Klíč k Rebece

Ken Follett

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Příběh německého špióna, krásné Židovky a anglického důstojníka tajné služby se odehrává za 2.světové války v Káhiře. 

Německý špion vychovávaný v arabské rodině má za úkol podávat zprávy o pohybu britských vojsk generálu Rommelovi. Potřebné údaje se mu podaří zjistit a předat, ale od počátku je mu na stopě britský důstojník tajné služby. Ten využije k jeho odhalení i krásnou židovskou dívku, která se dá do služeb britské špionáže, aby mohla odcestovat do Palestiny.

Ken Follett

Klíč k Rebece

1.…

Poslední ze tří velbloudů padl v poledne.ˇˇ

Pět let starý bílý samec, kterého koupil v Gialu, byl nejmladší, nejsilnější a nejméně mrzutý; měl tohle zvíře rád tak, jak jen člověk může mít rád velblouda; jinak řečeno – nenáviděl ho jen trochu.ˇˇ

Stoupali po závětrné straně malého kopce, muž a velbloud, kladli přitom své nemotorné nohy do sypkého písku. Nahoře se zastavili. Podívali se vpřed, ale nespatřili nic, kromě dalšího ze sta kopců, které ještě museli zdolat. Velbloud vypadal, jako by propadal zoufalství. Pokrčil přední nohy, pak i zadní, a lehl si na vrcholu kopce jako socha, která se upřeně dívá přes prázdnou poušť s netečností umírajícího.ˇˇ

Muž zatáhl za provaz, který velbloudovi procházel nozdrami. Hlava se mu pohnula vpřed a krk se vypjal, ale nevstal. Muž šel dozadu a ze všech sil ho kopl do zadku, třikrát, čtyřikrát. Nakonec vytáhl ostrý beduínský nůž s úzkým hrotem a píchl velblouda do zadku. Z rány začala vytékat krev, ale velbloud se ani neohlédl.ˇˇ

Muž pochopil, co se stalo. Tělo strašlivě vyhladovělého zvířete prostě přestalo pracovat, stejně jako stroj, kterému došlo palivo. Viděl už mnoho velbloudů, kteří padli, třeba na okraji oázy, jež byla obklopena životodárným porostem, a oni si ho ani nevšimli, protože jim chyběla energie na to, aby jedli.ˇˇ

Zbývaly mu ještě dva triky, které mohl zkusit. Jeden – lít mu do nozder vodu, až by se začal dusit; ten druhý – zapálit mu pod zadkem oheň. Ale nemohl se obejít ani bez vody ani bez dříví, a kromě toho ani jedna možnost neměla valnou šanci na úspěch.ˇˇ

Stejně už bylo načase zastavit. Slunce stálo vysoko a prudce sálalo. Začínalo dlouhé saharské léto a polední teplota dosahovala 43 stupňů Celsia ve stínu.ˇˇ

Aniž by sundal z velblouda náklad, otevřel muž vaky a vytáhl stan. Zase se bezděčně rozhlédl; v dohledu nebyl žádný stín ani úkryt – všude to bylo stejně zlé. Nakonec si stan postavil na vrcholu kopce vedle umírajícího velblouda.ˇˇ

Sedl si se zkříženýma nohama do stanového otvoru, aby si uvařil čaj. V písku upravil malé ohniště. Z několika vzácných suchých větviček postavil pyramidu a zapálil oheň. Když voda v konvici začala vřít, udělal čaj tak, jak jej dělají kočovníci; nalil ho z konvice do hrnku, přidal cukr, pak ho nalil zpátky do konvice, aby se opět spařil, a to udělal několikrát. Výsledná várka, velice silná a trochu sirupovitá, byla nejpovzbudivějším nápojem na světě.ˇˇ

Žvýkal několik datlí, díval se na umírajícího velblouda a čekal, až slunko začne klesat. Touto pouští ušel už hezký kus cesty, víc než tisíc mil, a naučil se tedy být trpělivý. Před dvěma měsíci vyšel z El Agela na středomořském pobřeží v Libyi a pět set mil šel směrem na jih, přes Gialo a Kufra, do prázdného srdce Sahary. Pak se vydal na východ a překročil hranice Egypta, aniž by ho kdo spatřil. Přejel skalnatou zpustošenou zem Západní pouště a poblíž Kharga se obrátil na sever; teď už nebyl daleko od svého cíle. Znal poušť, ale bál se jí – všichni inteligentní lidé se jí báli, dokonce i kočovníci, kteří‘ v ní žili celý život. Ale nikdy nedovolil, aby se ho tento strach úplně zmocnil, aby zpanikařil, aby se nervově vyčerpal. Vždycky docházelo ke katastrofám:ˇ chybám v navigaci, pro které jste mohli minout studnu o několik mil; láhve s vodou, které tekly nebo praskaly; očividně zdraví velbloudi, kteří po několika dnech onemocněli. Jediná odpověď na to bylo říct Inshallah:ˇ Je to vůle Boží.ˇˇ

Konečně se začalo slunko sklánět k západu. Podíval se na velblouda a začal přemítat, kolik z jeho nákladu unese. Měl tři malé evropské kufříky, dva těžké a jeden lehký. Všechny byly důležité. Pak tam byl malý vak se šatstvem, sextant, mapy, jídlo a láhev s vodou. Už to bylo hodně:ˇ musel se vzdát stanu, čajové soupravy, konvice, kalendáře a sedla.ˇˇ

Svázal tři kufry do rance, nahoru přivázal šaty, jídlo a sextant a všechno stáhl pruhem látky, kterým pak protáhl ruce. Celé to mohl nést na zádech jako ruksak. Pověsil si volně kolem krku vak na vodu z kozí kůže.ˇˇ

Byl to těžký náklad.ˇˇ

Před třemi měsíci by ho byl schopen nést celý den, a pak ještě hrát večer tenis, protože byl silný muž; ale teď v poušti zeslábl. Měl průjem a kůži plnou vředů; ztratil deset, možná třináct kilo. Bez velblouda daleko dojít nemohl.ˇˇ

Vykročil vpřed s kompasem v ruce.ˇˇ

Sel podle kompasu cestou necestou, i když se často bránil pokušení odbočit z kursu a vyhnout se kopcům – ale poslední míle navigoval pouhým odhadem a nepatrná chyba ho mohla svést o osudných několik set yardů z cesty. Kráčel pomalými dlouhými kroky. V nic už nedoufal a ničeho se nebál, soustředil se jen na kompas a písek. Snažil se zapomenout na bolest svého poničeného těla, kladl nohu před nohu automaticky, bezmyšlenkovitě a bez viditelné námahy.ˇˇ

K večeru se ochladilo. Láhev už nebyla tak těžká, protože z ní pil. Snažil se nemyslet na to, kolik v ní zbylo:ˇ počítal, že vypil každý den šest pint, a věděl, že už nemá dost na příští den. Nad hlavou mu přeletělo hlučné hejno ptáků. Vzhlédl, zakryl si rukou oči a poznal stepní kury, pouštní ptáky připomínající hnědé holuby, kteří se houfují, aby se každé ráno a večer napili. Letěli tím samým směrem, kterým šel on, což znamenalo, že je na správné cestě, ale věděl, že můžou letět za vodou i padesát mil, takže ho to moc nepovzbudilo.ˇˇ

Jak se poušť ochlazovala, stahovaly se na obzoru mraky. Slunce za ním kleslo níž a změnilo se na velký žlutý kotouč. Za malou chvíli se na nachové obloze objevil měsíc.ˇˇ

Pomýšlel na to, že se zastaví. Nikdo nevydrží jít celou noc. Ale neměl stan, deku, rýži ani čaj. A byl si jist, že blízko je studně:ˇ podle odhadu by tam měla být.ˇˇ

Šel dál. Klid ho teď začal opouštět. Všechny své síly a znalosti soustředil proti nelítostné poušti a už to začínalo vypadat, že poušť nad ním zvítězí. Vzpomněl si zas na velblouda, kterého ztratil, na to, jak si klidně a vyčerpaně sedl na kopci a čekal na smrt. Přemýšlel, že on by na smrt nečekal:ˇ kdyby to bylo nevyhnutelné, šel by jí vstříc. Pro něho by ty hodiny agonie a šílenství nebyly – to by bylo ponižující. Má svůj nůž.ˇˇ

Při těchto myšlenkách začal být zoufalý, teď už strach potlačit nedokázal. Měsíc zapadl, ale krajina byla ozářena hvězdami. Uviděl svou matku, jak mu povídá:ˇ „Neříkej, že jsem tě nikdy nevarovala!“ Slyšel vlak, který pomalu bafal v rytmu jeho srdce. Malé kameny se na cestě hýbaly jako pelášející krysy. Ucítil pečené jehněčí. Napřímil se a nedaleko uviděl rudou zář ohně, belhavé velbloudy spásající řídké trnité keře a vzadu studnu. Začal mít halucinace. Lidé ve snu na něj poděšeně vzhlédli. Jakýsi vysoký muž se postavil a začal mluvit. Pocestný si zatáhl za své howli a trochu odkryl obličej.ˇˇ

Vysoký muž vykročil vpřed a nevěřícně řekl:ˇ „Můj bratranče!“…

Pocestný pochopil, že to nakonec není iluze, slabě se usmál a padl.ˇˇ

Když se probudil, na chvíli si myslel, že je zase chlapcem, a že vše, co od té doby prožil, se mu jen zdálo.ˇˇ

Ucítil na rameni dotyk a uslyšel ve své rodné řeči:ˇ „Vstávej, Achmede.“ Nikdo ho tak už léta neoslovil. Uvědomil si, že je zabalený do chatrné deky a že leží na studeném písku s hlavou zavázanou do howli. Otevřel oči a spatřil oslnivý východ slunce jako duhu na černém obzoru. Do tváře mu vál ledový ranní vítr. V této chvíli opět pocítil všechen ten zmatek a neklid, který zažil, když mu bylo patnáct.ˇˇ

Cítil se úplně ztracen, když se tehdy poprvé probudil v poušti. Myslel si Můj otec je mrtvý a pak Mám nového otce. Hlavou mu běžely súry z Koránu smíchané s kousky Víry, které ho matka stále ještě tajně učila německy. Pamatoval si na nedávnou ostrou bolest své pubertální obřízky, za kterou následovaly výkřiky veselí a výstřely z pušek mužů, kteří mu gratulovali k tomu, že se konečně stal jedním z nich, opravdovým mužem. Pak jel dlouho vlakem a přemítal, jací budou jeho bratranci v poušti a jestli budou pohrdat jeho bledým tělem a jeho městskými způsoby. Rychle vyšel z nádraží a uviděl dva Araby, kteří usedli vedle svých velbloudů v prachu nádražního prostranství zabaleni do tradičních šatů, jež je zakrývaly od hlavy až k patě, kromě otvoru v howli, který odhaloval jenom jejich tmavé, bezvýrazné oči. Vzali ho ke studni. Bylo to strašné:ˇ nikdo na něj nemluvil, všichni jen gestikulovali. Večer si uvědomil, že tito lidé nemají žádné toalety a byl ve strašných rozpacích. Nakonec se musel zeptat. Chvíli bylo ticho a pak všichni propukli v smích. Vyšlo najevo, že se domnívali, že neumí mluvit jejich řečí, a proto se s ním každý snažil komunikovat jen posunky; a také použil výrazu, kterým se ptají na záchod děti, což celou situaci ještě víc zesměšnilo. Někdo mu vysvětlil, že musí jít kousek za stan a dřepnout si do písku. Potom už se tolik nebál, protože i když to byli tvrdí chlapi, nebyli nepříjemní.ˇˇ

To všechno se mu honilo hlavou, když se díval na svůj první východ slunce v poušti a se slovy „Vstávej, Achmede“ si na to opět po dvaceti letech vzpomněl. Vše bylo tak čerstvé a bolestivé, jako špatné vzpomínky ze včerejška.ˇˇ

Prudce se posadil a staré myšlenky se rozplynuly tak rychle, jako ranní mraky. Přešel poušť s životně důležitým posláním. Našel studnu a nebyla to halucinace; byli tady jeho bratranci, jak tady vždycky bývali v tuto roční dobu. Padl k zemi vyčerpáním a oni ho zabalili do přikrývek a nechali spát u ohně. Náhle ho zachvátila prudká panika. Vzpomněl si na svá vzácná zavazadla – měl je ještě u sebe, když přišel? – a pak je uviděl, hezky narovnaná u nohou.ˇˇ

Ishmael seděl na bobku vedle něj. Bývalo to tak vždycky, celý rok, když byli tito chlapci spolu v poušti. Ishmael ráno vždycky vstal první. Teď řekl:ˇ „Velké starosti, bratranče.“…

Achmed přikývl.ˇˇ

„Je válka.“…

Ishmael mu nabídl malou ozdobnou misku s vodou. Achmed ponořil do vody prsty a opláchl si oči. Ishmael odešel a Achmed vstal.ˇˇ

Jedna z žen, tichá a úslužná, mu podala čaj. Vzal si ho bez poděkování a rychle vypil. Snědl něco studené vařené rýže, zatímco kolem něj pokračovalo stavění tábora. Zdálo se, že tato část rodiny je stále ještě zámožná:ˇ bylo tu několik sluhů, hodně dětí a víc než dvacet velbloudů. Ovce kolem tvořily jen část stáda – zbytek se pásl pár mil odtud. Tam bylo taky několik velbloudů. V noci se potulovali, hledali potravu a ačkoliv měli svázané přední nohy, někdy se zatoulali dost daleko. Naháněli je mladší hoši, tak jako to kdysi dělával on s Ishmaelem. Zvířata neměla jména, ale Ishmael je všechna znal i s jejich minulostí. Říkával:ˇ „Toto je samec, kterého dal můj otec svému bratru Abdelovi v roce, kdy zemřelo mnoho žen, a samec zchroml, takže otec dal Abdelovi jiného a tohoto si vzal zpátky. Stále ještě kulhá, vidíš? „ Achmed si s velbloudy dobře rozuměl, ale nikdy si k nim neosvojil postoj, který měli kočovníci:ˇ vzpomněl si, jak včera nezapálil pod umírajícím velbloudem oheň. Ishmael by to udělal.ˇˇ

Achmed dosnídal a šel zpátky k zavazadlům. Kufry nebyly zamčené. Otevřel ten vrchní, byl malý a kožený; když se podíval na vypínače a číselníky kompaktního rádia, které bylo zabudované do hranaté skříňky, vytanula mu náhle v mysli živá vzpomínka – viděl to jako ve filmu:ˇ šíleně spěchající Berlín, stromy lemovaná ulice s názvem Tirpitzgasse; čtyřposchoďová budova z pískovce; bludiště chodeb a schodišť; vnější kancelář se dvěma sekretářkami; vnitřní kancelář spoře zařízená stolem, pohovkou, skříňkou na spisy, malou postelí, japonskou kresbou usmívajícího se boha a podepsanou fotografií Franka na zdi; a za kanceláří balkón na Landwehr Canal, pár jezevčíků a předčasně zešedivělý admirál, který řekl:ˇ „Rommel chce, abych nasadil nějakého agenta do Káhiry.“…

V kufru byla taky kniha, román v angličtině. Achmed četl lenivě první řádek:ˇ „V noci na dnešek jsem měla znovu sen o Manderley.“ Z knížky vypadl přeložený kus papíru. Achmed ho opatrně zvedl a vrátil zpátky. Knihu zavřel, uložil zpět do kufru a zaklapl ho.ˇˇ

Ishmael stál vedle něho. Zeptal se:ˇ „Měl jsi dlouhou cestu? „…

Achmed přikývl. „Šel jsem z El Agela, v Libyi.“ Ta jména bratranci nic neříkala. „Přišel jsem od moře.“

„Od moře!“

„Ano.“

„Sám?“

„Měl jsem několik velbloudů, když jsem vyrazil.“…

Ishmael byl jat hrůzou:ˇ ani kočovníci nepodnikali tak dlouhé cesty a on sám nikdy moře neviděl. Řekl:ˇ „Ale proč?“

„Má to co dělat s touto válkou.“

„Dvě bandy Evropanů bojují proti sobě kvůli tomu, kdo bude sedět v Káhiře – proč by se o to měli starat synové pouště?“

„Lidé mé matky jsou ve válce,“ řekl Achmed, „Člověk by měl následovat svého otce.“

„A když má otce dva? „…

Ishmael pokrčil rameny. Chápal, že je někdy těžké se rozhodnout.ˇˇ

Achmed zvedl zamčený kufr. „Můžu si ho u tebe nechat?“

„Ano.“ Ishmael ho vzal. „Kdo vyhraje válku?“

„Lidé mojí matky. Jsou to kočovníci – jsou hrdí, krutí a silní. Ovládnou svět.“…

Ishmael se usmál. „Achmede, ty jsi vždycky věřil v pouštního lva.“…

Achmed si vzpomněl:ˇ ve škole se učili, že na poušti byli kdysi lvi, a že několik jich zůstalo skrytých v horách, kde se živili divokými ovcemi, fenky a vysokou. Ishmael mu to nevěřil. Zdálo se, že jejich hádka byla tehdy strašně důležitá a skoro se znesvářili. Achmed se zašklebil. „Pořád věřím v pouštního lva,“ řekl.ˇˇ

Bratranci se na sebe podívali. Už to bylo pět let, co se naposledy viděli. Svět se změnil. Achmed přemýšlel o věcech, které by mu mohl vyprávět:ˇ rozhodující setkání v Bejrútu v roce 1938, cesta do Berlína, velký tah v Istanbulu… Ale nic z toho by jeho bratranci nic neříkalo – a Ishmael asi stejně přemýšlel o svých posledních pěti letech. Přilnuli k sobě už v době, kdy spolu jako chlapci šli na pouť do Mekky, ale nikdy si neměli o čem povídat.ˇˇ

Po chvíli se Ishmael obrátil a vzal kufr do svého stanu. Achmed zašel pro misku s trochou vody. Otevřel další cestovní vak a vytáhl z něj malý kousek mýdla, štětku, zrcátko a břitvu. Zapíchl zrcátko do písku, upravil si ho a začal si odmotávat howli z hlavy.ˇˇ

Pohled na vlastní obličej v zrcátku ho šokoval.ˇˇ

Jeho vysoké jindy čisté čelo bylo pokryto boláky. Oči plné bolesti měly v koutcích spoustu vrásek. Hezké tváře hyzdily neudržované vousy a kůže na velkém orlím nose byla červená a rozpukaná. Otevřel rty plné puchýřků a uviděl, že jeho bílé hezké zuby jsou teď špinavé a plné skvrn.ˇˇ

Rozpěnil štětkou mýdlo a začal se holit.ˇˇ

Postupně se začal objevovat jeho starý obličej. Byl spíš výrazný než hezký a normálně měl, jak zpozoroval v nestřežených okamžicích, lehce rozmařilý výraz; teď byl ale úplně zpustošený. Přinesl si s sebou přes těch několik set mil pouští malou lahvičku vonící pleťové vody, ale teď ji nepoužil, protože věděl, že by to byla nepříjemná vůně. Dal ji malé holčičce, která ho pozorovala; odběhla s ní, dárek ji moc potěšil.ˇˇ

Zanesl vak do Ishmaelova stanu a vystrnadil ženy ven. Svlékl si šaty, které měl na sobě při cestě pouští, oblékl si bílou evropskou košili, proužkovanou vázanku, šedé ponožky a hnědý kostkovaný oblek. Když se pokusil obout si boty, zjistil, že má oteklé nohy:ˇ bylo velice bolestivé nacpat je do nové tvrdé kůže. Nemohl mít ale na sobě evropský oblek a primitivní sandály s gumovou podrážkou, které nosil v poušti. Nakonec boty nařízl zahnutým nožem a nosil je uvolněné.ˇˇ

Chtěl víc:ˇ horkou koupel, ostříhat vlasy, chladivý tišící krém na boláky, hedvábnou košili, zlatý náramek, vychlazenou láhev šampaňského a něžnou přítulnou ženu. Ale na to si bude muset ještě počkat.ˇˇ

Když se vynořil ze stanu, kočovníci na něj hleděli, jako by ho nepoznávali. Zvedl, svůj klobouk a potěžkal dva zbývající kufry; jeden byl těžký, druhý lehký.ˇˇ

Ishmael k němu přistoupil a podal mu láhev na vodu z kozí kůže. Bratranci se objali.ˇˇ

Achmed vytáhl z kapsy saka peněženku a zkontroloval si doklady. Když si prohlížel svůj průkaz, uvědomil si, že kdysi býval Alexandrem Wolffem, věk 34, z Villy les Oliviers, Garden City, Káhira, byznysman, rasa – Evropan.ˇˇ

Nasadil si klobouk, vzal kufry a vyrazil do chladného rozbřesku, aby ušel pouští těch posledních pár mil k městu.ˇˇ

Dlouhá, starobylá cesta karavan, po které šel Wolff od oázy k oáze přes rozlehlou prázdnou poušť a která vedla přes horský průsmyk, konečně splynula s obyčejnou moderní silnicí. Silnice vypadala, jako by bůh namaloval na mapě čáru. Na jedné straně se zvedaly žluté, prašné a neúrodné kopce, zatímco na druhé se rozprostírala bujná bavlníková pole rozdělená zavodňovacími příkopy, takže připomínala šachovnici. Rolníci, sehnutí nad svou úrodou, měli na sobě galabie a košilové šaty z pruhované bavlny namísto těžkopádných ochranných šatů, které nosili kočovníci. Když tak šel na sever a vdechoval vlhký chladný vánek od Nilu a pozoroval přibývající známky městské civilizace, začal se Wolff cítit zase jako člověk. Rolníci roztroušení po okolních polích už přestali vypadat jako dav. Konečně uslyšel motor jakéhosi auta a věděl, že je v bezpečí.ˇˇ

Vozidlo se k němu blížilo od Asijútu, od města. Viděl, jak k němu jede obloukem, a rozpoznal vojenský džíp. Když přijel blíž, zahlédl, že muži uvnitř mají na sobě britské uniformy a uvědomil si, že jednomu nebezpečí unikl a blíží se k jinému.ˇˇ

Po zralé úvaze se uklidnil. Mám plné právo tady být, myslel si. Narodil jsem se v Alexandrii. Jsem národností Egypťan. Mám dům v Káhiře. Všechny mé dokumenty jsou pravé. Jsem zámožný muž, Evropan a německý špión za nepřátelskou frontou…

Džíp se skřípotem zastavil v mraku prachu. Jeden z mužů vyskočil ven. Na každém rameni košile uniformy měl tři látkové hvězdičky – kapitán. Vypadal velice mladě a trochu kulhal.ˇˇ

Kapitán řekl:ˇ „Odkud k čertu jdete? „…

Wolff položil kufry a škubnutím palce ukázal přes rameno. „Na cestě v poušti se mi pokazilo auto.“…

Kapitán přikývl na znamení, že vysvětlení hned přijal:ˇ nikdy by ani jeho, ani někoho jiného nenapadlo, že tento Evropan by sem mohl přijít až z Libye. Řekl:ˇ „Rád bych se podíval na vaše doklady, prosím.“…

Wolff mu je podal. Kapitán je prozkoumal a pak se na něj znovu podíval. Wolff si myslel:ˇ něco se dozvěděli z Berlína a teď po mně jde každý důstojník v Egyptě, nebo od doby, co jsem tady byl naposledy, vyměnili dokumenty a ty moje jsou teď neplatné, nebo „Zdá se, že jsou v pořádku, pane Wolff.“ řekl kapitán. „Jak dlouho už jdete? „…

Wolff si uvědomil, že jeho zpustošený zjev může vyvolat užitečnou účast jiného Evropana. „Od včerejšího odpoledne,“ řekl s únavou, která nebyla vůbec předstíraná. „Trochu jsem zabloudil.“

„Vy jste byl venku celou noc? „ Kapitán si Wolffa lépe prohlédl. „Pane bože, věřím, že ano. Raději byste se měl s námi svézt.“ Obrátil se k džípu. „Desátníku, vezměte pánovy kufry.“…

Wolff otevřel ústa, aby protestoval,– ale pak je zase rychle zavřel. Muž, který šel celou noc, by byl jenom rád, kdyby mu někdo vzal zavazadla. Kdyby odmítl, nejenže by to znehodnotilo jeho příběh, ale ještě by to mohlo obrátit pozornost k zavazadlům. Když bral desátník zavazadla do zadního prostoru džípu, Wolff si s hrůzou uvědomil, že se ani neobtěžoval s tím, aby je zamkl. Jak jsem mohl být tak stupidní, myslel si? Věděl, proč. Byl ještě pořád naladěný na život v poušti, kde máte štěstí, když potkáte nějaké lidi jednou za týden a poslední věc, kterou by vám chtěli udělat, by bylo ukrást rádio, které se musí zapínat do zásuvky. Smysly měl zaměřené na nesprávné věci:ˇ sledoval pohyb slunce, vdechoval vzduch, aby ucítil vodu, měřil vzdálenost, kterou ušel, a pozoroval horizont, jako kdyby hledal osamělý strom, v jehož stínu by si v horkém dnu mohl odpočinout. Teď na to všechno musel zapomenout a místo toho myslet na policisty, dokumenty, zámky a lži.ˇˇ

Rozhodl se, že si bude dávat větší pozor. Nastoupil do džípu.ˇˇ

Kapitán si sedl vedle něj a řekl řidiči:ˇ „Zpátky do města.“…

Wolff se rozhodl, že svůj příběh trochu podepře. Když džíp zahnul na prašné cestě, řekl:ˇ „Nemáte trochu vody?“

„Samozřejmě.“ Kapitán sáhl za sedadlo a vytáhl plechovou láhev pokrytou plstí, jako bývá velká láhev s whisky. Odšrouboval ji a podal Wolffovi.ˇˇ

Wolff pil hltavě, vypil nejméně půl litru. „Díky,“ řekl a vrátil ji.ˇˇ

„Vy jste měl ale žízeň. Není divu. Ach, mimochodem – já jsem kapitán Newman.“ Napřáhl ruku.ˇˇ

Wolff jí potřásl a lépe si muže prohlédl. Byl mladý – hádal mu něco přes dvacet – se svěžím obličejem, chlapeckým čelem a ochotným úsměvem, v jeho chování už ale byla unuděná zralost, kterou brzy získávají bojující muži. Wolff se zeptal:ˇ „Viděl jste nějakou akci?“

„Několik.“ Kapitán Newman se dotkl kolene. „Bojoval jsem v Cyrwnaice, proto mě poslali do tohoto zapadákova.“ Zašklebil se. „Nemůžu upřímně říct, že prahnu po tom dostat se zpátky do pouště, ale dělal bych rád něco užitečnějšího než sloužit stovky mil od bojiště. Jediné boje, které kdy vidíme, jsou mezi křesťany a muslimy ve městě. Odkud máte ten přízvuk? „…

Náhlá otázka, nesouvisející s předchozím, Wolffa překvapila. Určitě to bylo záměrné, myslel si:ˇ kapitán Newman byl bystrý mladý muž. Naštěstí měl Wolff připravenou odpověď. „Moji rodiče byli Búrové, kteří přišli z jižní Afriky do Egypta. Doma se mluvilo afrikánsky a arabsky.“ Znejistěl, nervózní z toho, aby nepůsobil dojmem, že to chce vysvětlovat příliš horlivě, a nezašel tak moc daleko. „Jméno Wolff je původem holandské; já jsem byl pokřtěn Alex po městě, kde jsem se narodil.“…

Vypadalo to, že Newman projevil zájem ze zdvořilosti.ˇˇ

„Co vás sem přivedlo? „…

Wolff byl připraven i na to. „Mám nějaké obchodní záležitosti v několika městech v Horním Egyptě.“ Usmál se. „Rád je překvapuji svými návštěvami.“…

Právě vjížděli do Asijútu. Na egyptské poměry to bylo velké město s továrnami, nemocnicemi, muslimskou univerzitou, známým klášterem a asi šedesáti tisíci obyvateli. Wolff chtěl už už požádat, aby ho vysadili u nádraží, když ho Newman před touto chybou zachránil. „Potřebujete garáž,“ řekl kapitán. „Zavezeme vás k Nasifovi, má odtahový vůz.“…

Wolff s námahou řekl:ˇ „Děkuji.“ Suše polkl. Pořád ještě nemyslel dost jasně a dost soustředěně. Kéž bych se mohl dát dohromady, myslel si; to ta zatracená poušť, ta mě tak zpomalila. Podíval se na hodinky. Mohl si odbýt tu frašku v garáži a stále ještě chytit denní vlak do Káhiry. Myslel na to, co bude dělat. Bude muset jít dovnitř, protože Newman ho bude následovat. Pak vojáci odjedou. Wolff se bude muset zajímat o nějaké náhradní součástky pro své auto nebo něco podobného a pak odejít k nádraží.ˇˇ

Když bude mít štěstí, Nasif a Newman nebudou nikdy porovnávat to, co se dozvěděli o Alexu Wolffovi.ˇˇ

Džíp projížděl rušnými, úzkými ulicemi. Pohled na známé egyptské město Wolffa potěšil:ˇ veselé bavlněné šaty, ženy s ranci na hlavě, příliš úslužní policajti, drsní chlapíci ve slunečních brýlích, malé obchůdky roztroušené po ulicích, potlučená auta a plně naložení osli. Zastavili před řadou zablácených budov. Silnice byla napůl zatarasená starým náklaďákem a zbytky vybrakovaného fiatu. Jakýsi malý chlapec seděl na zemi před vchodem a dělal něco s francouzským klíčem na válci.ˇˇ

Newman řekl:ˇ „Bohužel vás budu muset opustit; to víte, zdvořilostní návštěvy.“…

Wolff mu potřásl rukou. „Byl jste velice laskav.“

„Nerad vás tady tak vysypu,“ pokračoval Newman. „Máte za sebou těžké časy.“ Na chvíli se zamračil, ale pak se mu obličej zase vyjasnil. „Už vím, co udělám – nechám tady s vámi desátníka Coxe, aby se o vás postaral.“…

Wolff řekl:ˇ „Jste moc laskav, ale opravdu –“

Newman ho ale neposlouchal. „Vezměte mu zavazadla, Coxi, a buďte opatrný. Chci, abyste se o něj postaral – a nenechávejte nic na těch černých hubách, jasný?“

„Ano, pane!“ řekl Cox.ˇˇ

Wolff tiše zasténal. Teď se zpozdí ještě víc, než se mu podaří zbavit desátníka. Laskavost kapitána Newmana mu začínala být nepříjemná – byl to snad úmysl?

Wolff a Cox vystoupili. Džíp odjel. Wolff vešel do Nasifovy dílny a Cox ho následoval se zavazadly.ˇˇ

Nasif byl usměvavý mladý muž ve špinavé galabii a zrovna něco dělal s baterií jakéhosi auta při světle olejové lampy. Promluvil na něj anglicky. „Chcete si půjčit prima auťák? Můj bratr má bentley –“

Wolff ho rychle egyptskou arabštinou přerušil. „Porouchalo se mi auto. Prý máte odtahový vůz.“

„Ano. Můžeme hned vyrazit. Kde je vaše auto?“

„Na cestě v poušti, čtyřicet nebo padesát mil odtud. Je to ford. Ale my s vámi nepojedeme.“ Vytáhl peněženku a podal Nasifovi anglickou librovou bankovku. „Až se vrátíte, najdete mě v hotelu Grand u nádraží.“…

Nasif si peníze rychle vzal. „Dobrá! Hned vyjíždím!“…

Wolff úsečně přikývl a otočil se. Když vycházel z dílny s Coxem v patách, přemýšlel o následcích této krátké rozmluvy s Nasifem. Mechanik pojede do‘ pouště s odtahovým vozem a bude hledat jeho auto. Nakonec se vrátí do hotelu Grand, aby přiznal, že ho nenašel. Dozví se, že Wolff odjel. Bude myslet na to, že byl za tento promarněný čas slušně zaplacen, ale to mu nezabrání v tom, aby nejrůznějším lidem, nevyprávěl historku o zmizení forda a jeho řidiče. Pravděpodobně se všechno donese, dříve či později, kapitánu Newmanovi. Newman možná nebude přesně vědět, co si o tom má myslet, ale určitě bude mít pocit, že tady něco nehraje a že by se vše mělo prošetřit.ˇˇ

Wolffovi se hned zhoršila nálada, když si uvědomil, že jeho plán nepozorovaně prchnout do Egypta může selhat.ˇˇ

Bude se s tím muset smířit. Podíval se na hodinky. Pořád má ještě čas, aby chytil vlak. Mohl by se Coxe zbavit v hale hotelu, a jestli si pak pospíší, může si ještě dát něco k jídlu a pití.ˇˇ

Cox byl malý, tmavý muž s jakýmsi venkovským anglickým přízvukem, který Wolff nemohl rozpoznat. Vypadal, že je tak ve Wolffově věku, a protože byl pořád ještě desátníkem, nebyl zřejmě moc bystrý. Když šel s Wolffem přes Midan el-Mahatta, zeptal se:ˇ „Znáte toto město, pane?“

„Už jsem tady byl,“ odpověděl Wolff.ˇˇ

Vešli do Grandu. Se svými šestadvaceti pokoji to byl ten větší ze dvou hotelů ve městě. Wolf se obrátil na Coxe:ˇ „Děkuji vám, desátníku. Myslím, že se můžete vrátit ke své práci.“

„Nemusím spěchat, pane,“ odpověděl Cox. „Zanesu vám zavazadla nahoru.“

„Určitě tady mají nosiče –“

„Já bych jim na vašem místě nevěřil, pane.“…

Situace stále více připomínala nějaký špatný sen nebo frašku, ve které ho lidé s dobrým úmyslem nutili chovat se kvůli jedné malé lži stále nesmyslněji. Znovu začal přemítat, jestli to všechno byla náhoda, a náhle ho napadlo něco hodně absurdního – že zřejmě všechno věděli a prostě si s ním hráli.ˇˇ

Přestal nad tím uvažovat a snažil se mluvit s Coxem co možná nejzdvořileji:ˇ „Děkuji.“…

Obrátil se k pultu a požádal o pokoj. Znovu se podíval na hodinky; zbývalo mu patnáct minut. Rychle vyplnil formulář, uvedl vymyšlenou adresu v Káhiře – bylo možné, že kapitán Newman zapomněl pravou adresu z jeho dokumentů a Wolff nechtěl zanechat žádnou stopu.ˇˇ

Nubijský portýr je vedl nahoru do pokoje. Wolff mu dal u dveří spropitné. Cox položil kufry na postel.ˇˇ

Wolff vytáhl peněženku; Cox možná taky čeká spropitné.ˇˇ

„Nu, desátníku,“ začal, „moc jste mi pomohl –“

„Pomůžu vám ještě vybalit, pane,“ řekl Cox. „Kapitán říkal, abych nic nenechával na těch černejch hubách.“

„Ne, děkuji vám,“ řekl pevně Wolff. „Chci si hned lehnout.“

„Jděte si lehnout,“ trval na svém velkomyslně Cox. „Budu s tím za chvíli –“

„Neotvírejte to!“…

Cox zvedal víko kufru. Wolff rychle sáhl do saka a myslel si Zatracenej chlap a To mně byl čert dlužen a Měl jsem to zamknout a Podaří se mi to udělat tiše? Malý desátník zíral na úhledné svazky nových anglických bankovek, které zaplňovaly malý kufřík. Řekl:ˇ „Ježíši Kriste, vy jste ale v balíku!“ Když Wolff vykročil vpřed, napadlo ho, že Cox možná ještě nikdy v životě tolik peněz pohromadě neviděl. Cox se začal otáčet a přitom říkal:ˇ „Co chcete s tím vším –“ Wolff vytáhl ten zatracený beduínský nůž. Zaleskl se mu v ruce, když se podíval Coxovi do očí. Cox couvl a otevřel ústa k výkřiku; a pak čepel, ostrá jako břitva, zajela hluboko do měkkého masa jeho krku a výkřik strachu se rozplynul do krvavého bublání. Pak skonal; a Wolff necítil nic, jenom zklamání.……

2.…

Byl květen a vál chamís, horký prašný vítr z jihu. William Vandam stál pod sprchou a měl depresi z vědomí, že toto je jediná chvíle během dne, kdy může cítit chlad. Zastavil vodu a rychle se usušil. Tělo měl celé polámané. Předchozí den hrál kriket, poprvé zase po několika letech. Generální zpravodajská služba zorganizovala zápas, kde proti nim hráli doktoři z polní nemocnice – vyzvědači a mastičkáři, jak se jim říkalo – a Vandam, který chytal na čáře, byl úplně na roztrhání, jak je honili po celém hřišti. Teď musel přiznat, že nebyl v dobré kondici. Džin mu ubral na síle, cigarety zkrátily dech a měl moc starostí, než aby se mohl soustředit na hru tak, jak si to vyžadovala.ˇˇ

Zapálil si cigaretu, rozkašlal se a pak se začal holit. Vždycky při holení kouřil – byl to jediný způsob, o kterém věděl, jak se zbavit nudy z nevyhnutelných denních povinností. Před patnácti lety přísahal, že si nechá růst vousy, jakmile odejde z armády, ale v armádě byl pořád.ˇˇ

Oblékl se do všední uniformy:ˇ těžké sandály, ponožky, bavlněné safari a khaki krátké kalhoty se záložkami, které se mohly spustit a zapnout pod koleny jako ochrana proti moskytům. Nikdo je ale nepoužíval a mladší důstojníci si je obyčejně uřízli, protože vypadaly směšně.ˇˇ

Vedle postele stála na zemi prázdná láhev od džinu. Vandam se na ni podíval, a pocítil znechucení sám nad sebou:ˇ bylo to poprvé, co si tu zatracenou flašku vzal do postele. Zvedl ji, zašrouboval a hodil do koše na odpadky. Pak sešel dolů.ˇˇ

Gaafar byl v kuchyni a dělal čaj. Vandamův sluha byl starší Kopt s pleší, štrachavou chůzí a přáním být anglickým vrchním sluhou. Tím nikdy být nemohl, ale měl v sobě určitou důstojnost a byl čestný. Vandam věděl, že tyto vlastnosti nejsou mezi egyptskými domácími sluhy běžné.ˇˇ

Vandam se zeptal:ˇ „Je Billy nahoře?“

„Ano, pane, hned přijde dolů.“…

Přikývl. Na kamnech bublala malá pánev s vodou. Dal do ní vařit vajíčka a nastavil budík. Ukrojil dva krajíce typického anglického chleba a udělal toasty. Namazal je máslem, nakrájel na plátky, z vody vytáhl vajíčka a usekl jim špičky.ˇˇ

Billy přišel do kuchyně a řekl:ˇ „Dobré ráno, tati.“…

Vandam se na svého desetiletého syna usmál. „Dobré. Snídaně je na stole.“…

Chlapec se pustil do jídla. Vandam se posadil naproti němu se šálkem čaje a pozoroval ho. Billy vypadal poslední dobou po ránu často unaveně. Kdysi při snídani jen kvetl. Spatně spával? Anebo se prostě jeho metabolismus začal podobat metabolismu dospělých? Možná to bylo způsobeno tím, že byl dlouho vzhůru, když četl při baterce pod peřinou detektivky.ˇˇ

Lidé říkali, že Billy je otci podobný, ale Vandam žádnou podobu neviděl. Něco měl i z matky:ˇ šedé oči, hebkou pleť a jemně pohrdavý výraz, který se mu objevoval ve tváři, kdykoliv ho něco rozzlobilo.ˇˇ

Vandam vždycky připravoval snídani pro svého syna. Sluha byl samozřejmě schopný se o Billyho dobře postarat a většinu času to také dělal, ale Vandam měl tento malý rituál rád. Často to bývala jediná chvíle, kdy byli s Billym za celý den spolu. Moc nemluvili –Billy jedl a Vandam kouřil – ale nevadilo jim to:ˇ důležité bylo, že byli na začátku každého dne chvíli spolu.ˇˇ

Po snídani si Billy vyčistil zuby a Gaafar mezitím vytáhl ven motorku. Billy se vrátil se školní čepicí na hlavě a Vandam si nasadil tu svou od uniformy. A tak jako každý den, oba zasalutovali. Billy řekl:ˇ „Dobře, pane – pojďme vyhrát válku.“…

A tak šli.ˇˇ

Kancelář majora Vandama byla v Gray Pillars, jedné ze skupin budov obehnaných plotem s ostnatým drátem, jež tvořily hlavní ústředí Středního východu. Když tam přišel, na stole ležela zpráva o jednom případu. Sedl si, zapálil cigaretu a začal číst.ˇˇ

Zpráva přišla z Asijútu, tři sta mil na jih, a Vandam nejdřív nechápal, proč byla určena pro zpravodajskou službu. Hlídka vzala nějakého evropského stopaře, který později zavraždil kteréhosi desátníka nožem. Tělo bylo objeveno minulou noc, téměř okamžitě poté, co se zjistilo, že se desátník pohřešuje, ale až několik hodin po jeho smrti. Muž, který odpovídal popisu vraha, si koupil na nádraží lístek do Káhiry, ale než se tělo našlo, vlak do Káhiry přijel a vrah zmizel ve městě.ˇˇ

Ani stopa po nějakém motivu.ˇˇ

Egyptské policejní síly a britské vojenské síly už budou vyšetřovat v Asijútu a jejich kolegové v Káhiře se budou stejně jako Vandam dozvídat detaily dnes ráno. Z jakého důvodu se tím má zabývat zpravodajská služba?

Vandam se zamračil a opět se zamyslel. Evropanovi zastaví v poušti. Říká, že se mu polámalo auto. Ubytuje se v hotelu. Tu noc je nalezeno tělo vojáka v hotelovém pokoji.ˇˇ

Proč?

Vandam šel k telefonu a zavolal Asijút.ˇˇ

Trvalo chvíli, než vojenská telefonní centrála našla kapitána Newmana. Nakonec se jí to podařilo a on přišel k telefonu.ˇˇ

Vandam řekl:ˇ

„Vypadá to, jako kdyby ten desátník na něco přišel… přišel na něco, na co neměl.“

„To mě taky napadlo, pane,“ řekl Newman. Jeho hlas zněl mladě. „Proto jsem taky poslal zprávu na zpravodajskou službu.“

„Uvažujete správně. Řekněte mi, jaký máte dojem z toho muže?“

„Byl to vysokej chlapík – –“

„Váš popis tady mám –– šest stop, 75 kilo, tmavé vlasy a oči –– ale to mi nic neříká o tom, jaký je.“

„Rozumím. No, abych byl upřímný, nejdřív jsem ho ani v nejmenším nepodezíral. Vypadalo to, že je v pořádku, což odpovídalo jeho příhodě o polámaném autě na cestě v poušti, a nehledě na to, vypadal jako poctivý člověk:ˇ běloch, slušně oblečený, celkem dobře mluvil, s přízvukem – řekl, že je holandský nebo spíš afrikánský. Jeho doklady byly v naprostém pořádku –stále jsem ještě přesvědčený o tom, že byly pravé.“

„Ale?…“

„Řekl, že má nějaké obchodní záležitosti v Horním Egyptě.“

„Celkem pravděpodobné.“

„Ano, ale nezapůsobil na mě jako typ lidí, kteří tráví celý svůj život tím, že investují do několika obchodů, malých továren a bavlnářských farem. Vypadal spíš na kosmopolitu, kdyby měl peníze na investice, určitě by byly u nějakého londýnského makléře nebo ve švýcarské bance. Prostě to nebyl žádný troškař… Je to velice mlhavé, ale víte, co tím myslím?“

„Samozřejmě.“ Znělo to chápavě, pomyslel si Vandam. Co dělal v zastrčeném Asijútu?

Newman pokračoval:ˇ „A pak mě napadlo, že se prostě jen tak objevil v poušti a já jsem vlastně ani nevěděl, odkud mohl přijít… tak jsem řekl ubohému starému Coxovi, aby s ním zůstal pod záminkou, že mu chci pomoct, abych se ujistil, že nepráskne do bot před tím, než se nám podaří jeho příběh prošetřit. Měl jsem ho samozřejmě zadržet, ale abych byl úplně upřímný, pane, v té době jsem měl jen velice nepatrné podezření – –“

„Nemyslím si, že vám někdo může dávat vinu, kapitáne,“ řekl Vandam. „Udělal jste dobře, že jste si zapamatoval jméno a adresu z dokladů. Alex Wolff, Villa les Oliviers, Garden City, je to správně?“

„Ano, pane.“

„Dobrá, dejte mi zprávu, když bude u vás něco nového, ano?“

„Ano, pane.“ Vandam zavěsil.ˇˇ

Newmanovo podezření se shodovalo s jeho vlastním tušením, které se ho v souvislosti s touto vraždou zmocňovalo. Rozhodl se, že si promluví se svým bezprostředním nadřízeným. Odešel z kanceláře a zprávu o případu si vzal s sebou.ˇˇ

Generální štáb zpravodajské služby byl řízen brigadýrem s hodností ředitele vojenské zpravodajské služby. RVZS měl dva zástupce – ZŘVZS (O) – pro operační oddělení – ZŘVZS (ZS) – pro zpravodajskou službu. Zástupci byli plukovníci. Vandamův šéf, podplukovník Bogge, patřil pod ZŘVZS (ZS). Bogge byl odpovědný za osobní bezpečnost a většinu svého času trávil řízením cenzurního aparátu. Zabýval se zabezpečením informací před průnikem na veřejnost jiným způsobem než dopisy. On a jeho muži měli několik set agentů v Káhiře a Alexandrii; ve většině klubů a barů byli číšníci, kteří pro něho pracovali, měl informátory mezi domácími zaměstnanci důležitých arabských politiků, pro Vandama pracoval sluha krále Farúka a rovněž nejbohatší zloděj v Káhiře. Zajímal se o to, kdo příliš mluví a kdo naslouchá. Mezi posluchači byli jeho hlavním cílem arabští nacionalisté. Zdálo se ale pravděpodobné, že tajemný muž z Asijútu by mohl být jiným druhem hrozby.ˇˇ

Vandamova prozatímní vojenská kariéra byla charakterizována jedním skvělým úspěchem a jedním velkým selháním. Selhání se událo v Turecku. Rašíd Alí tam utekl z Iráku. Němci jej chtěli odtud dostat a použít na propagandu; Britové ho chtěli držet v ústraní a Turci, střežící si svou neutralitu, nechtěli nikoho urazit. Vandamovou starostí bylo dohlédnout, že Alí zůstane v Istanbulu, ale Alí si vyměnil šaty s jedním německým agentem a vyklouzl ze země Vandamovi před nosem. O několik dnů později pronášel propagandistické řeči ke Střednímu východu v nacistickém rozhlase.ˇˇ

Vandam sám se dostal do Káhiry. Londýn mu sdělil, že došlo k velkému úniku informací a po třech měsících horlivého vyšetřování Vandam objevil, že starší americký diplomat poslal do Washingtonu ne příliš bezpečně zakódovanou zprávu. Díky Vandamovi byl kód změněn a únik informací se zastavil. Úspěch byl završen povýšením Vandama na majora. Kdyby byl civilistou nebo dokonce vojákem v mírové době, byl by na svůj triumf hrdý a s neúspěchem by se smířil. Říkával by:ˇ „Jednou člověk vyhraje, jednou prohraje.“ Ale ve válce chyba důstojníka zabíjí lidi. Následkem aféry Rašída Alího byl zavražděn jeden agent, žena, což si Vandam nedokázal odpustit.ˇˇ

Zaklepal na dveře podplukovníka Boggeho a vešel dovnitř. Reggie Bogge byl malý, statný muž, něco přes padesát, s neposkvrněnou uniformou a napomádovanými vlasy. Nervózně pokašlával vždy, když nevěděl, co přesně říct, což bývalo často. Seděl za obrovským vyřezávaným stolem – větším, než měl jeho ředitel – a probíral se věcmi, které měl na něm rozložené. Vždycky raději mluvil než pracoval, a tak pokynul Vandamovi, aby se posadil na židli. Zvedl jasně červený kriketový míček a začal si ho přehazovat z ruky do ruky. „Včera jste hrál dobře,“ řekl.ˇˇ

„Vy jste taky nebyl špatný,“ řekl Vandam. Byla to pravda:ˇ Bogge byl jediný slušný hráč v týmu zpravodajské služby a jeho pomalé falšované míče se proměnily během 42 kol ve 4 branky. „Ale vyhrajeme válku?“

„Obávám se, že máme zatraceně špatné zprávy.“ Ranní porada se ještě nekonala, ale Boggemu se informace vždycky donesly ještě před ní. „Očekávali jsme, že Rommel hned zaútočí na Gazala Line. Měli jsme to vědět lépe – společníci nikdy nejednají čestně. Obešel naše jižní křídlo, zabral sedmé obrněné ústředí a zajal generála Messervyho.“…

Byl to strašně známý příběh a Vandam se náhle začal cítit unavený. „Takový masakr.“

„Naštěstí se mu nepodařilo proniknout až na pobřeží, takže divize na Gazala Line nebyly izolované. Přesto…“

„Přesto, kdy ho zastavíme?“

„O moc dál se nedostaneme.“ Byla to hloupá poznámka:ˇ Bogge se prostě nechtěl přidat ke kritice generálů. „Co tam máte? „…

Vandam mu podal zprávu o případu. „Navrhuji, abych si to vzal sám na starost.“…

Bogge si přečetl papír a pak bezvýrazně vzhlédl. „Nevidím v tom žádný smysl.“

„Vypadá to na nějaké odhalení.“

„Eh?“

„Pro vraždu neexistuje žádný motiv, takže se musíme jenom dohadovat,“ vysvětloval Vandam. „Je tady jedna možnost:ˇ stopař nebyl tím, za koho se vydával a desátník na to přišel, takže proto pak stopař desátníka zabil.“

„Že nebyl tím, za koho se vydával – myslíte, že to byl špión? „ Bogge se zasmál. „Jak si myslíte, že se dostal do Asijútu – padákem? Nebo pěšky? „…

To byl právě ten problém vysvětlovat něco Boggeovi, myslel si Vandam:ˇ musel každou myšlenku zesměšnit, což byla ubohá náhražka za to, že on sám nic nevymyslel.ˇˇ

„Není možné, aby se tam proplížilo nějaké malé letadlo. A ani není možné přejít poušť.“ Bogge hodil zprávu přes veliký stůl.ˇˇ

„Podle mě je to velice nepravděpodobné,“ řekl. „Neztrácejte s tím čas.“

„Dobře, pane.“ Vandam zvedl zprávu ze země a potlačil přitom nával bezmocného vzteku. Rozhovor s Boggeem se vždycky stal soutěží kdo z koho a bylo moudré se jí nezúčastňovat. „Požádám policii, aby nás o svém postupu informovala – kopie zpráv a tak dále, jen pro založení.“

„Ano.“ Bogge nikdy neodmítal, aby mu lidé posílali kopie na založení:ˇ umožňovalo mu to strkat nos do věcí, aniž by měl nějakou odpovědnost. „Poslouchejte, což si tak zahrát kriket? Všiml jsem si, že tam měli včera sítě a pálky. Rád bych dostal náš tým do formy a uspořádal nějaké zápasy.“

„Dobrý nápad.“

„Popřemýšlejte, jestli byste mohl něco zorganizovat, ano?“

„Ano, pane.“ Vandam vyšel ven. Na cestě zpátky do své kanceláře přemýšlel, kde se stala chyba ve vedení britské armády, že mohla povýšit na podplukovníka takového muže s prázdnou hlavou, jakým byl Reggie Bogge. Vandamův otec, za první světové války desátník, rád říkával, že britští vojáci byli „lvi vedení osly.“ Někdy si Vandam myslel, že je to stále ještě pravda. Ale Bogge nebyl pouze hloupý. Rozhodoval se špatně, protože nebyl dost chytrý na to, aby se rozhodoval dobře. Většinou byla jeho rozhodnutí špatná a Vandamovi se zdálo, že hrál nějakou jinou hru, v níž se snažil vypadat dobře a být něco víc než ostatní. Prostě něco na ten způsob a Vandam do toho neviděl..ˇˇ

Pozdravila ho žena v bílém nemocničním plášti a on jí bezmyšlenkovitě odpověděl. Zeptala se:ˇ

„Major Vandam, že? „…

Zastavil se a podíval se na ni. Včera sledovala kriketový zápas a teď si i vzpomněl na její jméno. „Doktorka Abuthnotová,“ řekl. „Dobré ráno.“ Byla to vysoká, chladná žena, přibližně jeho věku. Vzpomněl si, že je chirurgem – dost neobvyklé pro ženu, zvlášť během války – a že měla hodnost kapitána.ˇˇ

„Včera jste hrál dobře.“…

Vandam se usmál. „A dnes kvůli tomu trpím. Ale bavil jsem se.“

„Já taky.“ Měla nízký, jasný hlas a velkou dávku sebedůvěry. „Uvidím vás v pátek?“

„Kde?“

„Na recepci Svazu.“

„Ach.“ Anglickoegyptský svaz, klub pro znuděné Evropany, se občas snažil ospravedlnit své jméno tím, že pořádal recepci pro egyptské hosty. „Rád bych. V kolik hodin?“

„V pět, na čaji.“…

Vandama to zajímalo z čistě profesionálního hlediska:ˇ nabízela se příležitost, při níž by Egypťané mohli sehnat nějaké služební klepy; ty někdy obsahovaly informace užitečné pro nepřátele. „Přijdu,“ řekl.ˇˇ

„Výborně. Uvidíme se tam.“ Obrátila se. „Těším se,“ řekl Vandam jejím zádům. Díval se, jak odchází a přemýšlel, co má pod nemocničním pláštěm. Byla upravená, elegantní a rozvážná:ˇ připomínala mu jeho ženu.ˇˇ

Vešel do své kanceláře. Nehodlal zorganizovat žádný kriketový zápas a ani zapomenout na vraždu v Asijútu. Bogge mohl jít ke všem čertům. Vandam půjde pracovat.ˇˇ

Nejdříve mluvil znovu s kapitánem Newmanem a řekl mu, aby co nejvíce rozšířil popis Alexe Wolffa.ˇˇ

Zavolal egyptské policii a ujistil se, že dnes budou prohlížet hotely a hotýlky v Káhiře.ˇˇ

Spojil se s oblastní bezpečností, jednotkou předválečných obranných sil a požádal je, aby po několik dnů zesílili kontrolu dokladů na místě.ˇˇ

Řekl britskému pokladníkovi s hodností generála, aby se zaměřil na kontrolu falešných peněz.ˇˇ

Poradil telegrafní výzvědné službě, aby si dávala pozor na novou místní vysílačku; a pak chvíli přemýšlel o tom, jak by bylo užitečné, kdyby vojenští vědci někdy rozlouskli problém, jak lokalizovat rádio záznamem jeho vysílání.ˇˇ

Nakonec pověřil jednoho svého seržanta, aby zašel do každého obchodu s rádii v jižním Egyptě – mnoho jich tam nebylo – a požádal je, aby mu řekli o jakémkoliv prodeji náhradních součástek a vybavení, které mohly být použity na výrobu nebo opravu vysílače.ˇˇ

Pak šel do Villy les Oliviers.ˇˇ

Dům dostal své jméno po malém parku naproti přes ulici, kde byl teď v plném květu olivový lesík shazující bílé okvětní lístky jako prach na suchou, hnědou trávu.ˇˇ

Byl obehnán vysokou zdí, přerušenou těžkými vyřezávanými vraty. Vandam se opřel o výzdobu, přelezl vrata a seskočil na druhé straně do velkého dvora. Okolní obílené zdi byly zašpiněné a umouněné, okna v nich byla zatemněna okenicemi. Šel doprostřed dvora a podíval se na kamennou fontánu. Světle zelená ještěrka tam přeskočila suchou misku.ˇˇ

Na tomto místě už aspoň rok nikdo nebydlel.ˇˇ

Vandam otevřel okenici, rozbil skleněnou tabulku a prostrčil dovnitř ruku, aby otevřel okno; pak přelezl přes okenní římsu.ˇˇ

Dům vůbec nevypadal, že by patřil nějakému Evropanovi, přemýšlel, když procházel tmavými chladnými pokoji. Na zdech nebyly žádné reprodukce s loveckou tématikou, žádné úhledné řady románů se světlými obaly od Agathy Christie a Dennise Wheatleyho, žádná trojdílná souprava dovezená od Maples nebo Harrods. Místo toho se zde nacházely velké polštáře a nízké stolky, ručně tkané koberce a na zdech gobelíny.ˇˇ

Nahoře objevil zamčené dveře. Trvalo to tři čtyři minuty, než se mu je podařilo kopnutím otevřít. Za nimi se skrývala pracovna.ˇˇ

Pokoj byl čistý a uklizený, s několika kusy poněkud luxusního nábytku:ˇ širokým nízkým gaučem pokrytým sametem, ručně vyřezávaným stolkem, třemi starými lampami stejné barvy, houní z medvědí kůže, krásně vykládaným psacím stolem a koženou židlí.ˇˇ

Na stole ležel telefon, čistá bílá podložka, pero s držadlem ze slonoviny a vyschlý kalamář. V zásuvce stolu našel Vandam zprávy společnosti ze Švýcarska, Německa a Spojených států. Jemně tepaná měděná kávová souprava zachytávala prach na malém stolku. Na polici za stolem byly knihy v několika jazycích:ˇ francouzské romány z 19. století, menší oxfordský slovník, svazek, který podle Vandama obsahoval asi arabskou poezii s erotickými ilustracemi a bible v němčině.ˇˇ

Nikde žádné osobní dokumenty.ˇˇ

Nikde žádné dopisy.ˇˇ

V celém domě ani jediná fotografie.ˇˇ

Vandam se posadil na měkkou koženou židlí za stolem a rozhlédl se po pokoji. Byl to mužský pokoj, domov kosmopolitního intelektuála, muže, který byl na jedné straně pečlivý, precizní a pořádný, a na straně druhé citlivý a smyslný.ˇˇ

Vandam byl zmatený.ˇˇ

Evropské jméno, úplně arabský dům. Brožura o investicích do obchodu se strojním zařízením, knížka arabských veršů. Stará konvice na kávu a moderní telefon. Množství informací o charakteru, ale ani jediná stopa, která by mohla pomoci najít muže.ˇˇ

Pokoj byl pečlivě uklizený.ˇˇ

Měly by tady být nějaké výpisy z banky, účty od řemeslníků, křestní list a poslední vůle, milostné dopisy a fotografie rodičů a dětí. Muž všechny tyto věci sebral a odnesl je pryč a nezanechal po sobě žádnou stopu své identity, jako kdyby věděl, že sem jednoho dne někdo přijde a bude ho hledat.ˇˇ

Vandam řekl nahlas:ˇ „Alexi Wolffe, kdo jsi? „…

Vstal ze židle a odešel z pracovny. Prošel domem a přes horký, zaprášený dvůr. Přelezl zpátky a seskočil na ulici. Naproti přes ulici seděl ve stínu olivového stromu Arab v zeleně pruhované galabii a lhostejně ho sledoval. Vandam necítil žádnou potřebu mu vysvětlovat, že vnikl do domu ze služebních důvodů:ˇ uniforma britského důstojníka byla dostatečnou autoritou pro cokoliv v tomto městě. Myslel na další informační zdroje, ve kterých by mohl hledat údaje o majiteli tohoto domu:ˇ městské záznamy jako takové, místní obchodníci, kteří sem mohli přivážet své zboží, když tady ještě někdo bydlel, snad i sousedi. Nasadil by na to dva ze svých mužů a řekl Boggemu nějakou historku, kterou by to všechno zahalil. Nasedl na motorku a dupl na plyn. Motor nadšeně zařval a Vandam odjel.……

3.…

Plný vzteku a zoufalství seděl Wolff před svým domem a díval se za odjíždějícím britským důstojníkem.ˇˇ

Pamatoval si dům z doby, kdy byl ještě chlapec, plný hovoru, smíchu a života. Tady vedle velkých vyřezávaných vrat vždycky býval hlídač, černý obr z jihu, seděl na zemi a byl lhostejný k horku. Každé ráno recitoval na dvoře zbožný muž, starý a téměř slepý, kapitolu z Koránu. Muži z rodiny sedávali v chládku podloubí na třech stranách na nízkých gaučích a kouřili vodní dýmky, zatímco mladí sluhové přinášeli kávu v konvicích s vysokými hrdly. Další černý hlídač stál u dveří k harému, za kterými se nudily a tloustly ženy. Dny byly dlouhé a teplé, rodina bohatá a děti měly volnost.ˇˇ

Britský důstojník v krátkých kalhotách a na motorce, s arogantním obličejem a slídivýma očima, jež skrýval stín špičaté vojenské čepice, se vloupal dovnitř a znesvětil tak Wolffovo dětství. Wolff si přál, aby mu mohl pořádně vidět do obličeje, protože by ho jednoho dne rád zabil.ˇˇ

Myslel na toto místo celou svou cestu. V Berlíně, Tripolisu a El Agela, v bolesti a vyčerpání, když přecházel pouští, ve strachu a spěchu při útěku z Asijútu, vila vždycky představovala bezpečí, místo k odpočinku; zde se na konci své cesty chtěl dát do pořádku. Těšil se, jak si lehne do postele, jak bude na dvoře srkat kávu a jak si do velké postele přivede ženy.ˇˇ

Teď bude muset jít pryč a nevracet se.ˇˇ

Zůstal venku celé ráno, střídavě se procházel po ulici a seděl pod olivovými stromy, jen pro případ, kdyby si snad kapitán Newman zapamatoval adresu a poslal někoho, aby prohledal dům; a z opatrnosti si dopředu koupil galabii, protože věděl, že kdyby někdo přišel, bude hledat Evropana, ne Araba.ˇˇ

Byla chyba, že ukazoval pravé dokumenty. Teď už bylo pozdě. Problémem bylo, že nedůvěřoval abwehrským padělkům. Při setkání a práci s jinými špióny slýchával strašné příhody o hrubých a viditelných chybách v dokumentech, vyrobených německou zpravodajskou službou:ˇ fušérský tisk, papír podřadné kvality, dokonce chyby v běžných anglických slovech. Ve škole pro špióny, kam ho poslali na rádiový a šifrový kurz, se proslýchalo, že každý policista v Anglii ví, že určitá série číslic na dokumentech určuje německého špióna.ˇˇ

Wolff vážil pro a proti a pak zvolil to, co se mu zdálo méně riskantní. Udělal chybu a teď neměl kam jít.ˇˇ

Zvedl se, vzal kufry a odcházel.ˇˇ

Myslel na svou rodinu. Jeho matka a nevlastní otec byli mrtví, ale v Káhiře měl tři nevlastní bratry a nevlastní sestru. Bylo by pro ně těžké, aby ho ukryli. Budou vyslýcháni, jen co Britové zjistí totožnost majitele vily, což může být už dnes; a i kdyby kvůli němu lhali, služebnictvo by určitě mluvilo. Mimoto jim nemůže úplně důvěřovat, protože když mu umřel nevlastní otec, Alex jako nejstarší syn dostal dům spolu s podílem zděděného majetku, i když byl Evropan a spíš adoptivní než vlastní syn. Následovalo trochu hořkosti a taky nějaká jednání s právníky; Alex byl neústupný a ostatní mu to nikdy neodpustili.ˇˇ

Uvažoval o tom, že by se ubytoval v hotelu Shepheard. Naneštěstí o tom zcela určitě uvažovala policie taky:ˇ v hotelu už budou mít v této době popis vraha z Asijútu. Ostatní větší hotely ho dostanou brzo. Zbyly ještě penziony. Jestli už i tam byli varováni, to záleželo na tom, jak chtěla být policie důkladná. Protože s tím mají co dělat Britové, policie se může cítit povinna pracovat precizně. Nicméně majitelé malých hotýlků byli často příliš zaměstnáni na to, aby vyhověli slídivým policajtům.ˇˇ

Opustil Garden City a namířil si to do středu města. Ulice byly ještě rušnější a hlučnější než v době, kdy z Káhiry odešel. Bylo tu nespočetně uniforem – nejen britských, ale i australských, novozélandských, polských, jugoslávských, palestinských, indických a řeckých. Štíhlé a drzé egyptské dívky v bavlněných šatech a s těžkými šperky úspěšně soutěžily se svými červenolícími a sklíčenými evropskými protějšky. Wolffovi se zdálo, že mezi staršími ženami už bylo méně těch, které nosily tradiční černé šaty a závoje. Muži se stále ještě zdravili mezi sebou tím samým nevázaným způsobem, kdy rozpřáhli ruce, hlasitě si plácli a třásli si jimi alespoň minutu nebo dvě. Přitom se uchopili levýma rukama za ramena a rozčileně mluvili. Žebráci a podomní obchodníci byli venku ve velkém počtu a těžili z přílivu naivních Evropanů. Ve své galabii byl Wolff v bezpečí, ale cizinci byli obtěžováni mrzáky, ženami s dětmi pokrytými mouchami, kluky v lesknoucích se botách a muži, kteří prodávali všechno od druhořadých žiletek až po velká plnicí pera se zaručenou zásobou inkoustu až na šest měsíců.ˇˇ

Doprava byla horší.ˇˇ

Pomalé, zavšivené tramvaje byly přecpané více než kdy jindy cestujícími přilepenými riskantně na vnější straně tramvaje, namačkanými v kabině řidiče a sedícími se zkříženýma nohama na střeše. Autobusy a taxíky nebyly o moc lepší:ˇ zdálo se, že je tu nedostatek náhradních dílů, protože mnoho těchto aut mělo rozbitá okna, píchlé pneumatiky, porouchané motory a chyběla jim světla nebo stěrače na předních sklech. Wolff viděl dva taxíky – starší morris a ještě starší packard – které s konečnou platností dojezdily a teď byly taženy osly. Jediná slušná auta byly obrovské americké limuzíny bohatých pašů a ojedinělé předválečné anglické austiny. S motorovými vozidly nerovně soutěžily gharry tažené koňmi, vozíky s mulami a zvířata – velbloudi, ovce a kozy – jejich přítomnost byla v centru města zakázána nejporušovanějším paragrafem egyptského zákoníku.ˇˇ

A hluk – Wolff na ten hluk zapomněl.ˇˇ

Tramvaje neustále zvonily. V dopravní zácpě stále houkala auta, a když nebylo na co houkat, houkala ze zásady. Aby nezůstali pozadu, řidiči vozíků a velbloudů ječeli, co jim síly stačily. V mnoha obchodech a kavárnách se hrála arabská muzika z levných rádií, která byla puštěna naplno. Pouliční prodavači pořád vykřikovali a chodci je odháněli. Psi štěkali a na obloze křičeli kroužící luňáci. Občas to všechno bylo přehlušeno řevem letadla.ˇˇ

Toto je moje město, myslel si Wolff; tady mě chytit nemůžou.ˇˇ

Byl tady asi tucet dobře známých penzionů, které poskytovaly služby různým národnostem:ˇ Švýcarům, Rakušanům, Němcům, Dánům a Francouzům. Myslel na ně a pak je zamítl jako příliš nápadné. Nakonec si vzpomněl na levnou ubytovnu, kterou vedly jeptišky v Bulaqu, v přístavní oblasti. Byla určena hlavně pro námořníky, kteří připluli po Nilu na parních vlečných lodích a menších plachetnicích naložených bavlnou, uhlím, papírem a kamením. Wolff si mohl být jist, že tam nebude okraden, nakažen ani zavražděn a nikoho by nenapadlo, aby ho tam hledal.ˇˇ

Jak se blížil k hotelové oblasti, ulice byly trochu klidnější, ale jen trochu. Řeku neviděl, jen občas zahlédl mezi skrčenými domy vysokou trojúhelníkovou plachtu nějaké menší plachetnice.ˇˇ

Ubytovna byla velká, chátrající budova, která kdysi bývala vilou jakéhosi paši. Teď měla nad obloukem vchodu bronzový krucifix. Před budovou zalévala černě oblečená jeptiška malý záhonek květin. Skrz oblouk viděl Wolff chladnou tichou chodbu. Ušel dnes se svými těžkými kufry několik mil:ˇ těšil se, že si odpočine.ˇˇ

Z ubytovny vyšli dva egyptští policisté.ˇˇ

Wolff letmým pohledem zaznamenal široké kožené pásy, nezbytné sluneční brýle a vojenský sestřih. Srdce mu pokleslo. Obrátil se k mužům zády a začal mluvit s jeptiškou francouzsky.ˇˇ

„Dobrý den, sestro.“…

Zvedla hlavu od zalévání a usmála se. „Dobrý den.“ Byla neuvěřitelně mladá. „Přejete si ubytování?“

„Ubytování ne. Jen vaše požehnání.“…

Dva policisté se přibližovali a Wolff si napjatě připravoval odpovědi pro případ, že by se ho na něco zeptali a přitom uvažoval, který směr by zvolil, kdyby musel začít utíkat; pak přešli a bylo slyšet, že debatují o koňských dostizích.ˇˇ

„Bůh vám žehnej,“ řekla jeptiška.ˇˇ

Wolff jí poděkoval a odcházel. Bylo to horší, než si uměl představit. Policie už musí kontrolovat všude. Bolely ho už nohy a ruce od vláčení zavazadel. Byl zklamaný a taky trochu rozhořčený, protože všechno v tomto městě vždy podléhalo náhodě, ale přesto se zdálo, že byli v pohotovosti jen kvůli němu. Obrátil se zpátky a namířil si to zase ke středu města. Začal se cítit jako v poušti, jako kdyby pořád šel a nikam se nemohl dostat.ˇˇ

V dálce uviděl známou vysokou postavu:ˇ Husseina Fahmyho, starého přítele ze školy. Wolff byl na chvíli ochromen. Hussein by ho určitě k sobě vzal a možná by mu i mohl věřit; ale měl ženu a tři děti a jak by jim vysvětlil, že strýček Achmed u nich bude bydlet, ale že je to tajemství, a že nesmí jeho jméno říct svým kamarádům… A jak by to vlastně Wolff vysvětlil samotnému Husseinovi? Hussein se podíval směrem k němu. Wolf se rychle otočil, přešel ulici a skočil za tramvaj. Když se dostal na protější chodník, dal se dolů uličkou, aniž se ohlédl. Ne, nemohl hledat útočiště u starých kamarádů ze školy.ˇˇ

Z uličky vešel do další ulice a uvědomil si, že je blízko německé školy. Přemýšlel, jestli je ještě stále otevřená:ˇ v Káhiře bylo hodně Němců. Šel směrem k ní, a pak spatřil před budovou hlídku bezpečnosti kontrolující doklady. Rychle se obrátil a vracel se cestou, kterou přišel.ˇˇ

Musí se dostat pryč z těchto ulic.ˇˇ

Cítil se jako krysa v bludišti – každá cesta, kterou se vydal, byla zatarasená. Uviděl taxík, velký starý ford, zpod kapoty mu se sykotem unikala pára. Zastavil ho a naskočil dovnitř. Dal řidiči adresu a auto s trhnutím vyrazilo vpřed na trojku, což byla zřejmě jediná rychlost, která fungovala. Po cestě dvakrát zastavili, aby doplnili vařící chladič. Wolff se přitom krčil na zadním sedadle a snažil se skrývat obličej.ˇˇ

Taxík ho vzal do Coptic Caira, starobylého křesťanského ghetta.ˇˇ

Zaplatil řidiči a sešel po schodech dolů ke vchodu. Dal pár piastrů staré ženě, která měla velký dřevěný klíč. Ta ho pustila dovnitř.ˇˇ

V bouřlivém moři Káhiry tady byl ostrov tmy a klidu. Wolff prošel úzkými chodbami a přitom slabě zaslechl tiché žalmy ze starobylých kostelů. Minul školu, synagogu a sklep, kam prý Marie přinesla své děťátko Ježíška. Nakonec vešel do nejmenšího z pěti kostelů.ˇˇ

Bohoslužba už měla každou chvíli začít. Wolff položil své drahocenné kufry vedle kostelní lavice. Poklonil se obrázkům svatých na stěně, pak přistoupil k oltáři, poklekl a políbil knězi ruku. Vrátil se k lavici a sedl si.ˇˇ

Sbor začal zpívat pasáž z Písma v arabštině. Wolff se usadil na své místo. Bude tady v bezpečí, dokud se nesetmí. Pak mu zbývá poslední pokus.ˇˇ

Cha-Cha byl velký noční klub v zahradě vedle řeky. Bylo plno jako vždy. Wolff čekal ve frontě britských důstojníků a jejich děvčat, zatímco safragis přinesl další stolky na trnožích a nacpal je tam, kde bylo ještě místo. Na pódiu právě říkal jakýsi komik:ˇ „Počkejme si, až se Rommel dostane k Shepheardovi – tam bude zadržen.“…

Wolff dostal konečně stůl a láhev šampaňského. Večer byl teplý a světla na jevišti to ještě zhoršovala. Diváci byli neurvalí – měli žízeň a podávalo se jenom šampaňské, takže se hned opili. Začali se křikem dožadovat hvězdy večera, Sonji el-Aram.ˇˇ

Nejdřív museli poslouchat nějakou tlustou řeckou ženu, která zpívala „Uvidím tě ve svých snech“ a „Nemám nikoho“ (což je rozesmálo). Pak byla ohlášena Sonja. Ale nějakou dobu se neukazovala. Jak ubíhaly minuty, obecenstvo začínalo být hlučnější a netrpělivější. Nakonec, když už se zdálo, že začnou výtržnosti, zavířily bubny, světla na jevišti zhasla a sneslo se ticho.ˇˇ

Když se rozsvítil kužel světla, Sonja stála nehybně uprostřed jeviště s rukama vzpaženýma. Měla průsvitné kalhoty, podprsenku pošitou flitry a tělo bíle napudrované. Spustila hudba – bubny a píšťala – a Sonja se začala pohybovat.ˇˇ

Wolff srkal šampaňské a s úsměvem ji pozoroval. Pořád ještě byla nejlepší.ˇˇ

Pomalu trhala boky a dupala přitom střídavě jednou a pak druhou nohou. Ruce se jí začaly chvět, pak pohnula rameny a zatřásla se jí ňadra; a pak se její slavné břicho dalo do fascinujícího pohybu. Rytmus se zrychloval. Zavřela oči. Vypadalo to, jako by se každá část jejího těla pohybovala nezávisle na zbytku. Wolff měl pocit, jako ostatně vždycky, a jako ostatně každý muž v obecenstvu, že je s ní sám, že její představení je určeno jen pro něho, a že to není jen výstup jako část showbyznysového čarování, ale že její smyslné kroucení je nutkavé, že to dělá, protože musí; byla hnána svým rozkošnickým tělem až k sexuálnímu šílenství. Diváci byli napjatí, mlčeli, potili se a její smyslnost na ně působila blahodárně. Zrychlovala a zrychlovala a zdálo se, že bude za chvíli bez sebe. Hudba vyvrcholila úderem bubnu. Ve chvíli ticha, které následovalo, vydala Sonja krátký, ostrý výkřik; pak začala padat dozadu, s nohama pod sebou, s koleny od sebe, dokud se hlava nedotkla prken jeviště. Na chvíli zůstala nehybně ležet. Pak zhasla světla. Diváci vyskočili a začali bouřlivě tleskat.ˇˇ

Světla se zase rozsvítila a Sonja byla pryč.ˇˇ

Nikdy nepřidávala.ˇˇ

Wolff se zvedl ze židle. Dal číšníkovi libru – tříměsíční plat většiny Egypťanů – aby ho zavedl do zákulisí. Číšník mu ukázal dveře k Sonjině šatně a odešel.ˇˇ

Wolff zaklepal na dveře.ˇˇ

„Kdo je?“

Vešel dovnitř.ˇˇ

Seděla na stoličce, na sobě měla hedvábné šaty a zrovna se odličovala. Uviděla ho v zrcadle a rychle se k němu obrátila.ˇˇ

„Ahoj, Sonjo.“…

Zírala na něho. Po nějaké chvíli řekla:ˇ „Ty mizero.“…

Nezměnila se.ˇˇ

Byla to hezká žena. Měla hladké černé vlasy, dlouhé a husté; velké, trošku vypouklé hnědé oči s hustými řasami; vystouplé lícní kosti, které trochu zmírňovaly kulatost obličeje a dávaly mu tvar; klenutý nos, rozkošně arogantní; a ústa s rovnými bílými zuby. Plné tělo jemných křivek, ale protože měřila pár palců nad průměr, nevypadala baculatě.ˇˇ

Oči jí hořely hněvem. „Co tady dě láš? Kam jsi odešel? Co se ti stalo s obličejem? „…

Wolff položil kufry na zem a sedl si na gauč. Podíval se na ni. Stála s rukama v bok, s bradou vysunutou vpřed a ňadra se jí rýsovala v zeleném hedvábí. „Jsi krásná,“ řekl.ˇˇ

„Jdi odtud.“…

Pečlivě si ji prohlížel. Znal ji příliš dobře na to, aby ji mohl mít nebo nemít rád; byla součástí jeho minulosti, jako starý přítel, který zůstává přítelem i přes své chyby, prostě proto, že tady vždycky byl. Wolff by rád věděl, co bylo se Sonjou od té doby, co odešel z Káhiry. Vdala se, koupila dům, zamilovala se, změnila šéfa, narodilo se jí dítě? Hodně to odpoledne v chladném, ponurém kostele přemýšlel o tom, jak by se k ní měl přiblížit, ale nedošel k žádnému závěru, protože vůbec nevěděl, jak se k němu bude chovat. A nevěděl to ani teď. Zdálo se, že má vztek a pohrdá jím, ale byla to pravda? Má být okouzlující a mít veselou náladu, nebo agresivní a zastrašovat ji, anebo bezmocný a snažit se obhajovat?

„Potřebuju pomoc,“ řekl vyrovnaně.ˇˇ

Obličej se jí nezměnil.ˇˇ

„Jdou po mně Britové,“ pokračoval. „Prohledávají mi dům a všechny hotely mají můj popis. Nemám kde spát. Chci se k tobě nastěhovat.“

„Jdi ke všem čertům,“ řekla.ˇˇ

„Nech mě, abych ti vysvětlil, proč jsem tě opustil.“

„Po dvou letech není žádná omluva dost dobrá.“

„Dej mi na vysvětlení jen minutu. Kvůli… tomu všemu.“

„Nic ti nedlužím.“ Na nějakou dobu se na něho zadívala a pak otevřela dveře. Myslel si, že ho chce vyhodit. Díval se jí do obličeje, jak se k němu obrátila, když držela dveře. Pak vystrčila ven hlavu a zakřičela:ˇ „Doneste mi sem něco k pití!“…

Wolffovi se trochu ulevilo.ˇˇ

Sonja se vrátila dovnitř a zavřela dveře. „Minutu,“ řekla mu.ˇˇ

„Chceš nade mnou stát jako hlídač nad vězněm? Nejsem nebezpečný.“ Usmál se.ˇˇ

„Ale ano, jsi,“ řekla, ale šla zpátky ke stoličce a dala se znovu do práce na svém obličeji.ˇˇ

Váhal. Další problém, který ho během dlouhého odpoledne v koptickém kostele trápil, byl, jak vysvětlit, proč ji opustil bez rozloučení a nikdy jí nedal o sobě zprávu. Jenom pravda mohla znít věrohodně. I když váhal sdělit jí své tajemství, musel jí to vysvětlit, protože byl v zoufalé situaci a ona byla jeho jediná záchrana.ˇˇ

Řekl:ˇ „Pamatuješ si, jak jsem v roce 1938 odešel do Bejrútu?“

„Ne.“

„Přinesl jsem ti náramek z nefritu.“…

Její oči se setkaly v zrcadle s jeho. „Už ho nemám.“…

Věděl, že lže. Pokračoval:ˇ „Jel jsem tam, abych se setkal s německým armádním důstojníkem Heinzem. Požádal mě, abych v blížící se válce pracoval pro Německo. Souhlasil jsem.“…

Obrátila se od zrcadla a podívala se na něho; teď mohl v jejích očích číst něco jako naději.ˇˇ

„Řekli mi, abych se vrátil zpět do Káhiry a čekal, až mi dají zprávu. Před dvěma lety se ozvali. Chtěli, abych odjel do Berlína. Odjel jsem a prošel školicím kursem. Pracoval jsem na Balkánu a v Levantě. V únoru jsem se vrátil do Berlína pro nové úkoly. Poslali mě sem – –“

„Co mi to tady vykládáš? „ řekla nedůvěřivě. „Ty jsi špión?“

„Ano.“

„Nevěřím ti.“

„Podívej se.“ Zvedl kufr a otevřel ho. „Tohle je rádio pro zasílání zpráv Rommelovi.“ Zase ho zavřel a otevřel další. „A tady jsou moje finance.“…

Zírala na úhledné svazky bankovek. „Můj bože!“ řekla. „To je ale majlant!“…

Někdo zaklepal na dveře. Wolff zavřel kufr. Dovnitř vešel číšník s láhví šampaňského v kbelíku s ledem. Když uviděl Wolff a, zeptal se:ˇ „Mám přinést další sklenici?“

„Ne,“ řekla Sonja netrpělivě. „Jděte pryč.“…

Číšník odešel. Wolff otevřel víno, naplnil sklenici, podal ji Sonje a pak se pořádně napil z láhve.ˇˇ

„Poslouchej,“ řekl. „Naše armáda v poušti vítězí. Můžeme jim pomoci. Potřebují vědět, jak jsou Britové silní – počet mužů, jaké divize, jména velitelů, kvalitu zbraní a zařízení a – když to bude možné – plány bitev. Jsme tady, v Káhiře; můžeme tyto věci zjistit. Pak, až Němci zvítězí, budeme hrdiny.“

„My?“

„Pomůžeš mi. A první věc, kterou můžeš udělat, je, že mi poskytneš ubytování. Přece Brity nenávidíš, ne? Chceš je vidět vyřízené?“

„Udělala bych to pro kohokoliv, ale pro tebe ne.“ Dopila šampaňské a znovu si nalila skleničku.ˇˇ

Wolff jí vzal skleničku z rukou a napil se. „Sonjo. Kdybych ti poslal z Berlína pohled, Britové by tě vsadili do vězení. Nesmíš se zlobit, teď když víš proč.“ Ztišil hlas. „Můžeme ty staré časy vrátit. Budeme mít dobré jídlo a nejlepší šampaňské, nové šaty, skvělé večírky a americké auto. Pojedeme do Berlína, vždycky jsi chtěla v Berlíně tancovat, budeš tam hvězda. Německo je nový druh národa – ovládneme svět a ty můžeš být princezna. My –“ Zmlkl. Přišel čas, aby vytáhl svou poslední kartu. „Jak se daří Fawzi? „…

Sonja sklopila oči.ˇˇ

„Odešla, mrcha.“…

Wolff odložil sklenici a pak položil obě ruce Sonje na ramena. Podívala se na něho. Nehýbala se. Palci pod bradou ji přinutil vstát. „Najdu nám jinou Fawzi,“ řekl měkce. Viděl, že jí náhle zvlhly oči. Sjel rukama po hedvábných šatech a pohladil jí boky. „Jsem jediný, kdo ví, co potřebuješ.“ Sklonil svá ústa k jejím, vzal její ret mezi zuby a kousl do něj, až ucítil krev.ˇˇ

Sonja zavřela oči.ˇˇ

„Nenávidím tě,“ zasténala.ˇˇ

Za chladného večera šel Wolff podél Nilu k hausbótu. Boláky mu z obličeje zmizely a střeva už byla taky v pořádku. Měl na sobě bílý oblek a nesl dvě tašky plné oblíbeného jídla.ˇˇ

Okraj ostrova Zamalek byl tichý a klidný. Divoký hluk ze středu Káhiry byl přes širokou vodní plochu slyšet jen slabě. Klidná, bahnitá řeka jemně šplouchala o hausbóty podél břehu. Lodě všech tvarů a velikostí, pestře pomalované a luxusně zařízené, vypadaly v pozdním slunci pěkně.ˇˇ

Sonjina byla menší a lépe zařízená než většina ostatních. Můstek vedl z cesty na horní palubu, která byla odkrytá kvůli vzduchu, ale krytá proti slunci zelenobíle pruhovaným přístřeškem. Wolff vstoupil na palubu a sešel dovnitř dolů po žebříku. Bylo to tam přeplněno nábytkem:ˇ židle, gauče, stoly a skříňky plné tretek. Na přídi se nacházela malá kuchyňka. Kaštanové sametové záclony přes celou stěnu dělily prostor na dvě půlky. Za nimi byla ložnice. Za ložnicí, na zádi, byla koupelna.ˇˇ

Sonja seděla na polštáři a lakovala si nehty na nohou. Bylo zvláštní, jak dokázala vypadat nedbale, myslel si. Měla na sobě špinavé bavlněné šaty, obličej vypadal utahaně, vlasy neučesané. Za půl hodiny, až odejde do Cha-Cha klubu, bude jako sen.ˇˇ

Položil zavazadla na stůl a začal vyndávat nákupy. „Francouzské šampaňské… anglická pomerančová zavařenina… německé klobásy… křepelčí vajíčka… skotský losos…“…

Vzhlédla a zachvěla se. „Nikdo nemůže takové věci sehnat – je válka.“…

Usmál se. „V Qulali je jeden malý řecký obchodník s potravinami, který si pamatuje dobrého zákazníka.“

„Je bezpečný?“

„Neví, kde bydlím – a kromě toho, jeho obchod je jediné místo v severní Africe, kde můžeš sehnat kaviár.“…

Přišla k němu a sáhla do tašky. „Kaviár!“ Sundala víčko ze sklenice a začala jíst prsty. „Neměla jsem kaviár od – –“

„Od té doby, co jsem odešel,“ dokončil Wolff. Dal láhev šampaňského do chladicího boxu. „Když počkáš pár minut, můžeš si k tomu dát vychlazené šampaňské.“

„Nemůžu čekat.“

„To ty nikdy nemůžeš.“…

Vzal si z tašky anglické noviny a začal si je prohlížet. Byly to mizerné noviny, plné válečných zpráv, cenzurovaných mnohem víc než vysílání BBC, které všichni poslouchali. Místní vysílání bylo ještě horší –bylo ilegální tisknout proslovy oficiálních egyptských opozičních politiků. „Ještě pořád o mně nepíšou,“ řekl Wolff. Vyprávěl Sonje o tom, co se mu stalo v Asijútu.ˇˇ

„Vždycky jsou se zprávami pozadu,“ řekla s pusou plnou kaviáru.ˇˇ

„To nebude tím. Když píšou o vraždě, musejí uvést motiv – protože, když to neudělají, lidé si ho budou domýšlet. Britové nechtějí, aby lidé Němce podezřívali, že mají v Egyptě špióny. To nevypadá dobře.“…

Odešla se do ložnice převléct. Zavolala přes závěs:ˇ „Znamená to, že po tobě zastavili pátrání?“

„Ne. Viděl jsem Abdullaha v souku. Říkal, že se o to egyptská policie moc nezajímá, ale major Vandam neustále vyvíjí nátlak.“…

Složil noviny a zamračil se. Moc rád by věděl, jestli byl Vandam tím důstojníkem, který vnikl do Villy les Oliviers. Kéž by se mu mohl lépe podívat do obličeje, ale přes ulici, ve stínu špičaté čepice, byl tmavý a bez výrazu.ˇˇ

Sonja se zeptala:ˇ „Jak to Abdullah ví?“

„Nevím.“ Wolff pokrčil rameny. „Je to zloděj, ledacos zaslechne.“ Šel do chladicího boxu a vytáhl láhev. Nebyla ještě dost vychlazená, ale měl žízeň. Nalil dvě skleničky. Sonja vyšla, už oblečená:ˇ jak předpokládal, byla úplně jiná, perfektní vlasy, obličej lehce, ale dokonale nalíčený, na sobě jemné, tmavočervené šaty a boty stejné barvy.ˇˇ

O pár minut později se ozvaly kroky na můstku a klepání na poklop. Přijel taxík pro Sonju. Dopila skleničku a odešla. Ani se nerozloučili.ˇˇ

Wolff šel ke skříňce, kde měl rádio. Vytáhl anglický román a arch papíru, kde byl klíč ke kódům. Prostudoval ho. Dnes bylo 28. května. Musel připočítat 42 –rok – k 28, aby dostal v románu číslo stránky, kterou musí použít na zakódování své zprávy. Květen byl pátý měsíc, takže musí odpočítat každé páté písmeno na stránce.ˇˇ

Rozhodl se, že pošle:ˇ PŘIJEL JSEM. UBYTOVAL JSEM SE. POTVRĎTE PŘÍJEM. Začal nahoře na stránce 70 a začal hledat v tištěných řádcích písmeno P. Bylo to desáté písmeno, když odpočítal každé páté. V jeho kódu bude tedy reprezentované desátým písmenem v abecedě, J. Pak přidal Ř. V knize bylo Ř třetím písmenem po P. Ř ze slova PŘIJEL bude tedy reprezentováno třetím písmenem abecedy, C. Existovaly zvláštní způsoby, jak kódovat neobvyklá písmena, jako např. X.ˇˇ

Tento typ kódu byl obměnou šifry pro jedno jediné použití, jediný typ kódu, který byl nedobytný v teorii i praxi. Rozšifrovat zprávu, na to musel mít ten, kdo zprávu přijímal, jak knihu, tak i klíč.ˇˇ

Když svou zprávu zakódoval, podíval se na hodinky. Má ji poslat o půlnoci. Zbývalo mu ještě několik hodin, než bude muset nažhavit rádio. Nalil si další skleničku šampaňského a rozhodl se, že dojí kaviár. Našel lžičku a zvedl sklenici. Byla prázdná. Sonja snědla všechno.ˇˇ

Rozjezdová dráha byla pásem pouště ve spěchu vyčištěným od trní a velkých kamenů. Když se začali přibližovat k zemi, podíval se Rommel dolů. Storch, lehké letadlo používané německými veliteli na krátké cesty kolem bitevního pole, se sneslo jako moucha, s koly na konci dlouhých vystrčených předních nohou. Letadlo se zastavilo a Rommel vyskočil ven.ˇˇ

Nejdřív ho překvapilo horko, pak prach. Tam nahoře, na obloze, bylo poměrně chladno; teď měl pocit, jako by vstoupil do pece. Začal se okamžitě potit. Jakmile se nadýchl, pokryla mu jemná vrstva písku rty a špičku jazyka. Na velkém nose se mu usadila moucha; odehnal ji pryč.ˇˇ

Fon Mellenthin, Rommelův důstojník zpravodajské služby, k němu běžel přes písek, za vysokými botami se mu zvedaly mraky prachu. Vypadal rozrušeně. „Je tady Kesselring,“ řekl.ˇˇ

„Auch, das noch,“ řekl Rommel. „To je to, co zrovna potřebuju.“…

Kesselring, usměvavý polní maršál, představoval všechno, co Rommel neměl rád na německých armádních silách. Byl důstojníkem generálního štábu a Rommel generální štáb nenáviděl; byl zakladatelem Luftwaffe, která tak často Rommela ve válce v poušti zradila; a byl to – což bylo nejhorší – snob. Jedna z jeho kyselých kritik se donesla zpátky k Rommelovi. Kesselring si stěžoval, že Rommel byl hrubý ke svému podřízenému důstojníkovi, a řekl:ˇ „Stálo by za to s ním o tom promluvit, kdyby ale nebyl z Wůrttembergu.“ To byl provinční stát, kde se Rommel narodil, a tato poznámka ztělesňovala předsudek, proti kterému Rommel bojoval celou svou kariéru.‘

Vykročil přes písek k velitelskému vozidlu s fon Mellenthinem v závěsu. „Byl zajat generál Cruewell,“ řekl fon Mellenthin. „Musím požádat Kesselringa, aby ho vystřídal. Strávil celé odpoledne tím, že se vás pokoušel najít.“

„Čím dál horší,“ řekl Rommel kysele.ˇˇ

Vylezli na korbu velitelského vozidla, velkého nákladního auta. Chládek byl příjemný. Kesselring byl nakloněn nad mapou, levou rukou odháněl mouchy a pravou jezdil po mapě. Vzhlédl a usmál se. „Můj drahý Rommele, díkybohu, že jste zpátky,“ řekl jemně.ˇˇ

Rommel si sundal čepici. „Bojoval jsem v bitvě,“ zachrochtal.ˇˇ

„Myslel jsem si to. Co se stalo? „…

Rommel ukázal na mapu. „Tady je Gazala Line.“ Byla to řada opevněných „krabic“, spojených minovými poli, která se táhla od pobřeží v Gazala na jih do pouště asi padesát mil. „Vzali jsme obchvatem jižní konec řady a udeřili na ně zezadu.“

„Dobrý nápad. K jaké pak došlo chybě?“

„Došel nám benzin a střelivo.“ Rommel těžce dosedl a náhle se cítil velice unavený. „Zase,“ dodal. Kesselring, jako vrchní velitel (jih), byl odpovědný za Rommelovy zásoby, ale polní maršál si této očividné kritiky zřejmě nevšiml.ˇˇ

Vešel sluha s hrnečky čaje na tácu. Rommel ze svého upil. Byl v něm písek.ˇˇ

Kesselring pokračoval v družném tónu.ˇˇ

„Měl jsem dnes odpoledne zvláštní zážitek, když jsem přebíral úlohu jednoho z vašich podřízených velitelů.“…

Rommel zachrochtal. Řekl by, že teď přijde trochu sarkasmu. Nechtěl zápasit s Kesselringem, chtěl myslet na bitvu.ˇˇ

Kesselring pokračoval:ˇ „Je to strašně obtížné, když mám ruce svázané tím, že jsem podřízen ústředí, které nevydává žádné rozkazy a není k zastižení.“

„Byl jsem v srdci bitvy, dával jsem rozkazy na místě.“

„Ale přesto jste mohl zůstat ve spojení.“

„To je způsob, jakým bojují Britové,“ odsekl Rommel. „Generálové jsou míle za frontou a zůstávají ve spojení. Ale já vítězím. Kdybych dostal zásoby, byl bych teď v Káhiře.“

„Vy nepůjdete do Káhiry,“ řekl ostře Kesselring. „Půjdete do Tobruku. Tam zůstanete do té doby, než dobudu Maltu. Takové jsou führerovy rozkazy.“

„Samozřejmě.“ Rommel nechtěl znovu začínat hádku; ještě ne. Tobruk byl bezprostřední cíl. Když už byl jednou opevněný přístav dobyt, konvoje– ať byly jakkoliv nepřiměřené – mohly jet přímo k přední linii a tak si zkrátit dlouhou cestu přes poušť, na kterou by jinak spotřebovaly mnoho benzinu. „A abychom se dostali do Tobruku, musíme prolomit Gazala Line.“

„Jaký bude váš další krok?“

„Stáhnu se zpátky a přeskupím vojsko.“ Rommel viděl, jak Kesselring zdvihl obočí:ˇ polní maršál věděl, jak Rommel nenávidí ústup.ˇˇ

„A co bude dělat nepřítel? „ zeptal se Kesselring fon Mellenthina, který byl jako důstojník zpravodajské služby odpovědný za podrobný odhad nepřítelovy pozice.ˇˇ

„Bude utíkat, ale ne hned,“ odpověděl fon Mellenthin. „Naštěstí jim‘ vždycky nějakou dobu trvá, než využijí příležitost. Ale dříve nebo později se pokusí o průlom.“…

Rommel řekl:ˇ „Otázka je, kdy a kde?“

„Opravdu,“ souhlasil fon Mellenthin. Zdálo se, že váhá, a pak dodal:ˇ „V dnešním přehledu je malá položka, která vás bude zajímat. Špión se ubytoval.“

„Špión? „ zamračil se Rommel. „Ach, ten!“ Teď si vzpomněl. Letěl do oázy Gialo, hluboko v libyjské poušti, dát mu instrukce předtím, než se tento špión vydal pěšky na svoji dlouhou cestu. Wolff, tak se jmenoval. Na Rommela udělala/dojem jeho odvaha, ale byl pesimistický, co se týkalo jeho šancí. „Odkud vám volal?“

„Z Káhiry.“

„Takže se tam dostal. Když byl schopný přejít poušť, je schopný všeho. Možná může pomoci při průlomu.“…

Kesselring ho přerušil. „Můj bože, nespoléháte se teď na špióny, že ne?“

„Nespoléhám se na nikoho!“ řekl Rommel. „Já jsem ten, na koho se všechno ostatní spoléhá.“

„Dobrá.“ Kesselring byl klidný jako vždycky. „Zpravodajská služba, jak víte, nikdy za moc nestojí; a zpravodajská služba ze špiónů je toho nejhoršího druhu.“

„Souhlasím,“ odpověděl Rommel klidněji. „Ale měl jsem pocit, že tento by mohl být jiný.“

„Pochybuji o tom,“ řekl Kesselring.……

4.…

Elene Fontana si prohlížela obličej v zrcadle a myslela si:ˇ je mi třiadvacet, musím už ztrácet vzhled.ˇˇ

Naklonila se blíž ke sklu a pozorně se prohlížela. Hledala známky chátrání.ˇˇ

Pleť měla perfektní. Její kulaté hnědé oči byly čisté jako horská jezírka. Neměla žádné vrásky. Byl to dětský obličej, jemně tvarovaný, s nevinným pohledem opuštěného dítěte. Byla jako sběratel umění, který se probírá svými nejlepšími kousky:ˇ přemýšlela o svém obličeji jako o svém obličeji, ne jako o sobě. Usmála se a zrcadlo jí úsměv vrátilo. Byl to malý, důvěrný úsměv s náznakem rošťáctví:ˇ věděla, že by se nejeden muž po něm začal potit.ˇˇ

Zvedla papírek a znovu si ho přečetla.ˇˇ

Čtvrtek Moje drahá Elene, bohužel je už všechno pryč. Moje žena na to přišla. Dali jsme náš vztah zase do pořádku, ale slíbil jsem, že tě už nikdy neuvidím. Samozřejmě, že v bytě můžeš zůstat, ale nájem už dál platit nemohu. Lituji, že se to stalo zrovna takhle – ale předpokládám, že jsme oba věděli, že nic nemůže trvat věčně. Hodně štěstí.ˇˇ

Tvůj Claude.ˇˇ

Přesně tak, myslela si.ˇˇ

Roztrhala papír a s ním jeho laciný sentiment. Claude byl tlustý, napůl Francouz a napůl Řek, byznysman, který vlastnil tři restaurace v Káhiře a jednu v Alexandrii. Byl kultivovaný, žoviální a milý, ale když šlo do tuhého, vůbec o Elene nedbal.ˇˇ

V průběhu šesti let byl třetí.ˇˇ

Začalo to s Charlesem, makléřem. Bylo jí sedmnáct, byla bez peněz, nezaměstnaná a bála se jít domů. Sehnal jí byt a chodil s ní vždycky v úterý v noci. Vyhodila ho poté, co ji nabídl svému bratrovi, jako kdyby byla nějaké sladké pečivo. Pak tady byl Johnnie, nejhezčí z těch tří, který se chtěl rozvést se svou ženou a oženit se s Elene:ˇ odmítla. Teď Claude, který byl už taky pryč.ˇˇ

Věděla od začátku, že to nemá budoucnost.ˇˇ

Byla to její chyba zrovna tak jako jejich, že to vždycky skončilo. Zdánlivé důvody – Charlesův bratr, Johnnieova nabídka k sňatku, Claudova žena – to byly jen výmluvy nebo možná katalyzátory. Skutečná příčina byla vždycky stejná:ˇ Elene byla nešťastná.ˇˇ

Uvažovala o vyhlídkách jiného vztahu. Věděla, jak by to pokračovalo. Chvíli by žila z rezervy, kterou měla v barclayské bance v Shari Kasrel-Nil – vždycky se jí podařilo něco ušetřit, když měla muže. Pak by viděla, jak peněz pomalu ubývá a vzala by místo v tanečním souboru, kde by v nějakém klubu několik dní vykopávala nohy a vrtěla zadkem. Pak… Podívala se do zrcadla a skrz něj, oči se zahleděly do dálky, jak se snažila vybavit si svého čtvrtého milence. Třeba to bude Ital, se zářícíma očima, lesklými vlasy a dokonale upravenými nehty. Mohla by ho potkat v baru hotelu Metropolitan, kam chodí pít reportéři. Bude s ním mluvit, pak jí objedná něco k pití. Usměje se na něho a bude ztracený. Smluví si na příští den schůzku na oběd. Všichni budou omráčeni, až vejde do restaurace, zavěšená do něho. Všechny hlavy se otočí a on bude pyšný. Pak budou mít další schůzky. Bude jídávat dárky. Bude jí dělat návrhy, pak ještě jednou:ˇ potřetí už bude úspěšný. Bude se jí to líbit, spát s ním – intimnosti, dotyky, projevy něžnosti – a ona mu dá okusit, jaké to je – cítit se jako král. Opustí ji za úsvitu, ale večer téhož dne se vrátí. Přestanou spolu chodit do restaurace – „příliš riskantní“, řekne on – ale bude trávit stále víc a víc času v jejím bytě a začne platit nájem a účty. Elene pak bude mít vše, co chtěla:ˇ domov, peníze, lásku. Začne se divit tomu, proč byla tak nešťastná. Potlačí vztek, když přijde o půl hodiny později. Bude shovívavá, když zajde tak daleko, že se zmíní o své ženě. Bude se bránit, aby jí už nedával dárky, ale nonšalantně je přijme. Když to tak bude dělat, muž bude popuzený, ale neschopný ji opustit, protože v této době už bude dychtit po jejích sporých polibcích, bude hladovět po jejím perfektním těle; a ona mu stále ještě dá pocítit, že v posteli je král. Bude jeho konverzaci pokládat za nudnou; bude od něho vyžadovat víc vášně než kolik jí může dát; vzniknou mezi nimi hádky. Nakonec přijde krize. Jeho žena začne mít podezření nebo onemocní děti nebo pojede na šestiměsíční služební cestu nebo mu dojdou peníze. A Elene bude zpátky tam, kde je teď:ˇ bude žít bez cíle, sama, se špatnou pověstí – a o rok starší.ˇˇ

Zaostřila oči a zase uviděla v zrcadle svůj obličej. To ten obličej byl všeho příčinou:ˇ Bylo to kvůli němu, že vedla takový zbytečný život. Kdyby byla ošklivá, vždycky by tak toužila žít a nikdy by neobjevila prázdnotu podobného života. Zavedl jsi mě na scestí, myslela si; podvedl jsi mě, předstíral jsi, že jsem někdo jiný. Nejsi můj obličej, jsi jen maska. Měl bys přestat ovládat můj život.ˇˇ

Nejsem krásná a nepatřím k horním deseti tisícům v Káhiře, jsem dívka ze spodiny v Alexandrii.ˇˇ

Nejsem nezávislá žena, jsem skoro děvka.ˇˇ

Nejsem Egypťanka, jsem Židovka.ˇˇ

Moje jméno není Elene Fontana. Jmenuji se Abigail Asnani.ˇˇ

A chci jít domů.ˇˇ

Mladý muž za pultem v židovské agentuře v Káhiře měl na sobě jarmulku. Kromě ostrého knírku měl hladké tváře. Zeptal se jí na jméno a adresu. Zapomněla na své rozhodnutí a řekla, že se jmenuje Elene Fontana.ˇˇ

Vypadalo to, že mladý muž byl zmaten. Byla na to zvyklá:ˇ většina mužů trochu zneklidněla, když se na ně usmála. Řekl:ˇ „Byla byste –– chci říci, nevadilo by vám, kdybych se vás zeptal, proč chcete jít do Palestiny?“

„Jsem Židovka,“ řekla náhle. Nemohla tomuto chlapci vysvětlit celý svůj život. „Celá moje rodina je mrtva. Marním tady život.“ První část nebyla pravda, ale druhá ano.ˇˇ

„Jakou práci byste chtěla v Palestině dělat? „…

O tom nepřemýšlela. „Jakoukoliv.“

„Je tam většinou práce v zemědělství.“

„Dobře.“…

Vlídně se usmál. Vrátila se mu vyrovnanost. „Nemyslím tím nic zlého, ale vy nevypadáte na zemědělského dělníka.“

„Kdybych nechtěla změnit život, nechtěla bych jít do Palestiny.“

„Ano.“ Nervózně si pohrával s perem. „Jakou práci děláte teď?“

„Zpívám, a když nemůžu zpívat, tak tancuju, a když nemůžu tancovat, čekám.“ Byla to víceméně pravda. Dělala tohle všechno současně nebo postupně, ačkoliv tancování bylo to jediné, co dělala úspěšně, a přitom nebyla zrovna vynikající. „Řekla jsem vám, marním tady život. Proč všechny ty otázky? Přijímá teď snad Palestina jen absolventy univerzity?“

„Nic takového,“ řekl. „Ale je velice těžké se tam dostat. Britové zavedli kvóty a všechna místa jsou obsazena nacisty.“

„Proč jste mi to neřekl hned? „ řekla vztekle.ˇˇ

„Ze dvou důvodů. Jeden z nich je, že tam můžeme dostat lidi ilegálně. A ten druhý… to by trvalo trochu déle, než bych vám to vysvětlil. Počkala byste chvíli? Musím někomu zatelefonovat.“…

Pořád se na něho ještě zlobila, že ji tak vyslýchal, než jí řekl, že nemá místo. „Nejsem si jistá, jestli má cenu, abych tady čekala.“

„Má, slibuji. Je to dost důležité. Jen minutu, dvě.“

„Dobrá.“…

Odešel do zadního pokoje k telefonu. Elene netrpělivě čekala. Byl horký den a pokoj měl špatnou ventilaci. Připadala si trochu hloupě. Přišla sem z náhlého popudu. Nepřemýšlela o emigraci. Dělala takovým způsobem příliš mnoho svých rozhodnutí. Mohlo ji napadnout, že se jí na to všechno budou ptát; mohla si odpovědi připravit. Mohla sem přijít oblečená v něčem méně atraktivním.ˇˇ

Mladík se vrátil.ˇˇ

„Je tak horko,“ řekl. „Půjdeme přes ulici na něco chladného? „…

Takže o tohle šlo, myslela si. Rozhodla se, že ho setře. Prohlédla si ho od hlavy až k patě a pak řekla:ˇ „Ne. Jste pro mě příliš mladý.“…

Byl strašně na rozpacích. „Ach, prosím, nechápejte to špatně. Je tam někdo, s kým vás chci seznámit, to je všechno.“…

Přemýšlela, jestli mu má věřit. Neměla co ztratit a měla žízeň. „Dobře.“…

Přidržel jí dveře. Přešli ulici, vyhnuli se několika vratkým vozíkům a nabouraným taxíkům. Ucítili náhlé palčivé sluneční vedro. Sklonili hlavu před pruhovaným baldachýnem a vešli do chladné kavárny. Mladý muž si objednal citronový džus; Elene si dala džin s tonikem.ˇˇ

Řekla:ˇ „Můžete tam dostat lidi ilegálně.“

„Někdy.“ Jedním lokem vypil půlku nápoje. „Jedním z důvodů, kdy to děláme, je, když je někdo perzekvovaný. Proto jsem vám položil několik otázek.“

„Nejsem perzekvovaná.“

„Dalším důvodem je, když se lidé snaží nějakým způsobem pomáhat.“

„Myslíte tím, že si musím právo jet do Palestiny nějak zasloužit?“

„Podívejte, možná někdy budou mít všichni Židé právo tam jet a žít tam. Ale dokud existují kvóty, musí taky existovat kritéria.“…

Měla sto chutí se zeptat:ˇ s kým se musím vyspat? Ale zase jednou ho podcenila. Každopádně si ale myslela, že ji chtěl nějak využít. Zeptala se:ˇ „Co musím tedy udělat? „…

Zavrtěl hlavou. „Nemůžu se s vámi dohodnout. Egyptští Židé se do Palestiny, až na zvláštní případy, dostat nemohou a vy zvláštní případ nejste. To je všechno, o co tady jde.“

„Co se mi tedy snažíte namluvit?“

„Nemůžete se dostat do Palestiny, ale můžete se snažit pomoci.“

„Co jste měl konkrétně na mysli?“

„První věc, kterou musíme udělat, je porazit nacisty.“…

Zasmála se. „Nu, udělám, co bude v mých silách!“…

Přešel to. „Nemáme moc rádi Brity, ale každý nepřítel Německa je náš přítel, takže teď– jenom na přechodnou dobu – pracujeme s britskou zpravodajskou službou. Myslím, že byste jim mohla pomoci.“

„Proboha! Jak? „…

Na stůl padl stín a mladík vzhlédl. „Ach!“ řekl. „Chci vás seznámit s mým přítelem majorem Williamem Vandamem.“…

Byl to vysoký muž a statný; mohl být kdysi s těmi širokými rameny a mohutnýma nohama atletem, ačkoliv teď, jak Elene odhadovala, mu táhlo na čtyřicítku a začínal právě trochu měknout. Měl kulatý, upřímný obličej a rovné hnědé vlasy, které vypadaly, jako by se mohly začít vlnit, kdyby byly trochu delší. Stiskl jí ruku, sedl si, zkřížil nohy, zapálil si cigaretu a objednal džin. Měl přísný výraz, jako kdyby si myslel, že život je vážná věc a nechtěl, aby si z něj někdo začal dělat blázny.ˇˇ

Elene si pomyslela, že je to typický frigidní Angličan.ˇˇ

Mladík z židovské agentury se ho zeptal:ˇ „Co je nového?“

„Gazala Line se drží, ale venku to začíná být hodně divoké.“…

Vandamův hlas byl pro ni překvapením. Angličtí důstojníci obyčejně mluví způsobem vyšších vrstev –protahují samohlásky, což je pro obyčejné Egypťany známkou arogance. Vandam mluvil přesně, ale měkce, s otevřenými souhláskami a trochu hrčivým r:ˇ Elene měla pocit, že tam slyší stopu venkovského přízvuku, i když si nemohla uvědomit důvod, proč si to myslí.ˇˇ

Rozhodla se, že se ho na to zeptá. „Odkud pocházíte, majore?“

„Z Dorsetu. Proč se na to ptáte?“

„Všimla jsem si vašeho přízvuku.“

„Jihozápadní Anglie. Jste všímavá. Myslel jsem si, že žádný přízvuk nemám.“

„Jenom stopu.“…

Zapálil si další cigaretu.ˇˇ

Sledovala jeho ruce. Byly dlouhé, štíhlé a poněkud neodpovídaly zbytku těla; nehty měl hezky upravené a kůži bílou, až na hluboké žluté skvrny v místech, kde držel cigaretu.ˇˇ

Mladík se začal chystat k odchodu. „Nechám majora Vandama, aby vám všechno vysvětlil. Doufám, že s ním budete pracovat; mám za to, že je to velmi důležité.“…

Vandam mu potřásl rukou, poděkoval a mladý muž odešel.ˇˇ

Vandam se obrátil k Elen:ˇ „Řekněte mi něco o sobě.“

„Ne. Řekněte mi něco vy.“…

Pozdvihl obočí, trošku polekaně, trošku pobaveně, a náhle nebyl ani trochu frigidní. „Dobrá,“ řekl po chvíli. „Káhira je plná důstojníků a lidí, kteří znají nějaká tajemství. Vědí o našich silných i slabých stránkách a našich plánech. Nepřítel chce znát tato tajemství. Můžeme si být jisti, že Němci mají stále v Káhiře svoje lidi, kteří se snaží tyto informace získat. A mým úkolem je jim v tom zabránit.“

„Jak jednoduché.“…

Uvažoval. „Je to jednoduché, ale ne lehké.“…

Všimla si, že bere všechno, co říká, vážně. Myslela si, že je to proto, že nemá smysl pro humor, ale přesto se jí to trochu líbilo:ˇ muži brali většinou její konverzaci jako nějakou hudební kulisu v koktajlovém baru, docela příjemný hluk, ale bez významu.ˇˇ

Čekal. „Jste na řadě,“ řekl.ˇˇ

Náhle se jí zachtělo říct mu pravdu. „Jsem mizerná zpěvačka a průměrná tanečnice, ale někdy se mi podaří najít nějakého bohatého muže, který platí moje účty.“…

Neřekl nic, ale zdálo se, že je překvapen.ˇˇ

„Jste tím šokovaný?“

„Neměl bych? „…

Odvrátila se. Věděla, co si myslí. Dosud se k ní choval zdvořile, jako kdyby byla vážená žena, jedna z jeho vrstvy. Teď si uvědomil, že se zmýlil. Jeho reakce se dala čekat, ale přesto pocítila hořkost. „A není to přesně to, co většina žen dělá, když se vdá – že si najde muže, který by platil účty?“

„Ano,“ řekl zasmušile.ˇˇ

Podívala se na něho. Popadla ji škodolibost. „Umím si je prostě otočit kolem prstu rychleji než průměrné ženy.“…

Vandam propukl v smích. Náhle vypadal úplně jinak. Zaklonil hlavu, rozhodil ruce a nohy. Najednou přestal být tak upjatý. Když se přestal smát, byl na chvíli uvolněný. Zašklebili se na sebe. Po chvíli si zase zkřížil nohy. Nastalo ticho. Elene se cítila jako nějaká školačka, která se hihňala ve třídě.ˇˇ

Vandam opět zvážněl. „Mým problémem jsou informace. Nikdo Angličanovi nic neřekne. Proto jste tady vy. Protože jste Egypťanka, zaslechnete různé klepy a pouliční řeči, které se ke mně nikdy nedostanou. A protože jste Židovka, předáte je mně. Alespoň doufám.“

„O jaký druh klepů se jedná?“

„Zajímám se o každého, kdo je zvědavý na britskou armádu.“ Odmlčel se. Zdálo se, že přemýšlí, kolik jí toho řekne. „Vlastně… Teď momentálně hledám muže zvaného Alex Wolff. Bydlíval v Káhiře a nedávno se vrátil. Je možné, že teď hledá nějaké ubytování a pravděpodobně má hodně peněz. Určitě se zajímá o britské síly.“…

Elene pokrčila rameny. „Po takové propagandě jsem čekala, že na mně budete chtít něco mnohem dramatičtějšího.“

„Jako například?“

„Nevím. Tancovat valčík s Rommelem a pak mu vybrat kapsy.“…

Vandam se znovu zasmál. Elene si pomyslela:ˇ jeho smích bych si nikdy zamilovat nemohla.ˇˇ

„Nu, i když je to přízemní, uděláte to?“

„Nevím.“ Ale vím to moc dobře, myslela si; jenom se pokouším prodloužit rozhovor, protože se mi to líbí.ˇˇ

Vandam se lehce předklonil. „Potřebuji lidi jako jste vy, slečno Fontano.“ Její jméno znělo hloupě, když ho řekl tak zdvořile. „Jste všímavá, pohledná a zřejmě i inteligentní; promiňte, prosím, že jsem tak přímý –“

„Neomlouvejte se, mám to ráda,“ řekla. „Pokračujte.“

„Většina mých lidí není moc spolehlivá. Dělají to pro peníze, kdežto vy máte lepší motiv –“

„Počkejte moment,“ přerušila ho. „Chci taky peníze. Kolik dostanu?“

„To záleží na informacích, které seženete.“

„Jaké je minimum?“

„Žádné.“

„To je o trochu méně, než v co jsem doufala.“

„Kolik chcete?“

„Mohl byste být gentleman a platit nájem mého bytu.“ Kousla se do jazyku:ˇ takhle řečeno to vypadalo, jako by byla nějaká kurva.ˇˇ

„Kolik?“

„Pětasedmdesát měsíčně.“…

Vandam zvedl obočí. „Co to máte, palác?“

„Ceny šly nahoru. Neslyšel jste o tom? Je to proto, že všichni ti angličtí důstojníci nutně potřebují ubytování.“

„Tušé.“ Zamračil se. „Musela byste být strašně užitečná, abyste si těch pětasedmdesát měsíčně zasloužila.“…

Elene pokrčila rameny. „Proč bychom to nemohli zkusit?“

„Jste dobrý vyjednavatel.“ Usmál se. „Dobrá, měsíční zkouška.“…

Elene se snažila, aby nevypadala vítězoslavně. „Jak se s vámi mohu spojit?“

„Pošlete mi vzkaz.“ Vytáhl z náprsní kapsy tužku a kus papíru a začal psát. „Dám vám svou adresu a telefonní číslo na ústředí a domů. Jakmile vzkaz dostanu, přijdu k vám.“

„Dobře.“ Psala svou adresu a přemýšlela, co si bude major myslet o jejím bytě. „Co když vás někdo uvidí?“

„Bude to vadit?“

„Mohli by se mě vyptávat, co jste zač.“

„No, pravdu byste jim raději říkat neměla.“…

Zašklebila se. „Řeknu, že jste můj milenec.“…

Uhnul očima. „Dobře.“

„Ale vy byste se měl podle toho taky chovat.“ Snažila se zachovat vážný obličej. „Musíte mi přinést plnou náruč květin a čokoládu.“

„Nevím – –“

„Cožpak Angličané nedávají svým milenkám květiny a čokoládu? „…

Podíval se na ni bez mrknutí oka. Všimla si, že má šedé oči. „Nevím,“ řekl vyrovnaně. „Nikdy jsem milenku neměl.“…

Elene si pomyslela:ˇ měla jsem pravdu. „Pak se ještě musíte hodně učit.“

„To určitě. Dala byste si ještě něco k pití? „…

A teď jsem dostala padáka, myslela si. Trochu si o sobě myslíte, majore Vandame:ˇ jste trochu pokrytec a máte rád, když můžete rozhodovat o věcech; jste tak dokonalý. Mohla bych si vás vzít do parády, zranit vaši ješitnost, trochu vám uškodit.ˇˇ

„Ne, děkuji,“ řekla. „Musím jít.“…

Vstal.ˇˇ

„Těším se, že od vás brzy dostanu zprávu.“ Potřásla mu rukou a odešla. Nějak měla pocit, že se za ní nedívá.ˇˇ

Vandam se převlékl do civilu na recepci v Anglickoegyptském svazu. Nikdy by do Svazu nešel, kdyby byla naživu jeho žena:ˇ říkala, že je to „plebby.“ Upozorňoval ji, aby říkala „plebejské“, aby nevypadala jako nějaký snob z venkova. Vždy odpověděla, že je snob z venkova, a aby už laskavě přestal zdůrazňovat své klasické vzdělání.ˇˇ

Vandam ji měl rád a má ji rád dosud.ˇˇ

Její otec byl poměrně zámožný muž, který se stal diplomatem, protože neměl zrovna nic lepšího na práci. Nebyl potěšen tím, že si jeho dcera chce vzít syna pošťáka. Příliš ho neuklidnila ani zpráva, že Vandam chodil na nižší státní školu (měl stipendium) a londýnskou univerzitu a byl považován za jednoho z nejnadanějších mladších armádních důstojníků své generace. Ale dcera byla v rozhodování samostatná, jako ostatně ve všem, a nakonec otec milostivě ke sňatku svolil. Kupodivu, když se otcové poprvé a naposledy sešli, celkem si padli do noty. Ovšem matky se začaly nenávidět, takže se pak rodiny už neviděly.ˇˇ

Nic z toho Vandamovi moc nevadilo; ani skutečnost, že je jeho žena nepřizpůsobivá, má velitelské sklony a nešlechetné srdce. Angela byla spanilá a krásná. Pro něho byla prototypem ženství a on si myslel, že měl velké štěstí.ˇˇ

Kontrast s Elene Fontanou byl do očí bijící.ˇˇ

Přijel do Svazu na motorce. Tato motorka BSA 350 byla v Káhiře velmi praktická. Mohl ji používat po celý rok, protože počasí bylo celkem dost dobré a mohl na ní proklouznout každou dopravní zácpou, zatímco všechna auta a taxíky musely stát. A byl to poměrně rychlý stroj a dával mu pocit vzrušení a vzpomínky na dospívání, kdy si toužebně takový motocykl přál, ale nemohl si jej koupit. Angele se hnusil – stejně jako Svaz byl „plebby“ – ale projednou jí Vandam rezolutně odporoval.ˇˇ

Už se ochlazovalo, když zaparkoval u Svazu. Když míjel klubovnu, podíval se oknem dovnitř a uviděl, že kulečníková hra je v plném proudu. Odolal pokušení a šel dál po trávníku.ˇˇ

Vzal si nabízenou sklenku kyperského sherry, zamířil k davu, a přitom se zdravil, usmíval a žertoval s lidmi, které znal. Podával se také čaj pro abstinentní muslimské hosty, ale moc jich zde nebylo. Vandam ochutnal sherry a napadlo ho, jestli barmana někdo učil, jak se dělá martini.ˇˇ

Podíval se přes trávu k sousednímu egyptskému důstojnickému klubu a přál si, aby mohl slyšet, o čem si povídají. Někdo vyslovil jeho jméno; obrátil se a uviděl doktorku. Ještě jednou se musel zamyslet, než si vzpomněl na její jméno. „Doktorka Abuthnotová.“

„Tady můžeme být neformální,“ řekla. „Jmenuji se Joan.“

„William. Je tady váš manžel?“

„Nejsem vdaná.“

„Promiňte.“…

Viděl ji teď v novém světle. Byla svobodná a on vdovec. Třikrát v jednom týdnu je spolu viděli, jak se baví na veřejnosti:ˇ v této době už o tom bude anglická kolonie v Káhiře prakticky vědět. „Jste chirurg? „ zeptal se.ˇˇ

Usmála se. „Vše, co v těchto dnech dělám, je, že zašívám lidi a dávám je do pořádku – ale ano, před válkou jsem byla chirurg.“

„Jak jste to dokázala? Pro ženu to není lehké.“

„Bojovala jsem zuby nehty.“ Pořád se usmívala, ale Vandam zaznamenal podtón zasutého hněvu. „Vy sám jste také trochu nekonvenční, jak se mi doneslo.“…

Vandam si o sobě myslel, že je na nejvyšší míru konvenční. „Jak to?“

„Vychováváte sám své dítě.“

„Neměl jsem na vybranou. Kdybych ho chtěl poslat zpátky do Anglie, nemohl bych. Dostanete povolení, jen když jste mrzák nebo generál.“

„Ale vy jste nechtěl.“

„Ne.“

„To je to, co myslím.“

„Je to můj syn. Nechci, aby ho vychovával někdo jiný – ani on to nechce.“

„Rozumím. Prostě někteří otcové by si mysleli, že je to… nemužné.“…

Zvedla obočí a k jeho překvapení zrudla. Řekl:ˇ „Myslím, že máte pravdu. Nikdy jsem o tom tak nepřemýšlel.“

„Stydím se sama před sebou, že jsem tak slídila. Dal byste si ještě něco k pití? „…

Vandam se podíval do své skleničky. „Myslím, že budu muset jít dovnitř a dát si něco pořádného.“

„Hodně štěstí.“ Usmála se a otočila.ˇˇ

Vandam šel přes trávník ke klubovně. Doktorka byla atraktivní žena, odvážná a inteligentní, a teď bylo jasné, že ho chce lépe poznat. Myslel si:ˇ proč je mi k čertu tak lhostejná? Všichni ti lidé si myslí, jak se k sobě dobře hodíme – a mají pravdu.ˇˇ

Vešel dovnitř a obrátil se na barmana. „Džin. S ledem. Jednu olivu. A pár kapek velmi suchého vermutu.“…

Když dostal martini, bylo celkem dobré. Dal si ho ještě dvakrát. Zase si vzpomněl na ženu jménem Elene. Bylo jich v Káhiře takových tisíce – řeckých, židovských, syrských a palestinských, stejně tak jako i egyptských. Bývaly tanečnicemi právě na tak dlouhou dobu, na jakou se jim podařilo ulovit nějakého zámožného hejska. Většina z nich si asi představovala, že se vdají a dostanou se do nějakého velkého domu v Alexandrii nebo Paříži nebo Surrey a pak byly zklamány.ˇˇ

Všechny měly nádherné hnědé obličeje a ženská těla se štíhlýma nohama a pružnými ňadry, ale Vandam chtěl věřit tomu, že Elene k nim nepatří. Její úsměv byl zničující. Myšlenka, že by odešla do Palestiny a pracovala tam na farmě, byla nejdřív směšná; ale snažila se o to, a když to nevyšlo, souhlasila s tím, že bude pracovat pro Vandama. Na druhé straně získávání pouličních drbů byl snadný způsob obživy, zrovna tak jako být vydržovanou ženou. Byla asi stejná jako všechny ostatní tanečnice; Vandam se nezajímal ani o tento druh žen.ˇˇ

Martini začínalo působit a on se bál, že by nemusel být k dámám, až přijdou, tak zdvořilý, jak by měl být, takže raději zaplatil a vyšel ven.ˇˇ

Jel k ústředí pro nejnovější zprávy. Zdálo se, že den skončí po těch několika těžkých ztrátách na obou stranách klidně – větší byly spíš na britské straně. Bylo to strašně demoralizující. Myslel si:ˇ měli jsme bezpečnou základnu, dobré zásoby, špičkové zbraně a větší počet mužů; pečlivě jsme plánovali a opatrně bojovali a nikdy jsme k čertu nic nevyhráli. Šel domů.ˇˇ

Gaafar připravil jehněčí s rýží. Vandam si dal k jídlu další skleničku. Billy na něho mluvil, když jedl. Dnešní hodina zeměpisu byla o pěstování obilí v Kanadě. Vandam by byl rád, kdyby se ve škole učili něco o zemi, ve které žili.ˇˇ

Poté, co Billy odešel spát, sedl si Vandam sám do obývacího pokoje, kouřil a přemýšlel o Joan Abuthnotové a Alexi Wolffovi a Erwinu Rommelovi. Každý z nich ho svým způsobem děsil. Jak se venku snesla noc, začal se v pokoji cítit stísněně. Naplnil si cigaretové pouzdro a vyšel ven.ˇˇ

Město teď bylo stejně živé, jako v kteroukoliv denní dobu. Na ulicích bylo hodně vojáků, někteří dost opilí. Byli to tvrdí chlapi, kteří viděli boje v poušti, sužoval je písek, horko a bombardování, a vždycky se jim černé huby zdály méně vděčné, než by měly být. Když nějaký majitel obchodu vrátil zpátky málo peněz nebo majitel restaurace účtoval více a nebo barman odmítl přinést pití, vojáci si vzpomněli, jak viděli své přátele při obraně Egypta vyletět do povětří a začali se prát, rozbíjet okna a všechno ničit. Vandam chápal, proč byli Egypťané nevděční – moc se nestarali o to, jestli je utlačuje Brit nebo Němec – ale přesto měl málo soucitu s majiteli obchodů v Káhiře, kteří na válce vydělávali velké peníze.ˇˇ

Šel pomalu s cigaretou v ruce, vychutnával chladný noční vzduch, nahlížel do otevřených obchodů, odmítl si koupit bavlněnou košili ušitou na počkání, koženou dámskou tašku a ohmataný výtisk časopisu Saucy Snips.ˇˇ

Pobavil ho pouliční prodavač, který měl nemravné obrázky na levé straně svého saka a krucifix na pravé. Viděl skupinku vojáků, kteří se svíjeli smíchem, když spatřili dva egyptské policisty, kteří na ulici hlídkovali ruku v ruce.ˇˇ

Vešel do baru. Když člověk nebyl v britském klubu, bylo moudré se vyhnout džinu, takže si objednal zibib, anýzový nápoj, který se po přidání vody zakalil.ˇˇ

V deset hodin se bar zavíral – po vzájemné dohodě muslimské wafdské vlády a nudného polního maršála. Když odcházel, začínal už Vandam vidět dvojitě.ˇˇ

Namířil si to do starého města. Prošel kolem nápisu VOJÁKŮM VSTUP ZAKÁZÁN a vešel do Birka.ˇˇ

V úzkých ulicích a uličkách seděly na schodech ženy, některé byly vykloněné z okna, kouřily, čekaly na zákazníky a povídaly si s vojenskou policií. Některé mluvily i na Vandama a nabízely mu svá těla v angličtině, francouzštině a italštině. Zahnul do malé uličky, přešel opuštěný dvůr a vstoupil do neoznačeného dveřního vchodu.ˇˇ

Vyšel po schodech nahoru a zaklepal na dveře v prvním poschodí. Otevřela mu egyptská žena ve středních letech. Zaplatil jí pět liber a vešel.ˇˇ

Ve velkém, špatně osvětleném vnitřním pokoji, zařízeném vybledlým přepychem, se posadil na polštář a rozepnul si límeček u košile. Jakási mladá žena v plandavých kalhotách mu podala nargileh. Několikrát zhluboka vdechl kouř hašiše. Brzy ho zaplavil příjemný pocit letargie. Zaklonil se dozadu, podepřel se o lokty a rozhlédl se kolem. Ve stínu pokoje byli další čtyři muži. Dva z nich byli pašové – zámožní arabští majitelé půdy – seděli spolu na gauči a tiše a roztěkaně mluvili. Třetí, který budil dojem, že brzy po hašiši usne, vypadal na Angličana a byl pravděpodobně důstojníkem jako Vandam. Čtvrtý seděl v rohu a mluvil s jednou z dívek. Vandam zaslechl útržky rozhovoru a usoudil z nich, že muž chce vzít dívku domů a teď se dohadují o ceně. Muž mu byl nějak povědomý, ale opilý a teď už taky nadopovaný Vandam se nemohl donutit k tomu, aby si vzpomněl, kdo to je.ˇˇ

Přišla k němu jedna z dívek a vzala ho za ruku. Zavedla jej do alkovny a zatáhla záclony. Sundala si podprsenku. Měla malá hnědá prsa. Vandam ji pohladil po obličeji. Ve světle svíčky se její obličej měnil, zdál se starý, pak velmi mladý, pak dravý, pak milující. Jednu chvíli vypadala jako Joan Abuthnotová. Ale nakonec, když do ní vstoupil, vypadala jako Elene.……

5.…

Alex Wolff měl na sobě galabiu a fez. Stál asi třicet yardů od brány ústředí – britského ústředí – a prodával papírové vějíře, které se po dvou minutách používání polámaly. Křik a rozruch se utišily, zhruba týden neviděl Brity, že by kontrolovali doklady. Vandam to nemohl dělat donekonečna.ˇˇ

Wolff šel k ústředí, jakmile se cítil dostatečně bezpečně. To, že se dostal do Káhiry, byl velký úspěch; ale byl k ničemu, dokud jej nemohl využít k získání informací, které Rommel chtěl – a rychle. Vzpomněl si na svůj krátký rozhovor s Rommelem v Gailo. Pouštní liška nevypadala ani trochu vychytrale. Byl to malý, neúnavný muž s tváří agresivního sedláka:ˇ velký nos, ústa se svěšenými koutky, důlek v bradě, rozeklaná jizva na levé líci, vlasy ostříhané tak nakrátko, že žádné zpod okraje čepice nevyčuhovaly. Řekl:ˇ „Počty divizí, v akci i v rezervě, stav střeliva, jídla a benzinu. Charaktery a postoje velících důstojníků. Strategické a taktické záměry. Říkají, že jste dobrý, Wolffe. Doufám, že mají pravdu.“…

Snadněji se to řeklo, než udělalo.ˇˇ

Určité množství informací mohl Wolff získat jenom tím, že procházel městem. Prohlížel si uniformy vojáků na dovolence a poslouchal, o čem si povídají a tak se mohl dozvědět, která vojska kde byla a kdy půjdou zpátky. Někdy se seržanti zmínili o statisících mrtvých a raněných nebo o ničivém účinku 88 milimetrových děl – navržených jako protiletadlové – které Němci vmontovali do tanků. Slyšel, jak si jeden vojenský mechanik stěžoval, že devětatřicet z padesáti nových tanků, které přijely včera, potřebuje větší opravy, než se budou moci použít. To všechno byly užitečné informace, které se mohly poslat do Berlína, kde je analytici zpravodajské služby poskládají dohromady s dalšími úryvky, aby dostali celkový obraz. Ale tohle Rommel nechtěl.ˇˇ

Někde uvnitř ústředí ležely papíry, na kterých bylo napsáno něco jako:ˇ „Po odpočinku a obnovení zásob opustí zítra Káhiru divize A se 100 tanky a s doplněnými zásobami a v oáze C se připojí k divizi B, pro přípravu protiútoku západně od D příští neděli za úsvitu.“…

To byly papíry, které Wolff chtěl.ˇˇ

Proto prodával před ústředím vějíře.ˇˇ

Pro své ústředí zabrali Britové několik velkých domů – většina z nich patřila pašům – v předměstí Garden City. (Wolff byl vděčný, že Villa les Oliviers tomu unikla.) Domovy velitelů byly obklopeny plotem s ostnatým drátem. Lidé v uniformách byli vpouštěni branou rychle, ale civilisté byli zastavováni a podrobně vyslýcháni, zatímco hlídka telefonovala, aby si ověřila pověřovací listiny.ˇˇ

V mnoha budovách po městě byla další velvyslanectví – hotel Semiramis hostil například něco, co se jmenovalo Britská vojska v Egyptě – ale toto bylo ústředí Středního východu, velitelství. Wolff strávil mnoho času v abwehrské škole pro špióny, kde se učili rozpoznávat uniformy, identifikační značky plukovníků a tváře doslova stovek vyšších britských důstojníků. Tady, během několika dopolední, si už prohlédl velké množství projíždějících služebních aut a nakukoval do okének, aby zahlédl plukovníky, generály, admirály, vůdce eskader a vrchního velitele, dokonce i samotného Sira Clauda Auchinlecka. Všichni vypadali tak trochu podivně a on tím byl zmaten do té doby, než si uvědomil, že obrázky, které si vpálil do mozku, byly černobílé a že je teď vidí poprvé barevně.ˇˇ

Generální štáb jezdil v autě, ale pomocníci chodili pěšky. Každé ráno přicházeli pěšky kapitáni a majoři s malými kufříky. K poledni – po pravidelné ranní konferenci, jak předpokládal Wolff – někteří z nich odcházeli a stále u sebe měli své kufříky.ˇˇ

Každého dne Wolff sledoval jednoho z pomocníků.ˇˇ

Většina jich pracovala na ústředí a jejich tajné papíry budou zamčené v kanceláři až do večera. Ale také viděl několik mužů, kteří musí být v generálním štábu na ranní konferenci, mají ale své vlastní kanceláře v jiných částech města; papíry tedy nosí s sebou od jedné kanceláře k druhé. Jeden z nich šel do Semiramis. Dva šli do kasáren v Nasrel Nil. Čtvrtý šel do neoznačené budovy v Shari Suleiman Pasha.ˇˇ

Wolff se chtěl do těch kufříků dostat.ˇˇ

Dneska to zkusí nanečisto..ˇˇ

Když čekal pod žhavým sluncem, než přijdou pomocníci, vzpomínal na předcházející noc a koutky se mu přitom pod nově narostlým knírkem zvlnily. Slíbil Sonje, že jí najde jinou Fawzi. Včera v noci šel do Birka a vybral jednu dívku v podniku madame Fahmy.ˇˇ

Nebyla to Fawzi – ta dívka byla opravdový nadšenec –ale byla dobrou náhradou na přechodnou dobu. Těšili se s ní nejdřív střídavě, pak společně; a nakonec hráli Sonjinu kouzelnou, vzrušující hru… Byla to dlouhá noc.ˇˇ

Když pomocníci vyšli, Wolff začal sledovat dvojici, která šla do kasáren.ˇˇ

O minutu později se z kavárny vynořil Abdullah a pustil se za ním.ˇˇ

„Tamti dva? „ zeptal se Abdullah.ˇˇ

„Tamti dva.“…

Abdullah byl tlustý muž s ocelovým zubem. Byl jedním z nejbohatších mužů v Káhiře, ale na rozdíl od většiny bohatých Arabů se neopičil po Evropanech. Nohy obuté do sandálů, na sobě špinavé šaty a fez. Mastné vlasy se mu kroutily kolem uší a nehty měl špinavé. Jeho bohatství nepocházelo z půdy jako u pašů, ani z obchodu jako u Řeků. Pocházelo ze zločinu.ˇˇ

Abdullah byl zloděj.ˇˇ

Wolff ho měl rád. Byl to úskočný podvodník, krutý, šlechetný a vždycky se smál:ˇ pro Wolffa ztělesňoval všechny staré neřesti a ctnosti Středního východu. Jeho armáda dětí, vnuků, synovců, neteří a bratranců z druhého kolena vylupovala domy a vybírala kapsy v Káhiře už asi třicet let. Měl tykadla všude:ˇ byl překupníkem hašiše, stýkal se s politiky a vlastnil polovinu domů v Birka, včetně toho madame Fahmy. Žil se –svými čtyřmi ženami ve velkém chátrajícím domě ve starém městě.ˇˇ

Sledovali oba důstojníky až do moderního centra města. Abdullah řekl:ˇ „Chcete jeden kufřík nebo oba? „…

Wolff uvažoval. Jeden by znamenal náhodnou krádež, dva vypadaly na organizovanou. „Jeden,“ řekl.ˇˇ

„Který?“

„Na tom nezáleží.“…

Wolff přemýšlel o tom, že by požádal Abdullaha o přístřeší, když Villa les Oliviers už nebyla bezpečná. Ale rozhodl se, že to neudělá. Abdullah by určitě mohl Wolff a někde ukrýt – možná v bordelu – více méně na neurčitou dobu. Ale jakmile by ho ukryl, začal by vyjednávat s Brity o tom, že jim ho prodá. Abdullah dělil svět na dvě části:ˇ na rodinu a zbytek. Byl ke své rodině nejvýš loajální a zcela jí důvěřoval; podvedl by kohokoliv jiného a očekával by i od jiných, že ho budou podvádět. Všechno se odehrávalo na takovémto základě vzájemného podezřívání. Wolff zjistil, že to funguje překvapivě dobře.ˇˇ

‚ Přišli do rušné části. Důstojníci začali přecházet ulici a vyhýbali se přitom dopravě. Wolff je už už chtěl následovat, když mu Abdullah položil ruku na rameno a zadržel ho.ˇˇ

„Uděláme to tady,“ řekl Abdullah.ˇˇ

Wolff se rozhlédl kolem, prohlédl si budovy, chodník, křižovatku a pouliční prodavače. Pomalu se usmál a přikývl.ˇˇ

„Tady je to perfektní,“ řekl.ˇˇ

Provedli to následujícího dne.ˇˇ

Abdullah vybral opravdu výborné místo pro krádež. Bylo to v místě, kde postranní ulička ústila na hlavní silnici. Na rohu stála kavárna se stolky venku, které zabíraly půlku chodníku. Před kavárnou, na straně hlavní ulice, byla autobusová zastávka. Cekání ve frontě na autobus se v Káhiře nikdy neujalo, i přes šedesát let britské nadvlády, takže čekající prostě chodili dokola po beztak už přeplněném chodníku. Na postranní ulici to bylo trochu přehlednější, protože i když tady měla kavárna stolky také venku, nebyla zde autobusová zastávka. Abdullah si všiml tohoto malého nedostatku, který ale vyrovnalo vystoupení dvou akrobatů.ˇˇ

Wolff si sedl k rohovému stolku, odkud mohl vidět jak na hlavní, tak i vedlejší silnici, a začal se strachovat, aby se nestalo něco nepříjemného.ˇˇ

Důstojníci by se dnes nemuseli vracet do kasáren.ˇˇ

Mohli jít jinudy.ˇˇ

Nemuseli mít s sebou své kufříky.ˇˇ

Policie by mohla přijet příliš brzo a všechny zatknout.ˇˇ

Chlapec by mohl být důstojníky chycen a vyslýchán.ˇˇ

Wolff by mohl být důstojníky chycen a vyslýchán.ˇˇ

Abdullah by se mohl rozhodnout, že si vydělá peníze s menšími problémy – prostě se spojí s majorem Vandamem a řekne mu, že dnes v poledne může Alexe Wolffa zatknout u kavárny.ˇˇ

Wolff se bál toho, že by šel do vězení. Bál se bylo slabé slovo, nesmírně ho to děsilo. Při pouhé myšlence na vězení ho pod poledním sluncem zalil studený pot. Mohl žít bez dobrého jídla, vína a dívek, když měl kolem sebe velkou divokou prázdnotu, která ho utěšovala; a mohl se zříci svobody pouště a žít v přeplněném městě, když měl kolem sebe vymoženosti civilizace, které mu město zpříjemňovaly, ale obojí ztratit nemohl. Nikdy o tom nikomu neřekl, byla to jeho tajná noční můra. Pomyšlení na život v malé, bezbarvé cele, mezi spodinou společnosti (a všichni by byli jenom muži), se špatnou stravou a nemožností vidět modrou oblohu nebo nekonečný Nil nebo otevřené pláně… Zachvátila ho panika, jen co na to pomyslel. Vypudil to z mysli. Nestane se to.ˇˇ

V 11 45 kolébavě prošel kolem kavárny špinavý a velký Abdullah. Z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst, ale oči rychle zkoumaly situaci. Přešel ulici a zmizel.ˇˇ

Pět minut po dvanácté zahlédl Wolff v dálce v davu dva vojenské kapitány.ˇˇ

Poposedl na okraj židle.ˇˇ

Důstojníci přišli blíž. Nesli kufříky.ˇˇ

Autu, zaparkovanému přes ulici, běžel motor naprázdno.ˇˇ

K zastávce přijel autobus a Wolff si pomyslel:ˇ tohle už Abdullah zařídit nemohl:ˇ je to štěstí, velká výhoda.ˇˇ

Důstojníci byli asi pět yardů od Wolffa.ˇˇ

Auto se náhle rozjelo. Byl to černý packard se silným motorem a měkkým americkým pérováním. Přejelo přes ulici jako útočící slon, motor pomalu a hlasitě běžel, a bez ohledu na hustý provoz mířilo k postranní ulici. Stále troubilo. Na rohu, pár kroků od místa, kde Wolff seděl, najelo na taxík – starou fiatku.ˇˇ

Dva důstojníci se zastavili vedle Wolffa a zírali na bouračku.ˇˇ

Taxikář, mladý Arab v zápaďácké košili a fezu, vyskočil z fiatu.ˇˇ

Mladý Řek, v mohérovém obleku, vyskočil z packardu.ˇˇ

Arab křikl na Řeka, že je čubčí syn.ˇˇ

Řek opáčil Arabovi, že je shnilý zadek velblouda.ˇˇ

Arab dal Řekovi facku a Řek dal Arabovi jednu do nosu.ˇˇ

Lidé, kteří vystupovali z autobusu a ti, kteří se do něj chystali nastoupit, se začali stahovat blíž.ˇˇ

Na rohu se akrobat, který právě stál svému kolegovi na hlavě, obrátil, aby se podíval, co se stalo, ztratil přitom zřejmě rovnováhu a spadl mezi diváky.ˇˇ

Kolem Wolffova stolku vyrazil malý kluk. Wolff vstal, ukázal na kluka a ze všech sil zakřičel:ˇ „Chyťte ho, zloděje!“…

Kluk rychle zmizel. Wolff se za ním rozběhl a čtyři lidé, kteří seděli blízko Wolffa, vyskočili a snažili se kluka chytnout. Ten proběhl mezi oběma důstojníky, kteří stále ještě zírali na tu melu. Wolff a lidé, kteří vyskočili, aby mu pomohli, vrazili do důstojníků a oba je srazili na zem. Několik lidí začalo křičet „Chyťte zloděje!“, ačkoliv většina z nich neměla vůbec představu, kdo jím je. Někteří nově příchozí si mysleli, že je to jeden z řidičů. Dav z autobusové zastávky, diváci akrobatů a většina lidí z kavárny se vrhli vpřed a začali útočit na jednoho nebo druhého řidiče – Arabové předpokládali, že viníkem je Řek, a ostatní si mysleli, že je to Arab. Několik mužů s hůlkami – většina jich měla hůlky – začalo strkat do davu a náhodně tlouci diváky po hlavách ve snaze oživit potyčku, která už pomalu končila. Někdo vzal z kavárny židli a hodil ji do davu. Naštěstí všechny přeletěla a prorazila přední sklo packardu. Ale to už vybíhali z kavárny číšníci, zaměstnanci kuchyně, majitel a napadali každého, kdo se houpal, zakopával nebo seděl na jejich nábytku. Každý ječel na každého asi v pěti jazycích. Projíždějící auta zastavovala, aby se podívala, co se děje, doprava, se vracela zpátky ve třech směrech a všechna stojící auta troubila. Psi se vyprostili z vodítek a začali ve vzrušeném nadšení kousat lidi do nohou. Všichni vystoupili z autobusu. Hádající se dav se v mžiku zvětšil. Řidiči, kteří zastavili, aby se na tu zábavu podívali, toho začali brzy litovat, jelikož jejich auta pohltil bojující dav tak, že se nemohli pohnout (protože všichni ostatní také zastavili). Když muži, ženy a děti, Arabové, Řekové, Syřané, Židé, Australané a Skoti vyskočili na střechy aut a bojovali na jejich kapotách a padali na ně a krváceli na jejich lakování, museli auta zamknout a vytáhnout okénka. Někdo proletěl oknem krejčovského obchodu vedle kavárny a jedna poděšená koza vběhla do obchodu se suvenýry, který přiléhal ke kavárně z druhé strany, a začala porážet stoly, které byly přeplněné čínským porcelánem, keramikou a sklem. Kdoví odkud se objevil pavián – pravděpodobně jel na koze, což byl běžný způsob pouliční zábavy – přeběhl hbitýma nohama přes hlavy davu a zmizel někam ve směru na Alexandrii. Stojící kůň se vyvlékl z postroje a rozběhl se ulicí mezi auty. Z okna nad kavárnou se vyklonila žena a vylila do bitky kbelík se špinavou vodou. Nikdo si toho ani nevšiml. Konečně přijela policie.ˇˇ

Když lidé uslyšeli píšťaly, postrkování, napadání a urážky, které byly příčinou celé pranice, ztratily svou důležitost. Snažili se dostat co nejrychleji pryč, aby unikli zatčení. Dav se rychle zmenšil. Wolff, který už na začátku upadl, se sebral a přešel ulici, aby měl o všem přehled. V době, kdy bylo šest lidí spoutaných, bylo už po všem a nikdo se nepral, až na jednu starou ženu v černém a jednonohého žebráka, kteří se slabě šťouchali do břicha. Majitel kavárny, krejčí a majitel obchodu se suvenýry lomili rukama a nadávali policii, že nepřišla dříve, a přitom v mysli zdvojnásobovali či ztrojnásobovali škodu pro pojišťovnu.ˇˇ

Řidič autobusu si zlomil ruku, ale všechna další zranění byly jen řezné rány a modřiny.ˇˇ

Ležel tu jen jeden mrtvý:ˇ koza byla pokousána psem a musela být utracena.ˇˇ

Když se policie pokoušela odtáhnout havarovaná auta, zjistila, že během bitky zvedli pouliční výrostci heverem zadní části obou aut– a ukradli pneumatiky.ˇˇ

Zmizely do jedné všechny žárovky v autobuse.ˇˇ

A také jeden kufřík britské armády.ˇˇ

Alex Wolff rychle kráčel uličkami staré Káhiry a byl sám se sebou spokojen. Před týdnem se zdál úkol ukořistit tajemství z generálního štábu téměř nemožný. Teď to vypadalo, jako by to byla hračka. Nápad, že by mohl Abdullah vyprovokovat pouliční bitku, byl skvělý.ˇˇ

Byl zvědavý, co je v kufříku.ˇˇ

Abdulláhův dům vypadal jako všechny ostatní skrčené brlohy. Rozpraskaná a odlupující se fasáda byla nepravidelně členěná malými zdeformovanými okénky. Za vchod sloužil nízký oblouk bez dveří a za ním vedla tmavá chodba. Wolff před vchodem sklonil hlavu, prošel chodbou a vystoupil po kamenných točitých schodech nahoru. Odhrnul závěs a vešel do Abdullahova obývacího pokoje.ˇˇ

Pokoj byl podobný svému majiteli – špinavý, pohodlný a bohatý. Kolem drahých pohovek a vykládaných stolků se honily tři malé děti a štěně. Ve výklenku u okna pracovala jakási žena na tapisérii. Když Wolff vešel, jiná žena právě vycházela:ˇ tady neplatilo žádné přísné oddělování mužů od žen, jak to bývalo za Wolffova dětství. Uprostřed podlahy seděl na vyšívaném polštáři se zkříženýma nohama Abdullah a na klíně mu sedělo dítě. Podíval se na Wolffa a široce se usmál. „Můj příteli, jaký jsme to ale měli úspěch!“…

Wolff se posadil na zem naproti němu. „Bylo to výborné,“ řekl. „Jste kouzelník.“

„Taková vřava! A autobus přijel přesně v ten pravý čas – a pavián běžel pryč…“…

Wolff si všiml pozorněji, co Abdullah dělá. Na zemi vedle něho byla hromádka náprsních tašek, kabelek, peněženek a hodinek. Jak mluvil, zdvihl krásnou zdobenou náprsní tašku z kůže. Vyndal z ní svitek egyptských bankovek, několik poštovních známek a malou zlatou tužku. Všechno si zastrčil kamsi za šaty. Pak náprsní tašku položil, zvedl kabelku a začal ji prohledávat.ˇˇ

Wolff si uvědomil, odkud to všechno pochází. „Vy stará šelmo. V davu byli vaši hoši a vybírali kapsy.“…

Abdullah se zašklebil a ukázal přitom svůj ocelový zub. „Podstoupit všechny ty problémy a pak ukrást jen jediný kufřík…“

„Ale dostal jste ho.“

„Samozřejmě.“…

Wolffovi se ulevilo. Ale Abdullah se neměl k tomu, aby mu kufřík vydal. Wolff se zeptal:ˇ „Vy mně ho nedáte?“

„Hned,“ řekl Abdullah. Ale pořád se ještě k ničemu neměl. Po chvíli podotkl:ˇ „Měl byste mi zaplatit dalších padesát liber za doručení.“…

Wolff odpočítal bankovky a ty hned zmizely pod špinavými šaty. Abdullah se naklonil dopředu, jednou rukou si přidržoval u prsou dítě a druhou sáhl pod polštář, na kterém seděl, a vytáhl kufřík. Wolff si jej vzal a prozkoumal. Měl porušený zámek. Rozzlobilo ho to:ˇ jistě tam byl bezpečnostní zámek. Snažil se mluvit klidně. „Vy jste ho už otevřel.“…

Abdullah pokrčil rameny. Řekl:ˇ „Maaleesh.“ Bylo to příznačně dvojsmyslné slovo, které znamenalo stejně tak „Promiň“ jako „No a co? „…

Wolff si povzdychl. Byl v Evropě příliš dlouho; zapomněl, jak se to dělá doma.ˇˇ

Zvedl víko kufru. Uvnitř byl svazek deseti nebo dvanácti archů papíru hustě popsaných v angličtině. Když začal číst, kdosi vedle něho položil malý hrníček s kávou. Vzhlédl a uviděl krásnou mladou dívku. Zeptal se Abdullaha:ˇ „Vaše dcera? „…

Abdullah se zasmál. „Moje žena.“…

Wolff se na ni znova podíval. Zdálo se, že jí může být tak čtrnáct. Vrátil se zpátky k papírům.ˇˇ

Přečetl si první a pak s rostoucí nedůvěřivostí prolistoval zbytek.ˇˇ

Pak je položil na zem. „Můj bože,“ řekl měkce. A začal se smát.ˇˇ

Ukradl kompletní sadu jídelních lístků pro kasárna na měsíc červen.ˇˇ

Vandam řekl plukovníkovi Boggemu:ˇ „Vydal jsem zprávu, která připomíná důstojníkům, že dokumenty generálního štábu se nesmí nosit po městě, jedině ve výjimečných případech.“…

Bogge seděl za velkým vyřezávaným stolem a leštil kapesníkem červený kriketový míček. „Dobrý nápad,“ přitakal. „Udržujte chlapce v pohotovosti.“…

Vandam pokračoval:ˇ „Jeden z mých informátorů, ta nová dívka, o které jsem vám říkal – –“

„Prostitutka.“

„Ano.“ Vandam odolal pokušení říci Boggemu, že „prostitutka“ není to správné slovo pro Elene.ˇˇ

„Slyšela, že se povídá, že ta vřava byla organizovaná Abdullahem – –“

„Kdo to je?“

„Je to egyptský Fagin a taky je náhodou informátorem, ačkoliv prodávání informací je tím nejmenším z mnoha jeho podniků.“

„A proč podle těch zpráv byla ta vřava organizovaná?“

„Krádež.“

„Aha.“ Zdálo se, že Bogge znejistěl. „Bylo ukradeno mnoho věcí, ale musíme brát v úvahu, že hlavním cílem byl kufřík.“

„Spiknutí!“ řekl Bogge s pohledem pobaveného skepticismu. „Ale co by chtěl ten Abdullah dělat s našimi jídelními lístky, no? „ smál se.ˇˇ

„Nemusel vědět, co v kufříku je. Mohl prostě předpokládat, že tam jsou tajné dokumenty.“

„Opakuji svoji otázku,“ řekl Bogge tónem otce, který vede své dítě. „Proč by chtěl ty tajné dokumenty?“

„Mohl k tomu být naveden.“

„Kým?“

„Alexem Wolffem.“

„Kým?“

„Mužem s nožem z Asijútu.“

„Ach, teď ale vážně, majore. Myslel jsem si, že bychom s tím vším měli přestat.“…

Zazvonil telefon a Bogge ho zvedl. Vandam využil příležitosti a trochu zchladl. Pravdou bylo, přemýšlel Vandam, že si Bogge asi nevěřil, nedůvěřoval svému úsudku; a protože neměl dost sebedůvěry na to, aby si vytvořil svůj vlastní názor, vytahoval se na druhé, choval se k lidem jako rozumbrada a snažil se, aby to vypadalo, že ten chytrý je nakonec on. Bogge neměl samozřejmě ani představu o tom, jestli byla krádež kufříku důležitá nebo ne. Možná poslouchal to, co musel Vandam říct a pak se rozhodl; ale bál se toho. Neuměl vést plodnou diskusi s podřízeným, protože všechen svůj intelekt spotřeboval na to, že hledal způsoby, jak člověka nachytat při nějakém rozporu nebo chybě nebo se vysmíval jeho názorům; a v době, kdy se přestal takhle vyvyšovat, rozhodnutí většinou už padlo, lepší či horší, a víceméně náhodou.ˇˇ

Bogge řekl:ˇ „Samozřejmě, pane. Hned se do toho pustíme.“ Vandam by rád věděl, jak Bogge vychází se svými nadřízenými. Plukovník zavěsil. Obrátil se k Vandamovi:ˇ „No, kde jsme to skončili?“

„Asijútský vrah je stále na svobodě. Může být důležité, že brzy po jeho příjezdu do Káhiry je důstojník generálního štábu okraden o kufřík.“

„Který obsahuje jídelní lístky z kantýny.“…

Zase jsme tam, kde jsme byli, myslel si Vandam. Řekl s největší laskavostí, které byl schopen:ˇ „Ve zpravodajské službě nevěříme na shodu okolností, že?“

„Nepoučujte mě, hochu. I kdybyste měl pravdu –a jsem si jist, že ji nemáte – co bychom s tím mohli dělat jiného, než vydat oznámení, které jste už dali do oběhu?“

„Dobře. Mluvil jsem s Abdullahem. Popírá, že by znal Alexe Wolffa, a já si myslím, že lže.“

„Jestliže je tím zlodějem on, proč o něm nepodáte zprávu egyptské policii? „…

A jaký by to mělo smysl? myslel si Vandam. Řekl:ˇ „Vědí o něm všechno. Nemůžou ho zavřít, mimo jiné proto, že příliš mnoho vyšších důstojníků získává příliš mnoho peněz z jeho úplatků. Ale můžeme ho zadržet a vyslýchat, trochu ho vyděsit. Je to muž, který neví, co je to loajalita, přidá se okamžitě na naši stranu…“

„Generální štáb zpravodajské služby lidi nezadržuje a nenechává je děsit se, majore – –“

„Oddělení bezpečnosti může a vojenská policie také.“…

Bogge se usmál. „Kdybych přišel na oddělení bezpečnosti s vaším příběhem arabského Fagina, který krade jídelní lístky, celá kancelář by se mi vysmála.“

„Ale – –“

„Už jsme to probírali dlouho, majore –– vlastně příliš dlouho.“

„Pro boha živého – –“

Bogge zvýšil hlas. „Nevěřím tomu, že ta rvačka byla organizovaná, nevěřím, že Abdullah chtěl ukrást kufřík a nevěřím, že Wolff je nacistický špión. Je to jasné?“

„Podívejte, všechno, co chci – –“

„Je to jasné?“

„Ano, pane.“

„Dobrá. Zmizte.“…

Vandam odešel.……

6.…

Jsem malý chlapec. Můj otec mi řekl, kolik je mi let, ale zapomněl jsem to. Příště, až zase přijde domů, se ho na to zeptám. Můj otec je voják. Místo, kde je, se jmenuje Súdán. Súdán je daleko.ˇˇ

Chodím do školy. Učím se Korán. Korán je svatá kniha. Taky se učím číst a psát. Čtení je snadné, ale psát bez šmouh se mi nedaří. Někdy sbírám bavlnu nebo vodím zvířata k vodě, aby se napila.ˇˇ

Stará se o mě maminka s babičkou. Moje babička je známý člověk. Prakticky všichni z celého světa za ní chodí, když jsou nemocní. Dává jim léky připravené z rostlin.ˇˇ

Dává mi sirup. Mám ho rád se sraženým mlékem. Lehávám nahoře na peci v kuchyni a ona mi čte všelijaké příběhy. Můj oblíbený příběh je balada o Zahranovi, hrdinovi z Denshway. Když mi ho vypráví, vždycky říkává, že Denshway je blízko. Musí už stárnout, protože je to dost daleko. Jednou jsem tam šel s Abdelem a trvalo nám to celé dopoledne.ˇˇ

Denshway je tam, kde Britové stříleli holuby a přitom jedna kulka zapálila stodolu. Všichni muži z vesnice se sbíhali, aby zjistili, kdo to udělal. Jeden z vojáků se při pohledu na všechny ty silné muže, kteří k němu běželi, polekal a začal na ně střílet. Došlo k boji mezi vojáky a vesničany. Nikdo nevyhrál, ale voják, který zapálil stodolu, byl zabit. Brzy přišlo víc vojáků a zatkli všechny muže z vesnice.ˇˇ

Vojáci udělali ze dřeva věc, které se říká šibenice. Nevím, co to je, ale používá se na věšení lidí. Nevím, co se stane s lidmi, kteří se pověsí. Někteří vesničané byli pověšeni a ostatní zmrskáni. Mrskání znám. Je to ta nejhorší věc na světě, řekl bych, že dokonce i horší než pověšení.ˇˇ

Zahran byl první, který byl pověšen, protože proti vojákům bojoval nejvíc. Šel k šibenici s hlavou vztyčenou, hrdý na to, že zabil muže, co zapálil stodolu.ˇˇ

Přeji si být Zahranem.ˇˇ

Nikdy jsem neviděl žádného britského vojáka, ale vím, že je nenávidím…

Jmenuji se Anvar el-Sadat a jednou se stanu hrdinou.ˇˇ

Sadat si ohmatával knírek. Byl s ním celkem spokojen. Bylo mu teprve dvaadvacet a v kapitánské uniformě vypadal trochu jako chlapec, který si hraje na vojáka. A knírek ho dělal starším. Potřeboval teď veškerou autoritu, kterou mohl získat, protože to, co se chystal navrhnout, bylo – jako obyčejně – trochu směšné. Na těchto jednáních mu bylo opravdu zatěžko mluvit a chovat se tak, jako kdyby hrstka ukvapených mužů v této místnosti měla každým dnem vyhnat Brity z Egypta.ˇˇ

Když začal mluvit, schválně se snažil, aby jeho hlas zněl hluboce. „Všichni jsme doufali, že Rommel porazí v poušti Brity, a tak osvobodí zemi.“ Rozhlédl se po místnosti:ˇ byl to dobrý trik, na velkých i malých shromážděních, protože si pak každý myslel, že Sadat s ním mluví osobně. „Teď jsme dostali velice špatné zprávy. Hitler souhlasil s tím, že dá Egypt Italům.“…

Sadat přeháněl:ˇ nebyla to zpráva, jenom se to říkalo. Navíc většina lidí, co ho poslouchali, to věděla. Ale melodrama bylo na denním pořádku a oni reagovali s hněvivým mručením.ˇˇ

Sadat pokračoval:ˇ „Navrhuji, aby Hnutí svobodných důstojníků projednalo s Německem smlouvu, podle které bychom mohli organizovat povstání proti Britům v Káhiře a oni by zabezpečili nezávislost a suverenitu Egypta po porážce Britů.“ Když tak hovořil, uvědomil si náhle směšnost situace:ˇ tady stál on, rolnický kluk, který právě přišel z farmy, a mluvil k půltuctu nespokojených podřízených o vyjednávání s německou Říší. A přece, kdo jiný by reprezentoval egyptský lid? Britové byli dobyvatelé, parlament pouhá loutka a král cizinec.ˇˇ

Existovala ještě další příčina tohoto návrhu, příčina, která se neprojednávala, příčina, kterou si nepřipouštěl ani Sadat, leda snad uprostřed noci:ˇ Abdel Nasser byl se svou jednotkou poslán do Súdánu a jeho nepřítomnost dávala Sadatovi šanci získat pro sebe pozici vůdce povstaleckého hnutí.ˇˇ

Zapudil tu myšlenku, protože se mu zdála nedůstojná. Musel přinutit ostatní, aby souhlasili s jeho návrhem, a pak taky s prostředky, jakými se má provést.ˇˇ

První promluvil Kemel.. „Ale budou nás Němci brát vážně? „ zeptal se. Sadat přikývl, jako kdyby si také myslel, že je to důležitá otázka. Ve skutečnosti se s Kemelem už dříve dohodli, že se na to Kemel zeptá, protože to byla falešná stopa. Skutečnou otázkou bylo, jestli se Němcům může věřit, že budou dodržovat smlouvu, kterou uzavřeli se skupinou neoficiálních povstalců:ˇ Sadat nechtěl, aby se o tom na schůzi diskutovalo. Bylo nepravděpodobné, že by Němci smlouvu dodržovali; ale kdyby Egypťané povstali proti Britům a pak byli Němci zrazeni, poznali by, že nezávislosti se nic nevyrovná – a snad by se obrátili o vedení k muži, který organizoval povstání. Takové politické záležitosti ale nebyly pro schůze jako je tato:ˇ byly příliš rafinované, příliš vypočítavé. Kemel byl jediný člověk, se kterým mohl Sadat probírat taktiku. Kemel byl policajt, detektiv káhirského vojska, lstivý a opatrný chlapík:ˇ možná se z něho během práce u policie stal i cynik.ˇˇ

Ostatní začali mluvit. Sadat se diskuse nezúčastňoval. Nech je mluvit, myslel si; to je to, co mají opravdu rádi. Když ale přijde na věc, obyčejně ho nechají na holičkách.ˇˇ

Zatímco se přeli, Sadat si vzpomněl na nezdařenou revoluci loni v létě. Začalo to šejkem z al-Azharu, který kázal:ˇ „Nemáme s válkou nic společného.“ Pak přišel na řadu egyptský parlament, který v záblesku projevu nezávislosti přijal politiku:ˇ „Zachraňte Egypt od metly války.“ Do té doby bojovala egyptská armáda v poušti bok po boku s britskou, ale teď nařídili Britové Egypťanům, aby složili zbraně a odtáhli. Egypťané se rádi stáhli, ale odzbrojit nechtěli. Sadat v tom viděl z nebe seslanou příležitost, jak by se mohl vyvolat svár. On a mnoho dalších mladých důstojníků odmítlo vydat pušky a plánovali, že budou pochodovat směrem na Káhiru. K Sadatově velkému zklamání to Britové hned vzdali a zbraně jim nechali. Sadat se dál snažil jiskru povstání roznítit na oheň revoluce, ale Britové mu tím, že netrvali na odzbrojení, zkřížili plány. Pochod na Káhiru byl úplné fiasko:ˇ Sadatova jednotka dorazila na smluvené místo, ale nikdo jiný nepřišel. Umyli vozidla, sedli si, chvíli čekali a pak šli dál ke svému táboru.ˇˇ

Za půl roku na to zažil Sadat další neúspěch. Tentokrát se vše soustředilo kolem tlustého, prostopášného egyptského krále tureckého původu. Král Farúk dostal od Britů ultimátum:ˇ buď měl nařídit svému premiéroví, aby zformoval novou, probritskou vládu, nebo měl abdikovat. Král pod tlakem okolností povolal Mustafu el-Nahas Pašu a nařídil mu, aby vytvořil novou vládu. Sadat nebyl royalista, ale nebyl ani oportunista:ˇ vyhlásil, že to bylo násilí spáchané na egyptské suverenitě a mladí důstojníci pochodovali k paláci, aby králi vyjádřili svůj protest. Ještě jednou se Sadat snažil vyvolat vzpouru. Jeho plánem bylo obklíčit palác na znamení obrany krále. Zase byl jediný, kdo se tam objevil.ˇˇ

Byl pokaždé hořce zklamán. Cítil, jako kdyby se vzdával celé své myšlenky na odboj:ˇ ať si jdou Egypťané do pekla svou vlastní cestou, myslel si v okamžicích největšího zoufalství. Přesto tyto chvíle pominuly, protože věděl, že jde o správnou věc a že je dost chytrý na to, aby jí dobře sloužil.ˇˇ

„Ale nemáme žádné prostředky na to, jak se s Němci spojit.“ To promluvil Imam, jeden z pilotů. Sadat byl potěšen, že už probírali, jak to udělat, a ne jestli to udělat.ˇˇ

Kemel odpověděl na otázku. „Můžeme poslat zprávu letadlem.“

„Ano!“ Imam byl mladý a prudký. „Jeden z nás by letěl do města na pravidelnou hlídku, pak by se odchýlil od směru a přistál za německou frontou.“ Jeden ze starších pilotů řekl:ˇ „Na zpáteční cestě by to musel vysvětlit – –“

„Nemusel by se vůbec vrátit,“ řekl Imam, který s tím, jak diskuze ožívala, začínal vypadat zoufale. Sadat klidně řekl:ˇ „Mohl by se vrátit s Rommelem.“…

Imamovy oči se znovu rozzářily a Sadat věděl, že mladý pilot se už vidí, jak s Rommelem pochoduje do Káhiry v čele osvobozenecké armády. Sadat se rozhodl, že Imam bude ten, kdo převezme zprávu.ˇˇ

„Dohodněme se na textu zprávy,“ řekl Sadat demokraticky. Nikdo si nevšiml, že se vůbec nedohodli na tom, jestli má zpráva být vůbec poslána. „Myslím si, že bychom měli napsat čtyři body. První:ˇ Jsme čestní Egypťané, kteří vytvořili v armádě organizaci. Druhý:ˇ Jako vy, i my bojujeme s Brity v Káhiře. Třetí:ˇ Jsme schopni rekrutovat povstaleckou armádu, která by bojovala na vaší straně. Čtvrtý:ˇ Budeme organizovat povstání proti Britům, když na oplátku zaručíte nezávislost a suverenitu Egypta po porážce Britů.“ Na chvíli se odmlčel. A zamračeně dodal:ˇ „Myslím si, že bychom asi měli nabídnout nějaký důkaz své dobré vůle.“…

Nastalo ticho. Kemel měl odpověď i na tuto otázku, ale vypadalo by lépe, kdyby odpověděl někdo jiný.ˇˇ

Imam se osvědčil. „Mohli bychom poslat spolu se zprávou nějaké užitečné vojenské informace.“…

Kemel předstíral, že nesouhlasí. „Jaký druh informací bychom mohli my získat? Nedokážu si představit…“

„Letecké fotografie britských pozic.“

„Jak bychom je mohli získat?“

„Můžeme to udělat při pravidelné hlídce, obyčejným foťákem.“…

Kemel vypadal, jako by pochyboval. „A co vyvolání filmu?“

„To není nutné,“ řekl Imam povzbudivě. „Můžeme poslat jenom film.“

„Jenom jeden film?“

„Kolik budeme chtít.“…

Sadat řekl:ˇ „Myslím, že Imam má pravdu.“ Znovu se začali přít o praktickém provedení celé věci místo o jejích rizikách. Zbývala už jen jediná překážka, kterou bylo nutné zdolat. Sadat ze své hořké zkušenosti věděl, že tito povstalci byli velmi stateční jen do doby, než museli nasadit svou kůži. Řekl:ˇ „Zůstává jediná otázka – kdo z nás bude řídit letadlo.“ Když mluvil, rozhlížel se po místnosti a nakonec spočinul očima na Imamovi.ˇˇ

Po chvíli zaváhání se Imam postavil.ˇˇ

Sadatovy oči zářily vítězstvím.ˇˇ

O dva dny později šel Kemel tři míle z centra Káhiry na předměstí, kde žil Sadat. Jako detektivní inspektor měl Kemel k dispozici služební auto kdykoliv chtěl, ale když jel na povstalecké schůze, používal ho z bezpečnostních důvodů jen zřídka. S největší pravděpodobností by jeho kolegové od policie sympatizovali s Hnutím svobodných důstojníků; ale přesto se moc nehrnul do toho, aby si to ověřil.ˇˇ

Kemel byl o patnáct let starší než Sadat, přesto se jeho vztah k tomuto mladšímu muži podobal uctívání hrdinů. Sdílel Sadatův cynismus, jeho realistické chápání pák politické moci; ale Sadat měl něco víc, a to planoucí idealismus, který mu poskytoval neomezenou energii a bezmeznou víru.ˇˇ

Kemel přemýšlel, jak mu tu zprávu sdělit. Zpráva Rommelovi byla napsána na stroji, podepsána Sadatem a všemi vedoucími důstojníky Hnutí (kromě nepřítomného Nassera) a zapečetěna ve velké hnědé obálce. Britské pozice byly vyfotografovány ze vzduchu. Imam odstartoval ve svém Gladiátorovi a za ním se vznesl v druhém letadle Baghdadi. Na poušti nakrátko přistáli, aby vzali Kemela, který dal hnědou obálku Imamovi a nastoupil do letadla Baghdadia. Obličej Imama zářil mladistvým idealismem.ˇˇ

Kemel si myslel:ˇ Jak to šetrně sdělím Sadatovi? Bylo to poprvé, co Kemel letěl. Poušť, tak nevýrazná ze země, byla nekonečnou mozaikou tvarů a vzorů:ˇ políčka štěrku, tečky vegetace a tvarované vulkanické kopce. Baghdadi řekl:ˇ „Nachladíte se,“ a Kemel si pomyslel, že žertuje – poušť byla jako pec – ale jak malé letadlo stoupalo, teplota stále klesala a brzy se v tenké bavlněné košili třásl zimou.ˇˇ

Po chvíli obě letadla zamířila k východu a Baghdadi začal do rádia oznamovat základně, že se Imam odchýlil od kursu a nereaguje na výzvy rádia. Jak očekával, základna Baghdadiovi nařídila, aby Imama sledoval. Tato malá pantomima byla nutná, aby na Baghdadiho-, který se měl vrátit, nepadlo podezření.ˇˇ

Letěli nad vojenským ležením. Kemel viděl tanky, nákladní auta, polní pušky a džípy. Zamávala na něho skupina vojáků:ˇ musejí to být Britové, pomyslel si Kemel. Obě letadla stoupala. Přímo před sebou uviděl známky bitvy:ˇ velká mračna prachu, výbuchy a střely. Otočili se, aby minuli jih bojiště.ˇˇ

Kemel si pomyslel:ˇ přeletíme britskou základnu, potom bojiště – a pak bychom se měli dostat k německé základně.ˇˇ

Vpředu ztrácelo Imamovo letadlo výšku. Místo toho, aby ho Baghdadi sledoval, vystoupil trochu výš –Kemel měl pocit, že Gladiátor byl na hranici svých možností – a obrátil se k jihu. Když se podíval z letadla doprava, uviděl Kemel to, co viděli piloti:ˇ malý tábor s vyklizeným pruhem označeným jako startovací dráha.ˇˇ

Když se blížil k Sadatovu domu, Kemel si vzpomněl, jak se cítil nahoře v oblacích nad pouští povzneseně, když si uvědomil, že jsou za německou frontou a smlouva je už téměř v rukou Rommela.ˇˇ

Zaklepal na dveře. Pořád ještě nevěděl, co Sadatovi říct.ˇˇ

Byl to obyčejný rodinný domek, poněkud chudší než Kemelův. Za moment přišel Sadat ke dveřím, na sobě měl galabii a kouřil dýmku. Podíval se Kemelovi do obličeje a hned řekl:ˇ

„Probíhalo to špatně.“

„Ano.“ Kemel vešel dovnitř. Šli do malého pokoje, který Sadatovi sloužil jako pracovna. Byl tam psací stůl, police s knihami a na holé zemi několik polštářů. Na stole ležela na hromadě papírů vojenská pistole.ˇˇ

Posadili se. Kemel začal mluvit:ˇ „Našli jsme německý tábor se startovací dráhou. Imam sestoupil. Pak na jeho letadlo začali Němci střílet. Víte, bylo to anglické letadlo – na to jsme nepomysleli.“…

Sadat vzhlédl:ˇ

„Ale určitě viděli, že to není nepřítel – nestřílel, neházel bomby.“

„Jenom pořád klesal,“ pokračoval Kemel. „Kymácela se mu křídla a já mám za to, že se s nimi pokoušel navázat rádiové spojení; přesto ale ve střelbě pokračovali. Ocas letadla dostal zásah.“

„Ach, bože.“

„Zdálo se, že šel dolů velice rychle. Němci přestali s palbou. Nějak se mu podařilo přistát na kolech. Mám dojem, že letadlo několikrát poskočilo. Nemyslím si, že ho Imam mohl ještě ovládat. Určitě nemohl zpomalit. Sjel z pevného povrchu na pás písku; křídlo udeřilo do země a ulomilo se; předek se zaryl do písku; pak trup spadl na zlomené křídlo.“…

Sadat zíral na Kemela, měl bezvýrazný a celkem klidný obličej, dýmka mu v ruce chladla. Kemel v duchu viděl rozbité letadlo ležící v písku, německý požární vůz a sanitku, které k němu pospíchaly po rolovací dráze, za nimi deset patnáct vojáků. Nikdy nezapomene na to, jak se, podobně jako květ otvírající okvětní lístky, trup letadla rozpukl k obloze a začal hořet žlutými a červenými plameny.ˇˇ

„Vyletělo do povětří,“ řekl Sadatovi.ˇˇ

„A Imam?“

„Asi ten žár nepřežil.“

„Musíme to zkusit znovu,“ řekl Sadat. „Musíme přijít na jiný způsob, jak tam tu zprávu doručit.“…

Kemel na něho zíral a uvědomil si, že energický tón hlasu jen předstíral. Sadat se pokusil zapálit si dýmku, ale ruka se zápalkou se mu příliš třásla. Kemel se podíval pozorněji a uviděl, že Sadat má v očích slzy.ˇˇ

„Chudák,“ zašeptal Sadat.……

7.…

Wolff byl zase na začátku:ˇ věděl, kde tajemství je, ale nemohl se k němu dostat.ˇˇ

Mohl by ukrást další kufřík stejným způsobem, jako ten první, ale to by se mohlo Britům zdát podezřelé. Mohl by vymyslet jiný způsob, jak kufřík ukrást, ale dokonce i to by mohlo vést ke zpřísněným bezpečnostním opatřením. Kromě toho, jeden kufřík za jeden den nemohl jeho potřebu uspokojit:ˇ musel mít pravidelný přístup k tajným dokumentům, a bez překážek.ˇˇ

Proto teď holil Sonje ochlupení.ˇˇ

Její chlupy byly černé a drsné a rostly velice rychle. Protože si je pravidelně holila, mohla nosit průhledné kalhoty bez obvyklého těžkého pásku pošitého flitry. Zvláštní míra fyzické svobody – a vytrvalé a přesné pověsti o tom, že pod kalhotami nic nemá – jí pomáhaly k tomu, že byla jednou z nejlepších břišních tanečnic té doby.ˇˇ

Wolff namočil štětku do misky a začal ji mydlit.ˇˇ

Ležela na posteli, záda měla opřená o hromadu polštářů a podezíravě ho sledovala. Nebyla moc nadšená touhle jeho poslední zvrhlostí. Myslela si – tak to se mi líbit nebude.ˇˇ

Wolff to věděl lépe.ˇˇ

Věděl, co jí běží myslí, znal její tělo lépe než ona a něco po ní chtěl.ˇˇ

Pohladil ji měkkou štětkou na holení a řekl:ˇ „Přemýšlel jsem o jiném způsobu, jak se dostat k těm kufříkům.“

„Jak? „…

Neodpověděl jí hned. Odložil štětku a vzal břitvu.ˇˇ

Zkusil palcem jak je ostrá, a pak se na ni podíval.ˇˇ

Fascinovaně ho sledovala. Nahnul se blíž, roztáhl jí o trochu víc nohy, přiložil břitvu na kůži a lehce a opatrně ji táhl nahoru.ˇˇ

Prohodil:ˇ „Budu přátelsky jednat s jedním britským důstojníkem.“…

Neodpověděla:ˇ poslouchala ho jen na půl ucha. Utřel břitvu do ručníku. Dotkl se prstem levé ruky vyholeného místa a jel s ním dolů, aby napnul kůži, pak přiložil břitvu.ˇˇ

„Pak sem toho důstojníka přivedu.“ Sonja řekla:ˇ „Ach, ne.“…

Dotkl se jí ostřím břitvy a jemně oholil další část ohanbí.ˇˇ

Začala dýchat rychleji.ˇˇ

Otřel břitvu a znovu ji pohladil, jednou, dvakrát, třikrát.ˇˇ

„Nějak zařídím, aby si s sebou vzal svůj kufřík.“ Položil prst na její nejcitlivější místo a začal holit kolem něho. Zavřela oči.ˇˇ

Nalil z konvice horkou vodu do misky na zemi. Namočil do ní flanelový ručník a vyždímal ho.ˇˇ

„Pak si kufřík prohlédnu, zatímco důstojník bude s tebou v posteli.“…

Přitlačil horký ručník na oholenou kůži.ˇˇ

Prudce vykřikla; jako zvíře zahnané do kouta. „Ach, bože!“…

Wolff shodil na zem svůj koupací plášť a stál tam nahý. Zvedl láhev mandlového oleje na kůži, trochu si ho nalil do pravé dlaně a klekl si na postel vedle Sonji; pak jí pomazal ohanbí.ˇˇ

„Nebudu,“ řekla a roztřásla se.ˇˇ

Přidal více oleje, vetřel ho do všech záhybů a štěrbin. Levou rukou ji držel za krk a tiskl ji dolů. „Budeš.“ Jeho znalé prsty se do ní zabořily a přimáčkly ji už ne tak jemně.ˇˇ

„Ne.“

„Ano.“…

Zavrtěla hlavou. Tělo se jí svíjelo, bezmocně ovládané intenzivní rozkoší. Začala se chvět a nakonec vykřikla:ˇ „Ach. Ach. Ach. Ach. Ach. Ach!“ Pak se uvolnila.ˇˇ

Wolff ji ale nenechal, aby skončila. Stále jí hladil hebkou kůži bez chlupů, zatímco levou rukou dráždil její hnědé bradavky. Nebyla schopná mu odporovat a začala se zase zmítat.ˇˇ

Otevřela oči a uviděla, že je taky vzrušený. Řekla:ˇ „Ty mizero, vraz ho do mě.“…

Zašklebil se. Vědomí moci bylo jako droga. Položil se přes ni a váhal.ˇˇ

„Rychle!“

„Uděláš to?“

„Rychle!“…

Dotkl se jí tělem a pak se zase odtáhl. „Uděláš to?“

„Ano! Prosím!“

„Aaach,“ nadechl se Wolff a klesl k ní.ˇˇ

Samozřejmě se později snažila slib nedodržet.ˇˇ

„Tento druh slibů je neplatný,“ namítala.ˇˇ

Wolff vyšel z koupelny zabalený ve velkém ručníku. Podíval se na ni. Ležela na posteli, stále nahá, a z krabice jedla čokoládu. Byly chvíle, kdy ji měl skoro rád.ˇˇ

Řekl:ˇ „Slib je slib.“

„Slíbil jsi, že nám najdeš další Fawzi.“ Měla špatnou náladu. Po milování ji měla vždycky.ˇˇ

„Přivedl jsem tu dívku od madame Fahmy.“

„To nebyla další Fawzi. Fawzi si neříkala pokaždé o deset liber a nechodívala ráno domů.“

„Dobrá. Stále ji hledám.“

„Neslíbil jsi, že budeš hledat, ale že najdeš.“…

Wolff šel do vedlejšího pokoje a vytáhl z chladicího boxu láhev šampaňského a spolu se dvěma sklenicemi ji vzal zpátky do ložnice. „Dáš si?“

„Ne,“ řekla. „Ano.“…

Nalil a jednu sklenici jí podal. Trochu se napila a vzala si další čokoládu. Wolff řekl:ˇ „Na neznámého britského důstojníka, který co nevidět dostane nejkrásnější překvapení ve svém životě.“

„Nepůjdu do postele s Angličanem,“ řekla Sonja. „Zapáchají, jsou slizcí jako slimáci a já je nenávidím.“

„Proto to taky uděláš – protože je nenávidíš. Jen si to představ:ˇ zatímco se k tobě bude tisknout a myslet si, jaké má štěstí, já budu číst jeho tajné dokumenty.“…

Wolff se začal oblékat. Vzal si na sebe košili, kterou si nechal ušít v jednom malém krejčovském obchůdku ve starém městě – britskou vojenskou košili s kapitánskými hvězdami na ramenou.ˇˇ

Sonja se zeptala:ˇ „Co si to oblékáš?“

„Britskou důstojnickou uniformu. S cizinci se nebaví, víš.“

„Chceš předstírat, že jsi Brit?“

„Myslím, že Jihoafričan.“

„Ale co když se na to přijde? „…

Podíval se na ni. „Pak mě asi zastřelí jako špióna.“…

Odvrátila se.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Když nějakého vhodného najdu, přivedu ho do Cha-Cha.“ Sáhl si za košili a vytáhl z podpaždí nůž. Přistoupil k ní a špičkou nože se dotkl jejího nahého ramene. „Jestli mě zradíš, odříznu ti rty.“…

Dívala se mu do obličeje. Nepromluvila, ale v očích měla strach.ˇˇ

Wolff vyšel ven.ˇˇ

U Shephearda bylo nabito. Jako vždycky.ˇˇ

Wolff zaplatil taxikáři, prodral se skupinou podomních obchodníků a průvodců, kteří stáli venku, vyšel po schodech a vešel do haly. Byla zaplněna lidmi:ˇ levantinskými obchodníky, co tady měli hlučné obchodní schůzky, Evropany, využívajícími služeb pošty a banky, egyptskými dívkami v levných šatech a britskými důstojníky – jiným hodnostem byl vstup do tohoto hotelu zakázán. Wolff minul dvě bronzové sochy v nadživotní velikosti, které představovaly ženy držící lampy, a vešel do chodby. Nevelká kapela hrála nedefinovatelnou hudbu, zatímco hosté, mezi nimiž byla teď většina Evropanů, stále volali na číšníky. Když zdolal všechny pohovky a mramorové stolky, zamířil k dlouhému baru na druhém konci.ˇˇ

Tady bylo trochu klidněji. Ženy znamenaly zhoubu a pití bylo na pořadu dne. Bylo to tak, protože sem chodili mladí důstojníci. Wolff si sedl k baru. Už si chtěl objednat šampaňské, když si vzpomněl na své přestrojení a objednal si whisky s vodou.ˇˇ

S oblečením si dal velkou práci. Hnědé boty měly značku, kterou nosili důstojníci a byly pořádně vyleštěné; khaki ponožky byly ohrnuté přesně na tom správném místě; pytlovité krátké kalhoty měly ostré puky; khaki košili s kapitánskými hvězdami měl přes kalhoty, nezastrčenou dovnitř, placatou čepici jen nepatrně na stranu.ˇˇ

Jediné, z čeho měl trochu obavy, byl přízvuk. Připravil si proto příběh na vysvětlení – o rodině, o které řekl kapitánovi Newmanovi v Asijútu, o tom, jak byl vychován v holandsky mluvící jižní Africe – ale co když důstojník, kterého si vybere, bude z jižní Afriky? Wolff nebyl schopen rozlišovat anglický přízvuk natolik, aby poznal někoho z jižní Afriky.ˇˇ

Ale víc měl strach z toho, že toho moc neví o armádě. Hledal nějakého důstojníka z ústředí, takže řekne, že on sám je z BVE – Britských vojsk v Egyptě – což byla oddělená a nezávislá jednotka. Naneštěstí věděl velice málo. Nebyl si jistý, co BVE dělají a jak jsou organizovány a nemohl uvést ani jedno jméno jejich důstojníka. Už si představoval rozhovor:ˇ „Kolik je starému Buffymu Jenkinsovi?“

„Starému Buffymu? Moc ho ve svém oddělení nevídám.“

„Moc ho nevídáte? Vždyť on vede estrádu! Mluvíme o těch samých BVE? „ A pak zase:ˇ

„A co Simon Frobisher?“

„Ach, všechno při starém, však víte.“

„Počkejte – někdo říkal, že se vrátil zpátky domů.ˇˇ

Ano, jsem si jistý, že je to tak – jak to, že o tom nevíte? „…

Pak obvinění a vojenská policie, potyčka a nakonec vězení.ˇˇ

Vězení byla jediná věc, která Wolffovi naháněla hrůzu. Zapudil myšlenku na ně a objednal si další whisky.ˇˇ

Dovnitř vešel zpocený plukovník a postavil se k baru vedle Wolffovy stoličky. Zavolal na barmana:ˇ „Ezma!“ Znamenalo to:ˇ „Poslyšte,“ ale všichni Britové si mysleli, že to znamená „Číšníku.“ Plukovník se podíval na Wolffa.ˇˇ

Wolf zdvořile přikývl a řekl:ˇ „Pane.“

„Smekněte v baru, kapitáne,“ řekl plukovník. „Nač myslíte? „…

Wolff si sundal čepici a v duchu si za tuto chybu nadával. Plukovník si objednal pivo. Wolff se odvrátil.ˇˇ

V baru bylo asi patnáct nebo dvacet důstojníků, ale Wolff žádného z nich nepoznal. Hledal někoho z těch osmi pomocníků, kteří odcházeli každé poledne z ústředí se svými kufříky. Vryl si do paměti obličej každého z nich a byl by je okamžitě poznal. Byl už v hotelu Metropolitan a Turf Clubu, ale bez úspěchu, a po půlhodině u Shephearda zkusí důstojnický klub, Gezira Sporting Club a dokonce i Anglickoegyptský svaz. Kdyby se mu to nepodařilo dnes večer, zkusí to zítra znovu:ˇ dříve nebo později se mu určitě podaří na některého z nich narazit.ˇˇ

Všechno bude záviset na jeho dovednosti.ˇˇ

Hodně věcí hrálo v jeho prospěch. Uniforma ho dělala jedním z nich, budil v ní důvěru a pocity sounáležitosti. Vojáci se většinou cítili pravděpodobně osaměle a byli v cizí zemi sexuálně vyhladovělí. Sonja byla nepochybně velice žádoucí žena – už na pohled – a průměrný anglický důstojník nebyl dobře vyzbrojen proti trikům orientální svůdkyně.ˇˇ

A v každém případě, kdyby měl tolik smůly a kápl na nějakého pomocníka, který by byl dost bystrý a odolal tomuto pokušení, hledal by dalšího. Doufal ale, že to nebude dlouho trvat. Ve skutečnosti mu to trvalo jenom následujících pět minut.ˇˇ

Major, který vešel, byl malý muž, velice hubený a asi o deset let starší než Wolff. Tvář mu pokrývaly popraskané žilky notorického alkoholika. Měl vypouklé modré oči a řídké žluté vlasy, přilepené k hlavě.ˇˇ

Každý den v poledne odcházel z ústředí a šel do neoznačené budovy v Shari Suleiman Pasha – a nesl s sebou kufřík.ˇˇ

Wolffovi poskočilo srdce.ˇˇ

Major přišel k baru, sundal si čepici a řekl:ˇ „Ezma! Skotskou. Bez ledu. A ať má říz.“ Obrátil se k Wolffovi. „Zatracené počasí,“ řekl konverzačním tónem. „Cožpak takové není pořád? „ řekl Wolff. „Máte zatraceně pravdu. Jmenuji se Smith, ústředí.“

„Těší mě, pane,“ řekl Wolff. Věděl, že major z ústředí být nemůže, protože Smith odcházel z ústředí do druhé budovy každý den. Rychle přemýšlel, proč by mu měl tento muž lhát. Přestal na to ale na chvíli myslet a řekl:ˇ „Já jsem Slavenburg, BVE.“

„Velice dobré. Dáte si ještě jednu? „ Ukazovalo se, že začít rozhovor s nějakým důstojníkem je dokonce snadnější, než očekával. „Je to od vás velice laskavé, pane,“ řekl Wolff.ˇˇ

„Žádné pane. Žádné takové formality v baru, jo?“

„Samozřejmě.“ Další chyba.ˇˇ

„Co to bude?“

„Whisky s vodou, prosím.“

„Kdybych byl vámi, vodu bych si neobjednával. Říká se, že pochází přímo z Nilu.“…

Wolff se usmál. „Už na to musím být zvyklý.“

„Žádný průjem? Musíte být jediným bělochem v Egyptě, který ho nemá.“

„Narozen v Africe, v Káhiře už deset let.“ Wolff začal pomalu přecházet na Smithův zkratkovitý styl řeči. Měl jsem se stát hercem, myslel si.ˇˇ

Smith řekl:ˇ „Tak Afrika? Myslel jsem si, že máte nějaký přízvuk.“

„Holandský otec, anglická matka. Máme ranč v jižní Africe.“…

Smith vypadal starostlivě. „Musí to být pro vašeho otce necitelné, když je teď Jerry po celém Holandsku.“…

Wolff o tom neměl ani tušení. „Umřel, když jsem byl chlapec,“ řekl.ˇˇ

„Smutné.“ Smith dopil sklenici.ˇˇ

„Znovu totéž? „ objednal Wolff.ˇˇ

„Díky.“…

Wolff objednal pití ještě několikrát. Smith mu nabídl cigaretu:ˇ Wolff odmítl.ˇˇ

Smith si stěžoval na špatnou stravu, na to, že v barech pořád dochází pití, na nájem svého bytu a drzost arabských číšníků. Wolffa svrbělo na jazyku vysvětlení, že jídlo je špatné proto, že Smith trvá na anglických jídlech a odmítá egyptská, že pití je tak vzácné, protože je v Evropě válka, že nájmy jsou tak strašně vysoké kvůli tisícům cizinců jako je Smith, kteří obléhají město, a že číšníci jsou k němu drzí, protože je příliš líný nebo domýšlivý na to, aby se naučil několik frází nebo zdvořilostí v jejich jazyce. Místo vysvětlování se kousl do jazyka a přikývl na znamení účasti.ˇˇ

Uprostřed tohoto výčtu nespokojeností pohlédl Wolff Smithovi přes rameno a uviděl, jak do baru vešlo šest vojenských policistů.ˇˇ

Smith si všiml náhlé změny v jeho obličeji a zeptal se:ˇ „Co se stalo – uviděl jste strašidlo? „…

Byl tam jeden člen armádní a druhý námořní vojenské policie, který byl v bílých kamaších, jeden Australan, pak jeden z Nového Zélandu, z jižní Afriky a Gurkha v turbanu. Wolff měl bláznivé nutkání se vypařit. Na co se ho budou vyptávat? Co jim řekne?

Smith se rozhlédl, spatřil vojenskou policii a řekl:ˇ „Obvyklá noční hlídka – hledají opilé důstojníky a německé špióny. Tohle je bar pro důstojníky, nebudou nás obtěžovat. Co se děje – porušil jste nějaké předpisy nebo něco?“

„Ne, ne.“ Wolff rychle improvizoval:ˇ „Ten od námořnictva vypadá přesně jako jeden chlápek, kterého jsem znal, a který vraždil v Halfaya.“ Pořád zíral na hlídku. Vypadali velice seriózně v helmách a s koženými pouzdry na pistole. Budou chtít vidět jeho papíry?

Smith na ně zapomněl. Říkal:ˇ „A pokud jde o sluhy… nemožní lidé. Jsem si zatraceně jistý tím, že ten můj ředí džin. Však já ho dostanu. Dal jsem do prázdné láhve od džinu zibi – víte, ten patok, co se zakalí, když se do něj nalije voda. Počkám, až se ho zase pokusí zředit. Bude muset koupit celou novou láhev a předstírat, že se nic nestalo. Haha! Dobře mu tak.“…

Jeden z důstojníků, kteří měli hlídku, šel k plukovníkovi, který Wolffovi nařídil, aby smekl. „Všechno v pořádku, pane? „ zeptal se.ˇˇ

„Žádná mrzutost,“ odpověděl plukovník.ˇˇ

„Co se s vámi děje? „ zeptal se Smith Wolffa. „Říkám, máte nárok na tyhle hvězdy, ne?“

„Samozřejmě,“ řekl Wolff. Kapka potu se mu svezla do oka a on si ji nervózně otřel.ˇˇ

„Opravdu nic ve zlém,“ řekl Smith. „Ale, víte, Shepheard je ostatním hodnostem nepřístupný a není žádným tajemstvím, že pro nižší důstojníky není problém si přišít několik hvězd, jen aby se sem dostali.“…

Wolff se trochu vzpamatoval. „Podívejte, jestli mě snad chcete kontrolovat –“

„Ne, ne, ne,“ bránil se Smith rychle.ˇˇ

„Ta podoba byla pro mě trochu šok.“

„Samozřejmě, chápu. Dáme si další drink. Ezma.“…

Policista, který mluvil s plukovníkem, se důkladně rozhlížel po místnosti. Páska na rukávě prozrazovala, že je asistentem vrchního maršála. Podíval se na Wolffa. Wolff přemýšlel, jestli si pamatuje popis vraha z Asijútu. Jistě ne. A kdyby ano, nebyli by hledali britského důstojníka, který popisu odpovídá. A Wolff si nechal narůst knír, aby je zmátl. Přinutil se, aby se na policistu podíval, a pak lhostejně pohledem uhnul. Zvedl sklenku. Byl si jist, že na něj policista stále zírá.ˇˇ

Pak uslyšel klapot vysokých bot a hlídka vyšla ven.ˇˇ

Velkým úsilím se Wolffovi podařilo, že si hlasitě neoddechl úlevou. Zvedl sklenku pevnou rukou a řekl:ˇ „Na zdraví.“…

Napili se. Smith řekl:ˇ „Znáte tohle místo. Co může člověk dělat po večerech jiného, než pít v Shepheardu v baru? „…

Wolff předstíral, že přemýšlí, co odpovědět. „Viděl jste nějaký břišní tanec? „…

Smith znechuceně odfrkl.ˇˇ

„Jednou. Nějaká tlustá černá huba třásla boky.“

„Ach. Pak byste ale měl vidět něco opravdového.“

„Myslíte?“

„Opravdový břišní tanec je nejerotičtější věc, jakou jste kdy viděl.“…

Smithovi se zvláštně zablesklo v očích.ˇˇ

„Oprav du? „…

Wolff si myslel:ˇ Majore Smithi, jste přesně to, co potřebuji. Řekl:ˇ „Nejlepší je Sonja. Musíte se pokusit o to, abyste ji viděl.“…

Smith přikývl. „Snad bych měl.“

„Vlastně jsem si pohrával s myšlenkou, že sám půjdu do Cha-Cha klubu. Chcete se ke mně přidat?“

„Dejme si nejdřív ještě něco k pití,“ řekl Smith.ˇˇ

Když tak pozoroval Smithe, jak do sebe obrátil likér, přemýšlel Wolff, že major je, alespoň na venek, snadno podplatitelný. Zdálo se, že je znuděný, má slabou vůli a holduje alkoholu. Za předpokladu, že je normálně heterosexuální, by ho mohla Sonja snadno svést. (K čertu, myslel si, měla by to udělat co nejlépe). Pak by museli zjistit, jestli má v kufříku něco užitečnějšího než jídelní lístky. Nakonec by museli přijít na způsob, jak to od něj dostat. Bylo v tom příliš mnoho „by“ a měli málo času.ˇˇ

Mohl jenom postupovat krok za krokem a prvním krokem bylo Smithe ovládnout.ˇˇ

Dopili a vydali se do Cha-Cha. Nemohli sehnat taxi, tak si vzali gharry, otevřený kočár tažený koňmi. Kočí nemilosrdně bičoval staršího koně.ˇˇ

Smith se nad tím pozastavil:ˇ „Ten chlapík je k tomu zvířeti trochu necitelný.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Wolff a přitom si myslel:ˇ Měl bys vidět, co my děláme s velbloudy.ˇˇ

V klubu bylo zase plno a horko. Wolff musel podplatit číšníka, aby dostal stůl.ˇˇ

Sonja začala tančit jen chvíli po tom, co se posadili. Smith sledoval Sonju, zatímco Wolff sledoval Smithe. Během několika minut major slintal.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Je dobrá, že?“

„Fantastická,“ odpověděl Smith, aniž by z ní spustil oči.ˇˇ

„Vlastně ji trochu znám,“ pokračoval Wolff. „Mám ji požádat, aby si k nám potom přisedla? „…

Tentokrát se Smith obrátil. „Můj bože! Udělal byste to? „…

Rytmus se zrychloval. Sonja se podívala přes plné hlediště klubu. Stovky mužů se hladově pásly očima na jejím nádherném těle.ˇˇ

Zavřela oči.ˇˇ

Pohyby přicházely automaticky:ˇ ovládlo ji vzrušení. Ve své fantazii viděla moře chtivých obličejů, které na ni upřeně hleděly. Cítila, jak se jí třesou ňadra, kroutí břicho a boky se prudce chvějí. Bylo to, jako by to místo ní dělal někdo jiný, jako kdyby všichni ti hladoví muži v hledišti manipulovali jejím tělem. Zrychlovala a zrychlovala. V jejím tanci nebyla žádná dovednost, už ne, dělala to teď pro sebe. Dokonce se ani nepřizpůsobila hudbě –– ta se přizpůsobila jí. Zasáhly ji vlny vzrušení. Nechala se unášet vzrušením a tancem až do té doby, kdy věděla, že je na okraji extáze, že by stačilo, aby jen vyskočila, a začala by létat. Na pokraji zaváhala. Rozpřáhla ruce. Hudba vyvrcholila úderem. Vydala ze sebe výkřik pocitu marnosti a padala dozadu, s nohama skrčenýma pod sebou a stehny roztaženými k obecenstvu, dokud neudeřila hlavou o jeviště. Pak zhasla světla.ˇˇ

Vždycky to tak probíhalo.ˇˇ

V bouři potlesku vstala a přešla setmělým jevištěm k zákulisí. Šla rychle ke své šatně, s hlavou skloněnou, na nikoho se ani nepodívala. Nechtěla jejich slova ani úsměvy. Nechápali to. Nikdo nevěděl, jaké to pro ni bylo, nikdo nevěděl, co všechno musela každý večer prožívat, když tancovala.ˇˇ

Zula boty, sundala kalhoty a podprsenku pošitou flitry a oblékla si hedvábné šaty. Usedla před zrcadlo, aby se odlíčila. Dělala to vždycky hned, protože makeup škodil její pleti. Musela si dávat pozor na tělo. Jak si všimla, obličej a krk začínaly zase vypadat masitě. Bude muset přestat jíst čokoládu. Měla už za sebou věk, kdy ženy začínají tloustnout. Její stáří bylo další tajemství, které se diváci nesmí dozvědět. Byla skoro tak stará, jako její otec, když umřel. Otec…

Byl to velký, arogantní muž, který nikdy nedosáhl toho, v co doufal. Sonja a její rodiče spali všichni společně na úzké tvrdé posteli v jednom pronajatém bytě v Káhiře. Nikdy se pak už necítila v takovém bezpečí a teple, jako tehdy. Choulívala se otci u velkých širokých zad. Ještě si pamatovala jeho známou vůni. Pak, když už měla spát, cítila jinou vůni, něco, co ji podvědomě vzrušovalo. Otec a matka vedle sebe leželi bok po boku a začali se ve tmě pohybovat, a Sonja se hýbala s nimi. Několikrát si matka uvědomila, co se děje. Pak ji otec zbil. Potřetí musela spát na zemi. Pak je slyšela, ale nemohla s nimi prožívat to vzrušení:ˇ zdálo se jí to strašně kruté. Dávala vinu matce. Její otec by souhlasil s tím, aby se toho účastnila, tím si byla jistá, věděl o všem, co dělala. Když ležela na zemi, vyhnaná, byla jí zima a poslouchala, pokoušela se to prožívat z dálky, ale nešlo to. Nic už pak od té doby nešlo, až do příchodu Alexe Wolffa…

Nikdy Wolffovi o úzké posteli v podnájmu neřekla, ale jaksi to chápal. Měl instinkt pro hluboké potřeby, které si lidé nikdy nepřipustili.– On a dívka Fawzi jí znovu vytvořili scénu z dětství, a teď to už zase šlo.ˇˇ

Nedělal to z laskavosti, to věděla. Tyhle věci dělal, aby mohl využívat lidi. Teď ji chtěl využít jako špióna proti Britům. Udělala by proti Britům skoro všechno – cokoliv, ale jít s nimi do postele…

Někdo zaklepal na dveře šatny. Zavolala:ˇ „Vstupte.“…

Jeden z číšníků přinesl dopis. Pokynula chlapci, aby odešel, a papírek rozbalila. Ve vzkazu bylo stručně napsáno:ˇ „Stůl 41.. Alex.“…

Zmačkala papír a pustila ho na zem. Tak někoho našel. To byla ale rychlost. Jeho instinkt pro slabosti zase zapracoval.ˇˇ

Rozuměla mu, protože byla jako on. Ona také využívala lidi – i když ne tak chytře. Dokonce využívala i jeho. Měl styl, vkus, přátele ve vyšších vrstvách a peníze, a jednou ji vezme do Berlína. Být hvězdou v Egyptě byla jedna věc, ale v Evropě, to bylo něco úplně jiného. Chtěla tancovat pro aristokratické staré generály a hezké mladé Storm Troopers, chtěla svádět mocné muže a krásné bílé dívky, chtěla být královnou kabaretu v nejdekadentnějším městě na světě. Wolff by byl jejím pasem. Ano, využívala ho.ˇˇ

Musí to být hodně neobvyklé, myslela si, aby si byli dva lidé tak blízko a přesto se měli tak málo rádi.ˇˇ

Odřízl by jí rty.ˇˇ

Zachvěla se hrůzou, přestala na to myslet a začala se oblékat. Vzala si bílé šaty s širokými rukávy a hlubokým výstřihem, který jí odhaloval ňadra, zatímco sukně jí zeštíhlovala boky. Vklouzla do bílých bot s vysokými podpatky. Kolem každého zápěstí si upevnila těžký zlatý náramek a na krk si pověsila zlatý řetízek s přívěskem ve tvaru slzy, který pohodlně ležel ve žlábku ňader. Angličanovi se to bude líbit. Mají nejsprostší vkus.ˇˇ

Naposledy se na sebe podívala do zrcadla a vstoupila do klubu.ˇˇ

Když procházela, všichni ztichli. Lidé zmlkali, když se k nim blížila, a pak začali znovu mluvit, když je minula. Cítila se, jako kdyby je provokovala k znásilnění. Na pódiu to bylo jiné:ˇ byla od nich oddělena neviditelnou zdí. Dole se jí všichni chtěli dotknout. Nikdy to neudělali, ale už to nebezpečí ji děsilo.ˇˇ

Došla ke stolu 41 a oba muži vstali.ˇˇ

Wolff se na ni upřeně díval:ˇ „Sonjo, drahoušku, byla jsi skvělá, jako vždycky.“…

Přijala kompliment přikývnutím.ˇˇ

„Dovol, abych ti představil majora Smithe.“…

Sonja si s ním potřásla rukou. Byl to hubený muž bez brady, se světlým knírem a ošklivýma, kostnatýma rukama. Díval se na ni, jako by byla obrovský moučník, který mu právě naservírovali.ˇˇ

Smith řekl:ˇ „Okouzlující, absolutně.“…

Posadili se. Wolff nalil šampaňské. Smith ji hltal očima:ˇ „Váš tanec byl nádherný, mademoiselle, prostě nádherný. Velice… umělecký.“

„Děkuji.“…

Natáhl se přes stůl a poklepal ji po ruce. „Jste velice krásná.“…

A ty jsi hlupák, myslela si. Zahlédla Wolffův varovný pohled; věděl, co si myslí. „Je to od vás velice milé, majore,“ odpověděla.ˇˇ

Wolff byl nervózní, řekla by. Nebyl si jistý, že udělá to, co chce. Po pravdě řečeno, sama se ještě nerozhodla.ˇˇ

Wolff se obrátil ke Smithovi:ˇ „Znal jsem Sonjina zesnulého otce.“…

Byla to lež a Sonja věděla, proč to řekl. Chtěl jí to připomenout.ˇˇ

Její otec se občas živil jako zloděj. Když měl práci, pracoval, když ne, kradl. Kdysi se pokusil ukrást jedné Evropance kabelku v Shari el-Koubri. Ochranka té ženy Sonjina otce chytila a ve rvačce žena upadla a vymkla si zápěstí. Byla to významná žena a Sonjin otec byl zbičován pro útok. A při tom bičování zemřel.ˇˇ

Samozřejmě ho nechtěli zabít. Musel mít slabé srdce nebo něco takového. Britové se o to nestarali. Ten člověk spáchal zločin, dostalo se mu zaslouženého trestu a trest ho zabil:ˇ o jednu černou hubu méně. Sonje, bylo jí tehdy dvanáct, to zlomilo srdce. Od té doby nenáviděla Brity celou svou bytostí.ˇˇ

Byla přesvědčena, že Hitler měl správný plán, ale špatný cíl. Nebyli to Židé, jejichž rasová slabost zamořila svět – byli to Britové. Židé v Egyptě byli více méně jako kdokoliv jiný:ˇ někteří byli bohatí, jiní chudí, někteří hodní, jiní zlí. Ale Britové byli všichni arogantní, chtiví a zvrhlí. Hořce se musela smát, jak se Britové pokoušeli velkomyslně bránit Polsko před německým útlakem, zatímco sami pokračovali v útlaku Egypta.ˇˇ

Stále z jakéhosi důvodu bojovali s Brity, což byl dostatečný důvod pro to, aby Sonja stála na německé straně.ˇˇ

Chtěla, aby Hitler porazil, pokořil a zničil Británii.ˇˇ

Udělala by cokoliv, aby tomu napomohla.ˇˇ

Svedla by dokonce i Angličana.ˇˇ

Nahnula se dopředu. „Majore Smithi, jste velice atraktivní muž.“…

Wolffovi se viditelně ulevilo.ˇˇ

Smith byl překvapen. Vypadal, jako by mu měly oči vypadnout z důlků. „Můj bože!“ vyjekl. „Myslíte? „

„Ano, myslím, majore.“

„Poslyšte, můžete mi říkat Sandy.“…

Wolff vstal. „Je mi líto, musím vás opustit. Sonjo, mohu tě doprovodit domů? „…

Smith se na něj podíval:ˇ „Myslím, že to můžete nechat na mně, kapitáne.“

„Ano, pane.“

„Tedy, jestli Sonja…“…

Sonja svůdně zamrkala. „Samozřejmě, Sandy.“…

Wolff řekl:ˇ „Nerad vás tady tak opouštím, ale musím brzy vyrazit.“

„Nic se neděje,“ uklidňoval ho Smith.ˇˇ

Když Wolff odešel, číšník přinesl večeři. Bylo to evropské jídlo – steak s bramborami – a Sonja se v něm nimrala, zatímco Smith na ni mluvil. Povídal jí o svých úspěších ve školním kriketovém týmu. Zdálo se, že od té doby neudělal nic významnějšího. Byl nudný.ˇˇ

Sonja si stále připomínala to bičování.ˇˇ

Během večeře pořád pil. Když odcházeli, trošku se motal. Podala mu ruku, spíš kvůli němu než kvůli sobě. Chladnou nocí šli k hausbótu. Smith vzhlédl k obloze:ˇ „Ty hvězdy… nádherné.“ Jeho řeč byla už trochu těžkopádná.ˇˇ

U hausbótu se zastavili. „Vypadá hezky,“ řekl Smith.ˇˇ

„Je celkem pěkný. Chtěl byste se podívat dovnitř?“

„Rád.“…

Vedla ho přes můstek, přes palubu a dolů po schodech.ˇˇ

Rozhlížel se, oči měl rozšířené. „Musím říct, že je to tu zařízené přepychově.“

„Chtěl byste se něčeho napít?“

„Velice rád.“…

Sonja nenáviděla způsob, jak pořád říkal „velice.“ Nevystavoval 1 a říkal veice. Řekla:ˇ „Šampaňské nebo něco silnějšího?“

„Kapka whisky by přišla vhod.“

„Posaďte se, prosím.“…

Nalila mu pití a sedla si blízko něj. Dotkl se jejích ramen, políbil ji na tvář a hrubě jí sáhl na ňadra. Zachvěla se hrůzou. Myslel si, že se chvěje rozkoší a stiskl ji ještě víc.ˇˇ

Stáhla ho na sebe. Byl velice neobratný:ˇ neustále ji píchal lokty a koleny. Neohrabaně jí tápal pod sukní.ˇˇ

Řekla:ˇ „Ach, Sandy, jste tak silný.“…

Podívala se mu přes rameno a uviděla Wolffův obličej. Byl na palubě, klečel, díval se poklopem a neslyšně se smál.……

8.……

William Vandam již téměř propadal zoufalství. Obával se, že snad nikdy Alexe Wolffa nedopadne. Od vraždy v Asijútu uplynuly tři týdny a Vandam nebyl své kořisti ani o kousek blíže. Jak plynul čas, stopa postupně chladla. Téměř si přál, aby se uskutečnila další kufříková loupež, tak by alespoň poznal, co Wolff zamýšlí.ˇˇ

Věděl, že mu ten muž začíná zcela zaplňovat mysl. V noci se budil kolem třetí ráno, když už opilost pominula, a trápil se až do svítání. To, co ho nejvíc zlobilo, se týkalo Wolffova stylu:ˇ pokoutné způsoby, jakými se dostal do Egypta, drzost vraždy desátníka Coxe, lehkost, s jakou se Wolff ztratil ve městě. Vandam stále všechno znovu a znovu promýšlel a po celou dobu si kladl otázku, co je na tomto případu tak fascinující.ˇˇ

Neudělal žádný reálný pokrok, ale shromáždil nějaké informace a tyto informace živily jeho mysl – živily ne ve smyslu potravy, která člověka nasytí a uspokojí, ale jako palivo, které živí oheň a rozpaluje ho.ˇˇ

Villa les Oliviers byla v majetku někoho, kdo se jmenoval Achmed Rahmha. Rodina Rahmha patřila v Káhiře k bohatým rodům. Achmed zdědil tento dům od svého otce Gamala Rahmhy, který byl právník. Jeden z Vandamových důstojníků vyhledal záznam o svatbě mezi Gamalem Rahmhou a Evou Wolffovou, vdovou po Hansi Wolffovi, oba německé národnosti. Dále našel doklady o adopci, která proměnila Alexe, syna Hanse a Evy, v legální dítě Gamala Rahmhy…

To udělalo z Achmeda Rahmhy Němce a vysvětlovalo, jak získal legální egyptské doklady na jméno Alex Wolff.ˇˇ

V zápisech byla také závěť, která dávala Achmedovi (nebo Alexovi), díl Gamalova majetku a dům.ˇˇ

Rozhovory se všemi žijícími z rodiny Rahmhů nepřinesly nic. Achmed zmizel před dvěma lety a od té doby o něm nikdo neslyšel. V pozadí rozhovorů bylo cítit, že adoptovaný syn nikomu z rodiny příliš nechyběl.ˇˇ

Vandam byl přesvědčen, že když Achmed zmizel, odjel do Německa.ˇˇ

Existovala ještě jedna větev rodiny Rahmhů, ale to byli kočovníci a nikdo nevěděl, kde je možné je nalézt. Vandam si myslel, že není pochyb o tom, že právě oni nějak pomohli Wolffovi s návratem do Egypta.ˇˇ

Vandamovi to teď bylo jasné. Wolff nemohl přijet do země přes Alexandrii. Bezpečnostní služba v přístavu byla velmi přísná:ˇ jeho příjezd by musel být zaznamenán, byl by vyšetřován a dříve nebo později by vyšetřování odhalilo jeho německé předky; na základě této skutečnosti by byl internován. Tím, že přijel z jihu, pronikl nepozorovaně a doufal, že obnoví svůj původní statut rodilého Egypťana. Bylo štěstí pro Brity, že se dostal v Asijútu do potíží.ˇˇ

Vandamovi se zdálo, že to byl poslední kousek štěstí, který měli.ˇˇ

Seděl ve své kanceláři, kouřil jednu cigaretu za druhou a trápil se Wolffem.ˇˇ

Ten člověk nebyl žádný podřadný sběratel klepů a pověstí. Nespokojil se, tak jako jiní agenti, s odesíláním zpráv, které se zakládaly na počtu vojáků viděných v ulicích a nedostatcích náhradních dílů pro automobily. Zloděj aktovky dokázal, že patří ke špičkovým pracovníkům a že je schopný vymyslet důmyslné způsoby, jak informace získávat. Pokud by zůstal na svobodě dostatečně dlouho, dříve nebo později by uspěl.ˇˇ

Vandam pochodoval místností – od věšáku na kabáty ke stolu, okolo stolu, pohlédl z okna, okolo druhé strany stolu a zpět k věšáku na kabáty.ˇˇ

Špión měl však také své problémy. Musel zvědavým sousedům vysvětlovat svou přítomnost, skrýt někde vysílačku, pohybovat se po městě a hledat informace. Mohly by mu dojít peníze, vysílačka by se mohla porouchat, informátoři by ho mohli zradit nebo někdo mohl zcela náhodou odhalit jeho tajemství. Ať tak či onak, stopy špióna se musí objevit.ˇˇ

Čím je chytřejší, tím déle to bude trvat. Vandam byl přesvědčen, že Abdullah, ten zloděj, je ve spojení s Wolffem. Po tom, co Bogge odmítl dát Abdullaha zavřít, nabídl mu Vandam velkou částku peněz za informaci o místě, kde se nachází Wolff. Abdullah sice stále tvrdil, že nic neví o někom, kdo se jmenuje Wolff, ale oči se mu zaleskly hamižností.ˇˇ

Abdullah nemusel vědět, kde je možné Wolffa nalézt – Wolff byl určitě dostatečně opatrný při jednání s notoricky nečestným člověkem – ale možná, že by to Abdullah mohl vypátrat. Vandam jasně naznačil, že nabídka stále platí. Navíc, když už to Abdullah ví, může jednoduše za Wolffem jít, povědět mu o Vandamově nabídce a vyzvat ho, aby nabídl víc.ˇˇ

Vandam kráčel pokojem.ˇˇ

Má to něco společného se stylem. Nepozorovaný příchod, vražda spáchaná nožem, zmizení a… S tím vším souviselo něco dalšího. Něco, o čem Vandam věděl, něco, o čem četl ve zprávě nebo mu to bylo řečeno na poradě. Wolff by skoro mohl být muž, kterého Vandam znal; kdysi velmi dávno, ale nedokáže si ho připomenout. Styl.ˇˇ

Zazvonil telefon.ˇˇ

Zvedl sluchátko. „Major Vandam.“

„Haló, zde major Calder z hlavní pokladny.“…

Vandam zbystřil. „Ano?“

„Před několika týdny jste nám poslal požadavek, abychom hledali padělané libry. Tak teď jsme nějaké našli.“…

To bylo ono – to byla ta stopa. „Výborně!“ řekl Vandam.ˇˇ

„Tedy, je jich poměrně dost,“ pokračoval hlas.ˇˇ

Vandam řekl:ˇ „Potřebuji je vidět, jak nejdřív to bude možné.“

„Jsou už na cestě. Posílám vám je po chlapíkovi –měl by tam být každou chvíli.“

„Víte, kdo s nimi zaplatil?“

„Ve skutečnosti je jich víc než jedna bankovka, ale máme pro vás nějaká jména.“

„Úžasné. Znovu vám zavolám, až ty bankovky uvidím. Říkal jste Calder?“

„Ano.“ Muž mu dal své telefonní číslo. „Uslyšíme se tedy později.“…

Vandam zavěsil. Padělaná libra – to sedělo:ˇ to by mohl být průlom. Libra už nebyla v Egyptě legální měna. Oficiálně byl Egypt suverénní stát, ačkoliv libru bylo možné vyměnit za egyptské peníze v úřadu Britské všeobecné pokladny. Proto lidé, kteří měli co do činění s cizinci, obvykle přijímali librové bankovky.ˇˇ

Vandam otevřel dveře a zavolal do chodby:ˇ „Jakesi!“

„Pane!“ Jakes odpověď zavolal stejně silně.ˇˇ

„Přines mi složku s padělanými bankovkami.“

„Ano, pane!“…

Vandam vešel do sousední kanceláře a řekl své sekretářce:ˇ „Očekávám balíček z pokladny. Přineste mi ho hned jak přijde, ano?“

„Ano, pane.“…

Vandam se vrátil do své kanceláře. Jakes se za okamžik objevil se složkou. Byl nejzkušenější z Vandamovy skupiny, horlivý, spolehlivý mladý muž, který plnil rozkazy do písmene, pokud to šlo, pak vyvíjel vlastní iniciativu. Byl o něco vyšší než Vandam, štíhlý, s černými vlasy a měl poněkud zasmušilý pohled. S Vandamem se oslovovali s mírnou formálností:ˇ Jakes byl velmi pozorný při pozdravech a osloveních, přesto však v práci jednali jako sobě rovní a Jakes často mluvil nespisovně. Jakes byl velmi dobře zapsán a určitě postoupí v armádě dál než Vandam.ˇˇ

Vandam rozsvítil stolní lampu a řekl:ˇ

„Dobrá, tak teď mi ukaž fotky padělaných peněz od nacistů.“…

Jakes položil složku na stůl a prolistoval ji. Vytáhl balík lesklých fotografií a rozložil je po stole. Na každé fotografii byla přední a zadní strana bankovky poněkud větší než ve skutečnosti.ˇˇ

Jakes je roztřídil. „ Jednolibrové, pěti, deseti a dvaceti.“…

Černé šipky na fotografiích ukazovaly chyby, podle kterých je možné padělky odlišit.ˇˇ

Poznatky pocházely z padělaných peněz, které se našly u německých špiónů chycených v Anglii. Jakes řekl:ˇ „Člověk by si myslel, že je napadne něco lepšího, než posílat svoje špióny s falešnými penězi.“…

Vandam odpověděl, aniž vzhlédl od fotografií.ˇˇ

„Špionáž je drahá záležitost a většina peněz je pryč. Proč by měli nakupovat anglickou měnu ve Švýcarsku, když si ji mohou vyrobit sami. Špión má padělané doklady, proč by nemohl mít padělané peníze. Také to má mírně ničivý účinek na britskou ekonomiku, když se tyhle bankovky dostanou do oběhu. Vyvolává to inflaci, jako vláda, která tiskne peníze, aby zaplatila své dluhy.“

„Přesto, člověk by si myslel, že už by jim mělo dojít, že jejich padělky zjišťujeme.“

„Ach, ano – my ale, když je objevíme, se ujišťujeme, že Němci neví o tom, že jsme je objevili.“

„To je jedno, ale doufám, že naši špióni nepoužívají falešné říšské marky.“

„Myslím, že ne. Bereme totiž špionáž poněkud vážněji než oni, víš? Kéž bych tak mohl říci totéž o tankové taktice.“…

Vandamova sekretářka zaklepala a vstoupila. Byla to obrýlená dvacítka s hodností desátnice. „Balíček z pokladny, pane.“

„Prima, ukažte!“ řekl Vandam.ˇˇ

„Podepište mi, prosím, stvrzenku, pane.“…

Vandam podepsal ústřižek, natrhl obálku a otevřel ji. Obsahovala několik stovek librových bankovek.ˇˇ

Jakes řekl:ˇ „To mě podrž!“

„Řekli mi, že je to hodně peněz,“ řekl Vandam. „Pro změnu si vezmi lupu, desátníku.“

„Ano, pane.“…

Vandam položil jednolibrovou bankovku vedle jedné z fotografií a pátral po identifikační chybě.ˇˇ

Lupu nepotřeboval.ˇˇ

„Podívej se, Jakesi.“…

Jakes se podíval.ˇˇ

Bankovka měla stejnou chybu jako ta na fotografii.ˇˇ

„To je ono, pane.“

„Nacistické peníze, vyrobené v Německu,“ odpověděl Vandam. „Teď jsme mu na stopě.“…

Plukovník Reggie Bogge věděl, že Vandam je bystrý hoch a oplývá vychytralostí, se kterou se člověk může setkat mezi lidmi, kteří berou svou práci vážně, ale major se nemohl srovnávat s lidmi jako Bogge.ˇˇ

Toho večera hrál Bogge ve Sportovním klubu Gezira kulečník s brigádním generálem Poveyem, ředitelem Vojenské zpravodajské služby. Generál byl obezřetný a Bogge se mu nezdál, ale Bogge si myslel, že to zvládne.ˇˇ

Hráli o šilink na bod a generál byl bez šilinku.ˇˇ

Při hře Bogge řekl:ˇ „Doufám, že si nevšímáte klepů v klubu, pane.“

„Ani trochu.“

„To je právě to – já nemám během dne možnost odejít od svého stolu.“

„Co máte na mysli? „ generál si namazal špičku tága.ˇˇ

Bogge ťukl červenou kouli směrem k růžové. „Jsem si zcela jistý, že v Káhiře pracuje dost závažný špión.“ Minul růžovou kouli.ˇˇ

Generál se sklonil nad stolem. „Pokračujte.“…

Bogge pohlédl na generálův široký zadek. Na místě bylo trochu slušnosti. Samozřejmě, že vedoucí oddělení byl odpovědný za jeho úspěch, a také bylo nutno vzít v úvahu, že jenom dobře fungující oddělení může mít úspěch – to každý věděl. Nicméně bylo třeba uvážit, jak kdo získává důvěru. Začal:ˇ „Jistě si vzpomínáte na desátníka, který byl před několika týdny zapíchnutý v Asijútu.“

„Matně.“

„Mám na tyhle věci předtuchu a odjakživa jsem se jí řídil. Minulý týden štípli během pouliční rvačky aktovku pobočníkovi velitele štábu. Na tom by nebylo nic tak zvláštního, ovšem dal jsem si dvě a dvě dohromady.“…

Generál ťukl bílou kouli. „Zatraceně,“ řekl. „Jste na řadě.“

„Požádal jsem hlavní pokladnu, aby dávala pozor na padělané anglické peníze. A oni nějaké objevili. Moji chlapci je prohlédli. Vypadá to, že jsou vyrobeny v Německu.“

„Aha!“…

Bogge ťukl červenou kouli, ta modrou a pak další červenou, a ta pak znovu minula růžovou.ˇˇ

„Myslím, že jste mi ponechal jistou výhodu,“ mínil brigádní generál a důkladně si prohlížel přivřenýma očima stůl. „Není žádná šance vysledovat toho chlapíka přes peníze?“

„Je tu jistá možnost. Už na tom pracujeme.“

„Podejte mi ten můstek, prosím.“

„Jistě.“…

Generál položil můstek na sukno a zamířil úder.ˇˇ

Bogge pokračoval:ˇ „Bylo navrženo, že bychom mohli instruovat pokladnu, aby dál přijímala padělané peníze v případě, že by to přineslo nějaké další stopy.“ To byl Vandamův návrh a Bogge ho odmítl. Vandam se hádal – něco, co se stávalo únavně běžným – a Bogge ho musel usadit. Ale nic se nedalo předem vyhodnotit, a kdyby se věci zvrtly nepříznivě, Bogge chtěl mít možnost říci, že to probral se svými nadřízenými.ˇˇ

Generál se narovnal a uvažoval. „Spíše záleží na tom, kolik peněz je ve hře, že ano?“

„Zatím několik stovek liber.“

„To je dost.“

„Myslím, že opravdu není nutné pokračovat v přijímání padělků, pane.“

„Velmi dobře.“…

Generál se trefil do otvoru poslední červenou koulí a začal s barvami.ˇˇ

Bogge zaznamenal stav. Generál vedl, ale Bogge získal, pro co přišel.ˇˇ

„Koho jste určil, aby se tou záležitostí se špiónem zabýval? „ zeptal se generál.ˇˇ

„Nu, v principu se jí zabývám sám –“

„Ano, ale kterého ze svých majorů k tomu používáte?“

„Nyní Vandama.“

„A. Vandama. To není špatný chlapík.“…

Boggemu se nelíbil obrat, který konverzace nabírala. Generál opravdu nechápal, jak opatrným je třeba být s takovými, jako byl Vandam:ˇ podá se jim palec a oni si hned vezmou celou říši. Armáda by měla podporovat lidi, kteří jsou jim služebně nadřízení. Boggeho noční můra byl sen, ve kterém se viděl, jak přijímá rozkazy od pošťákova syna s dorsetským přízvukem. „Ano.“ Generál využíval dlouhé přestávky a ťukal barvy jednu za druhou. „Vychodil stejnou školu jako já. Dvacet let po mně, pochopitelně.“…

Bogge se usmál. „Byl to tedy stipendista, že ano, pane?“

„Ano, já jsem byl také.“ Generál zavěsil černou kouli.ˇˇ

„Zdá se, že jste vyhrál, pane,“ řekl Bogge.ˇˇ

Ředitel v Cha-Cha Clubu uvedl, že více než polovina jeho zákazníků vyrovnává své účty v librách sterlingů, těžko by mohl případně identifikovat, kdo platil v jaké měně, a i kdyby mohl, stejně nezná jména více než jen několika stálých hostů.ˇˇ

Hlavní pokladník v hotelu Shepheard řekl něco podobného.ˇˇ

Stejně vypovídali dva taxikáři, majitel vojenského baru a majitelka veřejného domu madame Fahmy.ˇˇ

Vandam očekával velmi podobnou historku i od dalšího místa na seznamu, od obchodu, který vlastnil jakýsi Mikis Aristopoulos.ˇˇ

Aristopoulos vyměnil velký obnos liber sterlingů, z nichž většina byla padělaných, a Vandam si představoval, že jeho obchod bude značně velký, ale nebyl. Aristopoulos měl malý obchod se smíšeným zbožím. Voněl kořením a kávou, ale na policích toho moc nebylo. Aristopoulos sám byl malý Řek, asi pětadvacetiletý, se širokým úsměvem zářících bílých zubů. Přes bavlněné kalhoty a bílou košili měl oblečenou pruhovanou zástěru.ˇˇ

„Dobré ráno, pane. Čím vám mohu posloužit?“

„Nevypadá, že toho máte mnoho na prodej,“ zajímal se Vandam.ˇˇ

Aristopoulos se usmál. „Pokud sháníte něco zvláštního, mohl bych to mít ve skladišti. Už jste zde dříve nakupoval, pane? „…

Tak to byl ten systém:ˇ nedostatkové lahůdky v zadní místnosti a jen pro pravidelné zákazníky. To znamenalo, že by mohl znát svou klientelu. Také velká částka padělaných peněz, kterou vyměnil, nejspíš představovala zakázku, kterou by si měl pamatovat.ˇˇ

Vandam řekl:ˇ „Nejsem tady, abych nakupoval. Před dvěma dny jste přinesl sto čtyřicet sedm liber v anglické měně do Britské všeobecné pokladny a vyměnil je za egyptskou měnu.“…

Aristopoulos vzdychl a vypadal ustaraně. „Ano…“

„Sto dvacet sedm liber z této sumy byly padělané bankovky – falešné.“…

Aristopoulos se usmál a roztáhl ruce v gestu bezmoci. „Je mi líto pokladníka. Peníze přijímám od Angličanů, dávám je opět Angličanům… Co mohu dělat?“

„Můžete jít do vězení za rozšiřování padělaných bankovek.“…

Aristopoulos se přestal usmívat. „Prosím. Tohle není spravedlivé. Jak jsem to mohl vědět?“

„Všemi těmi penězi vám zaplatila jedna osoba?“

„Já nevím –“

„Vzpomínejte!“ řekl ostře Vandam. „Platil vám někdo sto dvacet sedm liber?“

„Ach… ano! Ano!“ Náhle vypadal Aristopoulos jako zasažen. „Jeden velmi vážený zákazník. Jedno sto dvacet šest liber, deset šilinků.“

„Jeho jméno? „ Vandam ani nedýchal.ˇˇ

„Pan Wolff –“

„Ach.“

„Jsem tím velmi šokován. Pan Wolff je po mnoho let dobrý zákazník, a žádné potíže s placením, nikdy.“

„Poslouchejte,“ řekl Vandam, „donášíte potraviny do domu?“

„Ne.“

„Zatraceně.“

„Nabídli jsme mu donesení, jako vždy, ale tentokrát pan Wolff –“

„Vy obvykle donášíte nákupy panu Wolffovi domů?“

„Ano, ale tentokrát –“

„Jakou má adresu?“

„Okamžik. Villa les Oliviers, Garden City.“…

Vandam zklamáním bouchl pěstí do stolu. Aristopoulos vypadal vystrašeně. Vandam se zeptal:ˇ „Avšak poslední nákup jste nedonesli.“

„Ne. Pane, je mi velmi líto, že takové špatné peníze prošly mýma nevinnýma rukama. Pravděpodobně to bylo na někoho nastraženo?…“

„Možná,“ řekl Vandam zamyšleně.ˇˇ

„Vypijme spolu kávu.“…

Vandam přikývl. Aristopoulos ho zavedl do zadní místnosti. Police zde byly důkladně zaplněné láhvemi a plechovkami, většina z nich byla dovezená. Vandam si všiml ruského kaviáru, americké šunky v plechovkách a anglického džemu. Aristopoulos nalil hustou silnou kávu do plechových šálků. Už se opět usmíval.ˇˇ

Aristopoulos podal Vandamovi šálek:ˇ

„Takové drobné problémy je možné mezi přáteli vždy vyřešit.“…

Vypili kávu.ˇˇ

„Snad bych vám mohl objednat jako přátelské gesto něco z mého obchodu. Mám malý karton francouzského vína –“

„Ne, ne –!“

„Obvykle dokážu sehnat nějakou skotskou whisky, i když už každému v Káhiře došla –“

„Nic takového od vás nechci.“ Vandam už byl netrpělivý.ˇˇ

„A!“ řekl Aristopoulos. Byl zcela přesvědčen, že Vandam chce úplatek.ˇˇ

„Já chci najit Wolffa,“ pokračoval Vandam. „Potřebuji vědět, kde teď bydlí. Říkáte, že je to pravidelný zákazník?“

„Ano.“

„Jaké zboží nakupuje?“

„Hodně šampaňského. Také nějaký kaviár. Kávu, docela dost. Cizí likéry. Nakládané ořechy, česnekovou klobásu, broskvové brandy…“

„Hm.“ Vandam lakomě vstřebával nahodilou informaci. Který špión by utrácel své prostředky za dovážené lahůdky? Odpověď:ˇ takový, který není dost svědomitý. Ale Wolff byl svědomitý. Byla to otázka stylu. „Zajímalo by mě, za jak dlouho je možné, že se znovu objeví?“

„Hned, jakmile mu dojde šampaňské.“

„Dobře. Až přijde, musím zjistit, kde bydlí.“

„Ale pane, co když opět odmítne, abych mu donesl nákup domů?…“

„To je to, o čem přemýšlím. Hodlám vám dát asistenta.“…

Aristopoulosovi se ta myšlenka nelíbila. „Chci vám pomoci, pane, ale můj obchod je soukromý –“

„Nemáte na vybranou. Buď mi pomůžete, nebo půjdete do vězení.“

„Ale anglický důstojník, který by pracoval zde v mém obchodě –“

„Á, to nebude anglický důstojník.“ Trčel by tu jako bolavý palec, pomyslel si Vandam. Pravděpodobně by odstrašil nejen Wolffa. Vandam se usmál. „Myslím, že znám ideálního člověka pro tuto práci.“…

Ještě tentýž den po večeři šel Vandam do Elenina bytu, nesl velikou kytici květin a připadal si jako blázen.ˇˇ

Bydlela v půvabném, prostorném bytě ve starém domě nedaleko Place de l’Opéra. Núbijský vrátný nasměroval Vandama do třetího patra. Vyšel po točitém mramorovém schodišti, které zabíralo střed domu, a zaklepal na dveře 3A.ˇˇ

Neočekávala ho, a tak ho náhle napadlo, že by mohla mít na návštěvě nějakého přítele.ˇˇ

Čekal netrpělivě na chodbě a byl zvědavý, jaká bude ve svém vlastním bytě. Bylo to poprvé, co za ní šel. Možná, že je venku. Jistě má po večerech co dělat Dveře se otevřely.ˇˇ

Na sobě měla bavlněné žluté šaty vcelku, tak tenké, že bylo skrz ně vidět. Barva šatů působila úžasně ve spojení s její mírně hnědou kůží. Chvíli se na něj upřeně dívala, pak ho poznala a odpovídajícím způsobem se na něj usmála.ˇˇ

„A, vítám tě!“

„Dobrý večer.“…

Přikročila k němu a políbila ho na tvář.ˇˇ

„Pojď dál.“…

Vstoupil a ona zavřela dveře.ˇˇ

„Neočekával jsem políbení.“

„To je součástí aktu. Dovol mi, abych tě osvobodila od tvé masky.“…

Dal jí květiny. Měl pocit, že jej škádlí.ˇˇ

„Jdi dál, vložím zatím květiny do vody.“…

Šel do obývacího pokoje a rozhlédl se. Místnost byla pohodlná a smyslná, zařízená v růžové a zlaté, stála zde hluboká měkká křesla a stolek ze světlého dubu. Byla to rohová místnost s okny na obou stranách a nyní dovnitř svítilo večerní slunce, které způsobovalo, že vše mírně zářilo. Na zemi ležela tlustá předložka z hnědé kožešiny, která vypadala jako medvědí. Vandam se sklonil a dotkl se jí:ˇ byla pravá. Náhle měl před sebou zcela živý obraz Eleny, jak leží nahá na předložce a svíjí se. Mrkl a podíval se jinam. Na křesle vedle něj byla kniha, kterou pravděpodobně četla, když zaklepal. Zvedl knihu a sedl si do křesla. Dosud udržovalo teplotu jejího těla. Kniha se jmenovala Vlak do Istanbulu. Vypadalo to, že je stejného druhu jako Plášť a dýka. Na stěně naproti němu visel nějaký poněkud moderní obraz plesu:ˇ všechny dámy byly v nádherných dlouhých společenských šatech a všichni muži byli nazí. Vandam vstal a šel si sednout na gauč naproti, aby se na obraz nemusel dívat. Považoval jej za zvláštní.ˇˇ

Vstoupila s květinami ve váze a jejich vůně zaplnila místnost.ˇˇ

„Co budeš pít?“

„Mohla bys udělat martini?“

„Ano. Zapal si, jestli chceš.“

„Děkuji.“ Ví, jak se postarat o hosty, pomyslel si Vandam. Předpokládal to, vzhledem ke způsobu, jakým si vydělávala na živobytí. Vyndal cigarety. „Obával jsem se, že nebudeš doma.“ˇˇ

„Dnes večer jsem.“ Když mu odpovídala, zazněl v jejím hlase cizí tón, ale Vandam si to neuvědomil. Pozoroval ji, jak třepe šejkrem. Měl v úmyslu vést rozhovor v obchodním duchu, ale nebyl s to, protože to byla ona, kdo rozhovor řídil. Cítil se jako tajný ctitel.ˇˇ

„Máš ráda takové knížky? „ ukázal na knihu.ˇˇ

„Poslední dobou čtu detektivky.“

„Proč?“

„Abych zjistila, jak se má chovat špión.“

„Nenapadlo by mě“ – Všiml si, jak se směje a uvědomil si, že ho zase škádlí. „Nikdy nevím, kdy mluvíš vážně.“

„To je velmi zřídka.“ Podala mu pití a sedla si na druhou stranu gauče. Podívala se na něj přes okraj sklenice. „Na špionáž.“…

Napil se martini. Bylo perfektní. Ona také. Pozdní sluneční svit jí zaléval pokožku. Její ruce a nohy vypadaly hebké a měkké. Pomyslel si, že bude stejná v posteli, jako je mimo ni, uvolněná, zábavná a hravá. Zatraceně. Posledně na něj takhle působila také a on pak šel na jeden ze svých občasných tahů a skončil v zuboženém nevěstinci.ˇˇ

„Na co myslíš? „ řekla.ˇˇ

„Na špionáž.“…

Zasmála se:ˇ vypadalo to, že nějak věděla, že lže. „Musíš ji milovat,“ řekla.ˇˇ

Vandam si pomyslel:ˇ Jak jen to dělá? Vždycky mě vyvede z míry, tím svým škádlením a duchem, svou nevinnou tváří a dlouhými hnědými končetinami. Řekl:ˇ „Chytání špiónů může být velmi uspokojivá činnost, ale já ji nemám rád.“

„Co se jim obvykle stane, když je chytíte?“

„Pak jsou obvykle pověšeni.“

„Ach.“…

Pro změnu se nyní jemu podařilo vyvést z míry ji. Otřásla se. „Poražení ve válce všeobecně umírají.“

„To je důvod, proč to nemáš rád– protože pak špión visí?“

„Ne. Nemám to rád, protože je vždycky nechytím.“

„Jsi pyšný na to, že jsi tak tvrdý?“

„Nemyslím si, že jsem tvrdý. Pokoušíme se je zabít dřív, než oni zabijí nás.“ Pomyslel si:ˇ Jak jsem se do té situace dostal, že se zase musím obhajovat?

Vstala, aby mu nalila další skleničku. Pozoroval, jak jde přes místnost. Pohybovala se půvabně – jako kočka, pomyslel si, vlastně ne, jako kotě. Podíval se jí na zadek, když se ohnula, aby zvedla koktejlový šejkr, a byl zvědavý, co asi má pod těmi žlutými šaty. Všiml si jejích rukou, když nalévala pití, byly štíhlé a silné. Sobě už martini nenalila.ˇˇ

Zajímalo ho, odkud pochází. Zeptal se:ˇ „Jsou tví rodiče živi?“

„Ne,“ řekla rychle.ˇˇ

„To je mi líto.“ Věděl, že lže.ˇˇ

„Proč jsi se mě na to zeptal?“

„Hloupá zvědavost. Promiň mi to, prosím.“…

Naklonila se k němu a lehce se dotkla jeho ruky, hladila mu kůži konečky prstů, něžně jako lehký vánek. „Příliš se omlouváš.“ Podívala se stranou, jako kdyby váhala, a pak se zdálo, že dostala nějaký impulz a začala mu vyprávět o svém původu.ˇˇ

Byla nejstarší z pěti dětí zoufale chudé rodiny. Její rodiče byli kultivovaní a milující lidé – „Můj táta mě naučil anglicky a moje máma mě naučila nosit vždy čisté šaty,“ – ale její otec, krejčí, byl ultraortodoxní a po učené hádce s rituálním krveprolitím se odcizil ostatní židovské komunitě v Alexandrii. Když bylo Eleně patnáct let, otec začal ztrácet zrak. Už nemohl pracovat jako krejčí – ale nikdy by neprosil, ani by nepřijal pomoc od „odrodilých“ alexandrijských židů. Elene nastoupila jako domácí služka do anglické rodiny a posílala svůj plat domů. Od tohoto okamžiku se její historie shoduje, jak Vandam věděl, s historií, která se opakuje častokrát za posledních sto let v domech vládnoucích britských rodin. Zamilovala se do syna a on ji svedl. Měla štěstí v tom, že to vyšlo najevo dříve, než přišla do jiného stavu. Syn byl poslán pryč na univerzitu a Elena byla vyplacena. Měla strach přijít domů a říci otci, že byla propuštěna za smilstvo – a se znamením. Žila z peněz, které jí vyplatili a každý týden posílala domů stejnou částku, dokud jí peníze nedošly. Potom ji chlípný obchodník, kterého potkala u domu, posadil do tohoto bytu, a tak se dostala ke svému životnímu zaměstnání. Brzy jejímu otci řekli, jaký vede život, a on pak přiměl rodinu, aby za ni odseděli obřad šiva.ˇˇ

„Co je to šiva? „ zeptal se Vandam.ˇˇ

„Smutek.“…

Od té doby o nich neslyšela; s výjimkou vzkazu od přítele, že matka zemřela.ˇˇ

Vandam řekl:ˇ „Nenávidíš svého otce? „…

Pokrčila rameny. „Myslím, že to dopadlo docela dobře.“ Roztáhla ruce, aby naznačila byt.ˇˇ

„Ale jsi šťastná? „…

Podívala se na něj. Dvakrát to vypadalo, že promluví, ale pak nic neřekla. Nakonec se podívala jinam. Vandam pocítil, že lituje impulzu, který ji přinutil, aby mu vyprávěla svůj životní příběh. Změnila téma. „Co tě sem přivádí, majore? „…

Vandam si uspořádal myšlenky. Natolik ho zaujala – sledoval její ruce a oči, když vyprávěla o své minulosti – že na chvíli zapomněl svůj záměr. „Stále hledám Alexe Wolffa,“ začal. „Zatím jsem ho nenašel, ale objevil jsem obchod, kam chodí nakupovat.“

„Jak jsi to dokázal? „…

Rozhodl se, že jí to neřekne. Bude lepší, aby nikdo mimo Zpravodajství nevěděl, že němečtí špióni jsou prozrazeni padělanými penězi. „To je dlouhé povídání,“ řekl. „Důležité je, že potřebuji mít někoho v tom obchodě; pro případ, že by se tam vrátil.“

„Mne.“

„To mám právě na mysli.“

„Tak až vejde do obchodu, vezmu ho přes hlavu pytlem cukru a budu hlídat bezvládné tělo do té doby, než přijdeš.“…

Vandam se smál. „Věřím, že bys to udělala. Dokážu si tě představit, jak skáčeš přes pult.“ Uvědomil si, jak velice se uvolnil a rozhodl se dát dohromady, než ze sebe udělá blázna.ˇˇ

„Vážně, co mám udělat? „ řekla.ˇˇ

„Vážně, musíš zjistit, kde bydlí.“

„Jak?“

„Nejsem si jistý.“ Vandam zaváhal. „Myslel jsem si, že by ses snad s ním mohla spřátelit. Jsi velmi atraktivní žena – předpokládám, že by to pro tebe bylo snadné.“

„Jaké ‚spřátelení‘ máš na mysli?“

„To nechám na tobě. Jen tak dlouho, dokud nezjistíš jeho adresu.“

„Aha.“ Náhle se její nálada změnila a v hlase jí zazněla hořkost. Ta změna Vandama ohromila:ˇ byla příliš rychlá, než aby ji dokázal pochopit. Žena jako Elen se snad neurazí nabídkou jako je tato?

Řekla:ˇ „Proč si prostě nezajistíš, aby ho domů sledoval některý z tvých vojáků?“

„Budu to muset udělat, pokud se ti nepodaří získat jeho důvěru. Problém je v tom, že si může uvědomit, že je sledován a zamést stopy – pak už by nikdy nepřišel do obchodu a my bychom ztratili svou výhodu. Ale pokud se ti podaří přesvědčit ho, aby tě pozval do svého domu na večeři, tak my získáme informaci, aniž bychom se vyzradili. Ovšem, že to nemusí vyjít. Obě alternativy jsou riskantní. Ale já dávám přednost duchaplnému přístupu.“

„Rozumím.“…

Samozřejmě, že tomu rozumí, myslel si Vandam; celá záležitost je jasná jako den. Co se to s ní k čertu stalo? Byla to zvláštní žena:ˇ v jedné chvíli jí byl okouzlen a v další rozzloben. Poprvé mu prošla hlavou myšlenka, že může odmítnout udělat, oč ji žádal. Nervózně se zeptal:ˇ „Pomůžeš mi? „…

Vstala a znovu mu naplnila skleničku, tentokrát však nalila i pro sebe. Byla velmi rozrušená, ale bylo jasné, že mu nebude chtít říci proč. Vždy ho dráždily ženy v takové náladě. Bylo by zatraceně nepříjemné, kdyby mu nyní odmítla spolupráci.ˇˇ

Nakonec se odhodlala:ˇ „Předpokládám, že to není o nic horší, než co jsem celý život dělala.“

„Taky si myslím,“ řekl Vandam s úlevou.ˇˇ

Podívala se na něj velmi zachmuřeně.ˇˇ

„Začínáš zítra.“ Podal jí kousek papírku s napsanou adresou obchodu. Vzala ho, aniž se na něj podívala. „Obchod patří Mikisu Aristopoulosovi,“ dodal.ˇˇ

„Jak dlouho myslíš, že to bude trvat?“

„Nevím.“ Postavil se. „Spojím se s tebou každých pár dní, abych se ujistil, že je všechno v pořádku –ale ty se se mnou, prosím, spoj hned, jakmile se jen objeví, ano? „…

Vandam si na něco vzpomněl. „Mimochodem, majitel obchodu si myslí, že jdeme po Wolffovi kvůli padělání peněz. Neříkej mu o špionáži.“

„Neřeknu.“…

Změna její náladě byla trvalá. Už je netěšila vzájemná přítomnost. Loučil se:ˇ „Ponechám tě tvé detektivce.“…

Vstala.ˇˇ

„Vyprovodím tě.“…

Přišli ke dveřím. Chodbou zrovna přicházel nájemník ze sousedního bytu. Vandam na takový okamžik v hloubi duše myslel a nyní udělal to, co dělat neměl. Vzal Eleninu ruku, sklonil hlavu a políbil ji na ústa.ˇˇ

Její rty se krátce pohnuly v odpověď. Odtáhl se. Soused prošel okolo. Vandam se podíval na Elen. Muž odemkl dveře, vstoupil do svého bytu a zavřel za sebou. Vandam pustil Eleninu ruku.ˇˇ

„Jsi dobrý herec.“

„Ano,“ odpověděl. „Nashledanou.“ Otočil se a energicky odkráčel chodbou. Měl by se cítit potěšen prací, kterou dnešní večer vykonal, ale místo toho měl pocit, jako by provedl něco trochu hanebného. Slyšel, jak se za ním dveře bytu s prásknutím zavřely.ˇˇ

Elen se opřela o zavřené dveře a Williama Vandama proklela.ˇˇ

Vstoupil do jejího života plný anglické zdvořilosti, prosil ji, aby pro něj udělala nějakou novou práci a pomohla vyhrát válku; a pak jí řekl, že musí jít znovu dělat prostitutku.ˇˇ

Skutečně uvěřila, že chce změnit její život. Už žádné další bohaté obchodníky, už žádné tajné aféry, nikdy více tancování a čekání u stolů. Měla užitečnou práci, něco, v co věřila, něco, co mělo význam. Nyní se vše opět změnilo v starou hru.ˇˇ

Po sedm let jí život bral tvář a tělo. Nyní už s tím chtěla přestat.ˇˇ

Šla do obývacího pokoje, aby se napila. Jeho sklenice stála na stole zpoloviny plná. Přiložila ji ke rtům. Nápoj byl teplý a hořký.ˇˇ

Napoprvé se jí Vandam nelíbil:ˇ vypadal jako odměřený, vážný, nudný muž. Pak na něj změnila názor. Kdy si poprvé pomyslela, že za upjatým zevnějškem může být jiný, zcela odlišný člo věk? Vzpomněla si:ˇ bylo to, když se smál. Ten smích ji vzrušoval. Dnes večer se to opakovalo, když řekla, že by Wolffa vzala po hlavě pytlem cukru. Hluboko, hluboko v něm bylo bohaté ložisko smíchu, a když se otevřelo, smích vyvěral a na okamžik ovládl celou jeho osobnost. Připadalo jí, že je to muž s velikou chutí do života – chutí, kterou měl pevně pod kontrolou, příliš pevně. To nutilo Elen chtít se mu dostat pod kůži, aby jej přinutila být sám sebou. Proto ho škádlila a pokoušela se ho rozesmát.ˇˇ

Proto ho také políbila.ˇˇ

Byla by neuvěřitelně šťastná, kdyby ho měla ve svém bytě. Seděl by na gauči, kouřil a povídal. Pomyslela si dokonce, jaké by to bylo pěkné vzít toho silného nevinného muže do postele a ukázat mu věci, o kterých se mu ani nesnilo. Proč se jí líbil? Možná to bylo proto, že se k ní choval jako k osobnosti a ne jako k couře. Věděla, že by ji nikdy neplácl přes zadek a neřekl:ˇ „Neboj se, ty krásná hlavičko…“…

A on to všechno zkazil. Proč jí celá ta záležitost s Wolffem vadila? Jedno neupřímné svádění navíc jí neuškodí. Vandam to víceméně řekl, a když to řekl, zjistila, že ji považuje za prostitutku. To bylo to, co ji dohánělo k šílenství. Chtěla jeho úctu, ale když ji požádal, aby se ‚spřátelila‘ s Wolffem, věděla, že ji nikdy nezíská, ne doopravdy. Každopádně byla celá věc bláznovství – vztah mezi ženou jako ona a anglickým důstojníkem. Byla odsouzena k tomu, aby dopadla jako všechny Eleniny vztahy – manipulace na jedné straně, závislost na druhé a úcta nikde. Vandam v ní vždycky uvidí prostitutku. Na chvíli si myslela, že je jiný než ostatní, ale mýlila se.ˇˇ

A pomyslela si:ˇ

„Ale proč mi to tak vadí? „…

Vandam seděl uprostřed noci ve tmě u okna své ložnice, kouřil cigarety a díval se na měsícem ozářený Nil, když mu v mysli vytanula přesně zformovaná vzpomínka z dětství.ˇˇ

Je mu jedenáct, je sexuálně nevinný, fyzicky stále ještě dítě. Je v šedém cihlovém domě s terasou, kde vždycky žil.ˇˇ

Dům má koupelnu s teplou vodou, která se ohřívá uhlím hořícím dole v kuchyni; bylo mu řečeno, že toto je báječná vymoženost a on se tím nesmí chlubit; skutečně, když chodí do školy, prvotřídní školy v Bournemouthu, musí předstírat, že si myslí, že mít koupelnu a teplou vodu tekoucí přímo z kohoutku je zcela normální. V koupelně je také splachovací záchod. Jde se tam teď vyčůrat. Je tam jeho máma, koupe sestru, které je sedm, ale nevadí jim, že se tam jde vyčůrat, dělal to dřív, a navíc, na druhý záchod se musí jít daleko zahradou, v chladu. Na co zapomněl bylo, že se tam koupe také sestřenice. Je jí osm. Vstoupil do koupelny. Sestra sedí ve vaně. Sestřenice stojí, připravena vyjít ven. Máma drží ručník. Vandam se dívá na svou sestřenici.ˇˇ

Samozřejmě je nahá. Je to poprvé, co uviděl jinou holku než svou sestru nahou. Tělo sestřenky je mírně baculaté a její kůže začervenalá od horké vody. Je to docela jistě ten nejkrásnější pohled, který kdy viděl. Stojí ve dveřích koupelny a dívá se na ni s netajenou zvědavostí a zájmem.ˇˇ

Nevšiml si, že letí facka. Velká mámina ruka se objevila z ničeho nic. Dopadla na jeho tvář s hlasitým plesknutím. Máma umí udeřit dobře a tohle byl jeden z jejích nejlepších pokusů. Pekelně to bolí, ale šok z rány je daleko horší než bolest. Nejhorší ze všeho je, že vřelý cit, který ho pohltil, byl roztříštěn jako skleněné okno.ˇˇ

„Vypadni!“ křičí máma a on odchází, zraněn a ponížen.ˇˇ

Vandam si na to vzpomněl, když seděl sám, díval se na egyptskou noc a přemýšlel, tak jako přemýšlel v době, kdy se to stalo:ˇ Proč to udělala?

9.…

Dlaždičková podlaha mešity studila bosé nohy Alexe Wolffa. Bylo brzy ráno. Hrstka ranních bohoslužebníků se ztrácela v rozlehlosti sloupového chrámu. Vládlo zde ticho, duch smíru a ponuré přítmí. Paprsek slunečního světla nahlédl jednou z úzkých vysokých štěrbin ve zdi. V tomto okamžiku začal muezzin volat:ˇ „Allahu akbar! Alláhu akbar! Alláhu, akbar! Alláhu akbar!“…

Wolff se otočil směrem k Mekce.ˇˇ

Měl oblečenu dlouhou kutnu, turban a v ruce držel jednoduché arabské sandály. Nikdy nebyl zcela přesvědčen o tom, co právě dělal. Byl pravý věřící pouze teoreticky. Obřezán byl podle islámské doktríny a vykonal pouť do Mekky; ale pil alkohol a jedl vepřové, nikdy neplatil daň zakat, nikdy nedodržoval půst při ramadánu a nikdy se nemodlil denně, nemluvě o tom, že by měl pětkrát denně. Ale čas od času pocítil potřebu, aby se ponořil, jen na pár minut, do známých, mechanických rituálních úkonů víry svého nevlastního otce. V tom případě, tak jako to učinil dnes, vstal ještě za tmy, oblékl si starobylé šaty a prošel tichými ulicemi města k mešitě, kterou navštěvoval jeho otec, na předním dvoře provedl obřadné omývání a včas vstoupil na první modlitby nového dne.ˇˇ

Dotkl se rukama uší, pak spojil ruce před sebou, levou v pravé. Poklonil se a poklekl. Dotýkaje se čelem podlahy, v příslušných okamžicích recitoval elfathu:ˇ

„Ve jménu Boha milosrdného a soucitného. Chvála budiž Bohu, pánovi světů, milosrdnému a soucitnému, Knížeti dne soudu; Tobě my sloužíme a k Tobě se modlíme o pomoc; veď nás po pravé cestě, cestě těch, kterým jsi projevil milosrdenství, těch, na kterých neleží žádné zlo a kteří nezbloudili.“…

Ohlédl se za sebe vpravo a vlevo, aby pozdravil oba anděly, kteří zapisovali jeho dobré a špatné skutky.ˇˇ

Když pohlédl za levé rameno, uviděl Abdullaha.ˇˇ

Aniž přerušil modlitbu, zloděj se široce usmál a ukázal železný zub.ˇˇ

Wolff vstal a vyšel ven. Venku se zastavil, aby si obul sandály. Za ním se vykolébal Abdullah. Podali si ruce.ˇˇ

„Jsi zbožný muž, tak jako já,“ řekl Abdullah. „Věděl jsem, že přijdeš dříve nebo později do mešity svého otce.“

„Hledal jsi mě?“

„Hodně lidí tě hledá.“…

Šli spolu z mešity.ˇˇ

Abdullah mluvil dál:ˇ „Když vím, že jsi pravý věřící, nemohl jsem tě Britům vyzradit, ani za velkou sumu peněz; a tak jsem majorovi Vandamovi řekl, že neznám nikoho jménem Alex Wolff nebo Achmed Rahmha.“…

Wolff se prudce zastavil. Tak oni ho stále honí. Už se pomalu začínal cítit bezpečně – příliš brzy. Chytil Abdullaha pod paží a zavlekl ho do Arab café. Posadili se.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Zná moje arabské jméno.“

„Ví o tobě všechno – s výjimkou toho, kde tě najít.“…

Wolff pocítil starost a současně silnou zvědavost. „Co je ten major zač? „ zeptal se.ˇˇ

Abdullah pokrčil rameny. „Angličan. Žádné ohledy. Žádné chování. Krátké khaki kalhoty a obličej barvy rajčete.“

„Mohlo to být horší.“…

Abdullah přikývl. „Ten chlap je trpělivý a odhodlaný. Na tvém místě bych z něj měl strach.“…

Najednou Wolff dostal strach.ˇˇ

Řekl:ˇ „Co udělal? „

„Zjistil všechno o tvé rodině. Mluvil se všemi tvými bratry. Řekli, že o tobě nic neví.“…

Majitel kavárny jim každému přinesl talíř kaše z fava bobů a krajíc hrubého chleba. Wolff rozlomil svůj chléb a ponořil ho do kaše. Kolem misek se začaly slétat mouchy. Oba muži si jich nevšímali.ˇˇ

Abdullah promluvil s plnou pusou. „Vandam nabízí sto liber za tvou adresu. Cha! Jako kdybychom my někdy zradili vlastního člověka kvůli penězům.“…

Wolff polkl. „I kdyby jsi mou adresu znal.“…

Abdullah pokrčil rameny. „Bylo by to to nejmenší ji vypátrat.“

„Já vím,“ pousmál se Wolff. „Tak já ti ji řeknu – na znamení mé důvěry v naše přátelství. Bydlím v hotelu Shepheard.“…

Abdullah se zatvářil ublíženě. „Příteli můj, já vím, že to není pravda. Je to první místo, kde by tě Britové hledali –“

„Nepochopil jsi mě správně.“ Wolff se usmál. „Nejsem tam jako host. Pracuji v kuchyni, myji nádobí a na konci dne si lehnu na podlahu s asi ještě tuctem takových jako já, a spíme tam.“

„Jak vychytralé!“ Abdullah se ušklíbl:ˇ byl zaujat tou myšlenkou a potěšen tím, že získal informaci. „Schoval jsi se jim přímo pod nosem!“

„Vím, že toto tajemství uchováš,“ řekl Wolff. „A doufám, že na důkaz mé vděčnosti za tvé přátelství ode mne přijmeš dárek jednoho sta liber.“

„Ale to není nutné –“

„Já na tom trvám.“…

Abdullah vzdychl a neochotně dodal. „Dobrá.“

„Pošlu ti peníze do tvého domu.“…

Abdullah vytřel svou prázdnou misku posledním kouskem chleba. „Musím teď jít,“ řekl. „Dovol, ať za tebe zaplatím snídani.“

„Děkuji.“

„Ach! Ale já jsem přišel bez peněz. Tisíckrát se omlouvám –“

„To nic,“ odpověděl Wolff. „Allah – v Boží péči.“…

Abdullah odpověděl dle zvyku:ˇ „Allah jisallimak –nechť tě Bůh ochraňuje.“ Vyšel ven.ˇˇ

Wolff si objednal kávu a přemýšlel o Abdullahovi. Tenhle zloděj by dokázal Wolffa zradit i za mnohem, méně než sto liber, samozřejmě. To, co ho až dosud zadržovalo, byl fakt, že neznal Wolffovu adresu. Živě se snažil ji zjistit – to byl důvod, proč přišel do mešity. Teď se bude snažit prověřit historku o bydlení v kuchyni hotelu Shepheard. To samozřejmě nebude snadné, protože nikdo nepřipustí, že personál spí na podlaze v kuchyni – skutečně si Wolff nebyl zcela jist, zda je to pravda – ale musí počítat s tím, že Abdullah dříve nebo později tuto lež odhalí. Historka nebyla nic jiného, než taktika odkládání; totéž byl i úplatek. Ačkoliv, až Abdullah objeví, že Wolf bydlí u Sonji v hausbótu, pravděpodobně přijde pro další peníze k němu a ne k Vandamovi.ˇˇ

Situaci měl pod kontrolou – alespoň teď.ˇˇ

Wolff nechal na stole několik drobných mincí a vyšel ven.ˇˇ

Město se probudilo k životu. Ulice už byly neprůjezdné dopravní špičkou a vzduch plný příjemných i nepříjemných zápachů. Wolff si to namířil na hlavní poštu. Zatelefonoval na generální štáb a žádal majora Smithe.ˇˇ

„Máme jich sedmnáct,“ řekl mu operátor. „Znáte jeho křestní jméno?“

„Sandy.“

„To bude major Alexander Smith. Momentálně zde není. Mohu pro něj nechat vzkaz? „…

Wolff věděl, že major na štábu nebude – bylo příliš brzy. „Vzkaz zní:ˇ V poledne ve dvanáct v Zamaleku. Podepište to prosím:ˇ S. Máte to?“

„Ano, ale kdybyste mi mohl říci vaše celé –“

Wolff zavěsil. Vyšel z pošty a zamířil k Zamaleku.ˇˇ

Od té doby, co Sonja Smithe svedla, jí major poslal tucet růží, krabici bonbónů, milostný dopis a dva vzkazy žádající ji o další schůzku. Wolff jí zakázal odpovědět. Nyní byl již Smith jistě zvědavý, zda ji ještě vůbec někdy uvidí. Wolff si byl zcela jistý, že Sonja je první krásná žena, se kterou vůbec kdy spal. Po pár dnech nejistoty bude Smith jistě zoufalý, bude ji chtít opět vidět, a využije jakékoliv příležitosti.ˇˇ

Cestou domů si Wolff koupil noviny, ale byly plné obvyklých hloupostí. Když přišel na hausbót, Sonja ještě spala. Hodil na ni srolované noviny, aby ji vzbudil. Zasténala a otočila se.ˇˇ

Wolff ji nechal a prošel závěsem zpět do obýváku. Na vzdáleném konci, na přídi lodi, byla malá otevřená kuchyňka. Stála v ní prostorná kuchyňská kredenc. Wolff otevřel dvířka. Mohl by se do ní vejít, kdyby ohnul kolena a sklonil hlavu. Závoru na dveřích šlo ovládat jenom zvenčí. Prohledal zásuvky a našel nůž s ohebnou čepelí. Předpokládal, že by závoru mohl ovládat zevnitř. Stačí jen prostrčit nůž prasklinou ve dveřích a zatlačit na závoru s pružinkou. Vlezl do kredence a vyzkoušel to. Fungovalo to.ˇˇ

Nicméně spárou dvířek nemohl nic vidět.ˇˇ

Vzal hřebík a žehličku a prorazil ve výšce očí tenkou výplň dveří. Vidličkou otvor rozšířil. Opět si vlezl do kredence a zavřel dveře. Přiložil oko k otvoru.ˇˇ

Viděl, jak se závěsy rozhrnuly a Sonja vešla do obývacího pokoje. Rozhlédla se a překvapilo ji, že ho tu nevidí. Pokrčila rameny, pak si zvedla noční košili a podrbala se na břiše. Wolff potlačil smích. Prošla pokojem do kuchyně, vzala konvici a pustila kohoutek.ˇˇ

Wolff prostrčil nůž prasklinou ve dveřích a uvolnil závoru. Otevřel dveře, vylezl ven a pozdravil:ˇ „Dobré ráno.“…

Sonja vykřikla.ˇˇ

Wolff se smál.ˇˇ

Hodila po něm konvici a on se jí vyhnul. „Je to dobré místo na schovávání, že ano?“

„Tys‘ mě vystrašil, rošťáku.“…

Zvedl konvici a podal jí ji. „Udělej kávu.“ Dal nůž do kredence, zavřel dveře a šel si sednout.ˇˇ

Sonja se zeptala:ˇ „Na co potřebuješ skrýš?“

„Abych pozoroval tebe a majora Smithe. Je velmi legrační – vypadá jako vášnivá želva.“

„Kdy přijde?“

„Dnes v poledne.“

„Ale ne. Proč tak brzy ráno?“

„Poslyš. Jestliže má něco pořádného v tom kufříku, tak se s ním určitě nesmí procházet po městě. Musí ho přinést přímo do kanceláře a zamknout do trezoru. Nesmíme mu k tomu dát čas – celá věc je zbytečná, pokud sem nepřinese ten kufřík. To, co chceme, je, aby přispěchal přímo z generálního štábu. Takže, jestliže se opozdí a nebude mít kufřík, zamkneme se a budeme předstírat, že jsme odešli – tak bude propříště vědět, že má být dochvilný.“

„Celé jsi to dobře promyslel, že ano? „ Wolff se zasmál. „Měla by ses spíš začít připravovat. Chci, abys vypadala neodolatelně.“

„Já jsem vždy neodolatelná.“ Prošla do ložnice. Zavolal za ní:ˇ „Umyj si vlasy.“ Neodpověděla. Podíval se na hodinky. Čas utíkal. Prošel hausbótem a skryl stopy své přítomnosti. Odstranil své boty, holení, pastu na zuby a fez. Sonja vyšla v županu na palubu, aby si usušila vlasy na slunci. Wolff uvařil kávu a přinesl jí její šálek. Svůj vypil, pak jej umyl a uklidil. Vyndal láhev šampaňského, dal ji do kbelíku s ledem a položil spolu se dvěma skleničkami vedle postele. Uvažoval o výměně prostěradel, ale pak se rozhodl, že to udělá až po Smithově návštěvě, ne před ní. Sonja sešla z paluby dolů. Dala si parfém na stehna a mezi ňadra. Wolff se naposledy rozhlédl kolem sebe. Všechno bylo připraveno. Sedl si na pohovku vedle vstupního poklopu a pozoroval cestu podél nábřeží.ˇˇ

Bylo několik minut po poledni, když se major Smith objevil. Spěchal, jako by se obával, že jde pozdě. Měl na sobě košili od uniformy, krátké khaki kalhoty, ponožky a sandály. Důstojnickou čepici si sundal, protože se na poledním slunci potil.ˇˇ

Nesl kufřík.ˇˇ

Wolff se zašklebil uspokojením.ˇˇ

„Támhle jde,“ zavolal. „Jsi připravená?“

„Ne.“…

Pokoušela se ho polekat. Měla by být připravená. Vlezl do kredence, zavřel dveře a přiložil oko ke špehýrce.ˇˇ

Uslyšel Smithovy kroky na lodní lávce a pak na palubě. Major zavolal:ˇ „Haló? „…

Sonja neodpověděla.ˇˇ

Přes špehýrku Wolff viděl, jak Smith sestupuje po schodech dovnitř lodi.ˇˇ

„Je tu někdo? „…

Smith se podíval na závěsy, které oddělovaly ložnici. Jeho hlas byl plný očekávání a zklamání. „Sonjo? „…

Závěsy se rozevřely. Stála v nich Sonja, ruce zdvižené, aby držela závěsy od sebe. Vlasy měla vyčesané nahoru, jako vždy při představení. Nohy jí zahalovaly splývavé kalhoty z průzračné záclonoviny, ale na tuto vzdálenost nebylo její tělo přes látku vidět. Od pasu nahoru byla nahá s výjimkou šperku na hrdle. Její snědá ňadra byla plná a oblá. Na bradavky si nanesla rtěnku.ˇˇ

Wolff si pomyslel:ˇ Pěkná holka!

Major Smith na ni zíral. Byl naprosto ohromen.ˇˇ

„Ach, drahá. Ach, dobrý Bože. Ach, má duše.“…

Wolff se snažil zadržet smích.ˇˇ

Smith upustil kufřík a šel k ní. Když ji objal, ustoupila zpět a zatáhla za ním závěs.ˇˇ

Wolff otevřel kredenc a vyšel ven.ˇˇ

Kufřík ležel na podlaze na této straně závěsu. Wolff si vykasal kutnu, klekl si a otočil kufřík. Zkusil zámky. Byly zamčené.ˇˇ

Wolff zašeptal:ˇ „Lieber Gott.“ Rozhlédl se. Potřeboval špendlík, kancelářskou svorku na papíry, jehlu nebo něco, čím by zámky otevřel. Tiše se přemístil do kuchyně a opatrně otevřel zásuvku. Jehlice na maso, příliš silná; drátek z drátěnky, příliš tenký; nůž na zeleninu, příliš široký… Na malém talířku vedle dřezu našel jednu Sonjinu vlásenku.ˇˇ

Vrátil se ke kufříku a zasunul konec vlásenky do klíčové dírky jednoho zámku. Ohnul ho a pokusně jím otočil, zaregistroval určitý druh pružného odporu a zatlačil silněji.ˇˇ

Vlásenka se zlomila. Wolff opět potichu zaklel.ˇˇ

Podvědomě se podíval na hodinky. Posledně Smith zašrouboval Sonju za pět minut. Měl jsem jí říci, aby to protahovala, pomyslel si Wolff.ˇˇ

Vzal ohebný nůž, který používal na otevírání kredence zevnitř. Jemně jím zajel do jedné z úchytek na kufříku. Když zatlačil, nůž se ohnul.ˇˇ

Mohl by zámky rozbít za pár sekund, ale to nechtěl, protože pak by Smith poznal, že jeho kufřík byl otevřen. Wolff se Smithe neobával, ale chtěl, aby major nic netušil o pravém účelu svádění:ˇ pokud jsou v kufříku materiály, které stojí za to, chtěl jej Wolff otevírat pravidelně.ˇˇ

Pokud se mu ale nepodaří kufřík otevřít, Smith bude nepoužitelný.ˇˇ

Co by se stalo, kdyby rozbil zámky? Smith se Sonjou skončí, oblékne si kraťasy, vezme kufřík a uvědomí si, že byl otevřen. Obviní Sonju. Hausbót bude prozrazen, ledaže by Wolff Smithe zabil. A jaké by byly důsledky Smithova zavraždění? Další britský voják zabitý v Káhiře. Nastal by hrozný hon. Dokázali by si vraždu spojit s Wolffem? Řekl Smith někomu o Sonje? Kdo je viděl spolu v Cha-Cha Clubu? Dovede vyšetřování Brity k hausbótu?

Bylo by to riskantní – ale nejhorší ze všeho by bylo, že Wolff by zůstal bez zdroje informací, zpátky na čtverci jedna.ˇˇ

Mezitím jeho lidé tam venku v poušti vedou válku a potřebují informace.ˇˇ

Wolff stál tiše uprostřed pokoje a lámal si hlavu. Jak klečel, myslel na něco, co mu dávalo odpověď, ale myšlenka mu z mysli utekla. Na druhé straně závěsu Smith mumlal a sténal. Wolff byl zvědavý, zda si už svlékl ty příšerné krátké kalhoty –Svlékl kalhoty, to bylo ono. Měl by mít klíče ke kufříku v kapse. Wolff se kradmo podíval přes závěsy. Smith a Sonja leželi na posteli. Ležela na zádech, oči zavřené. On ležel vedle ní opřený o loket a dotýkal se jí. Vyklenula se, jako kdyby se jí to líbilo. Zatímco se Wolff díval, Smith se převalil, částečně na ní ležel, a zabořil obličej do jejích ňader.ˇˇ

Kraťasy měl ještě na sobě.ˇˇ

Wolff prostrčil hlavu závěsem a zamával rukou, aby přilákal Sonjinu pozornost. Myslel si:ˇ Podívej se na mě, ženská! Smith přesunul hlavu z jednoho ňadra na druhé. Sonja otevřela oči, podívala se na vršek Smithovy hlavy, pročísla mu napomádované vlasy a zachytila Wolffův pohled.ˇˇ

Pusou naznačoval:ˇ Sundej mu kraťasy. Zamračila se, nerozuměla.ˇˇ

Wolff prošel závěsem a mimikou naznačoval svlékání kalhot.ˇˇ

Sonjin obličej se rozjasnil, jak jí svitlo.ˇˇ

Wolff ustoupil opět za závěs a tiše jej zatáhl. Ponechal jen úzkou štěrbinu, aby se díval.ˇˇ

Viděl, jak Sonjina ruka sjela k Smithovým krátkým kalhotám a jak začíná zápolit s knoflíky. Smith zasténal. Sonja otočila oči v sloup v opovržení nad jeho upřímnou vášní. Wolff si myslel:ˇ doufám, že bude mít dost rozumu a kalhoty hodí směrem ke mně.ˇˇ

Po chvíli ztratil Smith trpělivost s jejím nešikovným snažením, převalil se, posadil a svlékl si je sám. Položil je u okraje postele a opět se otočil k Sonje.ˇˇ

Okraj postele byl asi pět stop od závěsu.ˇˇ

Wolf se položil na břicho na zem. Roztáhl závěsy a postupně se palec po palci pravým indiánským plížením přibližoval.ˇˇ

Slyšel, jak Smith říká:ˇ „Ach, Bože, ty jsi tak krásná.“…

Wolff sáhl po kraťasech. Opatrně obracel látku, až našel kapsu. Strčil ruku dovnitř a snažil se nahmatat klíč.ˇˇ

Byla prázdná!

Z postele se ozval hluk pohybu. Smith zachrochtal. Sonja řekla:ˇ „Ne, lež klidně.“…

Wolff si pomyslel:ˇ Dobré děvče.ˇˇ

Obrátil kraťasy a našel druhou kapsu. Sáhl dovnitř. Ta byla také prázdná.ˇˇ

Možná, že je tam víc kapes. Wolff byl bezradný. Prohmatával oděv, ale nic tvrdého nenacházel. Zvedl kraťasy Pod nimi ležel svazek klíčů.ˇˇ

Tiše si oddechl.ˇˇ

Klíče musely vypadnout, když je Smith odkládal. Wolff je sebral i s kraťasy a začal se stahovat za závěsy.ˇˇ

Vtom uslyšel na palubě kroky.ˇˇ

Smith se vylekal:ˇ „Dobrý Bože, co je to!“

„Sst!“ řekla Sonja. „To je jenom pošťák. Řekni mi, jestli se ti líbí tohle…“

„Ach, ano.“…

Wolff prolezl závěsem a pohlédl nahoru. Pošťák pokládal dopis na nejvyšší schod u vstupního poklopu. K Wolffově zděšení ho pošťák uviděl a zavolal:ˇ „Sabah elkheir – dobré ráno!“…

Wolff si položil prst na rty, aby naznačil ticho, pak položil tvář na ruku, čímž naznačil spaní a ukázal na ložnici.ˇˇ

„Promiňte, prosím!“ zašeptal pošťák.ˇˇ

Wolff mávl, aby odešel.ˇˇ

Z ložnice nebylo nic slyšet.ˇˇ

Mohl pošťákův pozdrav vzbudit Smithovo podezření? Pravděpodobně ne, usoudil Wolff:ˇ pošťák může stejně dobře zavolat „dobré ráno“, i když nikoho nevidí, protože vstupní poklop byl otevřen, což naznačovalo, že je někdo doma.ˇˇ

Zvuky milování se v sousední místnosti znovu ozvaly a Wolff dýchal klidněji.ˇˇ

Prohlédl si klíče, vybral nejmenší a zkusil ho v zámcích kufříku.ˇˇ

Šlo to.ˇˇ

Otevřel i druhý zámeček a odklopil víko. Uvnitř byl svazek papírů v tvrdých deskách. Wolff si pomyslel:ˇ Jen žádné jídelní lístky, prosím. Otevřel desky a podíval se na horní list.ˇˇ

Četl:ˇ

OPERACE ABERDEEN.…

1. Spojené síly provedou hlavní protiútok při svítání 5. června.ˇˇ

2. Útok bude mít dva hlavní směry…

Wolff vzhlédl od papírů. „Můj Bože,“ zašeptal. „To je ono!“…

Poslouchal. Zvuky z ložnice byly nyní silnější. Slyšel pružiny na posteli a zdálo se mu, že i loď sama se začíná mírně pohupovat. Neměl moc času.ˇˇ

Zpráva, kterou Smith nesl, byla podrobná. Wolff si nebyl zcela jistý, jak přesně funguje britský řetěz rozkazů, ale dalo se předpokládat, že bitvy byly podrobně plánovány generálem Ritchiem v pouštním velitelství a pak posílány do generálního štábu v Káhiře, aby je Auchinleck potvrdil. Plány se probíraly na ranních poradách, které Smith obvykle z titulu nějaké funkce navštěvoval. Wolff byl znovu zvědav, co je to za oddělení, které sídlí v anonymní budově na Shari Suleiman Pasha, do které se Smith vrací každé odpoledne; pak tuto myšlenku prozatím odehnal. Musel si dělat poznámky.ˇˇ

Lovil okolo sebe tužku a papír a myslel si:ˇ měl jsem si všechno připravit předem. Blok a červenou tužku našel v zásuvce. Posadil se vedle kufříku a pokračoval ve čtení.ˇˇ

Hlavní spojenecké síly byly obléhány v oblasti, kterou nazývali Cauldron. Protiútok dne 5. června byl zamýšlen jako průlom. Měl začít v 02:50 dělostřeleckým bombardováním Aslagh Ridge na Rommelově východním křídle, které provedou čtyři dělostřelecké pluky. Dělostřelectvo mělo zmírnit odpor protivníka a připravit zteč pěchoty 10. indické brigády. Pak měli Indové prolomit linii na Aslagh Ridge, tanky 22. obrněné brigády by projely průlomem a přepadly Sidi Muftah, zatímco 9. indická brigáda by je následovala a upevňovala pozice.ˇˇ

V té době by 32. armádní tanková brigáda za podpory pěchoty zaútočila na Rommelovo severní křídlo u Sidra Ridge.ˇˇ

Když se dostal na konec zprávy, uvědomil si, že se do ní tolik zabral, že sice slyšel, ale nevěnoval pozornost zvukům při vyvrcholení majora Smithe. Nyní postel zavrzala a pár nohou se dotkl podlahy.ˇˇ

Wolff se napjal.ˇˇ

Sonja požádala:ˇ „Miláčku, nalij mi trochu šampaňského.“

„Minutku –“

„Chci teď.“

„Připadám si bez kalhot hloupě, miláčku.“…

Wolff si myslel:ˇ Kriste Pane, chce své kalhoty.ˇˇ

Sonja řekla:ˇ

„Líbíš se mi neoblečený. Vypij si se mnou skleničku, než si je oblékneš.“

„Tvé přání je pro mne rozkazem.“…

Wolff se uvolnil. Možná, že dělá děvku, ale dělá to, co potřebuji!

Rychle prohlédl zbytek papírů, přesvědčen, že nyní nemůže být přistižen:ˇ Smith byl krásný nález a byla by tragédie zabít husu hned potom, co snesla první zlaté vejce. Poznačil si, že útoku se zúčastní čtyři sta tanků, tři sta třicet na východním směru a sedmdesát na severním; že generálové Messervy a Briggs mají vytvořit společné velitelství; a že Auchinleck trval – což vypadalo poněkud mrzoutsky – na důkladném průzkumu a spolupráci mezi pěchotou a tanky.ˇˇ

Zatímco psal, hlučně vylétla korková zátka. Olízl si rty a pomyslel si:ˇ možná, že toho budu moci také trochu vypít. Byl zvědavý, jak rychle dokáže Smith zlikvidovat skleničku šampaňského. Rozhodl se neriskovat.ˇˇ

Založil papíry zpět do desek a desky do kufříku. Zavřel víko a zamkl zámky. Svazek klíčů dal zpět do krátkých kalhot. Vstal a podíval se přes závěsy.ˇˇ

Smith seděl v posteli ve spodním prádle fasovaném u armády, se sklenicí v jedné ruce a s cigaretou v druhé. Vypadal sám se sebou spokojený. Cigarety musel mít v kapse košile:ˇ bylo by nepříjemné, kdyby je měl v kraťasech.ˇˇ

V této chvíli by ho Smith mohl vidět. Odtáhl obličej od úzké mezery mezi závěsy a čekal. Slyšel, jak Sonja říká:ˇ „Prosím tě, nalij mi ještě.“ Opět se podíval skrz. Smith vzal její skleničku a otočil se k láhvi. Byl nyní zády k Wolffovi. Wolff prostrčil šortky závěsem a položil je na podlahu. Sonja ho spatřila a vytáhla na poplach obočí. Wolff stáhl ruku. Smith podal Sonje sklenku.ˇˇ

Wolff si opět vlezl do kredence, zavřel dveře a uvelebil se na podlaze. Zajímalo ho, jak dlouho bude muset čekat, než Smith odejde. Ale nevadilo mu to:ˇ slavil úspěch. Narazil na zlato.ˇˇ

Uplynulo půl hodiny, než špehýrkou uviděl Smithe opět oblečeného v obývací místnosti. Za tu dobu se Wolff začal cítit značně ztuhle. Sonja vyprovázela Smithe, říkala:ˇ „Musíš jít tak brzy?“

„Obávám se, že ano,“ řekl. „Je to pro mě velmi nešikovný čas, víš? „ Zaváhal. „Abych byl zcela upřímný, nepředpokládá se, že budu nosit s sebou tenhle kufřík. Provedl jsem čertovinu, když jsem sem přišel v poledne. Víš, z generálního štábu musím jít přímo do své kanceláře. Nuže, dnes jsem to neudělal – zoufale jsem se obával, že bych tě mohl ztratit, kdybych se opozdil. Ve svém úřadě jsem řekl, že budu obědvat na generálním štábu a chlapíkům na štábu jsem řekl, že ve svém úřadě. Avšak příště půjdu do úřadu, odložím tam kufřík a pospíším si sem – jestli to tak půjde, moje malá panenko.“…

Wolff si myslel:ˇ Proboha, Sonjo, řekni něco!

„Ach, ale, Sandy, moje hospodyně mi chodí každé odpoledne uklízet – nebyli bychom sami.“…

Smith se zamračil. „Zatraceně. Budeme se tedy muset setkávat po večerech.“

„Ale to já musím pracovat – a po představení zůstávám v klubu a hovořím se zákazníky. A nemohu si sednout k tvému stolu každý večer, lidé by mě pomlouvali.“…

V kredenci bylo velmi horko a dusno. Wolff se silně potil.ˇˇ

Smith řekl:ˇ „Nemohla bys říci své hospodyni, aby nechodila?“

„Ale drahoušku, nemohla bych si tu uklízet sama – nevěděla bych jak.“…

Wolff spatřil její úsměv, pak vzala Smithovu ruku a dala si ji mezi nohy. „Ach, Sandy, řekni, že přijdeš v poledne.“…

Bylo to mnohem více, než čemu by Smith dokázal odolat. „Ovšem, miláčku, přijdu.“…

Políbili se a Smith konečně odešel. Wolff poslouchal kroky, které přešly palubu a vzdalovaly se po cestě podél nábřeží, pak teprve vylezl z kredence.ˇˇ

Sonja potměšile pozorovala, jak si narovnává ztuhlé končetiny. „Bolí? „ zeptala se s posměšným soucitem.ˇˇ

„Stálo to za to. Byla jsi báječná.“

„Získal jsi, co jsi chtěl?“

„Je to lepší, než o čem jsem mohl snít.“…

Wolff si k obědu uřízl chleba a salám, zatím se Sonja vykoupala. Po obědě si vyhledal anglickou povídku, klíč ke kódu a připravil zprávu pro Rommela. Sonja šla na dostihy s partou egyptských přátel:ˇ Wolff jí dal padesát liber, aby měla čím sázet.ˇˇ

Večer šla do Cha-Cha Clubu a Wolff zůstal doma, pil whisky a četl arabskou poezii. Když se přiblížila půlnoc, připravil vysílačku.ˇˇ

Přesně ve 24:00 hodin vyťukal svůj volací znak, Sfinx. O několik vteřin později Rommelova pouštní rádiová služba, tedy Horch Company, odpověděla. Wolff odvysílal řadu véček, aby jim umožnil se přesně naladit, pak se jich zeptal na sílu signálu. Uprostřed věty udělal chybu a vyslal řadu éček – jako error – než opět pokračoval. Řekli mu, že příjem jeho signálu je na maximální síle a odeslali GA, jako Go Ahead – pokračuj. Odeslal KA, aby označil začátek zprávy; pak zakódované začal:ˇ „Operace Aberdeen…“…

Na konci zprávy odeslal AR jako konec zprávy a K pro přepínám. Odpověděli mu řadou R, což znamenalo:ˇ „Tvá zpráva byla přijata a pochopena.“…

Wolff sbalil vysílačku, kódovací knihu a klíč, pak si nalil další drink.ˇˇ

Celkem vyčerpán si pomyslel, že odvedl neuvěřitelně dobrou práci.……

Signál od špióna byla pouze jedna z dvaceti nebo třiceti zpráv, které ležely v sedm hodin ráno dne 4. června na stole fon Mellenthina, Rommelova zpravodajského důstojníka. Z odposlouchávacích stanic tam bylo také několik dalších hlášení:ˇ byla slyšena pěchota, jak vysílala au clair (nešifrovaně) tankistům; polní štáby vydaly instrukce v kódech nízké úrovně, které byly přes noc dešifrovány; a pak zde byla ještě další nepřátelská vysílačka, která, ačkoliv nedešifrovatelná, přesto vydávala zprávy o úmyslech nepřítele; jednoduše díky umístění a frekvenci. Stejně jako z rádiového průzkumu zde byly i zprávy od zpravodajských důstojníků v poli, kteří získávali informace z ukořistěných zbraní, uniforem mrtvých nepřátel, z výslechu zajatců, pouhého pozorování přes poušť a pozorováním lidí, se kterými bojovali. Pak zde byl letecký průzkum, situační zpráva odborníka na průběh bitev a shrnutí –zcela nepotřebné – odhadů Berlína o úmyslech Spojeneckých sil a jejich síle.ˇˇ

Tak jako všichni zpravodajští důstojníci i fon Mellenthin opovrhoval hlášeními špiónů. Zakládala se na diplomatických pověstech, novinových povídačkách a pouhém hádání a byla chybná stejně často, jako měla pravdu, což je ale činilo prakticky nepoužitelnými.ˇˇ

Musel však připustit, že toto hlášení vypadalo odlišně.ˇˇ

Průměrný tajný agent by mohl hlásit:ˇ „9. indické brigádě bylo řečeno, že se zúčastní hlavní bitvy v blízké budoucnosti,“ nebo:ˇ „Spojenci plánují protiútok od Cauldronu začátkem června,“ nebo:ˇ „Pověsti o tom, že Auchinleck bude vyměněn jako vrchní velitel.“ V tomto hlášení však nebylo nic neurčitého.ˇˇ

Špión, jehož volací znak byl Sfinx, začínal své hlášení větou:ˇ „Operace Aberdeen.“ Uváděl datum útoku, brigády, které se účastní a jejich specifické úlohy. Místa, na kterých budou útočit a taktické myšlení plánovačů.ˇˇ

Fon Mellenthin nebyl přesvědčen, ale zaujalo ho to.ˇˇ

Přestože teploměr v jeho stanu překročil sto stupňů Fahrenheita, zahájil svůj obvyklý ranní okruh rozhovorů. Osobně, pak polním telefonem a – méně často –rádiem, hovořil s divizními zpravodajskými důstojníky, se styčným důstojníkem pro letecký průzkum od Luftwaffe, se styčným důstojníkem Horch Company a s několika lepšími zpravodajskými důstojníky od brigád. Všem těmto důstojníkům se zmínil o 9. a 10. indické brigádě, 22. obrněné brigádě a 32. armádní tankové brigádě. Řekl jim, aby na ně dávali pozor. Řekl jim také, aby sledovali přípravy na boj v oblastech, ze kterých by podle špióna měl přijít protiútok. Měli by také sledovat nepřátelské pozorovatele:ˇ pokud má špión pravdu, měl by se zesílit letecký průzkum Spojenců a to nad pozicemi, kde je útok plánován, jmenovitě Aslagh Ridge, Sidra Ridge a Sidi Muftah.ˇˇ

Tyto pozice mohou být silněji dělostřelecky bombardovány s cílem jejich oslabení, ačkoliv většina velitelů by snadno odolala pokušení ustoupit. Bombardování však mohlo i ustat, nebo se zmírnit, jako bluf, což může být také příznak.ˇˇ

Tyto rozhovory také umožňovaly polním zpravodajským důstojníkům aktualizovat svá noční hlášení. Když s těmito hovory skončil, fon Mellenthin napsal své hlášení Rommelovi a vzal ho do velitelského vozidla. Projednal je s náčelníkem štábu, který ho pak předkládal Rommelovi.ˇˇ

Ranní diskuze byla krátká, protože Rommel již přijal hlavní rozhodnutí a vydal rozkazy dne během předcházejícího večera. Kromě toho Rommel obvykle po ránu nemíval přemýšlivou náladu:ˇ chtěl akci. Křižoval pouští z jedné pozice na druhou ve svém služebním voze nebo velitelském letadle, vydával nové rozkazy, žertoval s chlapy a účastnil se šarvátek – a zatím, ačkoliv se trvale vystavoval nepřátelské palbě, nebyl od roku 1914 zraněn. Dnes s ním jel fon Mellenthin; využíval příležitosti, aby získal vlastní představu o situaci na linii fronty a udělal si svůj vlastní odhad o zpravodajských důstojnících, kteří mu zasílali informace:ˇ některé byly příliš opatrné, vynechávaly všechny nepotvrzené údaje, jiné přeháněly, aby získaly zvláštní zásoby a posily pro své jednotky.ˇˇ

Zvečera, když teploměr ukázal pokles teploty, přišly další zprávy a hovory. Fon Mellenthin prošel horu podrobných informací s ohledem na jejich vztah k protiútoku předpovídanému Sfinxem.ˇˇ

Obrněná Arieta – italská divize, která okupovala Aslah Ridge – hlásila zvýšenou aktivitu nepřátel. Fon Mellenthin se jich zeptal, zda je to bombardování nebo průzkum, a oni odpověděli, že průzkum, bombardování právě ustalo.ˇˇ

Luftwaffe hlásila aktivitu v zemi nikoho, která mohla, ale také nemusela, být předběžným označením místa shromáždění.ˇˇ

Dále bylo zachyceno rádiové vysílání v šifře nízké úrovně, ve kterém nějaká indická brigáda žádala urychlené upřesnění něčeho ranního (rozkazů?) se zvláštním upřesněním času dělostřeleckého bombardování něčeho. V britské taktice, jak fon Mellenthin věděl, dělostřelecké bombardování všeobecně předcházelo útoku.ˇˇ

Informace se začaly doplňovat a potvrzovat zprávu Sfinxe.ˇˇ

Fon Mellenthin si ve svém rejstříku vyhledal 32. armádní tankovou brigádu a zjistil, že byli nedávno přemístěni na Rigel Ridge – logickou pozici pro útok na Sidra Ridge.ˇˇ

Úloha zpravodajského důstojníka byla obtížná:ˇ předpovídat pohyb nepřítele na základě nedostatečných informací. Vyhodnotil příznaky, použil své intuice a vsadil.ˇˇ

Fon Mellenthin se rozhodl vsadit na Sfinxe.ˇˇ

V 18:30 šel se svým hlášením do velitelského vozidla. Rommel tam byl s velitelem štábu plukovníkem Bayerleinem a Kesselringem. Stáli okolo velkého táborového stolu a prohlíželi si operační mapu. Nějaký důstojník si sedl k jedné straně, aby dělal poznámky.ˇˇ

Rommel měl sundanou čepici a jeho plešatějící hlava vypadala příliš velká k malému tělu. Vypadal unaveně a byl pohublý. Opakovaně trpěl žaludečními potížemi, jak fon Mellenthin věděl, často nemohl nic jíst celé dny. Jeho obvykle baculatý obličej ztratil masitost a zdálo se, že uši mu odstávají víc než obvykle. Avšak úzké oči zářily nadšením a vírou ve vítězství.ˇˇ

Fon Mellenthin srazil paty a oficiálně předal hlášení, pak vysvětlil závěry na mapě. Když skončil, Kesselring řekl:ˇ „A tohleto všechno je založeno na hlášení špióna, říkáte?“

„Ne, polní maršále,“ řekl rozhodně fon Mellenthin. „Jsou zde známky, které to potvrzují.“

„Potvrzující známky se dají najít pro cokoliv,“ řekl Kesselring.ˇˇ

Koutkem oka fon Mellenthin zahlédl, že Rommel začíná být rozmrzelý.ˇˇ

Kesselering řekl:ˇ „My skutečně nemůžeme plánovat bitvy na základě informací od nějakého bezvýznamného tajného agenta v Káhiře.“…

Rommel řekl:ˇ „Já jsem ochoten tomuto hlášení věřit.“…

Fon Mellenthin pozoroval oba muže. Byli podivně vyrovnaní v hodnostech i pravomocech – podivně z hlediska armády, kde je hierarchie obvykle velmi dobře definována. Kesselring byl velitel, velel Jihu a převyšoval Rommela, jenže Rommel nepřijímal rozkazy od něj, ale v důsledku nějakého vrtochu od Hitlera. Oba muži měli v Berlíně své ochránce – Kesselring lidi od Luftwaffe a kromě toho byl Göringovým oblíbencem. Rommel vytvářel tak dobrou publicitu, že se mohl spoléhat na Goebbelse, že by ho podpořil. Kesselring byl oblíbený u Italů, zatímco Rommel je vždy urážel. Konečně Kesselring měl větší pravomoci, protože jako polní maršál měl přímý přístup k Hitlerovi, zatímco Rommel musel jít přes Jodla; ale tohle byla karta, kterou Kesselring nemohl vynášet často. A tak se oba muži hádali; ačkoliv zde na poušti měl Rommel vždy poslední slovo, v Evropě – jak fon Mellenthin věděl – Kesselring různě manévroval, aby se ho zbavil.ˇˇ

Rommel se otočil k mapě. „Buďme tedy připraveni na útok ze dvou směrů. Posuďme napřed ten slabší, severní směr. Sidra Ridge drží Dvacátá první tanková divize s protitankovými zbraněmi. Zde, na cestě britského postupu, je minové pole. Tanky vlákají Brity na minové pole a tam je zničí protitankovou palbou. Jestliže ten špión má pravdu a Britové vrhnou jenom sedmdesát tanků do útoku, tak by si s nimi Dvacátá první tanková měla poradit rychle a být volná pro pozdější akce téhož dne.“…

Přesunul tlustý ukazováček po mapě na jih. „Posuďme nyní druhý směr útoku, hlavní atak, na našem východním boku. Ten je držen italskou armádou. Útok má být veden indickou brigádou. Jak znám Indy a naše Italy, předpokládám, že by měl vyjít. Proto nařizuji aktivní protiakci.ˇˇ

Za prvé:ˇ Italové povedou protiútok od západu. Za druhé:ˇ tanky se po odražení druhého směru útoku na Sidra Ridge otočí a zaútočí na Indy ze severu. Za třetí:ˇ naši ženisté vyčistí průchod v minovém poli u Bir el-Harmatu, takže Patnáctá tanková může udělat obrat k jihu, projet průchodem a zaútočit na britské síly zezadu.“…

Fon Mellenthin poslouchal, sledoval a s úctou přikyvoval. Byl to typický Rommelův plán, který zahrnoval rychlý přesun sil a tím maximalizoval jejich efekt, obchvaty a útok silné divize tam, kde se to nejméně očekávalo, nepříteli v zádech. Pokud by se to všechno povedlo, útočící brigády Spojenců by byly obklíčeny, odříznuty a smeteny.ˇˇ

Pokud by se to všechno povedlo.ˇˇ

A pokud měl špión pravdu.ˇˇ

Kesselring řekl Rommelovi:ˇ „Myslím, že se můžete dopustit veliké chyby.“

„Máte právo mi to říci,“ odvětil Rommel chladně.ˇˇ

Fon Mellenthin se necítil klidně. Jestliže by se to nepovedlo, Berlín by byl velmi brzy informován o Rommelově nepodložené důvěře v chatrnou informaci; a fon Mellenthin by byl obviňován z podání takovéto mylné informace. Rommelův postoj k podřízeným, kteří ho shodili, byl brutální.ˇˇ

Rommel pohlédl na důstojníka, jenž dělal poznámky. „Toto jsou pak moje rozkazy na zítřek.“ Pohlédl vzdorně na Kesselringa.ˇˇ

Fon Mellenthin dal ruce do kapes a zkřížil si prsty.ˇˇ

Fon Mellenthin si na ten okamžik vzpomněl, když o šestnáct dní později spolu s Rommelem pozorovali východ slunce nad Tobrukem.ˇˇ

Stáli spolu na úbočí severovýchodně od El Ademu a čekali na začátek bitvy. Rommel měl tmavé brýle, které vzal zajatému generálovi O’Connorovi, ty brýle, které byly jeho poznávacím znamením. Byl ve špičkové náladě:ˇ měl jasné oči, plný života, sebejistý. Téměř se dalo slyšet, jak mu tiká mozek, když pozoroval krajinu a počítal, jak asi bude bitva probíhat.ˇˇ

Fon Mellenthin řekl:ˇ „Ten špión měl pravdu.“ Rommel se usmál:ˇ „Přesně na to jsem také myslel.“ Protiútok Spojenců z 5. června probíhal přesně, jak bylo sděleno a Rommelova obrana se projevila tak dobře, že se přeměnila na protiútok protiútoku. Tři ze čtyř Spojeneckých brigád, které se zapojily do útoku, byly rozprášeny a čtyři dělostřelecké pluky zajaty. Rommel využil své výhody bez jakýchkoliv výčitek svědomí. Dne 14. června byla prolomena Linie Gazala a dnes, 20. června, už měli obléhat životně důležitou pevnost Tobruk.ˇˇ

Fon Mellenthin se chvěl. Bylo zarážející, jak chladná mohla být poušť v pět hodin ráno.ˇˇ

Pozoroval oblohu.ˇˇ

Dvacet minut po páté útok začal.ˇˇ

Když se stuky přiblížily, zvuk připomínající vzdálenou bouři přešel do ohlušujícího hukotu. Přeletěla první letka, nalétla nad britské pozice a shodila bomby. Zvedl se obrovský oblak prachu a kouře a současně celé Rommelovo dělostřelectvo zahájilo palbu ohlušující salvou. Přelétla další vlna stuk, pak ještě další:ˇ byly to stovky bombardérů.ˇˇ

fon Mellenthin řekl:ˇ „Fantastické. Kesselring to skutečně dokázal.“…

To neměl říkat. Rommel se utrhl:ˇ „Žádný Kesselringův úspěch:ˇ dnes si provádíme své plány sami.“…

Přesto Luftwaffe předvádí pěknou podívanou, pomyslel si fon Mellenthin, ale nahlas to neřekl.ˇˇ

Tobruk byla pevnost se soustředěnou obranou. Posádka byla ve městě a město samo leželo v srdci většího britského území, které bylo kolem dokola obehnáno třiceti pěti mílemi drátěných zátarasů s opevněními. Němci museli překonat drátěné zátarasy, pak proniknout do města a zajmout posádku.ˇˇ

Ze středu bojiště se zvedl oblak oranžového dýmu, fon Mellenthin řekl:ˇ „To je signál ženistů v útoku pro dělostřelectvo, aby prodloužili střelbu.“…

Rommel přikývl:ˇ „Dobře. Postupujeme.“…

Náhle fon Mellenthina ovládl optimismus. V Tobruku byla kořist:ˇ benzin, dynamit, stany, nákladní vozy – již více než polovinu Rommelových dopravních prostředků tvořila britská vozidla – a potraviny, fon Mellenthin se usmál:ˇ „Je libo čerstvou rybu k večeři? „…

Rommel pochopil sled jeho myšlenek.ˇˇ

„Játra,“ odpověděl. „Smažené bramborové hranolky. Čerstvý chleba.“

„Skutečná postel s péřovým polštářem.“

„V domě se stěnami z kamene, aby chránily před horkem a brouky.“…

Přiběhl spojař s hlášením, fon Mellenthin jej převzal a přečetl. Pokusil se potlačit v hlase vzrušení, když říkal:ˇ „Překonali drátěné zátarasy u opevnění šedesát devět. Skupina Menny útočí spolu s pěchotou Afrika Korps.“

„To je ono,“ řekl Rommel. „Otevřeli jsme průchod. Pojďme tedy.“…

Bylo deset třicet ráno, když plukovník Reggie Bogge nakoukl do Vandamovy kanceláře a řekl:ˇ „Tobruk je obléhán.“…

Po této informaci mu připadalo zbytečné pracovat. Vandam mechanicky pokračoval, četl hlášení informátorů, posuzoval případ líného důstojníka, který měl být povýšen, ale nezasloužil si to, pokoušel se najít nový přístup k případu Alexe Wolffa; všechno mu ale připadalo beznadějně triviální. S pokračujícím dnem přicházely stále horší zprávy. Němci prorazili drátěné zátarasy po obvodu; přemostili protitankový příkop; prošli vnitřním minovým polem; dosáhli strategické křižovatky cest, známou jako King’s Gross.ˇˇ

Vandam šel v sedm domů, aby večeřel s Billym. O Tobruku chlapci nemohl říci:ˇ zprávy ještě nebyly odtajněny. Když jedli své jehněčí kotlety, Billy vyprávěl, že jejich učitel angličtiny, mladý muž s nálezem na plicích, který nebyl vzat do armády, stále hovoří o tom, jak by rád šel na poušť a bil se tam. „Ačkoliv já mu nevěřím,“ řekl Billy. „Ty ano?“

„Předpokládám, že to myslí doopravdy,“ podotkl Vandam. „Jenom se cítí vinen.“…

Billy byl ve věku, kdy se diskutuje:ˇ

„Vinen? Nemůže se cítit vinen – není to jeho chyba.“

„Podvědomě může.“

„Jaký je v tom rozdíl? „…

Už jsem do toho vstoupil, pomyslel si Vandam. Chvilku se rozmýšlel, pak začal vysvětlovat:ˇ „Když uděláš něco chybného a přitom víš, že je to chybné, a pak z toho nemáš dobrý pocit a víš proč, tak je to vědomá vina. Pan Simkisson nic špatného neudělal, ale přesto nemá dobrý pocit a neví proč. To je podvědomá vina. Cítí se lépe, když mluví o tom, jak moc chce jít bojovat.“

„Aha.“…

Vandam nevěděl, zda chlapec pochopil, nebo ne.ˇˇ

Billy šel spát s novou knihou. Říkal, že je to ‚detka‘, čímž mínil detektivku. Jmenovala se Smrt na Nilu.ˇˇ

Vandam se vrátil na štáb. Zprávy byly stále špatné. 21. obrněná brigáda vstoupila do města a z přístavní hráze ostřelovala několik britských lodí, které se opožděně pokoušely uniknout na otevřené moře. Řada plavidel byla potopena. Vandam myslel na lidi, kteří lodě postavili a na tuny kvalitní oceli, které na její výrobu padly, na výcvik námořníků a stmelování posádky, aby se z ní stal sehraný tým; a nyní byli muži mrtví, lodě potopeny, úsilí zmařeno.ˇˇ

Strávil noc v důstojnické jídelně, kde čekal na zprávy. Hodně pil a silně kouřil, až jej z toho rozbolela hlava. Z operační místnosti sem dolů pravidelně docházely zprávy. V průběhu noci se Ritchie jako velitel anglické armády rozhodl opustit linii a ustoupit do Mersa Matruh. Říkalo se, že když Auchinleck, náčelník štábu, tuto zprávu uslyšel, odkráčel z místnosti s obličejem černým jak bouře.ˇˇ

Nad ránem si Vandam uvědomil, že vzpomíná na rodiče. Některé přístavy na jižním pobřeží Anglie trpěly bombardováním jako Londýn, ale jeho rodiče žili trochu víc ve vnitrozemí, ve vesničce v kraji Dorset. Otec pracoval jako vedoucí pošty v malém třídícím poštovním úřadu. Vandam se podíval na hodinky:ˇ teď jsou v Anglii čtyři hodiny ráno, starý pán by si tou dobou měl přichytit nohavice kolíčky, nasednout na kolo a jet ve tmě do práce. Ve věku šedesáti let měl postavu dvacetiletého kluka z farmy. Vandamova pobožná maminka zakazovala kouření, pití a jakékoliv zábavy, které rozkládaly osobnost, termín, kterým charakterizovala všechno od hry v šipky až po poslech rádia. Zdálo se, že tento režim vyhovoval jejímu manželovi, ale ona sama vždy strádala.ˇˇ

Možná v důsledku opilosti, únavy a nudy Vandam zadřímal. Zdálo se mu, že je v pevnosti Tobruk s Billym, Elen a svojí matkou. Obíhal pevnost a zavíral všechna okna. Venku byli Němci – přeměnili se v požárníky – opírali žebříky o zdi a šplhali po nich nahoru. Náhle Vandamova matka přestala počítat padělané bankovky a otevřela okno, ukázala na Elen a křičela:ˇ „Tamhleta zrzavá žena!“ Rommel vešel v hasičské přilbě oknem a namířil hadici na Billyho. Proud odhodil chlapce přes zábradlí a ten spadl do moře. Vandam věděl, že se má obviňovat, ale nemohl si vzpomenout, co udělal špatně. Hořce se rozplakal. Probudil se.ˇˇ

Oddychl si, když zjistil, že ve skutečnosti neplakal. Sen v něm zanechal zdrcující pocit beznaděje. Zapálil si cigaretu. Chutnala odporně.ˇˇ

Vyšlo slunce. Vandam obešel jídelnu a vypnul světla, jen tak, aby něco dělal. Vešel kuchař s konvicí kávy. Když Vandam pil svůj šálek, sešel dolů kapitán s dalším bulletinem. Postavil se doprostřed klubovny a čekal na ticho.ˇˇ

Pronesl:ˇ „Generál Klopper dnes za svítání vzdal posádku Tobruku Rommelovi.“…

Vandam odešel z jídelny a šel pěšky ulicemi města ke svému domu u Nilu. Cítil se bezmocný a nepotřebný, seděl v Káhiře a chytal špióny, zatímco tam venku v poušti prohrávala jeho země válku. Myslí mu prolétlo, že s poslední sérií Rommelových vítězství má Alex Wolff něco společného; ale pustil to z hlavy jako něco vzdáleného.ˇˇ

Přišel domů a šel spát.……

ČÁST DRUHÁ.…

MERSA MATRUH.……

Ten Řek byl osahávač.ˇˇ

Elen neměla osahávače ráda. Nevadila jí přímočará smyslná žádost; po pravdě řečeno byla jí spíše nakloněna. Námitky měla proti kradmým, provinilým, nevyžádaným dotekům.ˇˇ

Po dvou hodinách v obchodě se jí Mikis Aristopoulos znechutil. Po dvou týdnech by ho dokázala zaškrtit.ˇˇ

Samotný obchod byl prima. Líbily se jí vůně koření a řady vesele zbarvených krabic a plechovek na policích v zadní místnosti. Práce byla snadná, jednotvárná, ale čas jí dost ubíhal. Ohromovala zákazníky tím, že velmi rychle dokázala počítat jejich účty z hlavy. Čas od času si kupovala nějaké zvláštní dovezené lahůdky a doma je ochutnávala:ˇ játrovou paštiku, Hersheyho tyčinku, láhev Bovrilu, plechovku pečených fazolí. Pro ni to byla zajímavá epizoda – pracovat v obyčejném, nudném, každodenním osmihodinovém zaměstnám.ˇˇ

Ale šéf byl bolestivý problém. Využil každé příležitosti, aby se dotkl její ruky, ramene nebo boku; kdykoliv kolem ní procházel, za pultem nebo v zadní místnosti, zavadil jí o ňadra nebo zadek. Nejdříve si myslela, že je to náhodné, protože na ten typ nevypadal:ˇ bylo mu přes dvacet, vypadal docela dobře, měl široký úsměv, který odhaloval bílé zuby. Její mlčení musel pochopit jako souhlas. Bude ho muset trochu vystrašit.ˇˇ

Nepotřebovala, aby ji otravoval. Její city už byly dost zmatené. William Vandam se jí líbil a současně hnusil, mluvil s ní jako se sobě rovnou a přitom se k ní choval jako k děvce; očekávalo se od ní, že svede Alexe Wolffa, se kterým se nikdy předtím nesetkala; teď je osahávána Mikisem Aristopoulosem, ke kterému necítí nic jiného než opovržení.ˇˇ

Všichni mě využívají, pomyslela si; to je historie mého života.ˇˇ

Byla zvědavá, jaký bude Wolff. Vandamovi se to snadno řeklo, aby se s ním spřátelila, jako kdyby měla nějaký knoflík, který by mohla zmáčknout a tím by byla okamžitě neodolatelná. Ve skutečnosti hodně záleželo na muži. Některým se líbila okamžitě. S jinými byla těžká práce. Občas to také bylo nemožné. Z poloviny doufala, že to s Wolffem bude nemožné. Z druhé poloviny si uvědomovala, že je to německý špión a Rommel se každý den přibližuje. Kdyby se nacisté někdy dostali do Káhiry…

Aristopoulos vynesl ze zadní místnosti krabici paštiky. Elen se podívala na hodinky:ˇ byl skoro čas jít domů. Aristopoulos položil krabici a otevřel ji. Cestou zpět, když se za ní protlačoval, prostrčil ruce pod jejíma rukama a sáhl jí na ňadra. Odtáhla se. Zaslechla, jak někdo vešel do obchodu. Myslela si:ˇ dám tomu Řekovi za vyučenou. Když vcházel do zadní místnosti, zavolala za ním nahlas v arabštině:ˇ „Jestli na mě zase sáhneš, uříznu ti kohouta!“…

Zákazník propukl v smích. Otočila se a prohlédla si ho. Je to Evropan, ale musí rozumět arabsky, pomyslela si. S úsměvem pozdravila:ˇ „Dobré odpoledne.“…

Podíval se směrem k zadní místnosti a zavolal:ˇ „Co jsi to tomu svému kůzleti provedl, Aristopoulosi? „…

Aristopoulos vykoukl zpoza dveří. „Dobrý den, pane. To je moje neteř, Elen.“ V obličeji měl rozpaky a ještě něco jiného, co Elen nemohla přečíst. Zapadl zpět do skladu.ˇˇ

„Neteř!“ řekl zákazník, dívaje se na Elen. „Věrohodná historka.“…

Byl to mohutný třicátník s tmavými vlasy, snědou pletí a tmavýma očima. Měl velký zahnutý nos, který by mohl být typicky arabský nebo typicky evropskoaristokratický. Jeho ústa rámovaly tenké rty a když se usmál, odhalil drobné rovné zuby –jako kočka, myslela si Elen. Znala známky bohatství a viděla je na něm:ˇ hedvábnou košili, zlaté náramkové hodinky, bavlněné kalhoty na míru a krokodýlí opasek, ručně šité boty a jemný pánský parfém. Elen řekla:ˇ „Máte přání? „…

Podíval se na ni, jako kdyby vybíral z několika možných odpovědí, pak odpověděl:ˇ „Nejdřív trochu anglické marmelády.“

„Ano.“ Marmelády byly v zadní místnosti. Zašla tam, aby přinesla sklenici.ˇˇ

„To je on!“ zašeptal Aristopoulos.ˇˇ

„O čem to mluvíš? „ zeptala se normálním hlasem. Byla z něj stále zmatená.ˇˇ

„Ten muž se špatnými penězi – pan Wolff – to je on!“

„Proboha!“ Na okamžik zapomněla, proč je tady. Aristopoulosova panika ji nakazila a její mysl byla.…

„Jsem dostatečně silný.“

„Máme velmi spolehlivého muže na donášku –“

„Bez donášky,“ řekl rozhodně.ˇˇ

Přikývla. „Jak si přejete.“ Ve skutečnosti neočekávala, že by to zabralo, nicméně byla zklamána. „Co dále?“

„Myslím, že je to všechno.“…

Začala počítat účet. Wolff řekl:ˇ „Aristopoulos dělá určitě dobrý skutek, když zaměstnává pomocníka.“…

Elen počítala:ˇ „Pět liber dvacet a šest, to byste určitě neřekl, kdybyste věděl, co mi platí, pět liber třináct a šest, šest liber –“

„Nelíbí se vám ta práce? „…

Přímo se na něj podívala. „Udělala bych cokoliv, abych se odtud dostala.“

„Co tím máte na mysli? „ Byl velmi rychlý.ˇˇ

Pokrčila rameny a vrátila se ke svému sčítání. Konečně řekla:ˇ „Třináct liber, deset šilinků a čtyři pence.“

„Jak víte, že budu platit v librách? „…

Byl skutečně rychlý. Bála se, že se prozradila. Cítila, že se začíná červenat. Dostala nápad a řekla:ˇ „Jste určitě britský důstojník, nebo ne? „…

Hlasitě se tomu zasmál. Vyndal svazek librových bankovek a dal jí čtrnáct. Nazpět mu vrátila egyptské mince. Myslela si:ˇ Co mám ještě udělat? Co ještě můžu říci? Začala mu skládat nákup do nákupní tašky z hnědého papíru.ˇˇ

Zeptala se:ˇ „Pořádáte party? Miluji je.“

„Kvůli čemu se ptáte?“

„Kvůli šampaňskému.“

„Aha. Život je jedna dlouhá party.“…

Myslela si:ˇ neuspěla jsem. Teď odejde a nepřijde celé týdny, možná, že dokonce nikdy; viděla jsem ho, mluvila jsem s ním a teď ho‘ nechám odejít a zmizet ve městě.ˇˇ

Měla by si oddechnout, ale místo toho měla pocit hlubokého neúspěchu.ˇˇ

Zvedl krabici se šampaňským na levé rameno a pravou rukou vzal nákupní tašku. „Nashledanou.“

„Nashledanou.“…

Ve dveřích se otočil. „Setkáme se v restauraci Oasis ve středu večer v sedm třicet.“

„Dobře!“ zajásala vítězně. Ale on už byl pryč.ˇˇ

Trvalo jim to skoro celé dopoledne, než se dostali na Ježíšův kopec. Jakes seděl vpředu vedle řidiče; Vandam a Bogge vzadu. Vandam jásal. Australské jednotky ten kopec v noci dobyly a zmocnily se – téměř netknuté – německé odposlouchávací stanice. Byla to po měsících první dobrá zpráva, kterou Vandam slyšel.ˇˇ

Jakes se otočil a přes hluk motoru křičel:ˇ „Určitě se austíci museli zout do ponožek, aby je překvapili, většina Italů padla do zajetí v pyžamu.“…

Vandam slyšel tutéž historku. „Ačkoliv Němci nespali. Byla to docela hloupá show.“…

Nejdříve jeli po hlavní silnici do Alexandrie, pak po pobřežní silnici do El Alameinu, kde zahnuli na barelovou trasu – cestu v poušti, která je označena barely. Téměř veškerá doprava směřovala opačným směrem, ustupovali. Nikdo nevěděl, co se děje. Zastavili u zásobovací stanice, aby si doplnili benzin. Aby získal palivo na dluh, musel Bogge na službu konajícího důstojníka vytasit svou hodnost.ˇˇ

Řidič se zeptal na cestu ke kopci. „Láhvovou trasou,“ informoval je důstojník briskně. ‚Trasy, které pro sebe armáda vytvářela, se jmenovaly Láhev, Bota, Měsíc a Hvězda podle symbolů, které byly do prázdných barelů a konví na benzin podél cest vyříznuty. V noci dávali do barelů světla, aby byly symboly vidět.ˇˇ

Bogge se důstojníka zeptal:ˇ „Co se tam děje? Vypadá to, že všechno směřuje zpátky k východu.“

„Nikdo mi nic neřekl,“ odvětil důstojník.ˇˇ

Vypili šálek čaje a snědli šlachovitý hovězí sendvič ze zásobovacího vozu NAAFI. Když pokračovali dál, projížděli nedávným bojištěm, zaplněným zničenými a vyhořelými tanky, jako hřbitovní doplněk působily přecházející sběrné jednotky. Barely zmizely, ale řidič na ně opět narazil na vzdáleném konci štěrkové planiny.ˇˇ

V poledne kopec našli. V dálce pokračovala bitva:ˇ mohli slyšet zbraně a vidět oblaka prachu, která se zvedala na východě. Vandam si uvědomil, že dosud nikdy nebyl tak blízko boji. V celkovém dojmu převládala špína, panika a zmatek. Ohlásili se velitelskému vozu a byli nasměrováni k zajatým německým rádiovým vozům.ˇˇ

Polní zpravodajci už pracovali. Zajatci byli vyslýcháni v malém stanu, vždy po jednom, zatímco ostatní čekali na žhavém slunci. Odborníci na nepřátelskou výzbroj si prohlíželi zbraně a vozidla a zapisovali výrobní čísla. Ypsilonka tu hledala vlnové délky a kódy. Malá Boggeho skupinka měla za úkol zjistit, jak mnoho toho Němci zjistili o pohybech Spojenců.ˇˇ

Každý z nich si vzal na starost jedno vozidlo. Jako mnoho lidí ve zpravodajské službě měl i Vandam ponětí o němčině. Znal pár set německých slov, většinou vojenské termíny, takže zatímco by nedokázal poznat rozdíl mezi milostným dopisem a zprávou z prádelny, dokázal přečíst vojenské rozkazy a hlášení.ˇˇ

Byla tady spousta materiálu k prohlížení:ˇ zajatá stanice měla pro zpravodajce velkou cenu. Většina materiálu bude muset být dána do krabic, převezena do Káhiry a důkladně pročtena velkým týmem. Dnešní práce tady byla pouze předběžná prohlídka.ˇˇ

Vandamův vůz byla jídelna. Němci začali ničit své papíry, když uviděli, že je boj prohraný. Otvírali krabice a pálili jejich obsah. Naštěstí jim v tom bylo rychle zabráněno. Na víku jedné papírové krabice byla krev:ˇ někdo zemřel, když bránil svá tajemství.ˇˇ

Vandam se vrhl do práce. Určitě se napřed pokusili zničit nejdůležitější papíry, a proto začal u částečně spálené hromádky. Byla zde řada spojeneckých rádiových zpráv, zachycených a v některých případech dekódovaných. Většina z nich byla běžná rutina – většina všeho je rutina – ale jak Vandam pracoval, začínal si uvědomovat, že německý zpravodajský odposlech zachycoval znepokojivě velké množství užitečných informací. Byli lepší, než si Vandam představoval – a rádiová bezpečnost Spojenců velmi špatná.ˇˇ

Na dně polospálené hromádky byla kniha, román v angličtině. Vandam se zamračil. Otevřel knihu a přečetl první řádku:ˇ „Dnes v noci se mi zdálo, že jsem opět v Manderley.“ Kniha se jmenovala Rebeka a byla od Daphne du Maurier. Ta kniha byla všeobecně známá. Vandam si vzpomněl, že ji možná četla jeho žena. Vypadalo to, že je o mladé ženě, která žije v anglickém venkovském domě.ˇˇ

Vandam se chytil za hlavu. Byla to přinejmenším zvláštní četba pro Afrika Korps. A proč byla v angličtině?

Mohla být nějakého zajatého anglického vojáka, ale Vandam usoudil, že je to nepravděpodobné:ˇ měl vlastní zkušenost, že vojáci čtou pornografii, bezcenné detektivky a bibli. Nějak si nedokázal představit, že se pouštní krysy začínají zajímat o problémy paní z Manderley.ˇˇ

Ne, ta kniha tu sloužila nějakému účelu. Ale jakému účelu? Vandam si dokázal vzpomenout pouze na jediný:ˇ byla východiskem pro kód.ˇˇ

Knihový kód byl variací jednoúčelového bloku. V jednoúčelovém bloku byla písmena a čísla zapsána v nahodilých skupinkách po pěti. Každý takový blok existoval pouze ve dvou exemplářích:ˇ jeden pro odesílatele zprávy a druhý pro příjemce. Každý jednotlivý list bloku byl použit pouze pro jedinou zprávu, pak byl vytržen a zničen. Protože byl každý list použit pouze jednou, nebylo možné kód rozluštit. Knihový kód používal stránky knihy stejným způsobem, s jedinou výjimkou:ˇ stránky nemusely nezbytně být po použití zničeny.ˇˇ

Kniha měla před blokem jednu velikou výhodu. Blok okamžitě prozradil, že slouží bezpochyby pro účely kódování, ale kniha vždycky vyhlížela docela nevinně. Na bitevním poli to nevadilo, ale vadilo to agentovi za nepřátelskou frontou.ˇˇ

To také vysvětlovalo, proč byla kniha v angličtině. Kdyby si němečtí vojáci posílali šifrované zprávy, použili by knihu v němčině, pokud by ji vůbec použili, ale špión na anglickém území by měl mít knihu v angličtině.ˇˇ

Vandam si prohlédl knihu blíže. Cena byla napsána tužkou na posledním listě a pak vygumována. To znamenalo, že kniha mohla být koupena z druhé ruky. Vandam ji podržel proti světlu a pokusil se přečíst otisk, který tužka na papíře zanechala. Vyčetl číslo 50, následované nějakými písmeny. Bylo to eic? Mohlo to být také erc nebo esc. Bylo to esc, uvědomil si –padesát escudos. Kniha byla koupena v Portugalsku. Portugalsko byla neutrální země s jak německým, tak anglickým velvyslanectvím a byla hnízdem jednoduché špionáže.ˇˇ

Hned jak se dostane do Káhiry, měl by poslat zprávu Tajné zpravodajské službě v Lisabonu. Mohli by prověřit anglická knihkupectví v Portugalsku – a nemůže jich být příliš mnoho – a pokusit se zjistit, kde byla kniha koupena a případně kým.ˇˇ

Byly koupeny nejméně dvě takové knihy a knihkupec by si mohl pamatovat takový nákup. Nabízela se zajímavá otázka – kde se nachází druhý exemplář? Vandam si byl zcela jist, že je v Káhiře a tušil, kdo jej používá.ˇˇ

Usoudil, že by měl svůj nález ukázat plukovníku Boggemu. Vzal knihu a vyšel ven z vozu.ˇˇ

Bogge právě přicházel, aby vyhledal jeho.ˇˇ

Vandam se na něj zadíval. Měl pobledlý obličej a byl vzteklý, až hysterický. Přicházel s papírem v ruce, dupaje po prašném písku.ˇˇ

Vandam si pomyslel:ˇ Co to do něj k čertu vjelo?

Bogge zakřičel:ˇ „Co u všech všudy celý den děláte? „…

Vandam neodpověděl. Bogge mu podal list papíru. Vandam se na něj podíval.ˇˇ

Byl to zakódovaný rádiový signál s dekódováním. Čas vysílání půlnoc 3. června. Odesilatel používal volacího znaku Sfinx. Hlášení, po uvedení obvyklých úvodních vět, mělo název OPERACE ABERDEEN.ˇˇ

Vandam byl jako zasažen bleskem. Operace Aberdeen se konala 5. června a Němci se o ní dozvěděli 3. června.ˇˇ

„Ježíši Kriste všemohoucí, to je pohroma.“

„Ovšem, to je zatracená pohroma!“ zaječel Bogge. „To znamená, že Rommel dostává veškeré podrobnosti našich útoků, ještě než začnou, zatraceně.“…

Vandam si přečetl zbytek hlášení. „Veškeré podrobnosti“, bylo trefné. Hlášení jmenovalo brigády, které se zúčastní, časování jednotlivých etap a celkovou strategii.ˇˇ

„Není se co divit, že Rommel vyhrává,“ zamumlal Vandam.ˇˇ

„Nedělejte si blbý vtipy!“ zařval Bogge.ˇˇ

Vedle Vandama se objevil Jakes, doprovázený plukovníkem z australské brigády, která dobyla kopec, a řekl Vandamovi:ˇ

„Promiňte, pane…“…

Vandam náhle řekl:ˇ „Teď ne, Jakesi.“

„Zůstaňte tady, Jakesi,“ změnil Bogge rozkaz. „Týká se to také vás.“…

Vandam podal Jakesovi list. Měl pocit, jako kdyby ho někdo skutečně uhodil. Informace byla tak kvalitní, že musela pocházet z generálního štábu.ˇˇ

Jakes podotkl mírně:ˇ „Zatraceně.“…

Bogge řekl:ˇ „Musí získávat informace od anglického důstojníka, uvědomujete si to, uvědomujete si to?“

„Ano,“ odpověděl Vandam.ˇˇ

„Co tím myslíte, ano? Vaše práce je osobní utajování – za to, sakra, nesete zodpovědnost!“

„Uvědomuji si to, pane.“

„Uvědomujete si také, že únik informací tohoto rozsahu bude muset být hlášen hlavnímu veliteli? „…

Australský důstojník, který nedoceňoval rozsah katastrofy, byl zaražen, když viděl, jak se důstojníkovi myje hlava na veřejnosti. Řekl:ˇ „Nechte si raději svá obvinění na později, Boggu. Pochybuji, že ta záležitost je chybou kohokoliv jako jedince. Vaším prvotním úkolem je stanovit rozsah škod a podat předběžné hlášení svým nadřízeným.“…

Bylo zřejmé, že Bogge ještě nedokončil kázání, ale byl vyveden z míry. S viditelným úsilím potlačil hněv a nařídil:ˇ „Dobrá, pokračujte, Vandame.“ Odzdravil a plukovník odešel.ˇˇ

Vandam si sedl na schůdek vozu. Třesoucí rukou si zapálil cigaretu. Zprávy vypadaly tím horší, čím víc o nich přemýšlel. Nejenom, že Alex Wolff pronikl do Káhiry a vyhnul se Vandamově síti, ale získal přístup i k tajemstvím nejvyšších stupňů.ˇˇ

Vandam si pomyslel:ˇ Kdo je ten chlap? Za pár dní si vybral oběť, položil základy a pak uplácel, vydíral nebo podplácel svoji oběť až ke zradě.ˇˇ

Kdo byla ta oběť; kdo dával Wolffovi informace? Doslova stovky lidí ty informace měly:ˇ generálové, jejich pobočníci, sekretářky, které je přepisovaly na stroji, lidé, kteří kódovali rádiové hlášení, důstojníci, co přenášeli ústní informace, všichni zpravodajci, všichni u spojařů…

Vandam předpokládal, že Wolff nějak našel někoho z těch stovek lidí, kteří dokázali zradit svou zemi kvůli penězům, politickému přesvědčení nebo v důsledku vydírání. Ovšem, Wolff s tím nemusel mít nic společného – ale Vandam to považoval za nepravděpodobné, protože zrádce by potřeboval komunikační kanál s nepřáteli a Wolff takový kanál měl a navíc si bylo možné jen těžko představit, že by v Káhiře byli dva takoví jako Wolff.ˇˇ

Jakes stál vedle Vandama a vypadal omámeně. Vandam se k němu otočil:ˇ „Nejenom, že informace uniká, ale Rommel ji také používá. Když si vzpomeneš na boj pátého června –“

„Ano, vzpomínám, byl to masakr.“…

A byla to moje chyba, myslel si Vandam. V tom měl Bogge pravdu:ˇ Vandamova práce byla, aby zabránil úniku tajemství, a když se tajemství dostávala ven, byl za to odpovědný Vandam.ˇˇ

Jeden člověk válku vyhrát nemůže, ale jeden ji může prohrát. Vandam nechtěl být tím člověkem.ˇˇ

Postavil se. „Tak, Jakesi, slyšel jsi, co Bogge řekl. Pokračujme.“…

Jakes luskl prsty. „Zapomněl jsem, co jsem vám přišel říci:ˇ máte jít k polnímu telefonu. Volají ze štábu. Není pochyb, že ve vaší kanceláři je nějaká egyptská žena, která se po vás shání a odmítá odejít. Říká, že má pro vás nějakou naléhavou zprávu a ‚ne‘ nepovažuje za odpověď.“…

Vandam si pomyslel:ˇ Elen!

Možná, že se s Wolffem zkontaktovala. Určitě –proč by jinak tak naléhavě chtěla s Vandamem mluvit? Vandam běžel do velitelského vozu s Jakesem v patách.ˇˇ

Major od spojařů mu podal telefon. „Vyřiďte to bleskem, Vandame, my tu věc používáme.“…

Vandam za ten den spolkl už dost ponížení. Chňapl po telefonu a přiblížil svůj obličej k majorovu a řekl nahlas:ˇ „Budu to používat, jak dlouho budu potřebovat.“ Otočil se k majorovi zády a promluvil do telefonu i „Ano?“

„Williame?“

„Elen!“ Chtěl jí říci, jak je to prima, že slyší její hlas, ale místo toho řekl:ˇ „Co se děje?“

„Přišel do obchodu.“

„Takže jsi ho viděla! Získala jsi adresu?“

„Ne – ale mám s ním schůzku.“

„Výborná práce!“ Vandam byl plný divokého potěšení – teď toho pacholka chytí. „Kdy a kde?“

„Zítra večer, sedm třicet, restaurant Oasis.“…

Vandam vzal tužku a útržek papíru. „Restaurant Oasis, sedm třicet,“ opakoval. „Budu tam.“

„Dobře.“

„Elen…“

„Ano?“

„Nedokážu říci, jak jsem ti vděčný. Děkuji.“

„Tak do zítřka.“

„Nashledanou.“ Vandam zavěsil.ˇˇ

Stál za ním Bogge s majorem od spojařů. Bogge řekl:ˇ „Co si to zatraceně myslíte, používat polní telefon k tomu, aby jste si domlouval rande se svými zatracenými přítelkyněmi? „…

Vandam se na něj usmál jako sluníčko. „To nebyla přítelkyně, ale informátor. Má kontakt s tím špiónem. Předpokládám, že zítra večer ho zatknu.……“

Wolff pozoroval, jak Sonja jí. Játra byla mírně opečená, růžová a jemná, právě taková, jaká je měla ráda. Jako vždy jídlo vychutnávala. Myslel na to, jak jsou si podobní. Ve své práci byli oba kvalifikovaní, profesionální a velmi úspěšní. Oba žili ve stínu svých šoků z dětství:ˇ smrti jejího otce a přivdání jeho matky do arabské rodiny. Ani jeden z nich se nikdy nepřiblížil ke svatbě, protože oba byli příliš nadšeni sami sebou, než aby milovali jinou osobu. Co je oba sbližovalo nebyla láska, dokonce ani vášeň, ale sdílení požitků. Nejdůležitější věcí jejich života bylo skvělé jídlo. Oba věděli, že Wolff tím, že jí v restauraci, mírně, ale zbytečně riskuje, ale oba cítili, že ten risk za to stojí, protože život bez dobrého jídla by asi těžko stál za to.ˇˇ

Dojedla játra a číšník přinesl zmrzlinový zákusek. Po představení v Cha-Cha Clubu byla vždy velmi hladová. Nebylo to překvapivé:ˇ při představení spotřebovala velmi mnoho energie. Ale až někdy skončí s tancováním, ztloustne. Wolff si ji představil po dvaceti letech:ˇ bude mít tři brady a široká prsa, vlasy křehké a šedivějící, bude chodit na tlustých nohách a zadýchá se, když bude muset vyjít schody.ˇˇ

„Čemu se směješ? „ řekla Sonja.ˇˇ

„Představoval jsem si tě jako stařenu, oblečenou do beztvarých černých šatů a závoje.“

„Nebudu taková. Budu velmi bohatá a budu žít v paláci obklopena nahými mladíky a dívkami, kteří se budou snažit uspokojit sebemenší můj rozmar. A co ty? „…

Wolff se usmál.ˇˇ

„Myslím, že budu Hitlerův velvyslanec pro Egypt a budu nosit uniformu SS do mešity.“

„Budeš si muset zouvat holínky.“

„Budu tě smět navštívit ve tvém paláci?“

„Ano, prosím – v uniformě.“

„Budu si muset sundávat holínky v tvé přítomnosti?“

„Ne. Cokoliv jiného, jen ne holínky.“…

Wolff se smál. Sonja byla zřídka v rozpustilé náladě. Zavolal číšníka a objednal kávu, brandy a požádal o účet. Řekl Sonje:ˇ „Mám dobré zprávy. Schovával jsem si je. Myslím, že jsem našel další Fawzi.“…

Náhle byla velmi klidná, soustředěně se na něj dívala. „Kdo je to? „ řekla tiše.ˇˇ

„Včera jsem šel nakupovat do koloniálu. U Aristopoulose pracuje jeho neteř.“

„Prodavačka!“

„Je to krása sama. Má příjemný, nevinný obličej a mírně prostopášný úsměv.“

„Jak je stará?“

„Těžko říci. Okolo dvaceti, myslím. Má takové dívčí tělo.“…

Sonja si olízla rty. „A ty myslíš, že ona by?…“

„Myslím, že ano. Umírá touhou, aby se dostala pryč od Aristopoulose a prakticky se mi sama nabídla.“

„Kdy?“

„Beru ji na večeři zítra večer.“

„Přivedeš ji domů?“

„Možná. Musím se o ní přesvědčit. Je perfektní. Nechci všechno zkazit tím, že na ni budu pospíchat.“

„Tím míníš, že ji chceš mít jako‘ první.“

„Když to bude potřeba.“

„Myslíš, že je panna?“

„Je to možné.“

„Jestli je…“

„Pak ji zachovám pro tebe. Byla jsi s majorem Smithem vynikající, zasloužíš si požitek.“ Wolff se opřel a prohlížel si Sonju. Když bylo v dohledu svedení někoho krásného a nevinného, byl její obličej jak maska sexuální nenasytnosti. Wolff usrkl brandy. V žaludku se mu rozlila teplá vlna. Cítil se výborně:ˇ plný dobrého jídla a vína, jeho mise se rozvíjela pozoruhodně dobře a nové sexuální dobrodružství bylo na obzoru.ˇˇ

Přinesli mu účet a on jej zaplatil anglickými librami.ˇˇ

Byla to malá, ale úspěšná restaurace. Ibrahim ji řídil a jeho bratr v ní vařil. Řemeslu se naučili ve francouzském hotelu v Tunisku, jejich vlasti; a když jejich otec zemřel, prodali ovce a přišli do Káhiry, aby zkusili své štěstí. Ibrahimova filozofie byla jednoduchá:ˇ znali jenom francouzskoarabskou kuchyni, takže to bylo všechno, co nabízeli. Možná, že by přilákali více zákazníků, kdyby jídelní lístek ve výkladní skříňce nabízel boloňské špagety nebo biftek a yorkshirský pudink; ale zákazníci by se k nim nevraceli; kromě toho měl Ibrahim svoji hrdost.ˇˇ

Jejich recept fungoval. Měli slušné živobytí a vydělali víc peněz, než kolik jejich otec kdy viděl. Válka přinesla dokonce rozkvět obchodu. Bohatství však Ibrahima neudělalo bezstarostným.ˇˇ

Před dvěma dny si dal kávu s přítelem, který je pokladníkem v hotelu Metropolitan. Přítel mu řekl, že v Britské všeobecné pokladně mu odmítli vyměnit čtyři z jednolibrových anglických bankovek, kterými bylo zaplaceno v hotelovém baru. Podle Britů byly bankovky padělány. Nefér bylo, že mu bankovky zkonfiskovali.ˇˇ

To se Ibrahimovi stát nemohlo.ˇˇ

Okolo poloviny jeho zákazníků byli Britové a hodně jich platilo ve sterlincích. Od té doby, co tuto novinu uslyšel, pozorně každou librovou bankovku prohlížel, než ji založil do peněženky. Jeho přítel z Metropolitanu mu řekl, jak padělky identifikovat.ˇˇ

Bylo to pro Brity typické. Nevydali veřejné prohlášení, které by umožnilo káhirským obchodníkům, aby se vyhnuli napálení. Jednoduše seděli a konfiskovali špatné bankovky. Káhirští obchodníci byli na takové zacházení zvyklí a drželi pospolu. Šeptanda fungovala dobře.ˇˇ

Když Ibrahim dostal od vysokého Evropana, který večeřel s tou slavnou břišní tanečnicí, padělané bankovky, nebyl si jist, co má dál udělat. Bankovky byly křehké a nové a měly shodnou chybu. Ibrahim je dvakrát porovnal s jednou z dobrých bankovek ve své pokladně:ˇ ale nebylo pochyb. Měl by snad celou záležitost tiše zákazníkovi vysvětlit? On by to ale mohl vzít jako urážku nebo to přinejmenším předstírat; a pravděpodobně by odešel bez placení. Jeho účet patřil k těm mastným – vybral si nejdražší jídla a dovážené víno – a Ibrahim nechtěl riskovat takovou ztrátu.ˇˇ

Rozhodl se, že zavolá policii. Zabrání tomu, aby zákazník utekl a může zajistit, aby zaplatil útratu nebo aby alespoň nechal svoje osobní údaje.ˇˇ

Ale kterou policii? Egyptská policie by se pravděpodobně dohadovala, že to není její povinnost, trvalo by jí hodinu, než by se sem dostala a pak by vyžadovala úplatek. Dá se předpokládat, že zákazník je Angličan – proč by jinak měl sterlingy? – a je to pravděpodobně důstojník a navíc jsou to britské peníze, které byly padělány. Ibrahim se rozhodl zavolat vojenskou policii.ˇˇ

Přišel k jejich stolu a nesl láhev brandy. Usmál se na ně. „Monsieur, madam, doufám, že vám jídlo chutnalo.“

„Bylo vynikající,“ řekl ten muž. Hovořil jako britský důstojník.ˇˇ

Ibrahim se obrátil k ženě. „Je to pro mě velká čest, obsluhovat největší tanečnici na světě.“…

Přikývla mu jako královna.ˇˇ

Ibrahim řekl:ˇ „Doufám, že přijmete skleničku brandy s blahopřáním domu.“

„To je velmi laskavé,“ přijal to muž blahosklonně.ˇˇ

Ibrahim jim ještě nalil brandy a odešel. To je přinutí klidně sedět o chvíli déle, pomyslel si. Vyšel zadním východem a zamířil k sousedovi, který měl telefon.ˇˇ

Kdybych měl restauraci, pomyslil si Wolff, dělal bych to také tak. Dvě sklenky brandy stály majitele velmi málo ve srovnání s Wolffovou útratou, ale na to, aby se zákazník cítil žádán, to bylo velmi účinné gesto. Wolff si často pohrával s myšlenkou otevřít restauraci, ale byl to opiový sen:ˇ věděl, že to představuje příliš mnoho tvrdé práce.ˇˇ

Sonje se také líbila ta zvláštní pozornost. Pozitivně žhnula kombinovanými vlivy lichotky a likéru. Dnes večer bude v posteli chrápat jako prase.ˇˇ

Majitel na několik minut zmizel, pak se vrátil. Koutkem oka Wolff zahlédl, jak něco šeptá číšníkovi. Hádal, že se baví o Sonje. Wolff pocítil píchnutí žárlivosti. V Káhiře byla místa, kde byl díky svým dobrým zakázkám a marnotratným spropitným znám jménem a vítán jako šlechta; ale nyní si myslel, že není moudré chodit na místa, kde by jej poznali, alespoň dokud ho Britové honí. Nyní byl zvědav, zda si může dovolit trochu zmírnit bdělost.ˇˇ

Sonja zívla. Byl čas uložit ji do postele. Wolff mávl na číšníka a přikázal:ˇ „Podejte dámě její plášť.“ Muž odešel, zastavil se u majitele, aby mu něco zamumlal, pak pokračoval k šatně.ˇˇ

Kdesi vzadu ve Wolffově mysli zazvonil poplašný zvonek, tichý a vzdálený.ˇˇ

Čekal na Sonjin plášť a pohrával si s vidličkou. Sonja jedla další zmrzlinu. Majitel přešel restauraci, vyšel ze dveří a opět se vrátil. Přistoupil k jejich stolu a řekl:ˇ „Mohu vám zavolat taxi? „…

Wolff pohlédl na Sonju. Pokrčila rameny:ˇ „Je mi to jedno.“…

Wolff řekl:ˇ „Chtěl bych trochu čerstvého vzduchu. Pojďme pěšky, pak si nějaké zastavíme.“

„Okay.“…

Wolff pohlédl na majitele. „Taxi ne.“

„Velmi správně, pane.“…

Číšník přinesl Sonje plášť. Majitel se stále díval ke dveřím. Wolffovi zazněl další poplašný zvonek, tentokrát silnější. Zeptal se majitele:ˇ „Stalo se něco? „…

Ten člověk vypadal velmi ustaraně. „Musím vám říci o nanejvýš delikátním problému, pane.“…

Wolff začal být podrážděný. „Dobrá, o co jde, člověče? My chceme jít domů.“…

Před restaurací se ozval zvuk prudce brzdícího vozidla.ˇˇ

Wolf chytil majitele za klopy. „Co se to tam venku děje?“

„Ty peníze, kterými jste, pane, zaplatil svůj účet, nejsou dobré.“

„Vy nepřijímáte sterlingy? Tak proč jste –“

„O to nejde, pane. Peníze jsou padělané.“…

Dveře restaurace se otevřely a vstoupili tři příslušníci vojenské policie.ˇˇ

Wolff na ně zíral s otevřenou pusou. Všechno se to seběhlo tak rychle, že nedokázal popadnout dech… Vojenská policie. Padělané peníze. Najednou dostal strach. Mohl by jít do vězení. Ti imbecilové v Berlíně mu dali padělané bankovky, to bylo tak stupidní, chtělo se mu chytit Canarise za krk a stisknout Pohodil hlavou. Neměl čas se zlobit. Musel zůstat klidný a pokusit se vybřednout z té zapeklité situace. Empíci připochodovali ke stolu. Dva byli Britové a třetí Australan. Měli těžké boty a ocelové přilby a každý z nich v pouzdře u pasu zbraň. Jeden z Britů řekl:ˇ „To je ten muž?“

„Okamžik,“ řekl Wolff, byl ohromen, jak klidně a zdvořile zněl jeho hlas, „majitel mi právě v tomto okamžiku řekl, že moje peníze nebyly v pořádku. Já tomu nevěřím, ale jsem ochoten to vzít s humorem a jsem si jist, že nalezneme nějaké řešení, které ho uspokojí.“ Podíval se uraženě na majitele. „To skutečně nebylo nutné volat policii.“…

Velitel hlídky MP řekl:ˇ „Platit padělanými penězi je urážka.“

„Vědomě,“ zdůraznil Wolff. „Vědomě platit padělanými penězi je urážka.“ Když poslouchal svůj tichý a přesvědčivý hlas, jeho sebedůvěra rostla. „Nuže, co navrhuji, je toto. Mám zde svoji šekovou knížku a nějaké egyptské peníze. Vypíši šek, abych vyrovnal svoji útratu a použiji egyptské peníze na spropitné. Zítra přinesu ty údajně padělané bankovky na kontrolu do Hlavní britské pokladny a pokud to jsou skutečně padělky, postoupím je.“ Usmál se na skupinku okolo sebe. „Předpokládám, že to všechny uspokojí.“…

Majitel se ozval:ˇ

„Dal bych přednost tomu, kdybyste zaplatil v hotovosti, pane.“…

Wolff měl chuť mu vrazit jednu do obličeje.ˇˇ

Do hovoru se vmísila Sonja:ˇ „Možná, že budu mít dost egyptské hotovosti.“…

Wolff si pomyslel:ˇ Díky Bohu.ˇˇ

Sonja otevřela kabelku.ˇˇ

Velitel hlídky řekl:ˇ „Přesto vás musím, pane, požádat, aby jste šel se mnou.“…

Wolffovi poskočilo srdce. „Proč?“

„Budeme vám muset položit několik otázek.“

„Dobrá. Proč mi nezavoláte zítra ráno. Bydlím –“

„Budete muset jít se mnou. Takové jsou moje rozkazy.“

„Od koho?“

„Od zástupce velitele posádkové policie.“

„Tak tedy dobře,“ řekl Wolff. Postavil se. Cítil, jak mu strach pumpuje do rukou zoufalou sílu. „Ale jak zástupce velitele, tak vy budete mít ráno velké problémy.“ Pak vzal stůl a hodil ho na empíka.ˇˇ

Plánoval a kalkuloval tyto pohyby několik sekund. Stolek byl malý, kruhový a ze solidního dřeva. Jeho okraj udeřil empíka do kořene nosu, a když upadl, stůl přistál na něm.ˇˇ

Stůl a empík byli po Wolffově levici. Po jeho pravé straně stál majitel. Sonja klidně seděla naproti a zbylí dva příslušníci MP byli vedle ní z obou stran, o krok zpět.ˇˇ

Wolff popadl majitele a hodil ho na jednoho z nich. Pak se vrhl na druhého, toho Australana, a udeřil ho do obličeje. Doufal, že se přes ty dva dostane a uteče. Ale nevyšlo mu to. Příslušníci vojenské policie byli do této funkce vybráni pro svou mohutnost, bojovnost a tvrdost a byli zvyklí na vojáky, kteří byli zakaleni pouští a bojovali pod vlivem alkoholu. Australan snesl úder s mírným zavrávoráním, ale neupadl. Wolff ho kopl do kolena a znovu udeřil do tváře; pak druhý empík, Angličan, odstrčil majitele z cesty a podrazil Wolffovi nohy.ˇˇ

Wolff dopadl tvrdě. Hrudníkem a tváří udeřil o dlaždičkovanou podlahu. Obličejem mu projela bodavá bolest, v mžiku se mu zatočila hlava a uviděl přeď očima hvězdičky. Znovu do něj kopli, do boku; bolestí sebou křečovitě trhl a odkulil se z dosahu. Empík na něj skočil a tloukl ho po hlavě. Zápasil s ním, aby ho shodil. Někdo další si sedl na Wolffovy nohy. Pak Wolff uviděl nad sebou, za anglickým empíkem, který mu seděl na prsou, Sonjin obličej zkřivený hněvem. Hlavou mu probleskla myšlenka, že si pamatovala jinou rvačku, kterou také způsobili britští vojáci. Pak uviděl, jak zvedá vysoko do vzduchu židli, na které až dosud seděla. Voják na Wolffových prsou ji zahlédl, otočil se a zvedl ruce, aby ránu odvrátil. Udeřila židlí vší silou. Roh sedátka ho zasáhl na ústa, vykřikl bolestí a vztekem, ze rtu mu vytryskla krev.ˇˇ

Australan vstal z Wolffových nohou a zezadu chytil Sonju za ruce. Wolff se zkroutil a odhodil zraněného Angličana, pak vyskočil na nohy.ˇˇ

Sáhl si pod košili a vytasil nůž.ˇˇ

Australan odhodil Sonju stranou, udělal krok dopředu, uviděl nůž a zastavil se. Na okamžik si s Wolffem zírali z očí do očí. Wolff si všiml, že mrkl očima napravo a nalevo, kde uviděl své partnery, jak leží na zemi. Australanova ruka se pohnula k pouzdru s pistolí.ˇˇ

Wolff se otočil a vyrazil ke dveřím. Jedno oko se mu zavíralo:ˇ neviděl dobře. Dveře byly zavřené. Sáhl po klice, ale netrefil se. Měl pocit, že začne řvát. Našel kliku a dveře se široce rozlétly. Udeřily o stěnu. Padl výstřel.ˇˇ

Vandam se na motocyklu řítil ulicemi nebezpečnou rychlostí. Z čelního světlometu strhl zatemňující masku – beztoho nikdo v Káhiře nebral zatemňování vážně – a jel s palcem na klaksonu. V ulicích byl stále ještě provoz, taxíky, koňské potahy, vojenská vozidla, osli a velbloudi. Chodníky byly plné a v obchodech zářily elektrické lampy, petrolejky a svíčky. Vandam se bezstarostně prodíral provozem, ignoroval uražené volání z aut, zdvižené pěsti řidičů koňských potahů a pískání egyptského policisty.ˇˇ

Zástupce velitele posádkové policie mu zavolal domů. „A, Vandame, nebyl jsi to ty, kdo vypustil bublinu o padělaných penězích? Právě nám někdo telefonoval z restaurace, kde se nějaký Evropan pokusil platit –“

„Kde? „…

Zástupce velitele mu dal adresu a Vandam vyběhl z domu.ˇˇ

Smykem zahnul za roh, přitom si udržoval rovnováhu patou zatlačenou do prašné silnice. Napadlo ho, že když je v oběhu tolik padělaných peněz, některé z nich se musely dostat do rukou jiných Evropanů a muž v restauraci může být nevinná oběť. Doufal, že ne. Zoufale chtěl dostat Alexe Wolffa do rukou. Wolff ho přelstil, ponížil a nyní svým přístupem k tajemstvím a přímým spojením s Rommelem hrozil, že způsobí pád Egypta; ale nebylo to jen z těchto důvodů. Vandam byl na něj nesmírně zvědavý. Chtěl toho člověka vidět a sáhnout si na něj, zjistit, jak se pohybuje a jak mluví. Byl chytrý nebo měl prostě jenom štěstí? Smělý nebo bláznivě odvážný? Rozhodný nebo tvrdohlavý? Má příjemnou tvář a vřelý úsměv nebo úzké oči a vyceněné zuby? Bude bojovat nebo přijde tiše? Vandam to chtěl vědět. Ale nejvíce ze všeho ho chtěl Vandam chytit pod krkem a uvrhnout do vězení, přikovat řetězy ke stěně, zamknout dveře a zahodit klíč.ˇˇ

Vyhnul se výmolu, pak přidal plný plyn a burácel tichou ulicí. Adresa byla trochu mimo střed města, směrem ke Starému Městu:ˇ Vandam znal tu ulici, ale restauraci ne. Zatočil ještě kolem dvou rohů a málem vrazil do starce, který jel na oslovi. Vedle něj šla manželka. Našel ulici, kterou hledal.ˇˇ

Byla úzká a temná, s vysokými domy po obou stranách. V přízemí byla průčelí obchodů a vchody do domů. Vandam zarazil vedle dvou malých chlapců, kteří si hráli ve stoce, a řekl jméno restaurace. Ukázali neurčitě někam do ulice.ˇˇ

Vandam křižoval ulicí, zastavoval, aby se podíval, když zahlédl rozsvícené okno. Byl asi v polovině ulice, když se ozval výstřel! Byl z malé pistole, mírně tlumený, a pak zvuk tříštícího se skla. Prudce se otočil ke zdroji zvuků. Světlo okna ozářilo padající střepy a uviděl vysokého muže, jak vybíhá ze dveří na ulici.ˇˇ

Musel to být Wolff.ˇˇ

Utíkal opačným směrem.ˇˇ

Vandama polila vlna divošství. Bleskově přidal plyn a vyrazil za utíkajícím mužem. Když míjel restauraci, vyběhl z ní empík a třikrát vystřelil. Uprchlíkův krok se nezměnil.ˇˇ

Vandam ho chytil do kužele světlometu. V jeho běhu se zračila síla, pevnost, ruce a nohy pravidelně pumpovaly. Když ho zalilo světlo, ohlédl se přes rameno, aniž zmírnil běh, a Vandam uviděl zahnutý nos, pevnou bradu a nad otevřenými, po dechu lapajícími ústy knírek.ˇˇ

Vandam ho mohl zastřelit, ale důstojníci na generálním štábu nenosí zbraně.ˇˇ

Motocykl nabral rychlost. Když byli téměř na stejné úrovni, Wolff náhle zahnul. Vandam zmáčkl brzdu a zadní kolo přešlo do smyku. Sklonil motocykl proti směru smyku, aby udržel rovnováhu. Když se zastavil, trhl napravo a vyrazil opět vpřed. Viděl, jak Wolffova záda mizí v úzké uličce. Aniž ubral, zahnul Vandam za roh a vjel do uličky. Motocykl vletěl do prázdného prostoru. Vandamovi se zvedl žaludek. Ve světelném kuželu hlavního světlometu nebylo nic. Pomyslel si, že padá do díry. Nechtěně vykřikl strachem. Zadní kolo na něco narazilo. Přední kolo klesalo stále dolů, a pak také na něco narazilo. Světlomet osvítil řadu schodů. Motorka vyskočila a znovu přistála. Vandam zoufale zápasil s předním kolem, aby ho udržel rovně. Stroj sjížděl schody v sérii páteř lámajících skoků a při každém dopadu se Vandamovi zdálo, že nad ním ztratí vládu a havaruje. Zahlédl Wolffa na dolním konci schodů, jak stále běží.ˇˇ

Vandam dojel k úpatí schodiště a měl pocit neuvěřitelného štěstí. Viděl, jak Wolf zahnul za další roh a následoval jej. Byli ve spleti uliček. Wolff vyběhl několik schůdků.ˇˇ

Vandam si pomyslel:ˇ Ježíši, ne.ˇˇ

Neměl na vybranou.ˇˇ

Přidal a rozjel se přímo proti schůdkům. Okamžik před nárazem na nejnižší schůdek trhl vší silou řídítky. Přední kolo se zvedlo. Motorka narazila na schody, vyhodila jako divoké zvíře a pokusila se ho shodit. Pevně se do ní zavěsil. Stroj se bláznivě zhoupl. Vandam to zvládl. Dosáhl vrcholu schodiště.ˇˇ

Viděl, že se nachází v dlouhém průjezdu s holými stěnami po obou stranách. Wolff byl stále před ním, stále utíkal. Vandam usoudil, že ho může chytit, než se Wolff dostane na konec průjezdu.ˇˇ

Vyrazil.ˇˇ

Wolff se ohlédl přes rameno, pokračoval v běhu a znovu se ohlédl. Jeho běh už prozrazoval únavu, Vandam to poznal. Krok již neměl pevný a rytmický:ˇ ruce mu poletovaly kolem boků a prchal jaksi urputně. Když na okamžik zahlédl Wolffův obličej, Vandam spatřil, že je napjatý námahou.ˇˇ

Wolff se pokusil zrychlit, ale nestačilo to. Vandam se dostal na jeho úroveň, předjel ho, pak prudce zabrzdil a stočil řídítka. Zadní kolo se dostalo do smyku a přední narazilo do zdi. Když motorka padala, Vandam od ní odskočil. Dopadl na zem čelem k Wolffovi. Rozbitý světlomet vrhal trochu světla do tmy v průjezdu. Wolff neměl žádnou šanci, kdyby se otočil a utíkal opačným směrem, protože Vandam byl odpočatý a snadno by ho chytil. Wolff, aniž zmírnil tempo, přeskočil motorku. Tělem prořízl světelný kužel čelního světlometu jako nůž, který přetne plamen, a vrazil do Vandama. Vandam, který stále ještě nestál pevně, ustoupil, zakopl a upadl. Wolff zavrávoral a udělal krok vpřed. Vandam sáhl naslepo do tmy, padl na Wolffovo koleno, sevřel ho a trhl.ˇˇ

Wolff se zřítil na zem.ˇˇ

Rozbitý světlomet trochu ozařoval zbytek průjezdu. Motor motocyklu se zastavil a v nastalém tichu uslyšel Vandam Wolffův dech, hněvivý a chraplavý. Také ho ucítil:ˇ zápach alkoholu, potu a strachu. Jeho obličej neviděl.ˇˇ

Po zlomek vteřiny leželi oba na zemi, jeden vyčerpaný a druhý na okamžik omráčený. Pak oba vyskočili. Vandam se vrhl na Wolffa.ˇˇ

Wolff byl silný. Vandam se pokusil mu sepnout ruce, ale neudržel ho. Náhle ho pustil a udeřil. Rána dopadla někam do měkkého a Wolff zasténal:ˇ „Uff.“ Vandam se rozpřáhl znovu, tentokrát mířil na obličej; ale Wolff uhnul a pěst skončila v prázdnu. Náhle se ve Wolffově ruce v slabém světle něco zalesklo.ˇˇ

Vandam si pomyslel:ˇ Nůž!

Ostří se před ním zablesklo. Pudově sebou trhl dozadu. Tváří mu projela bolest. Rukou si sáhl na obličej. Ucítil proud teplé krve. Náhle se bolest stala nesnesitelnou. Zatlačil na ránu a ucítil něco tvrdého. Uvědomil si, že to jsou jeho vlastní zuby a že nůž mu rozřízl tvář; pak ucítil, jak padá, slyšel Wolffa, jeho útěk, a vše se změnilo v tmu.……

Wolff vyndal z kapsy kapesník a setřel krev z ostří nože. V šeru si ostří důkladně prohlédl a pak je znovu utřel. Během chůze živě leštil tenkou ocel. Zastavil se a uvažoval:ˇ Co to dělám? Vždyť je už čistý. Zahodil kapesník a uložil nůž do pochvy v podpaží. Z uličky vyšel na hlavní ulici, zorientoval se a zamířil ke Starému Městu.ˇˇ

Představil si vězeňskou celu. Byla šest stop dlouhá, čtyři stopy široká a polovinu jí zabírala postel. Pod postelí byl nočník. Zdi byly ze šedivých žulových kamenů. Ze stropu visela na drátu malá žárovka. Na jedné straně cely byly dveře. Na druhé straně bylo malé čtvercové okno umístěné právě ve výši očí:ˇ přes něj by mohl vidět zářivou modrou oblohu. Představil si, že ráno vstává a uvědomuje si, že je tu již rok, a že tu bude ještě devět let. Použil nočníku a pak si umyl ruce v plechovém lavoru v rohu místnosti. Mýdlo zde nebylo. Podávacím otvorem ve dveřích dostal talíř se studenou ovesnou kaší. Zvedl lžičku, nabral si plnou pusu, ale nedokázal nic spolknout, protože plakal.ˇˇ

Zavrtěl hlavou, aby ji očistil od nočních vidin. Uvažoval:ˇ Utekl jsem, že ano? Utekl jsem. Uvědomil si, že někteří lidé, kteří ho míjejí, se na něj dívají. Ve výkladní skříni uviděl zrcadlo a prohlédl se. Vlasy měl rozcuchané, na jedné straně obličeje modřinu a otok, rukáv odtržený a na límci krev. Stále ještě oddychoval vyčerpáním z úprku a boje. Vypadám nebezpečně, usoudil. Pokračoval v chůzi a na následujícím rohu zahnul, aby šel nepřímou cestou a vyhnul se hlavním ulicím.ˇˇ

Ti imbecilové v Berlíně mu dali padělané peníze! Není se co divit, že byli tak štědří – tiskli si je sami. Bylo to tak bláznivé, že se Wolff divil, zda to není víc než jenom bláznovství. Abwehr byl řízen armádou, ne nacistickou stranou; jeho náčelník, Canaris, nepatřil k nejspolehlivějším Hitlerovým přívržencům.ˇˇ

Až se dostanu zpět do Berlína, tak bude taková čistka…

Proč se to provalilo, tady v Káhiře? Hodně utrácel. Padělky se dostaly do oběhu. Banky zjistily padělané bankovky – ne, ne banky, Hlavní pokladna. Ať je to jakkoliv, někdo začal ty peníze odmítat a zvěst obletěla Káhiru. Majitel restaurace zjistil, že Wolff mu dal padělky a zavolal vojáky. Wolff se sám pro sebe smutně ušklíbl, když si vzpomněl, jak byl polichocen brandy jako pozorností majitele – nebylo to nic než lest, která ho měla zdržet, dokud nepřijede vojenská policie.ˇˇ

Pak si vzpomněl na muže na motorce. Musí to být smělý pacholek, když jel na motorce v těch uličkách a nahoru a dolů po schodech. Neměl zbraň, hádal Wolff:ˇ kdyby ji měl, určitě by ji použil. Ocelovou přilbu také neměl, takže se dá předpokládat, že nebyl od vojenské policie. Snad někdo ze Zpravodajské služby? Dokonce major Vandam?

Wolff v to doufal.ˇˇ

Řízl jsem ho, myslel si. Pravděpodobně dost zle. Kde asi? Na obličeji?

Doufám, že to byl Vandam.ˇˇ

Pak obrátil mysl k aktuálním problémům. Měli Sonju. Řekne jim, že stěží Wolffa zná – vymyslí si nějakou historku o rychlé známosti z Cha-Cha Clubu. Nebudou ji moci dlouho držet, protože je slavná, je to hvězda, pro Egypťany určitý druh hrdiny a její uvěznění by způsobilo řadu problémů. Takže ji propustí docela brzy. Nicméně jim bude muset udat svou adresu; to znamená, že Wolff se nemůže vrátit na hausbót, alespoň zatím ne. Byl ale vyčerpaný, měl modřiny a byl rozrušený; bude se muset někde umýt a na několik hodin si odpočinout.ˇˇ

Myslel si:ˇ Už jsem tady dřív také byl – toulal jsem se unavený a pronásledovaný městem a neměl jsem kam jít.ˇˇ

Tentokrát se bude muset opřít o Abdullaha.ˇˇ

Měl namířeno ke Starému Městu a celou dobu někde v podvědomí věděl, že Abdullah je jediné, co mu zbylo; a nyní se nacházel několik kroků od zlodějova domu. Sehnul se pod obloukem, prošel krátkým temným průchodem a vyšel točitými schody do Abdullahova domu.ˇˇ

Abdullah seděl spolu s jiným mužem na podlaze. Mezi nimi stál nargileh a vzduch byl prosycen bylinnou vůní hašiše. Abdullah vzhlédl k Wolffovi a pomalu, ospale se na něj usmál. Promluvil arabsky:ˇ „Toto je můj přítel Achmed, také zvaný Alex. Buď vítán, Achmed-Alexi.“…

Wolff se k nim posadil na podlahu a pozdravil je v arabštině.ˇˇ

Abdullah řekl:ˇ „Tady můj bratr Yasef by se tě rád zeptal na hádanku, která nás trápí už několik hodin, od okamžiku, kdy začaly naše kuřácké rozhovory, při kterých…“ Podal mu hadičku a Wolff se z ní nadechl.ˇˇ

Yasef řekl:ˇ „Achmede-Alexi, příteli mého bratra, buď vítán. Řekni mi toto:ˇ Proč nám Britové říkají ‚wogs‘?“

Yasef a Abdullah se začali chichotat. Wolff si uvědomil, že jsou oba pod silným vlivem hašiše:ˇ museli kouřit celý večer. Opět si natáhl z hadičky a podal ji Yasefovi. Byl to silný hašiš. Abdullah měl vždy ten nejlepší. Wolff se zamyslel:ˇ „Náhodou znám odpověď. Egyptští muži, kteří pracovali na Suezském kanálu, byli vybaveni zvláštními košilemi, aby bylo vidět, že mají právo být na britském majetku. Pracovali ve vládních službách, a proto na košilích na zádech měli napsána písmena W. O. G. S. – Working On Government Service.“…

Yasef a Abdullah se opět začali chichotat. Abdullah řekl:ˇ „Můj přítel Achmed-Alex je chytrý. Je téměř tak chytrý jako Arabové, téměř, protože je téměř Arab. Je to jediný Evropan, který byl kdy lepší než já, Abdullah.“

„Věřím, že tohle není pravda,“ odtušil Wolff sklouzávaje do jejich zkamenělého stylu řeči. „Nikdy se nepokusím přelstít svého přítele Abdullaha, protože kdo může napálit ďábla? „…

Yasef se usmál a uznale přikývl jeho vtipnosti.ˇˇ

Abdullah pomalu pronesl:ˇ „Poslouchej, můj bratře, budu ti vyprávět.“ Svraštil čelo, aby shromáždil opiové myšlenky. „Achmed-Alex mě požádal, abych pro něj něco ukradl. Takhle bych já nesl riziko a on dostane odměnu. Ovšem, že mě nepřelstil tak jednoduše.ˇˇ

Tu věc jsem ukradl – byla to aktovka – a samozřejmě můj přímý záměr byl vzít si její obsah pro sebe, protože zloděj je oprávněn vést soud nad svým zločinem –podle Božích zákonů. Takže bych ho přelstil, že ano?“

„Vskutku,“ odpověděl Yasef, „Ačkoliv si nevzpomínám na pasáž ze Svatého Písma, která hovoří o tom, že zloděj řídí soud nad svým zločinem. Ačkoliv…“

„Patrně ne,“ řekl Abdullah. „O čem jsem to hovořil? „…

Wolff, který byl více méně střízlivý, mu řekl:ˇ „Mohl jsi mě přelstít, protože jsi sám otevřel aktovku.“

„Vskutku! Ale počkat. V té aktovce nebylo nic cenného, takže Achmed-Alex přelstil mě. Ale – ne úplně! Přinutil jsem ho zaplatit mi za prokázanou službu; takže jsem dostal sto liber a on nedostal nic.“…

Yasef se zamračil. „Ty jsi tedy lepší než on.“

„Ne.“ Abdullah smutně pokýval hlavou. „Zaplatil mi v padělaných bankovkách.“…

Yasef civěl na Abdullaha. Abdullah civěl na něj. Oba propukli v smích. Plácali se navzájem po zádech, dupali nohama do podlahy a váleli se po polštářích kolem sebe, smáli se, až jim vytryskly slzy.ˇˇ

Wolff se přinutil k úsměvu. Byla to historka o podvodech s řetězci vzájemných lstí, toho typu, které se líbily arabským obchodníkům. Abdullah ji bude vyprávět léta. Vyvolala však Wolffovi mrazení v zádech. Tak Abdullah také věděl o padělaných penězích. Kdo další o tom věděl? Wolff měl pocit, jako kdyby pronásledující smečka kolem něj utvořila kruh, takže kteroukoliv cestou by se pokusil utéci, narazil by na jednoho z nich a kruh by se každý den zmenšoval.ˇˇ

Vypadalo to, že Abdullah si poprvé všiml Wolffovy přítomnosti. Okamžitě projevil účast. „Co se ti stalo?

Byl jsi oloupen? „ Vzal malý stříbrný zvoneček a zazvonil. Téměř okamžitě přišla z vedlejší místnosti ospalá žena. „Přineste trochu teplé vody,“ nařídil jí Abdullah. „Omyjte rány mého přítele. Dejte mu moji evropskou košili. Přineste hřeben. Přineste kávu. Rychle!“…

V evropském domě by Wolff musel protestovat proti tomu, aby byly ženy po půlnoci vyburcovány, aby mu pomáhaly; ale zde by takový protest byl nezdvořilý. Ženy existovaly, aby sloužily mužům a nebyly překvapeny ani podrážděny Abdullahovými rozhodnými požadavky.ˇˇ

Wolff vysvětloval:ˇ „Britové se mě pokusili zatknout a já s nimi musel bojovat, než se mi podařilo uniknout. Smutné je, že nyní ví, kde bydlím, a to je problém.“

„Aha.“ Abdullah si natáhl z nargilehu a poslal jej dál dokola. Wolff začal pociťovat účinky hašiše:ˇ byl uvolněný, trochu ospalý a myslelo mu to pomaleji. Čas se zpomalil. Dvě z Abdullahových žen se kolem něj motaly, omývaly mu obličej a česaly vlasy. Zjistil, že jejich obsluhování je skutečně velmi příjemné.ˇˇ

Vypadalo to, že si Abdullah na chvíli zdříml, pak otevřel oči a řekl:ˇ

„Musíš zde zůstat. Můj dům je tvým domem. Schovám tě před Brity.“

„Jsi opravdový přítel,“ přijal nabídku Wolff. Je to podivné, pomyslel si. Měl v úmyslu nabídnout Abdullahovi peníze, aby ho schoval. Pak Abdullah odhalil, že ví, že peníze nebyly v pořádku, a Wolff se divil, co by jiného mohl udělat. Nyní ho Abdullah hodlá schovat jen tak, za nic. Opravdový přítel. Podivné bylo to, že Abdullah nebyl opravdový přítel. V Abdullahově světě opravdoví přátelé nebyli:ˇ byla tam rodina, pro kterou by udělal cokoliv, a ti ostatní, pro které by neudělal nic. Čím jsem si zasloužil toto zvláštní zacházení? Ospale přemýšlel.ˇˇ

Jeho poplašný zvonek opět zvonil. Přinutil se přemýšlet:ˇ po hašiši to nebylo snadné. Vezmi to postupně po krocích, říkal si. Abdullah mě žádá, abych zde zůstal. Proč? Protože mám problémy. Protože jsem jeho přítel. Protože jsem ho přelstil.ˇˇ

Protože jsem ho přelstil. Ta historka nebyla dokončena. Abdullah by k jejímu řetězci rád přidal další zradu. Jak? Vyzrazením Wolffa Britům. To bylo ono. Jakmile by Wolff usnul, Abdullah by poslal vzkaz majoru Vandamovi. Wolffa by sebrali. Britové by Abdullahovi zaplatili za informaci a historka by se mohla vyprávět konečně v Abdullahův prospěch.ˇˇ

K čertu.ˇˇ

Jedna z manželek přinesla bílou evropskou košili. Wolff se postavil a svlékl si svoji roztrhanou a zakrvácenou. Manželka odvrátila oči od jeho nahých prsou.ˇˇ

Abdullah řekl:ˇ „Zatím ji nepotřebuje. Dej mu ji ráno.“…

Wolff vzal od ženy košili a oblékl si ji.ˇˇ

Abdullah se zeptal:ˇ „Bylo by patrně pro tebe ponižující spát v domě Araba, můj příteli Achmede? „…

Wolff odvětil:ˇ „Britové mají přísloví:ˇ Ten, kdo srká polévku s ďábly, musí mít dlouhou lžíci.“…

Abdullah se zašklebil, ukazuje svůj železný zub. Poznal, že Wolff uhodl jeho plán. „Téměř Arab,“ řekl.ˇˇ

„Nashledanou, moji přátelé,“ rozloučil se Wolff.ˇˇ

„Nashledanou příště,“ odvětil Abdullah.ˇˇ

Wolff vyšel do chladné noci a přemýšlel, kam půjde teď.ˇˇ

Sestra v nemocnici zmrazila půlku Vandamova obličeje lokálním anestetikem, pak mu doktorka Abuthnotová sešila tvář svýma dlouhýma, citlivýma klinickýma rukama. Na ránu přiložila ochranný obvaz a zajistila ho dlouhým pruhem gázy upevněným kolem jeho hlavy.ˇˇ

„Určitě vypadám jako karikatura na bolesti zubů,“ podotkl.ˇˇ

Pochmurně se na něj podívala. Neměla velký smysl pro humor. Řekla:ˇ „Až anestetikum pomine, tak nebudete takhle cvrlikat. Obličej vás bude velmi bolet. Dám vám něco proti bolesti.“

„Ne, děkuji,“ odmítl Vandam.ˇˇ

„Nebuďte klackovitý, majore. Budete toho litovat.“…

Podíval se na ní, měla bílý nemocniční plášť a nízké, praktické boty. Divil se, jak ji mohl vůbec považovat za přitažlivou. Byla docela příjemná, dokonce roztomilá, ale zároveň chladná, povýšená a antiseptická. Ne jako Ne jako Elen.ˇˇ

„Prášek proti bolesti mě uspí.“

„To je také prima věc. Když budete spát, můžeme si být jisti, že vaše stehy budou několik hodin v klidu.“

„Rád bych, ale mám důležitou práci, která nemůže počkat.“

„Nemůžete pracovat. Opravdu s tím nikam nemůžete. Měl byste mluvit co nejméně. Jste zesláblý ztrátou krve a zranění tohoto druhu je stejně jak duševně, tak fyzicky traumatizující – za pár hodin se u vás projeví závratě, žaludeční nevolnost, budete se cítit vyčerpaný a zmatený.“

„Bylo by horší, kdyby se Němci dostali do Káhiry.“ Vstal.ˇˇ

Doktorka Abuthnotová na něj úkosem pohlédla. Vandam si pomyslel, že jí vyhovuje být v pozici, kdy lidem říká, co mají dělat. Nebyla si ale jistá, jak naložit s otevřenou neposlušností. „Jste jak hloupý kluk,“ řekla.ˇˇ

„Nepochybně. Mohu jíst?“

„Ne. Pouze glukózu rozpuštěnou v horké vodě.“…

Mohl bych to vyzkoušet v horkém ginu, myslel si. Potřásl jí rukou. Byla chladná a suchá.ˇˇ

Jakes seděl před nemocnicí v autě. „Věděl jsem, že vás nebudou moci dlouho držet, pane. Mám vás zavézt domů?“

„Ne.“ Vandamovy hodinky se zastavily. „Kolik je hodin?“

„Pět minut po druhé.“

„Předpokládám, že Wolff nevečeřel sám.“

„Ne, pane. Jeho společnost je ve vězení na štábu.“

„Zavez mě tam.“

„Když jste si jist…“

„Jsem.“…

Auto se rozjelo. Vandam řekl:ˇ „Zaznamenal jsi pořadí událostí?“

„Večerních, myslíte? Ne, pane.“

„Dobrá. Zítra to bude ještě včas.“ Vandam neřekl to, co oba věděli:ˇ že oddělení, nad kterým se již stáhla mračna kvůli tomu, že dovolilo Wolffovi získávat informace, by bylo nanejvýš zahanbeno, kdyby jim proklouzl mezi prsty.ˇˇ

„Předpokládám, že Wolff měl večerní rande se ženou.“

„A pořádnou, kdybych to tak směl říci, pane. Opravdový kus. Jmenuje se Sonja.“

„Ta tanečnice?“

„Nikdo menší.“…

Dál jeli mlčky. Wolff je chladnokrevný zákazník, myslel si Vandam. Vyjde si s nejslavnější břišní tanečnicí v Egyptě, zatímco ho hledají britští vojenští tajní. Dobrá, teď už nebude tak chladnokrevný. Bylo to v jistém smyslu nešťastné:ˇ tento incident ho varoval, že jsou mu Britové na stopě, a on teď bude opatrnější. Nikdy je neplaš, jenom je chytej.ˇˇ

Přijeli ke štábu a vystoupili z auta. Vandam se zeptal:ˇ „Co se s ní od jejího příchodu dělalo?“

„Nepohostinné prostředí,“ referoval Jakes. „Prázdná cela bez jídla, bez pití, bez otázek.“

„Dobrá.“ Co se dalo dělat, byla škoda, že měla čas, aby si shromáždila myšlenky. Vandam věděl z výslechů vojenských zajatců, že nejlepších výsledků se dosáhlo bezprostředně po jejich zatčení, kdy se zajatec stále ještě bojí, že bude zastřelen. Později, když je ubytován a dá se mu jídlo a voda, začíná o sobě uvažovat spíše jako o vězni, než jako o vojákovi, a vzpomene si, že má nová práva a povinnosti:ˇ pak už je lépe schopen držet jazyk za zuby. Vandam měl vyslýchat Sonju bezprostředně po boji v restauraci. To už nebylo možné, a tak druhá nejlepší varianta byla nechat ji v izolaci a nedávat jí žádné informace, dokud nepřijede.ˇˇ

Jakes ho vedl chodbou do místnosti pro výslechy. Vandam nakoukl špehýrkou. Byla to čtvercová místnost, bez oken, ale jasně osvětlená elektrickou lampou. Byl zde stůl, dvě nepohodlné židle a popelník. Na jedné straně byl box s toaletou bez dveří.ˇˇ

Sonja seděla na jedné ze židlí čelem ke dveřím. Jakes měl pravdu, pomyslel si Vandam; je to kus. Avšak podle žádného kriteria nebyla půvabná. Byla něco jako Amazonka, měla zralé, smyslné tělo a výrazné, proporcionální rysy. Všeobecně byly mladé ženy v Egyptě štíhlé, graciézní, s dlouhýma nohama, jako hebké mladé laně:ˇ Sonja byla spíše jako… Vandam se zamračil, pak si vzpomněl:ˇ tygřice. Měla na sobě jasně žlutý dlouhý plášť, který Vandamovi připadal křiklavý, ale v Cha-Cha Clubu je zcela určitě á la mode. Pozoroval ji minutu nebo dvě. Seděla docela klidně, neznepokojená, nevrhala nervózní pohledy okolo sebe, nekouřila, ani si neokusovala nehty. Pomyslel si:ˇ bude to pro mě tvrdý oříšek na rozlousknutí. Pak se výraz jejího příjemného obličeje změnil, vstala a začala přecházet sem a tam. Vandam si pomyslel:ˇ nebude zase tak tvrdý, Otevřel dveře a vstoupil.ˇˇ

Posadil se beze slova ke stolu. Tím ji nechal stát, což byla pro ni jako pro ženu psychologická nevýhoda:ˇ první bod je pro mě, pomyslel si. Slyšel, jak Jakes přišel za ním a zavřel dveře. Vzhlédl k Sonje. „Posaďte se.“…

Stála, zírala na něj a na tváři se jí rozlil široký úsměv. Ukázala na jeho obvazy. „To vám udělal? „ zeptala se posměšně.ˇˇ

Druhý bod je pro ni.ˇˇ

„Posaďte se.“

„Děkuji.“ Posadila se.ˇˇ

„Kdo je to ‚on‘?“

„Alex Wolff, muž, kterého jste se pokusil dnes večer porazit.“

„A kdo je Alex Wolff?“

„Bohatý patron Cha-Cha Clubu.“

„Jak dlouho ho znáte? „…

Podívala se na hodinky. „Pět hodin.“

„Jaké jsou vaše vztahy? „…

Potřásla hlavou. „Byla to známost.“

„Jak jste se seznámili?“

„Obvyklým způsobem. Po mém představení mi číšník přinesl vzkaz, v němž bylo pozvání, abych se posadila ke stolu pana Wolffa.“

„Který?“

„Který stůl?“

„Který číšník.“

„Nevzpomínám si.“

„Pokračujte.“

„Pan Wolff mi dal sklenku šampaňského a požádal mě, abych s ním povečeřela. Přijala jsem, šli jsme do restaurace a ostatní již víte.“

„Posadíte se obvykle po svém představení k někomu z obecenstva?“

„Ano, je to obyčej.“

„Chodíte s nimi obvykle na večeři?“

„Příležitostně.“

„Proč jste tentokrát přijala?“

„Pan Wolff vypadal jako neobvyklý muž.“ Podívala se opět na Vandamův obvaz a zašklebila se. „Skutečně, byl to neobvyklý muž.“

„Jaké je vaše celé jméno?“

„Sonja el-Aram.“

„Adresa?“

„Jihan, Zamalek. Je to hausbót.“

„Věk?“

„Jak nezdvořilé.“

„Věk?“

„Odmítám odpovědět.“

„Dostala jste se na nebezpečný led –“

„Ne, vy jste na nebezpečném ledě.“ Náhle překvapila Vandama tím, že dala volný průchod svým citům, a on si uvědomil, že celou dobu potlačovala zuřivost.ˇˇ

Pohrozila mu prstem do obličeje. „Nejméně deset lidí vidělo, jak mě v restauraci vaši uniformovaní býci zatkli. Zítra v poledne bude půl Káhiry vědět, že Britové uvěznili Sonju. Pokud zítra večer v Cha-Cha dubu nevystoupím, bude z toho povstání. Můj lid zapálí město. Budete muset stáhnout jednotky z pouště, abyste si s nimi poradili. A pokud odtud odejdu s jedinou modřinou nebo škrábancem, ukážu to světu zítra na jevišti a výsledek bude stejný. Ne, pánové, nejsem to já, kdo je na nebezpečném ledě.“…

Vandam se na ni během její tirády bezvýrazně díval, pak promluvil, jako kdyby se nic mimořádného nestalo. Musel ignorovat to, co řekla, protože měla pravdu, a on to nemohl popřít. „Pokračujme tedy,“ řekl mírně. „Říkala jste, že jste se seznámila s Wolffem v Cha-Cha –“

„Ne,“ přerušila ho. „Nebudu pokračovat. Budu s vámi spolupracovat, odpovídat na vaše otázky, ale nebudu vyslýchána.“ Postavila se, otočila židli a posadila se k Vandamovi zády.ˇˇ

Vandam chvíli hleděl zezadu na její hlavu. Dobře a důkladně ho odmanévrovala. Měl na sebe vztek za to, že dovolil, aby se to stalo, ale‘ jeho vztek byl smíšen s potměšilým obdivem k ní za to, jakým způsobem to dokázala. Náhle vstal a odešel. Jakes ho následoval.ˇˇ

Venku na chodbě Jakes řekl:ˇ „Co si myslíte?“

„Budeme ji muset nechat jít.“…

Jakes odešel dát instrukce. Dokud čekal, Vandam přemýšlel o Sonje. Zajímalo ho, z jakého zdroje nabrala sílu k tomu, aby ho porazila. Ať byla její historka pravdivá nebo ne, měla být vystrašená, zmatená, polekaná a co nejvíce svolná ke spolupráci. Byla pravda, že její sláva jí poskytovala určitou ochranu; ale když ho zastrašovala svou slávou, měla být ve svých výhružkách nejistá a trochu zoufalá, protože izolační cela obvykle vyleká každého – zejména osobnosti, protože náhlá exkomunikace z důvěrně známého třpytivého světa je přinutí více než obvykle uvažovat o tom, zda pro ně dobře známý třpytivý svět může být reálný.ˇˇ

Co jí dalo tu sílu? V mysli si probíral rozhovor. Otázka, které se vyhnula, byla její věk. Zjevně jí její talent dovoloval minout věk, ve kterém obyčejné tanečnice odcházely do penze, a tak patrně žila v obavě z utíkajících let. Tam vodítko nenajde. Jinak byla klidná, bezvýrazná a netečná vyjma okamžiku, kdy se smála jeho zranění. Pak si konečně dovolila vybuchnout, ale i tehdy pouze používala svůj hněv a nebyla jím ovládána. Připomenul si její obličej, když se na něj vztekala. Co tam viděl? Ne jenom vztek. Ne strach.ˇˇ

Pak na to přišel.ˇˇ

Byla to nenávist.ˇˇ

Nenáviděla ho. Ale on pro ni nic nepředstavoval, nic, než že byl britský důstojník. To znamená, že nenáviděla Brity. A nenávist jí dávala sílu.ˇˇ

Náhle pocítil Vandam únavu. Těžce dosedl na lavici na chodbě. Odkud měl on vzít svoji sílu? Bylo by snadné být silný, kdyby byl člověk šílený, a Sonjina nenávist byla něco tak trochu mírně šíleného. Musel hledat útočiště. Chladně, racionálně posuzoval, co bylo v sázce. Představil si nacisty, jak pochodují Káhirou; Gestapo v ulicích; egyptské Židy hnané jako stádo do koncentračních táborů; fašistickou propagandu v rádiu…

Lidé jako Sonja se dívali na Egypt pod britskou nadvládou a cítili, že nacisté jsou tady. Nebyla to pravda, ale když se člověk pokusil podívat se na Brity Sonjinýma očima, mělo to určitou logiku:ˇ nacisté říkali, že Židé jsou subhumánní tvorové, Britové zase říkali, že černí jsou jako děti; v Německu nebyla svoboda tisku, ale v Egyptě také žádná nebyla; a Britové stejně jako Němci měli svou politickou pozici. Před válkou slyšel občas Vandam v důstojnické jídelně vřelé schvalování Hitlerovy politiky:ˇ nelíbil se jim ne proto, že byl fašista, ale proto, že byl v armádě jenom desátníkem a v civilním životě čalouníkem. Tupci jsou všude a někdy se dostanou k moci, a pak se s nimi musí bojovat.ˇˇ

Byla to racionálnější filozofie než Sonjina, ale nebyla inspirující.ˇˇ

Anestetikum ve tváři přestávalo účinkovat. Ucítil ostrou, čistou linii bolesti, která se táhla přes tvář, byla jako živý oheň. Uvědomil si také, že ho bolí hlava. Doufal, že Jakes bude dlouho zařizovat propuštění Sonji, takže si na lavičce posedí a odpočine o chvíli déle.ˇˇ

Přemýšlel o Billym. Nechtěl, aby chlapci chyběl u snídaně. Patrně zůstanu vzhůru do rána, pak ho zavedu do školy, vrátím se domů a budu spát, myslel si. Jaký by byl Billyho život pod nacisty? Budou ho učit pohrdat Araby. Jeho současní učitelé nebyli zrovna velkými obdivovateli africké kultury, ale přinejmenším mohl Vandam udělat něco pro to, aby si jeho syn uvědomil, že lidé, kteří jsou jiní, nemusí být jenom proto hloupí. Co by se stalo v nacistické třídě, kdyby se přihlásil a řekl:ˇ „Prosím, pane, můj tatínek říká, že němý Angličan není chytřejší než němý Arab.“…

Vzpomněl si na Elen. Nyní je to vydržovaná žena, ale přinejmenším si může vybrat milence, a když se jí nebude líbit, co chce dělat v posteli, může ho vykopnout. V nevěstinci koncentračního tábora by takový výběr neměla… Otřásl se hrůzou.ˇˇ

Ano. Nezasloužíme příliš obdivu, zejména v našich koloniích, ale nacisté jsou horší, ať to Egypťané vědí nebo ne. Ještě stojí za to bojovat. V Anglii se slušnost pomalu zlepšuje; v Německu dělá velký krok vzad. Přemýšlej o lidech, které máš rád, a věci zprůhlední.ˇˇ

Vezmi si z toho sílu. Zůstaň vzhůru o něco déle. Vstávej.ˇˇ

Vstal.ˇˇ

Jakes se vrátil.ˇˇ

Vandam řekl:ˇ „Ona je anglofób.“

„Nerozumím vám, pane.“

„Sonja. Nenávidí Brity. Nevěřím, že Wolff byl jen náhodná známost. Pojďme.“…

Vyšli spolu z budovy. Venku byla stále tma. „Pane, jste velmi unaven –“

„Ano. Jsem velmi unaven. Ale stále myslím jasně, Jakesi. Zavez mě na hlavní policejní stanici.“

„Ano, pane.“…

Rozjeli se. Vandam podal Jakesovi svoje pouzdro na cigarety a zapalovač. Dokud mu Jakes zapaloval cigaretu, řídil jednou rukou. Vandam nemohl sát:ˇ mohl držet rty cigaretu a dýchat kouř, ale nemohl dostatečně silně zatáhnout, aby ji zapálil. Jakes mu podal zapálenou cigaretu. Vandam si pomyslel:ˇ rád bych k tomu měl martini.ˇˇ

Jakes zastavil před policejním velitelstvím. Vandam řekl:ˇ „Chceme šéfa detektivů, ať ho zavolají odkudkoliv.“

„Nemyslím si, že tu v tuto hodinu bude –“

„Ne. Zjisti jeho adresu. Vzbudíme ho.“…

Jakes vstoupil do budovy. Vandam se díval dopředu přes sklo. Blížilo se svítání. Hvězdy přestávaly mrkat a obloha byla spíše šedivá než černá. Okolo bylo pár lidí. Uviděl muže, který vedl dva osly naložené zeleninou; předpokládal, že jde na trh. Muezzíni ještě nesvolali první modlitbu dne.ˇˇ

Jakes se vrátil. „Gezira,“ řekl, když řadil a pouštěl spojku.ˇˇ

Vandam přemýšlel o Jakesovi. Někdo mu říkal, že Jakes má ohromný smysl pro humor. Vandam ho vždy znal přívětivého a usměvavého, ale nikdy neviděl nějaké známky skutečného humoru. Jsem já takový tyran, myslel si Vandam, že se moji podřízení bojí v mé přítomnosti říci vtip? Nikdo mě nerozesmává, myslel si.ˇˇ

Vyjma Elen.ˇˇ

„Nikdy jsi mi nevyprávěl vtipy, Jakesi.“

„Pane?“

„Říká se o tobě, že máš velký smysl pro humor, ale nikdy jsi mi vtipy nevyprávěl.“

„To ne, pane.“

„Vadilo by ti, kdyby jsi byl na chvilku upřímný a řekl mi proč? „…

Chvíli bylo ticho, pak Jakes řekl:ˇ „Nemáte rád důvěrnosti, pane.“…

Vandam přikývl. Odkud mohli vědět, jak rád zakloní hlavu a řičí smíchy? Pohlédl na Jakese:ˇ „Velmi taktně řečeno, Jakesi. Nemluvme už o tom.“…

Ta záležitost s Wolffem mě zmáhá. Zajímalo by mě, zda jsem skutečně někdy byl na něco dobrý ve své práci, a pak by mě zajímalo, zda jsem vůbec na něco dobrý. A ten obličej mě bolí.ˇˇ

Přejeli most na ostrov. Obloha se změnila z mírně šedé na perlovou. Jakes se ozval:ˇ

„Rád bych řekl, pane, že, když prominete, jste široko daleko nejlepší nadřízený důstojník, kterého jsem kdy měl.“

„Ach.“ Vandam byl docela vyveden z konceptu. „Dobrý Bože. Dobrá, děkuji, Jakesi. Děkuji.“

„Není zač, pane. Jsme na místě.“…

Zastavili před malým, roztomilým jednopatrovým domem s dobře zavlažovanou zahrádkou. Vandam hádal, že šéfovi detektivů se díky úplatkům nevede špatně, ale ne zase moc dobře. Patrně je obezřetný:ˇ to je dobré znamení.ˇˇ

Prošli pěšinou a zabouchali na dveře. Po pár minutách se v okně objevila hlava a promluvila arabsky.ˇˇ

Jakes nasadil hlas pobočníka majora. „Vojenská Zpravodajská služba – otevřte ty zatracené dveře.“…

O minutu později otevřel malý, sympatický Arab, který si ještě utahoval pásek na kalhotách. Řekl anglicky:ˇ „Co se děje? „…

Vandam se ujal slova. „Neodkladná záležitost. Smíme dovnitř, prosím?“

„Ovšem.“ Detektiv se postavil stranou a oni vstoupili. Vedl je do malého obývacího pokoje. „Co se stalo? „ Vypadal vystrašeně a Vandam si pomyslel:ˇ Kdo by nevypadal? Bušení na dveře uprostřed noci…

Pravil:ˇ „Není to nic, proč by se mělo propadat panice, ale potřebujeme zajistit sledování a potřebujeme to od této chvíle.“

„Ovšem. Posaďte se, prosím.“ Detektiv si vzal notýsek a tužku. „Kdo je ten objekt?“

„Sonja el-Aram.“

„Ta tanečnice?“

„Ano. Chtěl bych nechat sledovat její dům čtyřiadvacet hodin denně. Je to hausbót Jihan ve čtvrti Zamalek.“…

Když si detektiv zapisoval údaje, Vandam si přál, aby nemusel používat služeb egyptské policie. Neměl však na výběr:ˇ bylo nemožné použít na sledování v arabské zemi nápadné, bílé, anglicky mluvící lidi.ˇˇ

Detektiv se zeptal:ˇ „A jaká je podstata zločinu? „…

Zrovna tobě to řeknu, myslel si Vandam. Nahlas řekl:ˇ „Domníváme se, že je společnicí někoho, kdo v Káhiře rozšiřuje padělané libry.“

„Chcete tedy vědět, kdo přichází a odchází, zda něco nesou, zda se na lodi konají schůzky…“

„Ano. A je zde také zvláštní muž, o kterého máme zájem. Je to Alex Wolff, muž podezřelý z vraždy v Asijútu; jeho popis již máte.“

„Ovšem. Denní hlášení?“

„Ano, s výjimkou toho, kdy bude viděn Wolff, pak okamžitě. Můžete se spojit s kapitánem Jakesem nebo se mnou během dne na generálním štábu. Dej mu naše telefonní čísla, Jakesi.“

„Ty hausbóty znám,“ řekl detektiv. „Cesta podél nábřeží je oblíbená večerní procházka, obzvláště pro milence, myslím.“…

Jakes podotkl:ˇ „To je pravda.“…

Vandam na Jakese mrkl.ˇˇ

Detektiv pokračoval:ˇ „Je to vhodné místo například na to, aby se tam posadil žebrák. Nikdo si nikdy žebráka nevšímá. V noci… nu, jsou tam keře. Také oblíbené milenci.“…

Vandam se zeptal:ˇ

„Je to pravda, Jakesi?“

„To nemůžu vědět, pane.“ Uvědomil si, že je popichován, a usmál se. Podal detektivovi kousek papíru s telefonními čísly.ˇˇ

Do místnosti vešel malý chlapec v pyžamu a protíral si oči. Bylo mu pět nebo šest let. Rozhlédl se ospale po místnosti, pak přišel k detektivovi.ˇˇ

„Můj syn,“ řekl pyšně detektiv.ˇˇ

„Myslím, že už můžeme jít,“ řekl Vandam. „Pokud chcete, vezmeme vás do města.“

„Ne, děkuji vám, mám auto a rád bych si oblékl bundu, vázanku a učesal se.“

„Dobře, ale udělejte to rychle.“ Vandam se postavil. Náhle se mu zatmělo před očima. Bylo to, jako kdyby se mu nechtěně zavírala víčka, přesto věděl, že má oči otevřené. Cítil, jak ztrácí rovnováhu. Pak byl u něj Jakes a přidržel ho za ruku.ˇˇ

„Už je to v pořádku, pane? „…

Pomalu se mu vrátil zrak. „Už je to v pořádku.“

„Máte ošklivé zranění,“ řekl detektiv soucitně.ˇˇ

Šli ke dveřím. „Pánové, buďte ujištěni, že toto sledování zařídím osobně. Na palubu hausbótu neprojde myš, aniž byste o tom nevěděli.“ Stále držel malého chlapce a nyní si ho přehodil na levý bok a podal jim pravou ruku.ˇˇ

„Nashledanou,“ loučil se Vandam. Potřásli si rukama. „Mimochodem, já jsem major Vandam.“…

Detektiv se mírně uklonil:ˇ „ Vrchní inspektor Kemel, k vašim službám, pánové.……“

Sonja se zamyslela. Když se k ránu vracela, napůl očekávala, že na ni Wolff bude na hausbótu čekat, ale nalezla místo studené a prázdné. Nevěděla přesně, co si o tom má myslet. Potom, co ji zatkli, pocítila vůči němu nejdříve nenávist, že utekl a nechal ji napospas těm britským netvorům. Jelikož byla sama, jen slabá žena, a navíc největší spolupachatelka Wolffovy špionáže, děsila se toho, co jí udělají. Domnívala se, že Wolff měl zůstat, aby se o ni postaral. Pak si uvědomila, že by to nebylo moudré. Tím, že ji nechal na holičkách, od ní odvrátil podezření. Nebylo lehké se s tím vyrovnat, ale bylo to tak nejlepší. Jak tak seděla o samotě v prázdné cele na vrchním velitelství, přenesla svůj hněv z Wolffa na Brity.ˇˇ

Postavila se jim na odpor, takže nakonec ustoupili.ˇˇ

V té době si nebyla jistá, zda muž, který ji vyslýchá, je major Vandam, ale později, když ji propouštěli, uklouzlo jednomu z úředníků jeho jméno. To potvrzení ji potěšilo. Znovu se zasmála, když si vzpomněla na legrační obvaz na Vandamově tváři. Wolff ho určitě pořezal nožem. Měl ho zabít! Stejně to ale byla noc! Šeredná noc!

Přemýšlela, kde teď asi Wolff je. Určitě se ukryl někde ve městě a objeví se, až si bude jist, že vzduch je čistý. S tím se nedalo nic dělat. Přesto chtěla, aby byl u ní. Podělila by se s ním o své vítězství.ˇˇ

Převlékla se do noční košile. Věděla, že by měla jít spát, ale necítila se ospalá. Možná by jí pomohla jedna sklenička. Našla láhev skotské whisky, trochu si nalila a dolila sodovkou. Právě když ji chtěla ochutnat, zaslechla na lodní lávce kroky. Bez přemýšlení zavolala:ˇ „Achmede?…“ Teprve pak si uvědomila, že to nejsou jeho kroky – na něho byly příliš lehké a rychlé. Zůstala stát dole u žebříku v noční košili se sklenkou v ruce. Poklop se nadzvedl a dovnitř nahlédla tvář nějakého Araba.ˇˇ

„Sonjo?“

„Ano –“

„Myslím, že jste čekala někoho jiného.“ Muž sestoupil dolů. Sonja ho pozorovala a přemýšlela, co má dělat. Seskočil ze žebříku a postavil se před ni. Byl to malý muž s hezkým obličejem a rychlými uhlazenými pohyby. Měl na sobě evropské šaty:ˇ tmavé kalhoty, naleštěné černé boty a bílou košili s krátkým rukávem. „Jsem detektiv superintendent Kemel a je pro mě potěšením, že se s vámi setkávám.“ Napřáhl ruku.ˇˇ

Sonja se odvrátila, přešla pokoj a posadila se. Už se domnívala, že trable s policií skončily a zatím se do toho začínají plést i Egypťani. Nakonec se vše pravděpodobně vyřeší nějakým úplatkem, utěšovala se. Usrkla whisky s pohledem upřeným na Kemela. Zeptala se:ˇ „Co tu chcete? „…

Kemel si bez vyzvání sedl. „Zajímá mě váš přítel Alex Wolff.“

„To není můj přítel.“…

Kemel si ji prohlížel. „Britové mi o, panu Wolffovi řekli dvě věci. Zaprvé, že v Asijútu zabil nožem jejich vojáka a zadruhé, že se pokusil platit falešnými anglickými bankovkami v jedné káhirské restauraci. Už tahle historka je ohromně zajímavá. Co dělal v Asijútu? Proč zabil toho vojáka? a kde vzal padělané peníze?“

„Já o tom muži nic nevím,“ namítla Sonja a doufala, že se právě teď Wolff neobjeví.ˇˇ

„Ale já ano,“ opáčil Kemel. „Já mám ještě navíc informace, které Britové možná mají, možná taky nemají. Vím, kdo je Alex Wolff. Jeho nevlastní otec pracoval zde v Káhiře jako právník a jeho matka byla Němka. Vím také, že Wolff je nacionalista. Vím, že býval vaším milencem. A vím, že vy jste rovněž nacionalistka.“…

Sonja ztuhla. Seděla bez hnutí s nedopitou skleničkou v ruce a pozorovala toho neskutečně chytrého detektiva, jak proti ní hromadí obvinění. Neřekla nic.ˇˇ

Kemel pokračoval:ˇ „Odkud vzal padělané peníze? Určitě nejsou z Egypta. Nevěřím, že se v Egyptě najde člověk, který by je dokázal vytisknout. A i kdyby tady takový byl, jsem si jist, že by padělal egyptskou měnu. To znamená, že peníze pocházejí z Evropy. A dál. Wolff, známý i pod jménem Achmed Rahmha, zmizel v tichosti před několika lety. Kam šel? Do Evropy? A vrátil se zpátky – přes Asijút. Proč? Chtěl snad proklouznout do země nepozorovaně? Možná se dal do kupy s anglickým padělatelským gangem a teď se vrátil se svým podílem na zisku. O tom však pochybuji, protože to není žádný chudák ani zločinec. Čili je to záhada.“…

On ví všechno, pomyslela si s hrůzou Sonja. Panebože, on to ví.ˇˇ

„A teď mě Britové požádali, abych nechal hlídat tento hausbót a řekl jim o každém člověku, který se tu objeví. Doufají, že sem Wolff přijde, oni ho zatknou a dozvědí se odpovědi na všechny otázky. Pokud ovšem tu hádanku dříve nerozluštím já.“…

Hlídají hausbót! Nebude se nikdy moci vrátit. Ale – ale proč mi to všechno vlastně Kemel povídá?

„Klíč k celé záhadě leží zřejmě ve Wolfově národnosti:ˇ je jak Němec, tak Egypťan.“ Kemel vstal, přešel k Sonji, posadil se vedle ní a podíval se jí do tváře. „Myslím si, že bojuje v téhle válce za Německo a za Egypt. Dále si myslím, že padělané peníze pocházejí z Německa. Z toho vyplývá, že Wolff je špión.“…

Nevíte ovšem, kde ho najít, pomyslela si Sonja. Proto jste tady. Kemel se na ni upřeně díval. Odvrátila se, měla strach, že z její tváře může vyčíst, na co myslí.ˇˇ

Kemel řekl:ˇ „Jestli je špión, dokážu ho chytit. Nebo také zachránit.“…

Sonja trhla hlavou, aby se na něho podívala. „Co tím chcete říci?“

„Chci se s ním sejít. Potají.“

„Ale proč? „…

Kemel se usmál svým lišáckým, vševědