Stevens byl skutečně překvapen, ale také tu byla možnost, že mu Nance pohrozil, že ho stáhne s nimi. Stansfield se nad tím chvíli zamýšlel a pak si řekl, že dokud nezjistí víc, nemůže prezidentovi zcela důvěřovat.

Zvedl telefon a vytočil číslo Charlieho Dobbse v operačním centru. Dobbs se ohlásil po prvním zazvonění a Stansfield rychle řekl:

„Jakého ptáka máme dnes v noci nad městem?“

Dobbs stiskl několik tlačítek po levé ruce a na monitoru před ním se okamžitě objevila mapa s vyznačenými orbitálními dráhami a momentálními polohami všech satelitů v arzenálu CIA, NRO a NSA.

„V tuto chvíli máme…,“ Dobbs přimhouřil oči, aby přečetl popisku vedle tečky, která se vznášela nad Washingtonem, „na pozici KH-11.“

Strategický průzkumný satelit KH-11 rozeznal z výšky dvou set dvaceti mil nad zemí rozdíl mezi míčem na fotbal a na basketbal.

„Přibliž se nad ranč Mika Nanceho v Marylandu a zadej tam taky všechny adresy zabezpečených domů NSA v metropolitní oblasti.“

„Thomasi, lidi z NSA se zblázní, až zjistí, že používáme velkého ptáka, abychom sledovali prezidentova poradce pro národní bezpečnost.“

„Jestli se budou ptát, tak jim řekni, že k tomu prezident vydal povolení. Jak dlouho bude trvat, než dostaneš obraz v reálném čase?“

„Nemělo by to zabrat víc než tři, pět minut.“

„Dobře. Chci mít k dispozici dva taktické týmy, připravené vyrazit na rozkaz. Ať připraví vrtulníky. Možná budeme muset jednat rychle.“

„Civil, nebo bojovou výstroj?“

Stansfield se nad tím zamyslel. Protože CIA neměla na území Spojených států žádnou pravomoc, nemohli nasazovat své týmy tak snadno jako FBI oddíly SWAT. Museli postupovat tak, aby jejich činnost vyvolala co nejmenší pozornost.

„Jeden tým v civilu, druhý plnou polní.“

„Postarám se o to. Co se děje, Thomasi?“

„Další spad po výbuchu bomby Arthur. Zavolej mi, jakmile dostaneš obraz Nanceho ranče.“

Stansfield položil sluchátko. Jeho únava se někam vytratila. Hněv, který cítil vůči Miku Nancemu, zahnal všechny ostatní pocity. Nance dostal dobrou šanci. Pokud ovšem chtěl vést tvrdou a rizikovou hru dál, bylo načase ukončit partii dřív, než nadělá ještě víc škody.

Když Liz domluvila, Seamus ji přiměl, aby se uklidnila a řekla jim, co se stalo. Když skončila, prozkoumali zničený stůl. Museli souhlasit s Liz, že situace nevypadá dobře. Seamus se podíval na zničený stolek a pak na Liz.

„Michael ti řekl všechno?“

„Ano.“

Seamus se pokusil vyčíst z její krátké odpovědi co nejvíc. Necítil však nic – žádné odsouzení, ani nepřátelství. Založil si ruce a začal přemýšlet o Michaelovi.

„Neřekl bych, že za tím stojí CIA nebo FBI. Byli s ním celé odpoledne, takže pokud by ho chtěli zadržet, měli k tomu čas i příležitost.“

„Co když chtěli počkat, až se setmí?“ zeptala se Liz.

Seamus zavrtěl hlavou.

„Proč riskovat? To mu mohli klidně zítra ráno zavolat a pozvat ho do Langley. Nemuseli ho unášet a riskovat, že na sebe upoutají pozornost. Kdybys zavolala policii a řekla jim, že tvůj mládenec, který je shodou okolností kongresmanem, zmizel a vypadá to, že ho unesli…“ Seamus zvedl oči v sloup. „Každý policista ve Washingtonu by ho začal hledat. CIA a FBI nepřicházejí v úvahu.“ Seamus potřásl hlavou. „Stansfield by si něco takového nedovolil. Navíc do toho musíš započítat i hrozbu zveřejnění té pásky. Za tím musí stát Nance a Garret.“

Tim se na chvíli zamyslel. „Máš pravdu. Něco tak zoufalého ukazuje na ně. Teď je jen otázkou, kam by ho odvezli?“

Seamus pokrčil rameny. „Sakra, to je těžké! Nance má určitě přístup k minimálně tuctu zabezpečených domů po celé metropoli. Mohli ho vzít kamkoli.“ Seamus se podíval na hodinky. „Nemáme moc času. Musíme ho dostat zpátky dřív, než Nance dostane možnost vyslechnout ho. Já se postarám, aby se o tom dozvěděl Coleman. Time, ty zůstaň s Liz tady. Zavolám hned, jak se něco dozvím.“

Pak vzal Seamus Liz kolem ramen a řekl: „Neboj se, všechno bude v pořádku. Jestli se ozve Stansfield, zavolej mi hned na mobil.“

Šedovlasý O’Rourke se otočil a zmizel.

Seamus skočil za volant Timova cherokee a vyjel na ulici. Když byl několik bloků od Michaelova domu, zapnul mobilní kódovaný telefon.

Uchopil pevně volant a zatočil na Wisconsin Avenue. Seamus věděl, že teď musí jednat rychle, jinak by už Michaela také nemusel nikdy spatřit. Nance dokázal, že je schopen zabít. Teď stál tváří v tvář zveřejnění pásky a byl očividně schopen riskovat všechno. Nedalo se předvídat, jak daleko je schopen zajít. Seamus se snažil myslet dopředu.

Jak by jen mohli Michaela dostat zpátky?

Ať se stalo cokoli, Coleman se musí dozvědět, že Michael zmizel.

Seamus vyťukal číslo Colemanova pageru. Po čtvrtém zazvonění se ozval počítačový hlas, který mu řekl, aby po zaznění signálu zanechal číslo. Seamus naťukal číslo svého kódovaného telefonu a po něm ještě další tři čísla. Když spolu několik měsíců plánovali sérii atentátů, trval Seamus na tom, aby mezi ním a Colemanem byla neustále možná bezpečná komunikace. Prošli téměř všechny možnosti a nejvíce se připravovali na tu, kdyby někoho ze skupiny začali sledovat. Vytvořili systém, kterým se mohli navzájem varovat pomocí digitálních pagerů.

Koneckonců, Seamus nemohl Colemanovi jen tak zavolat, když před jeho okny tábořila FBI.

Když zavěsil, Seamus tiše zaklel. Nemohl snést pomyšlení na to, že by Michaela ztratil. Přinutil se vypudit podobné myšlenky z hlavy.

Nebyl čas poddávat se emocím. Teď se musel soustředit na problém, jak dostat Michaela zpátky. V duchu si vynadal za to, že do toho svého vnuka zatáhl. Zahnali Nanceho sice do rohu, avšak podcenili jeho houževnatost.

41 KAPITOLA

Scott Coleman seděl na gauči a snažil se ignorovat skutečnost, že nějací agenti FBI sledují a odposlouchávají každý jeho pohyb. Poslední dvacet čtyři hodiny probíral všechny možné plány, jak se jim v případě potřeby ztratit. Součástí jeho výcviku v oddílech SEAL byly také techniky úniku. Jako velitele týmu SEAL 6 ho sledovali už tolikrát, že to ani nemohl spočítat. Zahraniční zpravodajské služby se mohly dozvědět hodně jenom tím, že sledovaly nejlepší americké diverzanty.

Existoval i horší scénář, kterému mohl čelit: pomsta ze strany teroristů. Za poslední desetiletí zabil celou řadu mezinárodních zločinců, a spousta skupin, operujících po celém světě, by se mu proto ráda dostala na kůži. Jak lépe může terorista vyrovnat skóre, než zabitím velitele americké elitní protiteroristické jednotky? Ani teď po odchodu ze služby, se pro něj věci příliš nezměnily. Stále měl povinnost hlásit jakýkoli náznak sledování lidem z kontrašpionáže.

Colemanův pager se rozdrnčel. Coleman se podíval na malou obrazovku a rozpoznal číslo Seamusova bezpečného telefonu. Po sedmimístném čísle následovala tři další čísla. Coleman zvážněl. Čísla mu prozradila, že došlo k něčemu závažnému a že s ním Seamus musí okamžitě mluvit.

Coleman seděl další půlminutu nehnutě a přemýšlel o dalším kroku.

Když si zvolil vhodný plán, vypnul televizi a vydal se ke dveřím.

Cestou si vzal klíče a tmavou koženou bundu. Když scházel do sklepa, přemýšlel, co se mohlo stát. Věděl sice o Michaelově záměru pásku použít, ale o tom, co se stalo za posledních šestnáct hodin, neměl ani potuchy. Sešel až ke sklepům, přešel kolem svého a zastavil se u toho, který používal starší pán z prvního poschodí. Vytáhl malou baterku a prozkoumal voskové pečetě, které nakapal na panty. Obě byly neporušené.

Otevřít malý zámek mu netrvalo ani minutu. Když byl uvnitř, přesunul srovnané krabice a zvedl svůj nerezový kufr. Rozhodl se, že je načase vyklidit krám. Neměl důvod nechat tu federálům něco, co by mohli najít. Coleman položil kufr do chodby a dveře sklepa opět zamkl.

Pak se ohnul, otevřel ocelový kufr a vyndal z něj kufřík s mobilním kódovaným telefonem, přesně takovým, jaký měl u sebe O’Rourke.

Vzal kufřík pod jednu ruku, kufr pod druhou, a vyrazil směrem k hlavním domovním dveřím.

Naproti přes ulici, v domě, který stál přímo naproti Colemanovým oknům, se Skip McMahon a další agenti FBI probudili k životu. Coleman už dnes dům opustil, když si šel zaběhat, ale jinak zůstával v bytě.

McMahon měl na hlavě černou baseballovou čapku baltimorských Orioles a na uších pár velkých sluchátek. Směrovými mikrofony, mířícími na Colemanova okna, slyšel, jak Coleman vypnul televizi. Pak slyšel cinkot klíčů, otevírání a zavírání dveří. McMahon si k ústům přitáhl mikrofon.

„Připravte se! Náš muž vychází.“

Další dva agenti se přidali k McMahonovi, stojícímu u okna. Jeden zkontroloval všechna tři auta, která parkovala v bočních ulicích, a zeptal se, jak to u nich vypadá. Čekali už celou minutu, ale Coleman z hlavních dveří stále nevycházel. McMahon si opět přitáhl mikrofon.

„Same, vidíš něco v zadní uličce?“

Agent, který parkoval na konci ulice, se rozhlédl brýlemi pro noční vidění. Nespustil oči ze zadních dveří od chvíle, kdy je McMahon upozornil, že se subjekt dal do pohybu.

„Tudy neprošla ani myš.“

McMahon si podupával.

„No tak, kde trčíš?“ Upravil si baseballovou čapku a nespouštěl oči z hlavních dveří. „No tak, pojď už ven… Pojď ven!“

Zatímco McMahon dokončoval větu, Coleman vyšel z hlavních dveří.

„Máme ho!“ řekl okamžitě do vysílačky. Přimhouřil oči a pokračoval: „Nese si kufřík a nějakou kovovou krabici… Jde ke svému vozu. Připravte auta a uvědomte dispečink.“

McMahon sledoval Colemana, jak nasedá do svého fordu explorer a zavírá dveře.

Plácl jednoho z agentů do ramene a řekl: „Sleduj pevnost zatímco budeme pryč a oznam dispečinku, že možná budeme potřebovat vrtulník. Pojď Pete!“

McMahon a jeden z agentů vyrazili ke dveřím. Seběhli po zadním schodišti do uličky za domem. McMahon skočil na místo spolujezdce do minivanu Chrysler agenta Arleye. Pete vyrazil od obrubníku a zamířil na hlavní silnici. McMahon zatím koordinoval další tři vozy v bezprostřední blízkostí.

Karavana automobilů se pohybovala směrem od Adams Morgan k Howardově univerzitě. Colemanův ford explorer byl sevřen ze všech stran, včetně oblohy. Sledovací vrtulník FBI se přesunul nad cíl a zaměřil střechu Colemanova auta laserovým paprskem. Skupina aut zatočila na Michigan Avenue a projela kolem Trinity College a Nemocnice válečných veteránů.

Coleman dobře věděl, co dělá. Tím, že jel směrem k vysokoškolským kolejím, se postaral o auta, která se s ním snažila držet krok bočními ulicemi. Michigan Avenue byla v této části města jedinou průjezdnou ulicí. Všechny souběžné ulice končily jako slepé na nádvoří některé z vysokoškolských kolejí. Coleman se je zatím nesnažil setřást, jen se jim snažil ztížit práci.

Bývalý Seal vytáhl z kapsy malý elektronický detektor odposlechu a ujistil se, že zvukový signál je vypnutý. Začal u volantu a pokračoval přes celou palubní desku. Pak ještě zkontroloval všechno, kam ze svého místa dosáhl. Nakonec detektor zastrčil do kapsy a připravil si kódovaný telefon. Zapnul autorádio a zesílil reproduktory v zadní části vozu. Pokud byly na zadním sedadle nebo v nákladovém prostoru nějaké štěnice, hlasitá hudba jim znemožní cokoli zachytit.

Coleman si ještě naposledy zkontroloval zpětné zrcátko a pak vytočil číslo. Po několika zazvoněních se ozval Seamus: „Ano?“

„Co se děje?“

„Unesli Michaela.“

„Jak to myslíš – unesli? Kdo?“

„Nevím, ale myslíme si, že to mohl být Nance.“

Coleman zaklel pod vousy. „Použil Michael tu pásku, aby Nanceho vydíral?“

„Ano.“

„Zatraceně! Od včerejší noci jsem mimo hru. Myslím, že bys mě měl uvést do obrazu. Co se od té doby stalo?“

Coleman naslouchal, zatímco Seamus mu velmi rychle podal zestručněnou verzi toho, co Michael udělal se záznamem Arthurova výslechu. Pak ještě popsal, jak Michael zmizel, vylíčil Lizin rozhovor se Stansfieldem a zmínil se o ultimátu, které dala řediteli CIA.

Coleman jen občas položil doplňující otázku. Když se Seamus blížil ke konci celého příběhu, podíval se Coleman na hodinky a všiml si, že se blíží hranice dvou minut. Ačkoliv tyto technologické zázraky, které se Seamusem používali, označovali výrobci jako nevystopovatelné, Coleman po letech zkušeností nevěřil žádnému technickému zařízení.

Nechtěl překročit dvouminutový limit, proto se jen Seamuse zeptal na číslo, které používal, když chtěl mluvit s ředitelem Stansfieldem. Slíbil, že se ozve za deset minut, a zavěsil.

Znovu zkontroloval zpětné zrcátko, jestli v něm neuvidí povědomá auta. Pak začal uvažovat o svých možnostech. Pokud Michaela nedostanou rychle zpátky, ocitnou se ve značných potížích. Bylo nutné se s Nancem vypořádat. Sotva slyšitelným hlasem pronesl:

„Jestli budu mít šanci, skončíme to po mém.“

Tmavohnědé audi zastavilo u bezpečnostní brány. Na řidiče se přes neprůstřelné sklo strážnice zadíval pár ostražitých očí. Hlídače už jeho zaměstnavatel upozornil, že má tohoto návštěvníka vpustit bez kontroly.

Za ta léta, co se znali, odkoukal Mike Nance od Arthura Higginse mnohé. Jedna z jeho lekcí radila, aby si najímal vlastní stráže. Lidem od Tajné služby by se leccos z jeho činnosti zcela jistě nelíbilo – dnešní noc byla skvělým příkladem. Těžká brána na kolejnicích se odsunula a hlídač kývl řidiči, aby vjel dovnitř.

Audi vyrazilo po dlouhé, nedávno vydlážděné příjezdové cestě, a asi čtvrt míle od domu zatočilo doprava. Jarod zajel až k hlavním dveřím a otevřel kufr. Klíče nechal v zapalování a vystoupil z vozu. Přešel ke kufru, otevřel jej a zkontroloval O’Rourka, který ležel uvnitř schoulený v prenatální pozici.

Kongresman pohlédl na divného muže, který ho unesl, přimhouřenýma očima. Ačkoli se cítil velmi unavený, drogy neovlivnily jeho schopnost vnímat okolí. Třicetiminutová jízda v temném kufru auta mu poskytla dostatek času, aby dost přesně pochopil, co se děje. Za tímhle mohl být jen jediný muž. Garret byl příliš velký slaboch, na něco takového by neměl odvahu. Takže to musel být Nance. Michael si uvědomil, že má jen jedinou naději – pokud se Liz dostala včas domů a zavolala Tima a Seamuse. Pokud ne, bylo mu jasné, že ho Nance nadroguje a donutí zpívat stejně, jako to on a Coleman udělali Arthurovi.

Musel získat čas, než ho najdou.

Muž se vzezřením milého dědečka byl zezadu nasvícen dvěma světly nad vstupem do domu. Vytáhl z kapsy pláště tmavý nůž a natáhl se do kufru. Nůž zajel O’Rourkovi mezi nohy a rychlým škubnutím přeřízl plastická pouta na jeho kotnících. Muž si přehodil nůž z pravé do levé ruky a pomohl Michaelovi z kufru.

Jakmile se Michaelovy nohy dotkly dlažby, O’Rourke pocítil účinek drogy, kterou do něj napumpovali. Kráčel velmi nejistě, zavrávoral a téměř upadl. Jarod ho podepřel. Pokračovali spolu až k předním dveřím domu. Po pěti krocích získal Michael dost rovnováhy, aby mohl jít bez podpírání.

Když došli k budově, dveře se otevřely a za nimi stál usmívající se Mike Nance.

„Dobrý večer, pánové!“ Nance měl na sobě tmavé vlněné kalhoty, bílou košili a modrý svetr.

O’Rourke pozoroval jeho široký úsměv a zahnal nutkání natáhnout se a udeřit ho do obličeje. Udělal krok dopředu, ale neznámý, který ho držel pod paží, mu zabránil jít dál. O’Rourke ztuhl, když mu Jarod zabodl dva prsty do tlakového bodu na pravé ruce. Celou pravou stranou jeho těla projela pronikavá bolest a Michael se křečovitě zkroutil.

„Pane kongresmane, chovejte se přece slušně!“

Nance O’Rourkovi pohrozil ukazovákem, jako by byl neukázněný školák. „Nechcete přece rozzlobit mého přítele?“

Nance pokynul, aby ho následovali, a vydal se chodbou. Jarod trochu povolil sevření a postrčil Michaela dovnitř.

Všichni tři prošli chodbou a vstoupili do velké místnosti.

O’Rourke pohlédl napravo a uviděl za barem Garreta se sklenicí v ruce. Chvíli se na šéfa prezidentova týmu díval a Garret odvrátil oči.

Nance ukázal na Michaelova ústa a řekl: „Sundej mu tu pásku, Jarode!“

Starší muž se natáhl a strhl šedou lepicí pásku z O’Rourkových rtů. Michael ignoroval bolest a stále se díval na Garreta.

Nance k němu promluvil z bezpečné vzdálenosti. „Kongresmane, od rána nám zůstaly nějaké nevyřízené účty.“

O’Rourke se na něj podíval a řekl: „Já s vámi zúčtoval, když jsem vám zlomil nos.“

Nance se otočil a podíval se na svůj obraz v zrcadle za barem. Zvedl ruku a opatrně se dotkl napuchlého nosu.

„Ano, řekl bych, že vám něco dlužím.“ Když se otočil zpět, pronesl netečně: „Jarode, mohl bys za mě prosím zlomit kongresmanovi nos?“

Michael neměl čas zareagovat. Muž, který stál vedle něj, ho chytil za spoutaná zápěstí a donutil ho padnout na zem. Jarodova volná ruka se zvedla a jako tomahavk zasadila úder doprostřed Michaelova nosu.

Ozvalo se hlasité křupnutí, jak se O’Rourkův nos pohnul o čtvrt palce doleva. Michael udeřil hlavou o podlahu. Nos už mu zlomili dvakrát, když ještě hrával hokej, ale nepamatoval se, že by to někdy takhle bolelo. Stiskl zuby, jak se pokoušel bojovat s bolestí. Z nosních dírek se mu vyřinula krev a tekla dolů přes rty.

Nance se vrátil od baru a prohlásil: „Nerad se uchyluji k násilí, pane O’Rourku! Vyznávám ovšem zásadu: oko za oko! Vaše chování dnes ráno bylo velmi necivilizované.“

„A zabití Erika Olsona bylo civilizované? Ušetřete mě laskavě těch keců!“ Michael si utřel trochu krve rukávem košile.

Nance pokynul Jarodovi a než mohl Michael něco udělat, udeřila ho do spodní části zad Jarodova pěst. Michaelova tvář se zkřivila bolestí, kterou pocítil v pravé ledvině. Přesto se přinutil zvednout alespoň na kolena a podíval se Nancemu na boty. Michael nepatřil k lidem, kteří přijímají údery schoulení na zemi. Navíc si uvědomoval, že musí Nanceho vyprovokovat.

Čím více oddálí chvíli, kdy ho začnou vyslýchat, tím větší budou jeho šance na záchranu. O’Rourke pomalu zvedl hlavu. Jeho oči se zabodly do Nanceho bílé košile. Nasál do úst krev z nosu, a když vstával, vyplivl ji na Nanceho. Na Nanceově obličeji a bílé košili se objevil chuchvalec krve a slin.

O’Rourke své malé vítězství nevychutnával déle než sekundu. Okamžitě ho srazil na kolena další úder do ledvin. Zuřící Nance vykročil a udeřil Michaela do tváře.

Slabá rána ani nevychýlila Michaelovu hlavu. O’Rourke nabral dech a vzhlédl na Nanceho. Pokusil se o úsměv a mezi sevřenými zuby procedil:

„Kdo vás naučil takhle se prát? Matka?“

Nanceho tváře zrudly a ruce se mu začaly třást, jak se snažil opanovat hněv. Pak vykřikl:

„Jarode, nauč toho pána slušnému chování!“

O’Rourke věděl, že se blíží další bolest, proto se skulil z kolen na podlahu, dál od svého hlídače. Když dokončil kotoul a zastavil se u pohovky o nějakých pět stop dál, vzhlédl a uviděl, jak se k němu blíží Jarod s napřaženým paralyzátorem. Vzápětí se každý kousek jeho těla zkroutil křečí. Ještě než upadl do bezvědomí, zaslechl tiché vyzvánění telefonu.

Stansfield přecházel za stolem, zatímco Kennedyová probírala jeden plán za druhým. Tohle byla jedna z Ireniných silných stránek. Dovedla každý problém posoudit, navrhnout několik způsobů řešení a předpovědět pravděpodobné výsledky.

V operačním centru v podzemí bylo rušno jako na můstku letadlové lodi, která se vydává do bitvy. Charlie Dobbs se podíval dolů ze svého hnízda a sledoval, jak se jeho lidé rychle a účelně činí. Na hlavě měl sluchátka s mikrofonem. Charlie stiskl číslo Stansfieldovy kanceláře.

Ředitel zvedl telefon a Dobbs řekl: „Vrtulníky jsou připraveny a dva taktické týmy čekají na rozkaz. Máme také obraz v reálném čase.“

„Co vidíš?“

Dobbs se podíval na padesátipalcovou obrazovku s vysokým rozlišením, připevněnou na zdi před jeho stolem.

„Jediné, co mohu hlásit, je příjezd vozu. Jinak vypadá všechno klidně.“

„Co je to za auto?“ zeptal se Stansfield.

„Z toho termálního vyobrazení se to dá těžko říct, ale vypadá to jako sedan. Dva obrazoví analytici na tom právě pracují. Asi za deset minut by nám měli říct víc. To auto přijelo hned potom, co jsme se dostali do zobrazování v reálném čase. Vystoupil z něj jeden člověk. Vyndal něco z kufru vozu a odešel do domu.“

Stansfield zbystřil pozornost. „Řekl jsi z kufru?“

„Jo.“

„Co vyndal z kufru?“

„To nevím.“

„Jak to bylo velké?“

Dobbs si omluvně povzdechl. „To ti nemůžu říct, Thomasi. Ne z nočního termálního režimu KH-11. Kdyby byl den, věděl bych víc. Nebo kdyby to byla jedna z těch nových KH-12. Termální zobrazování má nižší rozlišení.“

„Ať se na to tvoji hoši okamžitě podívají! Řekni jim, ať prozatím zapomenou na typ toho auta. Chci vědět, jak velký byl ten objekt vytažený z kufru. A řekni mi, pokud na ranč přijede někdo další, nebo pokud z něj někdo odjede. Poletím s taktickými týmy. Zadej pilotům souřadnice Nanceho pozemku a řekni jim, ať naloží mužstvo. Budu hned dole.“

Stansfield zavěsil a podíval se na Kennedyovou.

„Chci, abys tu zůstala a všechno koordinovala. Pokud zavolá Scarlattiová, dej jí číslo na můj mobil a řekni jí, ať mi okamžitě zavolá.“

„Ty poletíš na Nanceho ranč?“

„Ano. Postarám se o to osobně.“

Stansfield opustil kancelář a řekl svému osobnímu strážci, aby vzal mobilní telefon a následoval ho. Zasunul přístupovou kartu do štěrbiny u výtahu a sledoval, jak si jeho bodyguard připíná k opasku nylonové pouzdro s jeho bezpečným mobilním telefonem.

Ozvalo se zaklepání a všichni tři muži obrátili pozornost od těla na podlaze ke dveřím. Za dubovými dveřmi se ozval hlas Nanceho asistenta.

„Pane, volá prezident a chtěl by s vámi mluvit.“

Nance se zamračil. „Řekni mu, že tu nejsem. Že mu zavolám, až mě najdeš.“

Asistent si odkašlal. „Trval na tom, že s vámi potřebuje mluvit okamžitě… Znělo to dokonce trochu podrážděně.“

Nance ukázal na O’Rourka, který stále ležel v bezvědomí na podlaze.

„Jarode, dohlédni, ať je zticha. Hned se vrátím.“

Nance se vydal ke dveřím a Garret ho následoval. Nance ho zarazil.

„Ty počkej tady, Stu! Zvládnu to sám.“

Nance opustil místnost a odešel do své pracovny.

Stiskl blikající knoflík na telefonu a řekl: „Je mi líto, že jsem tě nechal čekat, Jime. Co potřebuješ?“

Prezident do sluchátka zařval: „Co máš zase za lubem?“

„Já nevím, o čem to mluvíš, Jime.“

„Nezkoušej na mě takovéhle hovadiny, Miku! Kde je kongresman O’Rourke?“

„Proč bych měl vědět, kde je kongresman O’Rourke?“

„Někdo ho unesl a je ti snad jasné, že jsi na vrcholu seznamu podezřelých?“

„Kdo ti řekl, že ho unesli?“

„Stansfield!“

Nance chvíli přemýšlel. „Já už od rána tvrdím, že za celou touhle aférou stojí právě Thomas Stansfield! Mám…“

„Drž hubu, Miku!“ zakřičel prezident. „Nemůžu uvěřit, že jsi mě do toho namočil. Moc dobře jsem viděl, jak se Stu sesypal, když slyšel tu pásku. Nevykroutíš se z toho tak, že budeš svalovat vinu na někoho jiného. Stojíte za tím ty a tvůj sadistický přítel Arthur a já se nehodlám potopit s vámi. Nějaký reportér Stansfieldovi zavolal a řekl, že pokud se O’Rourke do hodiny nevrátí, zveřejní záznam Arthurovy zpovědi. Probuď se, než bude pozdě, a řekni, sakra, kde je kongresman O’Rourke!“

„Nemám ponětí.“

„Hovno! Jsi profesionální lhář, Miku. Vrať ho, než nás všechny stáhneš ke dnu.“

„Všechny – to jsi řekl přesně, Jime.“ Nanceho slova zněla pohrdavě. „Pokud tu pásku někdo uveřejní, vezeme se všichni; to znamená i ty. Jedeme v tom všichni, takže budeme hrát podle mých pravidel. Ty teď zastav Stansfielda. Pokud pana kongresmana chtějí tolik zpátky, musí něco vědět. Vrátím ho, až s ním budu hotov.“

Nance odhodil sluchátko a vrátil se na druhý konec domu.

42 KAPITOLA

Ředitel Stansfield a jeho tělesný strážce vyšli zadním východem hlavní budovy v Langley a zamířili k čekajícím vrtulníkům. Stroj napravo byl upravený Sikorsky UH-60 Black Hawk se špičkovým zařízením, tlumícím hluk silných motorů. Do rychlosti osmdesáti mil za hodinu nebyl hlučnější než automobil. Uvnitř sedělo osm plně vyzbrojených členů speciální operační jednotky CIA. Většinu z nich tvořili bývalí průzkumníci námořní pěchoty a elitní výsadkáři. Měli na sobě černé kombinézy a bojové vesty. Každý z mužů měl přilbu jednotek Delta Force a vestu z neprůstřelného materiálu. Helmy vážily jen tři libry a mohly zastavit i střelu magnum special. Na přilbách měli také brýle pro noční vidění, které si mohli sklopit na oči. Všech osm mělo samopaly MP-5 9x19mm Heckler & Koch, vybavené tlumiči. Dva nesli navíc brokovnice Remington s krátkou hlavní se speciálním střelivem Shok-Lok, určeným pro ničení pantů a zámků. Kdyby brokovnice nestačily, vezli také plastické trhaviny na prorážení zpevněných bezpečnostních dveří. Jeden z mužů držel odstřelovačskou pušku Remington.

Vrtulník, k němuž Stansfield přistoupil, nesl na modrostříbrných bocích bílé znaky vojenské letecké záchranky MEDEVAC. V tomto stroji sedělo osm členů druhého taktického týmu. Jejich výzbroj byla stejná jako u týmu z Black Hawku, s výjimkou černých kombinéz a přileb. Tato skupina byla oblečena v civilu. Čtyři z nich měli obleky a pláště, dva džínsy a kožené bundy, a poslední dva, muž a žena, byli oblečení tak, aby vypadali jako průměrní manželé. Všech osm bylo vyzbrojeno také pistolemi, ukrytými v různě rozmístěných kapsách na suchý zip.

Ředitel si vlezl na sedadlo vedle pilota a jeho tělesný strážce dozadu k jednotce. Stansfield kývl na pilota. Helikoptéra se zvedla ze země a zamířila na východ. Tmavý Black Hawk ji těsně následoval.

Muž a žena v zadní části vrtulníku MEDEVAC se na sebe překvapeně podívali. Nestávalo se často, aby s nimi za podobné situace letěl ředitel.

Stansfield se podíval napravo, když oba vrtulníky přelétávaly severní část města rychlostí sto padesáti mil za hodinu.

Jeho osobní strážce mu poklepal na rameno a podal mu telefon.

„Prezident!“

Stansfield popadl sluchátko a přikryl si volné ucho. Ačkoli byl i tento stroj odhlučněný, pořád dělal dost velký rámus.

„Ano, pane?“

„Vzepřel se jakékoli kontrole, Thomasi.“ Prezidentův hlas zněl zoufale.

„Kdo, pane?“

„Mike Nance. Právě jsem s ním mluvil. Řekl, že O’Rourka vrátí, až mu položí několik otázek.“

„Je na ranči?“

„Ano.“

„Postarám se o to.“

Stansfield vrátil sluchátko svému osobnímu strážci a zadíval se před sebe směrem k potemnělé krajině Marylandu.

Jeho nervy byly napnuté k prasknutí. Cítil únavu a nepamatoval si, kdy byl naposledy tak rozčilený. Bylo načase Nanceho usadit.

Coleman s FBI v závěsu pokračoval omšelou čtvrtí Langdon. Ačkoli ležela necelou míli od Kapitolu, byla to jedna z nejhorších čtvrtí Washingtonu. Řady vyhořelých a opuštěných budov tvořily ideální prostory pro gangy drogových dealerů, ovládající ulice. Coleman uvažoval o tom, co si asi právě myslí jeho pronásledovatelé z FBI, když je vede přes toto bitevní pole.

Bývalý Seal aktivoval hlasový modulátor kódovaného telefonu a naťukal číslo do Langley. Po krátkém dohadování ho operátor přepojil do Stansfieldovy kanceláře.

Kennedyová zvedla ředitelův telefon, a když uslyšela modulovaný hlas, okamžitě zapojila vyhledávání.

„Kdo volá?“

„Arthurův únosce. Kde je Stansfield?“

„Teď tu právě není.“

Kennedyovou napadlo, jestli právě nemluví s někdejším velitelem oddílu SEAL 6.

„Musím s ním okamžitě mluvit!“

Kennedyová se podívala na hodinky.

„Jestli chvíli vydržíte, pokusím se ho propojit.“

„Ne!“ vykřikl Coleman. „Dejte mi číslo, na kterém ho můžu zastihnout, nebo uveřejním pásku.“

Kennedyová se sekundu zamýšlela nad svými možnostmi a pak se rozhodla vydat Stansfieldovo číslo.

Když domluvila, stiskla tlačítko operačního centra. Ozval se jí Dobbs a Kennedyová se ho zeptala:

„Zachytil jsi, odkud ten hovor šel?“

„Ani jsme se k němu nepřiblížili. Ať to byl kdokoliv používal mobilní jednotku.“

„Mohl bys ho dostat, pokud zavolá znovu?“

„Snad, kdyby zůstal na lince dostatečně dlouho. Ale pochybuju, že je tak hloupý.“

„Dobře, díky.“

Kennedyová položila sluchátko a opět se zamyslela, zda mluvila s kapitánem Colemanem.

Coleman přerušil spojení a vytočil číslo, které mu dala Kennedyová.

Kdosi telefon zvedl a Coleman si vyžádal Stansfielda. Za chvíli měl na lince ředitele a zeptal se ho: „Kde je O’Rourke?“

„Kdo volá?“

Kovový hlas ve sluchátku Stansfielda přiměl, aby zbystřil pozornost.

„Majitel dvaceti kopií pásky, která může udělat konec celé slavné CIA. Položím otázku ještě jednou. Kde je kongresman O’Rourke?“

„Právě se ho snažím najít.“

„Kde jste?“

Stansfield na chvíli zaváhal. „Jsem ve vzduchu.“

„Kam letíte?“

„Do Marylandu.“

„Co je v Marylandu?“

Coleman zabočil doprava na South Dakota Avenue a zamířil k dálnici číslo 50.

„Prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti.“

„Ten má kongresmana?“

„Nejsme si jistí, ale brzy to zjistíme.“

„Kde Nance bydlí?“

„Arundel County, hned u výjezdu z dvě stě čtrnáctky.“

Coleman tato místa znal. Nanceho dům nebyl příliš vzdálený od Annapolisu.

„Raději se modlete, ať ho tam najdete. Nance už pokoušel moji trpělivost ažaž.“

Coleman ukončil hovor a sešlápl plynový pedál až k podlaze. Najížděl na vjezd dálnice číslo 50 směrem na východ. Chtěl tam dorazit, kdyby bylo třeba Michaela vyměnit, ale měl velký problém. Nejdřív se musel zbavit FBI.

Za šestnáct let služby u válečného námořnictva si Coleman osvojil dva základní způsoby, jak se zbavit sledování. První znamenal dostat se do oblasti s hustou dopravou a ztratit se pronásledovatelům v davu. Druhý, vyrazit někam, kde ho nemohli sledovat. Coleman se ušklíbl.

Dnes bude účinnější druhý způsob. Zajel do levého pruhu a minul několik aut. Zrychloval na sedmdesát mil v hodině. Vypnul hlasový modulátor a vytočil číslo Námořní akademie. Když se ozval operátor, zeptal se ho na svého starého přítele Sama Jarviho.

Skip McMahon se díval dalekohledem přes přední sklo minivanu.

Na střeše Colemanova fordu explorer viděl červenou tečku laseru z vrtulníku. Zbylá tři sledovací auta jela v řadě za minivanem. McMahon si položil dalekohled na klín a pohodlně se opřel. Zvedl vysílačku k ústům a řekl:

„Tak jo, lidi, budeme se od něj držet dál. Vrtulník ho zaměřil. Prozatím pojedeme asi míli za ním a každých pět minut se poslední vůz zařadí před první. Pokud sjede z dálnice, přidáme plyn a vzdálenost snížíme.“

O’Rourkovy oči několikrát zamrkaly a pak se otevřely. Jarod ho chytil v podpaží a zvedl ho z podlahy. Odtáhl Michaela k dřevěnému křeslu a uložil ho do něj. Michael se chytil opěradla a zapřel se. Zatřásl hlavou a pokusil se zaostřit pohled. Pocítil pálení kůže na břichu a dotkl se tam. Zdálo se mu, že mu tam strhli kůži. Z nosu mu ukáplo několik kapek krve na džínsy. O’Rourke opět použil rukáv košile, aby si utřel nos. Zaklonil hlavu ve snaze zastavit proud krve. Koutkem oka pozoroval Garreta, stojícího za barem.

Michael se k němu otočil a zeptal se:

„Co myslíte, za jak dlouho vás najdou a zabijí?“

Garret ho nevnímal, proto O’Rourke zopakoval otázku hlasitěji.

„Hej, Garrete! Jak dlouho asi bude těm atentátníkům trvat, než vás najdou a ustřelí vám hlavu?“ Michael se zašklebil na šéfa prezidentova týmu. „Dostal jste šanci a tu jste podělal.“

Garret vzhlédl od sklenice.

„Nejste v pozici, abyste mě poučoval.“

„Skutečně? Ti atentátníci teď zveřejní tu pásku jenom proto, že jste vy a váš pomatený přítel nedokázali včas skončit hru. Je s vámi konec, Garrete! Ať se na to podíváte z jakékoli strany, už jste prakticky mrtvý.“

Garret uchopil sklenici a přešel na druhý konec místnosti, aby O’Rourka nemusel poslouchat. Nance vešel a rychlými kroky došel až k O’Rourkovi. Zastavil se deset stop od něj a ledově řekl:

„Vidím, že jste znovu nabyl vědomí.“

O’Rourke se zeptal: „Co chtěl prezident?“

„Vypadá to, že vás vaši přátelé chtějí nějak moc zpátky.“

O’Rourke se zamračil. „O jakých přátelích to mluvíte?“

„Vaši přátelé atentátníci.“

„Jste blázen! Nemám ponětí, kdo ti atentátníci jsou.“

„O tom se brzy přesvědčíme. Já myslím, že lžete. Jak jistě uznáte, v této chvíli už nemám co ztratit,“ usmál se Nance.

„A co takhle svůj život, ty hnusný bastarde?!“

„Kongresmane, vy jste ale naivka! To si myslíte, že jsem se celý život dřel a dostal se tam, kde teď jsem, jenom proto, aby nějaká skupina amatérů ukončila mou kariéru primitivním vydíráním?“

„Amatéři!“ O’Rourke se zasmál. „Sám jste viděl, co dokážou.“

O’Rourke se zaklonil a zavolal na druhou stranu místnosti: „Hej, Garrete! Jak myslíte, že vás oddělají? Vplíží se některou noc do vašeho domu a zlomí vám vaz, jako to udělali Fitzgeraldovi? Nebo vás dostanou střelou z pušky na vzdálenost tří bloků, jako Basseta?“

Garret udeřil sklenicí o stůl a vyrazil přes pokoj.

„Tohle je šílenství, Miku! O co se to snažíme? Proč ho radši nevydáme a prostě nerezignujeme?“

„Sklapni, Stu! Nalij si další drink a někam se posaď.“

O’Rourke se zaklonil a usmál se. „Možná vám dají do auta bombu.“

Garret se na O’Rourka obořil: „Držte hubu!“ Pak se obrátil opět na Nanceho. „Tohle už zašlo příliš daleko, Miku. Já končím. Zavolám Jima a řeknu mu, že v tomhle s tebou nejedu.“

Garret zamini ke dveřím, ale Nance se mu postavil do cesty. Aniž z Garreta spustil oči, řekl:

„Jarode, pokud se pan Garret pokusí opustit místnost, zastřel ho!“

Michael se hlasitě rozesmál. „Jste blázen, Nance! Neposlouchejte ho, Stu! Nemá na to, aby vás zabil. Arthur měl nervy za vás oba. Mike jen přitakával. Že ano, Miku? Když jste takový frajer, proč ho nezabijete sám? Netroufnete si, co?“

Nance zakřičel na Garreta: „Sedni si někam a nech to na mně!“

Pak se otočil zpátky na O’Rourka a zakřičel: „Hodina amatérů skončila! Buď mi teď řeknete, co víte, a odejdete odtud s neporušeným mozkem, nebo do vás napumpuju tolik drog, že jen bůh ví, co vám pak v hlavě zůstane.“

O’Rourke na Nanceho vyplivl ještě trochu krve a zakřičel: „Polib si prdel! Skončíš stejně jako tvůj kamarád Arthur.“

Nance se podíval na Jaroda, luskl prsty a ukázal na O’Rourka.

„Střel mu ještě jednu!“

Jarod udělal několik kroků vpřed, ale tentokrát se dopustil chyby. Překročil vzdálenost, kde ho Michael mohl zasáhnout. Zvedl ruku, ale Michael vykopl pravou nohou právě v okamžiku, kdy zmáčkl spoušť paralyzátoru. Elektrický šok Michaela zasáhl ve chvíli, kdy Jaroda kopl do rozkroku. Oba muži se začali svíjet; elektrický proud projížděl z O’Rourkova těla do Jarodova.

43 KAPITOLA

Pilot vrtulníku pohlédl na monitor a oznámil, že jsou pět mil od cíle.

Na Stansfieldův pokyn vypnuly oba vrtulníky světla a všichni si nasadili brýle pro noční vidění. Snížili rychlost a klesli na výšku sta stop. Krajina pod nimi byla holá, jen s občasnými shluky stromů a křovin.

Oba piloti si ověřili, že jim v cestě nestojí žádné sloupy elektrického vedení. Když se blížili k Nanceho pozemku, oba vrtulníky zpomalovaly až zastavily na místě za shlukem stromů u paty dvou malých kopců. Necelou míli před nimi stál Nanceho ranč. Vrtulníky se nacházely přímo na sever od domu. Pilot vrtulníku MEDAVAC promluvil do mikrofonu.

„Delto Šest, tady Cherokee Jedna. Co kdybys proklouzl na jih a podíval se, co uvidíš na termálu?“

„Rozumím, Cherokee Jedna.“

Black Hawk se pomalu pohyboval napříč pozemkem.

Ředitel Stansfield si nasadil sluchátka s mikrofonem a poslouchal komunikaci obou pilotů. Pilot jeho stroje zvedl ruku a zaostřil knoflíkem brýle pro noční vidění. Obhlédl prostor kolem Nanceho domu a zachytil tepelný signál.

„Vidím tuláka,“ oznámil. „Oprava, vidím dva tuláky. Hlídají v prostoru kolem domu.“

Tulák bylo označení, které tým používal pro hlídací psy.

Velitel taktického týmu, sedící přímo za pilotem, se zeptal: „Mají psovody, nebo jsou puštění volně?“

„Nikdo s nimi není,“ odpověděl pilot a podíval se na Stansfielda.

„Přejete si, abych se pokusil něco zachytit směrovými mikrofony, pane?“

„Ne. Má kolem domu elektromagnetické pole, kterým naše mikrofony neproniknou. Delto Šest!“ řekl Stansfield. „Podívejte se, jestli se vám podaří zjistit počet osob uvnitř domu.“

„Rozumím. Dejte mi třicet sekund, abych se dostal na pozici.“

Black Hawk přeletěl další kopec a zastavil tak, aby mezi ním a Nanceho domem stál shluk stromů, vzdálený asi pět set stop od budovy. Pak se vydal vpřed rychlostí asi třiceti mil za hodinu. Vítr vanul od východu, takže odnášel hluk, který vydávali, pryč od domu. Když dorazili ke stromům, zvedl pilot vrtulník právě tak vysoko, aby měl výhled na dům po celé délce. Druhý pilot Black Hawku pohnul malým ovladačem na palubní desce a natočil kameru v nosu vrtulníku. Malá desetipalcová obrazovka přinesla tepelný obraz domu. Druhý pilot začal s průzkumem na jižním konci domu a pokračoval k severnímu. Pohybující se kamera sledovala teplotní rozdíly. Uprostřed domu objevil druhý pilot živé tělo. Jasný červený kruh stál u předních dveří.

Když se dostal k severnímu křídlu, hlásil čtyři další těla.

Stansfield se zeptal: „Určíte pozice těch těl?“

Ředitel tu už kdysi byl a věděl, o kterou místnost se jedná.

„Jeden patrně sedí. Dva další stojí blízko něj a čtvrtý leží asi patnáct stop od nich.“

Velitel taktického týmu poklepal Stansfieldovi na rameno.

„Než udeříme na dům, budeme muset vyřídit ty psy.“

Stansfield přikývl a velitel týmu řekl pilotovi: „Proleť za tím kopcem tři sta yardů nalevo a já vysadím odstřelovače.“

Nos modrostříbrného vrtulníku se lehce sklonil, přeletěl nad vrcholky stromů, klesl na pouhých padesát stop nad zemi a pokračoval malým údolíčkem vpřed. Pilot navedl vrtulník na místo za kopec a klesl na tři stopy nad zemí.

V zadní části vrtulníku ukázal velitel týmu na jednoho z mužů v kožené bundě a řekl:

„Tony, zaujmi pozici na vršku kopce a připrav se sejmout ty tuláky.“

Muž přitakal a zvedl se. Další člen týmu mu otevřel zasouvací dveře. Odstřelovač vyskočil a zmizel v temnotách.

Stansfield si upravil mikrofon a řekl: „Delto Šest, jak to vypadá?“

„Všude je čisto, s výjimkou těch psů,“ zapraskal pilotův hlas.

„Dobře, letíme k vám.“

Pilot otočil vrtulník a vrátil se na svou původní pozici. Odtamtud pokračovali na jih k Deltě Šest. Když se přiblížili, Stansfield ukázal na shluk stromů, rostoucí padesát yardů na sever a dalších dvě stě yardů od domu. Pilot přeletěl s vrtulníkem za stromy a oznámil:

„Delto Šest, jsme asi šest set stop vzadu, pozice 210.“

Pilot Black Hawku otočil hlavu a uviděl tepelnou stopu motorů.

„Rozumím. Vidím vaši pozici.“

Stansfield se podíval dalekohledem pro noční vidění. Soustředil se na velké severní křídlo domu. Svítilo se tam, ale závěsy byly zatažené.

„Delto Šest, říkali jste, že jste zachytili čtyři osoby v místnosti na severním konci domu?“

„Souhlasí, pane.“

„Dobře,“ oznámil Stansfield. „Teď dávejte všichni pozor. Zavolám majiteli toho domu. Neoznámím mu naši přítomnost. Opakuji – neoznámím mu naši přítomnost. Podle toho, jak rozhovor dopadne, vám dám buď zelenou, nebo zůstaneme zde. Pokud dám zelenou, budeme postupovat následovně. Jakmile Deltě Šest přikážu, aby šla do akce, okamžitě zastřelíte psy. Delta Šest se pak přesune na pozici nad severním koncem domu. Tým Jedna slaní na zem a vnikne do domu.

Tenhle pozemek má senzory tlaku, pohybu i otřesů. Jakmile se dotknete země, budete muset jednat velmi rychle. Nejlepší místo pro vniknutí dovnitř budou francouzské dveře na jižním konci severního křídla. Už jsem je používal, takže mohu potvrdit, že jsou funkční.

Je pravděpodobné, že uvnitř drží rukojmí, takže pokyny pro střetnutí jsou tyto. Pokud na vás vystřelí, můžete palbu opětovat. Pokud se některý z mužů v místnosti pokusí zabít jiného muže, musíte tomu zabránit. Nějaké otázky?“

Nikdo žádné neměl. Oba týmy byly velmi dobře vycvičeny pro podobné případy.

„Tým Dvě bude krýt tým Jedna. Týme Jedna, jste připraveni vyrazit?“

Velitel týmu odpověděl: „Dejte nám třicet sekund, pane.“

Srazil pěsti k sobě a palci ukázal na dveře. Dlouhé tmavé dveře Black Hawku se odsunuly. Každý z mužů upevnil slaňovací lano na tyč nad dveřmi a poklekl do pohotovostní polohy. Dva muži, kteří měli brokovnice, byli na obou stranách první. Jejich úkolem bylo otevřít dveře.

Ten na levé straně poklepal svému partnerovi na rameno a pak se bodl prstem do hrudi. Ukázal nahoru a nato přímo před sebe, čímž dával znamení, že vystřelí prostřední a vrchní pant francouzských dveří. Jeho partner přikývl a ukázal, že se postará o spodní. Další tři muži v řadě měli za úkol pokrýt místnost. Měli vstoupit dovnitř, doslova nalepení na sebe. Každý měl určenu třetinovou výseč, kterou měl kontrolovat, nebo pokrýt palbou. Šestý a sedmý muž zajišťovali levou a pravou stranu přistávací zóny a osmý je kryl zezadu; řečeno jejich slangem „jistil prdel“.

Velitel týmu se podíval na své muže a každý mu dal znamení vztyčeným palcem. Pak nahlásil Stansfieldovi, že jsou připraveni.

Stansfield si stáhl sluchátka z levého ucha a vytočil Nanceho číslo.

Po několika zazvoněních se ozval Nanceho asistent.

„Ano?“

„Mika Nanceho, prosím.“

„Je mi líto, ale právě teď tu není. Mohu mu něco vyřídit?“

„Ne. Řekněte mu, že má na lince ředitele Stansfielda. Potřebuji s ním okamžitě mluvit.“

„Promiňte, pane, nepoznal jsem hned váš hlas. Pan Nance tu teď není, ale jestli si přejete, vyřídím mu vzkaz.“

Stansfield se zadíval na dům ve tmě, vzdálený ani ne tisíc yardů.

„Vím, že tam je. Okamžitě pro něj dojděte!“

Asistent na druhém konci linky si odkašlal a řekl:

„Ano, pane!“

O’Rourke zchytal hlavní nápor elektrického šoku, ale ani Jarod nevyvázl bez šrámu. Jakmile z jeho těla vyprchal elektrický náboj, žoldák O’Rourkovi zasadil další ránu do krvácejícího zlomeného nosu.

I Michael, který dostal už třetí zásah elektřinou, se v té chvíli ještě nemohl hýbat. Bolest teď byla horší než cokoli, co kdy pocítil.

O’Rourke začal uvažovat, kolik toho ještě asi snese. Nicméně pomyšlení, že mu půl mozku spálí nějaké sérum pravdy, bylo dostatečnou motivací, aby vytrval. Michael se posadil rovněji a podíval se na Jaroda, který také nevypadal úplně nejlíp. Výraz bolesti v jeho tváří připisoval svému zásahu do rozkroku.

Michael vyplivl na podlahu krev a vzhlédl k Jarodovi.

„Jak se daří tvým koulím?“

Jarod udělal krok vpřed a zvedl pěst. Michael znovu vykopl ve snaze udržet svého mučitele dál od sebe.

Mike Nance zakřičel: „Už dost! Jen se snaží oddálit nevyhnutelné.“

Nance položil Jarodovi ruku na rameno a řekl mu, aby se uklidnil.

„A teď kongresmane, přejdeme k věci. Co máte společného s lidmi, kteří se mě a pana Garreta snaží vydírat?“

„Nic. Když jsem dnes ráno vstal, ležel ten balíček před mými dveřmi. Nevím, kdo za tím vším je. Vím jen to, že jste vy a váš hnusný kamarád nechali zavraždit senátora Olsona a kongresmana Turnquista.“

Nance zavrtěl hlavou.

„Nevěřím vám. Nemyslím, že si vás ti atentátníci vybrali jenom tak. Myslím, že je velice dobře znáte.“ Nance se podíval na Michaela a čekal na odpověď. „Nebo ne?“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíte.“

„No, jak chcete! Vidím, že budeme muset použít drogy.“

Nance přešel k železnému trezoru na zbraně v rohu místnosti a vytočil kombinaci.

„Pokud nechcete spolupracovat, budeme vám muset pomoct.“

Nance stiskl páku a otevřel těžké dveře. Spodní dvě třetiny trezoru zabírala řada pušek a brokovnic. Na poličce nahoře ležel malý podnos.

Nance jej vytáhl ven a položil na bar. Michael ze svého místa viděl dvě ampule s čirou tekutinou a stříkačku. Nance jednu z ampulí zvedl a podržel ji tak, aby si ji mohl prohlédnout.

„Divil byste se, kolik toho lidé řeknou, když do nich píchnete jen minimální množství téhle látky. Žádné tajemství nezůstane v bezpečí. Má to jen jeden háček. Nikdy nevíte, co to udělá s jejich mozkem. Někteří lidé se z toho zblázní, někteří utrpí velkou ztrátu paměti a jiní cítí po zbytek života silné migrény. Někteří doktoři tvrdí, že dokážou tuto drogu aplikovat, aniž by způsobili trvalé poškození, ale já nejsem zkušený lékař.“ Nance se usmál. „Tak co si vyberete, kongresmane? Řeknete mi všechno, co víte sám, nebo chcete, abych vám pomohl?“

Nance zvedl stříkačku a zamával jí ve vzduchu. Michael se už Nancemu chystal doporučit, kam si ji má strčit, když se ozvalo zaklepání na dveře.

Nance se otočil a zeptal se: „Co zase?“

Tlumený hlas z druhé strany odpověděl:

„Volá ředitel Stansfield a přeje si s vámi mluvit.“

Nance vykřikl na zavřené dveře:

„Už jsem ti řekl, že si nepřeju být rušen!“

Bojácný hlas odpověděl:

„Řekl, že ví, že jste tady, a že s vámi chce okamžitě mluvit.“ Nance rozzlobeně odešel ke dveřím a jen mírně je pootevřel. „Řekni mu, že mám práci a že mu za deset minut zavolám.“ Potom zabouchl dveře.

Nanceův asistent přešel velkou halou, stiskl blikající červený knoflík a zvedl sluchátko.

„Řediteli Stansfielde, pan Nance říká, že vám zavolá za deset minut. Můžete mi dát číslo, na kterém vás může zastihnout?“

Stansfield se podíval na potemnělou krajinu kolem Nanceho domu a pevně sevřel sluchátko. Místo odpovědi prostě zavěsil a nasadil si sluchátka na obě uši.

„Delto Šest, jste připraveni?“

Dostal kladnou odpověď a obrátil se k veliteli druhého týmu. Muž mu dal znamení vztyčeným palcem. Stansfield si upravil mikrofon a řekl:

„Delto Šest, zahajte operaci!“

Odstřelovač z týmu Dvě stiskl pažbu trochu pevněji a umístil vlasový kříž zaměřovače na hlavu psa, kterého měl blíže. Oba psi se pohybovali asi sto yardů na západ od domu. Odstřelovač stiskl spoušť a puška lehce nadskočila. Kulka trefila psa přímo do ucha a poslala ho k zemi. Druhý pes otočil hlavu po zvuku, ale než mohl zareagovat, zasáhla ho do velké hranaté hlavy smrtící kulka.

Pět sekund nato přeletěl nad mrtvými zvířaty tmavý, zlověstně vyhlížející vrtulník, a zamířil k domu. Všech osm členů taktického týmu se vyklánělo zády z otevřených dveří vrtulníku. Jen stisk slaňovacího lana je dělil od pádu na zem. Zbraně měli připravené na hrudi. Těsně předtím, než vrtulník dosáhl domu, se jeho ocas mírně zhoupl dolů, jako ocas ptáka, který se chystá přistát. Čtyři velké listy vrtule zastavily stroj ve vzduchu. Vrtulník stál deset stop od domu ve výšce dvaceti stop nad střechou.

Velitel týmu vykřikl:

„Běž! Běž! Běž!“

Všech osm mužů se odrazilo od okraje kabiny a povolilo stisk černých kožených rukavic na lanu. Vmžiku slétli o čtyřicet stop a na poslední chvíli opět stiskli lana, aby zastavili volný pád. Na zemi přistáli jako kočky. Okamžitě uvolnili konce slaňovacích lan a chopili se zbraní. Black Hawk se vznesl do výšky, zatímco všude kolem týmu ožily reflektory.

Muži je ignorovali a pustili se do práce. Oba střelci s brokovnicemi stáli u dveří dvě sekundy po dopadu na zem. Muž nalevo ustřelil vršek dveří a muž napravo začal vespod. Speciální náboje udeřily do dřeva a vyrazily panty. Sotva se postarali o dveře, uskočili oba muži s brokovnicemi stranou, aby uvolnili cestu trojici zajišťovačů. První muž postoupil dopředu s oslepujícím granátem v jedné a s MP-5 ve druhé ruce. Vykopl zbytek dveří a poslal granát dovnitř.

„Házím Flash-Bang!“ zaznělo sluchátky a všichni zavřeli oči.

Ozval se ohlušující výbuch a jasný záblesk fosforového světla ozářil místnost.

Tři zajišťovači vnikli zničenými dveřmi dovnitř. Jejich černé tlumiče přejely zleva doprava a muži křičeli:

„Ruce vzhůru! Ruce vzhůru!“

Nance mával stříkačkou O’Rourkovi před tváří a dával mu poslední šanci, aby odpověděl na otázky bez pomoci drog, když to začalo.

Jarod, který stál vedle Nanceho, měl sotva čas zareagovat. Udělal krok dozadu a padl na koleno za křeslo a konec stolu. Když vytahoval pistoli, uviděl, jak se po podlaze kutálí granát. Okamžitě věděl, oč se jedná, a proto se skrčil za koženým křeslem a zamířil na dveře. Jakmile granát vybuchl, začal pálit. Prvním výstřelem netrefil, ale další se odrazil od přilby prvního z trojice a zasáhl muže za ním do ramene. Třetí střelec vyslal okamžitě pětirannou dávku na Jarodovu hlavu. Všech pět střel zasáhlo a tělo bez hlavy dopadlo s úderem na podlahu.

Kouřící se hlaveň MP-5 se zvedla od Jaroda a vmžiku si našla Nanceho a O’Rourka.

„Dolů na podlahu! Hned!“

Muž hulákal naučenou frázi a hlaveň se přiblížila až na deset stop od obou mužů. Jeho partneři stáli po stranách a mířili nalevo a napravo do místnosti. Muž, zasažený do ramene, ignoroval bolest a pokračoval v úkolu. Čtyři další vběhli do místnosti a začali kontrolovat místa za nábytkem a dveře skříní. Jeden zůstával stále venku, aby je kryl, zatímco zbytek týmu pracoval uvnitř domu. Muži pokračovali v prohlídce s neuvěřitelnou rychlostí a přesností. Za pouhých dvacet sekund každý z nich zavolal:

„Čisto!“

Velitel týmu poslal čtyři muže, aby zkontrolovali zbytek domu, a informoval Stansfielda, že místo je zabezpečeno.

Druhý vrtulník přiletěl nad pozemek a přistál na předním trávníku.

Stansfield vystoupil a jeho tělesný strážce ho následoval. Ředitel se zastavil nad rozbitým sklem a roztříštěným dřevem dveří. Jeho oči okamžitě padly na zakrváceného O’Rourka. Vždy uhlazený ředitel CIA se musel snažit, aby potlačil hněv vůči Miku Nancemu. Udělal několik kroků a všiml si mrtvého muže na podlaze. Zásahy do hlavy znemožňovaly jakoukoli identifikaci. Pak jeho oči padly na spoutaná zápěstí mladého kongresmana.

„Rozvažte ho!“ nařídil Stansfield nejbližšímu muži.

Muž si hodil brokovnici přes rameno a přeřízl O’Rourkova pouta nožem.

Velitel týmu přistoupil k Stansfieldovi.

„Pane, jeden z mých mužů byl zasažen do ramene, ale bude v pořádku.“

„Děkuji vám. Teď odveďte své lidi ven a nechte nás o samotě.“

Černě oblečení střelci vyšli z místnosti, ale Stansfieldův osobní strážce zůstal.

V pohotovostní poloze držel samopal mini-Uzi. Stansfield přešel k baru a prohlédl si dvě ampule čiré tekutiny a stříkačku.

„Nemůžu uvěřit, co všechno jsi dokázal způsobit!“ Stansfield hodil stříkačku na podnos. „Co jsi s ním chtěl dělat? Nadrogovat ho?“

Nance otázku ignoroval. Garret se zvedl z gauče a přistoupil ke Stansfieldovi.

„Thomasi, já mu říkal, že je to bláznivý nápad. Prosil jsem ho, ale nedal na mě.“

Stansfield ukázal na rozbité dveře.

„Počkej venku! S tebou si promluvím později.“

Garret se soucitně podíval na Nanceho a odešel.

Stansfield se obrátil na O’Rourka.

„Jste v pořádku, kongresmane?“

Michael se postavil a utřel si krev z nosu. „Přežiju to.“

Stansfield vytáhl z kapsy kapesník a podal jej O’Rourkovi. Pak se obrátil zpět na Nanceho.

„Co sis sakra myslel?“

Nance neodpověděl a přešel k dřevěné krabičce na doutníky, ležící uprostřed velkého dubového stolku. Stansfieldův osobní strážce namířil Uzi na Nanceho hlavu a udělal krok vpřed. Prezidentův poradce k němu vzhlédl a zamračil se.

„Zavolej si svýho psa, Thomasi!“

Stansfield odpověděl: „Carle, jestli udělá podezřelý pohyb, zabij ho.“

Nance tento příkaz ignoroval a vytáhl si z krabičky doutník. Uřízl jeho konec a zapálil si. Vyfoukl několik obláčků dýmu do vzduchu a usmál se.

„Ty bys udělal to samé, kdybys byl na mém místě, Thomasi.“

„Já bych se na tvé místo nikdy nedostal.“

„Možná ne, a možná ano.“

„Chceš to nějak vysvětlit?“

Nance pokrčil rameny.

„Ne. Vím, kdy jsem prohrál. Ráno oznámím svou rezignaci.“

„Možná to nebude tak jednoduché.“ Stansfield se podíval na hodinky.

„Proč ne?“ zeptal se Nance a vypustil další obláček kouře.

Jeho nafoukaná sebejistota byla rozčilující. Stansfield sarkasticky odpověděl:

„No, já nevím, Miku! Možná, že se tvým únosem kongresmana O’Rourka věci trochu změnily.“

44 KAPITOLA

Coleman zastavil svou dodávku u hlavní brány Námořní akademie. Voják americké námořní pěchoty vyšel ze strážnice a přistoupil k vozu.

Coleman stáhl okénko a řekl: „Dobrý večer, desátníku! Jedu za Samem Jarvim.“

Mariňák natáhl ruku a řekl: „Doklady, prosím!“

Coleman mu podal řidičský průkaz. Voják si jej rychle prohlédl a vrátil mu ho.

„Sam mi před chvílí volal, pane Colemane. Víte, kde ho najít?“

„Ano.“

Voják ustoupil od vozu a pokynul Colemanovi, aby pokračoval dál.

„Hezký večer, pane!“

„Díky, vám také.“

Coleman vjel do areálu a ušklíbl se při pomyšlení, jakého překvapení se federálové za chvíli dočkají.

Dva bloky odtud Skip McMahon zastavil vůz. Další tři auta čekala o několik bloků dál. McMahon sledoval, jak Coleman projíždí branou, a pak mu vysílačka sdělila špatnou zprávu.

„Co tím chceš říct, že ho tam nemůžeš sledovat?“ zakřičel.

Pilot vrtulníku odpověděl: „Je to zakázaný vzdušný prostor.“

„K sakru! Nemůžeš někomu zavolat pro povolení?“

Pilot vrtulníku už na podobný problém kdysi narazil a věděl, že není snadné se s ním vypořádat.

„Mohu se o to pokusit, ale bude to trvat velmi dlouho a budou mi dávat víc otázek, než bys chtěl zodpovídat.“

„Nemůžeš prostě říct, že se jedná o zákonnou akci FBI?“

„To je nebude zajímat. Armáda je dost umíněná, pokud jde o létání přes její pozemky. To platí i pro nás. Pokud chceš povolení, je nejlepší začít na nejvyšších místech. Pokud zavolám řídicí věž, budou se ptát na důvody, a pak budou stejně potřebovat souhlas od někoho nahoře. Musejí postupovat podle předpisů a to si vyžádá čas.“

„Sakra!“

McMahon se podrbal na hlavě. Měl rozkaz udržet sledování pod pokličkou, jak to jen půjde. Telefon na leteckou řídicí věž by upoutal příliš mnoho pozornosti. Bude lepší, když to předá Roachovi.

Ten by snad mohl zavolat nějakému admirálovi a pokusil se získat povolení nějak potichu. McMahon stiskl tlačítko.

„Auta dvě, tři a čtyři – obhlídněte, kolik má tenhle areál výjezdů, a rozdělte si je. Já se zatím pokusím dostat povolení pro vrtulník.“

McMahon položil vysílačku na palubní desku a natáhl se po mobilním telefonu.

Coleman prokličkoval areálem akademie a zaparkoval pod starým dubem blízko administrativní budovy. Pak vytočil Stansfieldovo číslo.

Kdosi mu odpověděl a řekl, aby počkal. Stansfield si telefon brzy převzal a Coleman se zeptal: „Našli jste kongresmana?“

„Ano.“

„Je v pořádku?“

Stansfield se podíval na O’Rourka.

„Je trochu pomačkaný, ale jinak je v pořádku.“

Coleman si zhluboka oddechl.

„Jste v domě Mika Nanceho?“

„Ano.“

„Myslím, že je načase, abychom se setkali.“ Stansfield byl nabídkou zaskočen. Otočil se zády ke skupině v místnosti. „Myslíte osobně?“

„Ano. Vy, Nance a kongresman O’Rourke.“ Coleman se odmlčel.

Bylo jasné, co si o jeho nabídce Stansfield myslí.

„Nemáte se čeho bát, pane. Jsou věci, o kterých si musíme promluvit, a taky chci vidět na vlastní oči, že kongresman je v pořádku.“

„A když nebudu souhlasit?“

„Páska se dostane na veřejnost.“

Po dlouhé odmlce se Stansfield zeptal: „Proč bych vám měl věřit?“

„Řediteli, zašli jsme dost daleko, abychom našli východisko z této nepříjemné situace. Jestli mám nějaký problém, pak je to pan Nance, ne vy. Vyjadřuji se jasně?“

Stansfield se zamyslel. „Myslím, že ano. Kde se chcete setkat?“

„Máte pořád k dispozici vrtulník?“

„Ano.“

„Naložte O’Rourka, Nanceho a jednoho pilota. Jestli s vámi bude ještě někdo další, schůzka se neuskuteční. Řekněte pilotovi, aby letěl k Dutchman Pointu a pak pět mil na východ do zálivu. Zavolám vám za dvacet minut a řeknu vám, kam letět odtamtud.“

Coleman se odmlčel.

„Řediteli, nechci zažít žádná překvapení. Máme k dispozici rakety Stinger. Jestli v okruhu jedné míle uvidím další vrtulník, moji muži ho sestřelí. Rozumíte?“

„Ano.“

Coleman zavěsil a sešlápl plyn. Tu část o raketách Stinger si vymyslel, to ale Stansfield nevěděl. Coleman teď byl na všechno sám a neměl nikoho, kdo by mu kryl záda. Jestli Stansfielda správně odhadl, dalo se mu věřit.

Námořní akademie měla vlastní přístav, ležící na východním konci areálu. Coleman projel úzkými uličkami a zaparkoval. Vedle domu velitele přístavu stál jeho starý přítel a bývalý Seal Sam Jarvi. Jarvi byl současným instruktorem potápění na akademii. Coleman vystoupil z vozu s kódovacím telefonem a ocelovým kufrem v ruce a vykročil směrem k Jarvimu.

Jarvi hodil cigaretu na zem a zašlápl ji botou. Malý nebezpečný pitbull, jak mu Coleman kdysi říkal, nebyl vyšší než pět stop a šest palců.

Kdyby někdo počítal i jeho krátké, na ježka ostříhané šedé vlasy, mohl měřit pět stop a sedm palců. V době, kdy se Coleman snažil stát Sealem, byl Jarvi jedním z jeho instruktorů; nebo taky mučitelů; podle toho, jak se na to díváte. Když Coleman procházel dvanáctitýdenním výcvikovým táborem pro nováčky, kterým si námořnictvo zajišťuje, aby se Sealy stali jen ti nejtvrdší z nejtvrdších, stál na každém rohu Jarvi a neustále řval. Teď podal Colemanovi ruku.

„Tak ty máš za prdelí nějaký zlý hochy?“

„Jo.“

Coleman položil obě zavazadla na zem a oba muži se pevně objali. Jarvi vyzvedl většího Colemana do vzduchu a pak ho zase postavil na zem.

„Je skvělý tě zase vidět, brácho!“

„Taky tě rád vidím.“

Jarvi ukázal na výběr lodí v přístavu.

„Potřebuješ nějaký transport?“

„No, jestli něco můžeš postrádat…“

„Pro tebe cokoli, kámo! S přístavním velitelem jsem to už vyřídil. Je to starej žabák. Řekl, že když je to pro Seala, pak je to O. K.“

Na Jarvisově tváři se rozzářil široký úsměv. Coleman se snažil úsměv opětovat, ale nepodařilo se mu to. Jarvi si toho všiml a zeptal se: „Co se děje?“

„Ale nic, jenom musím něco zařídit.“

Jarviho žoviální tón se vmžiku změnil ve vážný.

„Potřebuješ pomoct?“

Coleman zavrtěl hlavou.

„Díky, ale ne. Tuhle hru hraju sám.“

Jarvi projevil nelibost staženým obočím. Sealové neradi slyšeli, když jiní Sealové použili slovo sám. Byli vycvičení, aby dělali všechno v párech a týmech. Idea udělat něco sám jim byla cizí.

„Řekni slovo, Scotte, a jdu s tebou.“

„Díky, Same, ale tohle je věc, o kterou se musím postarat sám.“ Coleman plácl Jarviho do ramene. „Budu v pohodě.“

Jarvi zasmušile přikývl. „Nebudu tě zdržovat. Pojď za mnou.“ Jarvi se sehnul a zvedl těžký kufr. „Do prdele, co v tom máš?“

„Pomůcky,“ zazubil se Coleman.

„O kterých nechci nic vědět, že jo?“

„Přesně tak.“

Jarvi šel první a vedl Colemana do jednoho z doků.

„Natankoval jsem ti dvacet osm stop dlouhý záchranný whaler. Má v motoru sto padesát koní a na palubě všechny ty moderní navigační nesmysly.“ Jarvi mávl rukou. „Globální lokalizační systém, měření hloubky a tak. Ti ubožáci tady si dneska nenajdou ani vlastní prdel bez počítače a satelitu.“

Coleman skočil do lodi a převzal od Jarviho kufr. Stiskl tlačítko žhavení a pak nastartoval. Jarvi odvázal lana na přídi a zádi a odstrčil loď botou od přístaviště.

„Co rozbiješ, to zaplatíš.“

„Přivezu ji zpátky celou.“

Coleman přidal plyn a pozvolna vyrazil od přístaviště. Přes rameno ještě řekl: „Jo, Same, kdyby se po mně ptala FBI, tak jsi mě nikdy neviděl.“

„Jak si přeješ, brácho!“ Jarvi starému příteli krátce zasalutoval.

Coleman se postavil ke kormidelnímu kolu a otevřel přívody paliva na doraz. Řev motoru rostl se zvyšující se rychlostí a před přídí se začala tvořit pěnová vlna. Malá bílá loď se řítila z přístavu směrem k Chesapeake. Když Coleman minul Greenbury Point, zamířil na jihovýchod přímo přes vyznačený kanál. Voda byla trochu neklidná, ale jak se vítr utišoval, byl záliv klidnější a klidnější.

Když se dostal na druhou stranu kanálu, zavolal Stansfieldovi a určil mu konečné místo setkání. Coleman si vybral malou písčinu, ostrůvek hned vedle kanálu, který se objevoval vždy při úplném odlivu.

Když se přiblížil, snížil přívod paliva do motoru. Písčina byla nejvyšší uprostřed a ve svém nejširším místě měřila padesát stop. Měla tvar pásu, který se hnal od severu na jih, stejně jako proud v kanálu.

Coleman připlul s lodí na severní konec ostrůvku a přistál. Znal Chesapeake tak dobře, jak jen vzhledem k jeho rozloze mohl. Dokud velel týmu SEAL 6, strávili nekonečné hodiny cvičením právě kolem zálivu, za jakýchkoli povětrnostních podmínek, ve dne i v noci.

Coleman otevřel ocelový kufr a vyndal z něj baterku a černou vojenskou kuklu. Chvíli si ji prohlížel a pak si řekl, že pro teatrální výstup bude dobrá. Natáhl si ji přes hlavu a upravil tak, aby měla škvíry pro oči široké jeden palec. Vytáhl z kufru devítimilimetrovou pistoli a zastrčil ji do zadní kapsy kalhot.

Pak se opřel o kolo a čekal. O několik minut později uslyšel zvuk vrtulníku, razícího si cestu vzduchem. Nedlouho nato uviděl jeho blikající světla. Coleman rozsvítil baterku a namířil ji směrem k vrtulníku.

Několikrát jí zamával ze strany na stranu a pak ji namířil na vrchol písčiny.

Vrtulník opsal malý oblouk k jihu a pak začal klesat na přistání bez pomoci reflektorů. Vrtule zvířily písek pod strojem a hnaly jej vzduchem na všechny strany. Coleman si zastínil oči, ale neotočil se zády.

Podvozek se vysunul a vrtulník lehce dosedl na písku. Skučení motorů okamžitě polevilo a s ním i rychlost otáčení listů vrtule.

Bouře létajícího písku utichla a vrátila se klidná, tichá noc. Coleman vystoupil z lodi a došlápl do několik palců hluboké vody. Zůstal stát u lodi a pozoroval helikoptéru. Ze svého místa viděl pouze pilota. Jedny z postraních dveří se otevřely a na písčinu vystoupila trojice mužů.

Coleman je všechny poznal. Strčil baterku do kapsy a vydal se jim naproti. Jeho boty cákaly několik prvních kroků vodou, než se dostal na ostrůvek.

Čtyři muži se zastavili několik kroků od sebe. Nance stál uprostřed a O’Rourke se Stansfieldem po stranách. Coleman se podíval na zřízenou tvář svého přítele a řekl:

„Michaeli, promiň mi, že jsem tě do toho zatáhl.“

Bývalý Seal chvíli zaváhal, než se rozhodl pokračovat. Byl to risk, ale pokud odhadl Stansfieldův charakter správně, měl by se vyplatit.

Coleman si stáhl černou kuklu přes hlavu a oslovil ředitele Stansfielda.

„Pane, jmenuji se Scott Coleman. Jsem vysloužilý voják námořnictva Spojených států amerických. Kongresman O’Rourke do dnešního rána o ničem nevěděl. Nedávné politické atentáty jsem podnikl já a síť lidí, kteří zůstanou neznámí. Kongresmana O’Rourka jsme do toho nechtěně zatáhli, když moji lidé vyslechli pana Higginse a zjistili, že se s tímhle idiotem tady,“ Coleman ukázal na Nanceho, „spikli, aby zabili senátora Olsona a kongresmana Turnquista. Kongresman O’Rourke byl blízkým přítelem mého zesnulého bratra. Potřebovali jsme někoho, komu bychom mohli věřit. Proto jsem dnes ráno Michaela navštívil a předal mu kazetu se záznamem Arthurova výslechu a seznam našich požadavků. Nepředvídal jsem, že by se pan Nance mohl uchýlit k něčemu tak zoufalému.“

Coleman se obrátil od Stansfielda na O’Rourka. „Michaeli, nemohu se ti dostatečně omluvit za to, že jsem tě do toho zatáhl.“

Michael stál jako zmrzlý, zcela ohromen tím, že Coleman odhalil svou identitu.

Coleman se na chvíli odmlčel a pak se podíval na Nanceho. Mezi zaťatými zuby procedil: „Vy prostě nedokážete jen tak odejít, co?“

Nance přenesl váhu těla z jedné nohy na druhou.

„Pane Colemane, zodpovídám za národní bezpečnost Spojených států. Je to práce, kterou jsem vždy bral velmi vážně. Pokud někdo začne vydírat prezidenta, ohrožuje národní bezpečnost. To jste si vážně myslel, že budu jen tak sedět?“

Coleman se zamračil.

„Tak moment! Nevynechal jste něco? Jak zapadají vraždy senátora Olsona a kongresmana Turnquista do té vaší ochrany národní bezpečnosti Ameriky?“

„Když se teď dívám zpátky, nebylo to pravděpodobně to nejlepší rozhodnutí, ale domnívali jsme se, že musíme udělat něco, co vás zpomalí. Vaše činy měly velmi destabilizující dopad na náš politický systém a…“

Coleman ho přerušil: „Když se díváte zpátky? V životě jsem neviděl takovou žumpu! Neurážejte mě svými kecy. Olsona a Turnquista jste nezabili, abyste chránili národní bezpečnost Ameriky. Zavraždili jste je pro své hnusné a sobecké cíle.“

Nance pokrčil rameny.

„A vy jste nezavraždil senátora Fitzgeralda a ty další ze svých osobních sobeckých zájmů?“

Coleman udělal krok zpět a zkřížil ruce na prsou. Chvíli si prohlížel toho slizkého hada před sebou.

„Všechny ty muže jsem zabil, protože byli příkladem toho, co je v našem politickém systému špatné. Rok za rokem slibovali, že udělají, co je správné, ale nakonec se vždycky zajímali jen o to, jak vyhrát nové volby a jak se udržet u moci. Tito muži naši zemi ruinovali. Ti znamenali, abych použil vašich slov, přímou hrozbu národní bezpečnosti této země.“

Coleman na chvíli zaváhal. „Většinu svého dospělého života jsem strávil tím, že jsem létal do všech možných koutů této planety, abych tam zabil lidi, kteří byli hrozbou naší národní bezpečnosti. Nakonec jsem si uvědomil, že právě hovada jako vy,“ Coleman se natáhl a vrazil prst Nancemu do hrudní kosti, „a vaši egomaniačtí političtí přátelé, jste způsobili Americe větší škody, než všichni teroristé a diktátoři, které jste mě poslali zabít. Politici jako Fitzgerald a Basset trávili všechen čas tím, že rozdělovali naši zemi. Štvali levici proti pravici, bohaté proti chudým, a sami nevěřili ani polovině toho, co říkali.“ Coleman ještě přitlačil na prst v Nanceho hrudi. „Nasazoval jsem život za kretény, jako jste vy. Musel jsem se dívat, jak moji muži umírali jen proto, že lidi jako Fitzgerald neuměli držet jazyk za zuby. Vy si sedíte v Bílém domě a je to pro vás báječná hra. Když se rozhodnete, že je třeba někoho zabít, zvednete telefon, zavoláte si a do čtyřiadvaceti hodin je ten člověk mrtev. Byl jste někdy na bojišti? Zabil jste někdy někoho sám? Viděl jste někdy, jak je osm z vašich nejlepších kamarádů roztrháno výbuchem na kusy jenom proto, že nějaký ochlasta neuměl držet jazyk za zuby?“

Coleman se díval upřeně na Nanceho a čekal na odpověď i když věděl, že nikdy nepřijde.

„Jistěže ne! Celý život vám před nohama zametali chodník! Řekněte mi jeden rozumný důvod, proč bych vám neměl ustřelit hlavu?“

Nance udělal půl kroku zpět a zvedl hrdě bradu.

„Vím, kdy jsem prohrál. Přistoupím na vaše podmínky a potichu se stáhnu z veřejného života.“

Coleman s úšklebkem řekl: „Myslíte si, že vám věřím?“

„Pane Colemane, zcela chápu váš antagonismus vůči lidem, jako jsem já a pan Stansfield. Nesouhlasím s vámi, ale chápu vás.“

„Tak moment!“ Coleman zvedl ruku. „Ředitele z toho vynechte. Tohle jste si nadrobil sám a přišel čas, abyste taky sám nesl důsledky.“

Nance pokračoval svým sebejistým tónem: „Jak už jsem řekl, neočekávám, že se vám bude líbit, co dělám, ale přesto – sloužil jsem naší zemi dobře. Za ta léta jsem dělal chyby, jako každý, ale nedělal jsem je se zlým úmyslem. Myslím, že si zasloužím šanci odejít ze scény a žít zbytek života v klidu a pokoji.“

„Jako Arthur? Já znám lidi, jako jste vy. Neumíte si dát pohov. Pořád se budete vměšovat. Pokusíte se zjistit, kdo patří k mé skupině, a pokud budete mít příležitost, bez váhání mě zabijete.“

Nance zůstával nad věcí.

„Tato země potřebuje lidi jako jsem já, ať se vám to líbí nebo ne. Je mi líto, že se mnou nesouhlasíte, ale tak to chodí a tak to bude chodit vždycky. Dávám vám slovo, že odejdu do ústraní.“

„Už jen pro tu vaši aroganci mám chuť vás zabít!“ Coleman sáhl po zbrani a vytáhl ji z kapsy. „Zasloužíte si zemřít a nevěřím vám, ani co by se za nehet vešlo.“

Coleman natáhl ruku.

Nance se podíval do hlavně pistole a pak se obrátil na Stansfielda.

„Thomasi, moji smrt bys jen těžko vysvětlil.“

Coleman odvrátil oči od Nanceho a podíval se na ředitele CIA.

Stansfield odpověděl: „Pokud byste ho mohl zabít stejně jako Fitzgeralda, věci by se mnohem zjednodušily.“

Coleman okamžitě pochopil a odpověděl: „Bude mi potěšením.“

Bývalý Seal uložil pistoli zpátky do kalhot a vykročil směrem k Nancemu.

Nance se otočil, aby utekl, ale O’Rourke se natáhl a chytil ho za límec u zátylku. Smýkl jím jako hadrovým panákem ke Colemanovi.

Nanceho ledový klid poprvé roztál. Prosebným hlasem a s tváří plnou strachu vykřikl:

„Thomasi! Tohle ti nikdy neprojde! To nemůžeš udělat, Thomasi!“

Coleman mu zasadil tvrdý úder na solar, čímž konverzaci ukončil.

Poradce pro národní bezpečnost se okamžitě předklonil a začal lapat po dechu. Coleman ho chytil za vlasy a stáhl ho na písek. Svalnatý zabiják padl plnou vahou kolenem doprostřed Nanceho páteře. Jeho ruce se natáhly pod Nanceho bradu. Rychlým pohybem ji zvedl a zkroutil na stranu. Do tiché noci zaznělo hlasité prasknutí, které se odrazilo od vodní hladiny. Coleman ještě nějakou chvíli udržel pevný stisk a pak pustil bezduchou hlavu na vlhký písek.

45 KAPITOLA

Přišlo nedělní ráno a slunce vykukovalo zpoza mraků. Limuzína a její dva doprovodné vozy vklouzly do podzemní garáže washingtonského Národního letiště. Ze zadního auta vystoupili tři muži a pokračovali směrem k terminálu. Dva z nich nesli velké kufry.

Irena Kennedyová se odmlčela a podívala se na složku, kterou držela na klíně. Celý večer vyhledávala informace o vztahu kongresmana Michaela O’Rourka a Scotta Colemana. Skip McMahon, ředitel Roach a ředitel Stansfield pozorně poslouchali, když dokončovala výklad.

„Zdá se, že všechno souhlasí.“ Kennedyová zaťukala tužkou na papíry. „Starosti mi dělá jen, jestli Coleman věděl, že Fitzgerald vyzradil akci Návrat. Kromě několika lidí z kontrašpionáže a Langley o tom nevěděl nikdo. Na prvním místě seznamu je, nebo spíše byl, senátor Olson. Když k tomu tenkrát došlo, kongresman O’Rourke právě odcházel z jeho týmu a připravoval se na první období v Kongresu. Pokud Coleman odhalil, kdo akci vyzradil a způsobil tak smrt jeho mužů, měl motiv. Vsadila bych se, že kongresman O’Rourke Colemanovi o Fitzgeraldovi řekl.“

„Máte nějaký důkaz?“ zeptal se Roach.

Kennedyová zavrtěla hlavou.

„Je to jen odhad.“

„Takže co s tím uděláme teď?“ zeptal se Roach.

„Uděláme všechno pro to, aby se nic z toho nikdy nedostalo na veřejnost.“

Stansfield se podíval na Skipa. „Promluvím s Colemanem o našich závěrech. Budu potřebovat, aby ho tvoje sledovačka na den ztratila.“

„To nebude problém. Už nás jednou setřásl.“

Na okno limuzíny někdo zaklepal a Stansfield je do poloviny stáhl.

Jeden z jeho tělesných strážců se předklonil a řekl: „Pane, řídicí věž zdrží let. Kongresman a Scarlattiová čekají v hale. Naši lidé zabezpečili a vyčistili salonek.“

„Děkuji, Alexi!“ Stansfield zavřel okénko. „Ireno a Skipe, můžete přivést kongresmana O’Rourka a slečnu Scarlattiovou do salonku? Já a Brian tam budeme čekat.“

Všichni čtyři vystoupili z auta. Kennedyová a McMahon vešli do terminálu.

V odbavovací hale uviděl Skip O’Rourka a Scarlattiovou, jak sedí na lavici vedle sebe a čekají na svůj let.

„Dobré ráno, kongresmane O’Rourku!“

Michael zavřel noviny a postavil se. Přijal McMahonovu pravici a stiskl ji.

„Dobré ráno!“

McMahon se natočil a pokynul směrem k Ireně.

„Doktorku Kennedyovou si pamatujete ze včerejška?“

„Jistě!“

Michael a Irena si potřásli rukama a pak se Michael obrátil na Liz.

„Drahoušku, chtěl bych tě seznámit se zvláštním agentem McMahonem z FBI a s doktorkou Kennedyovou z, ehm…“

Kennedyová se usmála a nabídla Liz pravici.

„Z CIA. Ráda vás poznávám.“

McMahon si prohlédl Michaelův nos a zachmuřil se.

„Víte, ředitel Stansfield a ředitel Roach by si s vámi chtěli na několik minut promluvit.“

Michael se podíval na hodinky a odpověděl:

„Nemáme čas, naše letadlo za chvíli odlétá.“

„O to se nebojte,“ řekl McMahon. „Neodletí bez vás. Ředitel Roach požádal řídicí věž, aby let na chvíli zdržela.“

Michael se podíval na Liz a řekl:

„Dobrá, pojďme!“

McMahon a Kennedyová šli po stranách a vedli je do salonku VIP.

Bodyguard u dveří ustoupil a pustil je dovnitř. Roach a Stansfield seděli za malým stolkem v rohu místnosti. Doprostřed stolu postavili přenosnou rušičku. Pokud by se je někdo pokusil odposlouchávat, uslyšel by jen statické bzučení. Oba ředitelé vstali, aby se s Michaelem a Liz přivítali. Michael Liz představil a pak se všichni posadili.

Roach řekl: „Omlouvám se, že vás zdržuji, ale ještě si musíme promluvit o některých věcech.“ Roach se podíval na Stansfielda. „Převezmi to ty, Thomasi!“

Stansfield dal nohu přes nohu a zeptal se:

„Kongresmane O’Rourku, kolika lidem jste řekl o událostech posledních dnů?“

Michael se na chvíli zamyslel a pak odpověděl: „Mému bratru Timovi, dědečkovi a Liz.“

„Nikomu víc?“

Stansfield zkoumal kongresmanovu tvář, když O’Rourke přikývl. Stansfield si musel být stoprocentně jistý, proto otázku zopakoval.

Michael se podíval do jeho tmavých očí a odpověděl:

„Ano.“

Stansfield založil ruce pod bradu a zeptal se: „Můžeme jim věřit, že o té záležitosti budou mlčet?“

„Chápou, jak vážná je to situace.“

Stansfield obrátil pozornost k Liz. „Slečno Scarlattiová, řekla jste někomu o tom, co se stalo minulé noci?“

Liz se posadila zpříma.

„Ne!“

„Chystáte se o tom s někým mluvit?“

„Ne!“

Stansfield se na ni pochybovačně podíval.

„Podívejte se, pane,“ řekla Liz, „nemám zájem, aby někdo začal Michaela očerňovat. Jakkoli mám pochybnosti, zda je správné nechat si tyto informace pro sebe, uznávám, že by jejich zveřejnění nadělalo víc škody než užitku. Budu mlčet.“

Stansfield si Michaela a Liz ještě chvíli prohlížel a pak řekl:

„Věřím vašemu slovu.“

Stansfield jim nabídl ruku a Michael a Liz ji stiskli.

„Až se vrátíte z pohřbu, chtěl bych ještě mluvit s vámi oběma, i s vaším dědou a bratrem.“

„To by neměl být problém,“ odpověděl Michael.

„Skvělé!“ Stansfield ještě na chvíli zaváhal. „A také bych si rád promluvil s kapitánem Colemanem.“

„Jsem si jistý, že bude souhlasit. Až se vrátím z Minnesoty, zařídím to.“

„Děkuji vám.“

Kennedyová si poposedla dopředu.

„Kongresmane, mám jen jednu otázku. Jste obeznámen s tajnou operací pod krycím názvem Návrat?“

Michael neodpověděl. Podíval se postupně na všechny čtyři a přemýšlel, jak z toho ven.

Stansfield prolomil ledy. „Potřebujeme to vědět pouze z bezpečnostních důvodů. Probíhají jisté operace, které z akce vycházejí.“

Michael cítil, jak se mu začínají potit ruce.

„Dozvěděl jsem se o ní, když zkrachovala.“

„Od senátora Olsona?“ zeptala se Kennedyová.

„Ano.“

„Věděl jste, že Fitzgerald operaci prozradil?“

Michael přikývl.

„Předal jste tuto informaci kapitánu Colemanovi?“

Michael se na chvíli zadíval do země a pak pohlédl Kennedyové do očí.

„Ano.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Všichni přítomní si uvědomili, co se dalo do pohybu jenom proto, že kdosi před rokem vyzradil jednu tajnou misi. Nikdo se Michaela nemusel ptát, proč o tom Colemanovi řekl. Četli jeho spis a věděli, že byl v námořní pěchotě. Vojáci nebyli jediní, kdo neměl politiky v lásce. Patřili sem i agenti a policisté.

Stansfield řekl: „Děkuji za vaši upřímnost.“

Liz se obrátila na Roache a zeptala se: „Co teď bude s Garretem?“

„Zmizí z veřejného života. My už si ho pohlídáme.“

„Co prezident?“

Oba ředitelé pokrčili rameny a Stansfield řekl: „O tom si chci právě promluvit s kapitánem Colemanem.“

Michael se zamyslel, jaký tlak asi Stansfield a Coleman na prezidenta vyvinou. Podíval se na čtyři lidi, sedící kolem něj, a pak na Liz.

„Pokud to jsou všechny otázky, asi bychom měli jít.“

Nikdo nic neřekl a Michael s Liz vstali. Ostatní se rovněž zvedli.

Ředitel Stansfield řekl:

„Děkuji za váš čas. Zavolejte mi, až se vrátíte do města.“

Michael a Liz kráčeli rušným terminálem a všimli si skupiny lidí, kteří sledovali televizi. Ve spodní části obrazovky zářil žlutý nápis:

Aktuální zpravodajství.

Reportér CNN stál před nemocnicí válečného námořnictva v Bethesdě a říkal:

„Zástupci nemocnice a Bílý dům právě oznámili, že prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti Mike Nance zemřel dnes ráno po pádu z koně na svém ranči v Marylandu. Vrtulník vojenské záchranné služby MEDEVAC ho převezl na traumatologickou jednotku nemocnice v Bethesdě, kde byl po příletu, přibližně v jedenáct hodin třicet minut ráno, prohlášen za mrtvého. Zatím neoficiálně se jako příčina smrti udává zlomený vaz. To jsou všechny podrobnosti, které máme v této chvíli k dispozici. Opakuji celou zprávu. Prezidentův poradce pro otázky národní bezpečnosti…“

Reportér pokračoval. Liz se podívala na Michaela a zavrtěla hlavou.

„Tomu nevěřím! Jak jen nafingovali…“

Michael jí položil prst na ústa a vedl jí k nástupní hale. Ještě jednou se podíval přes rameno na skupinu lidí, kteří pozorně sledovali televizi.

Políbil Liz do vlasů a řekl: „Pamatuj si, že my nic nevíme.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai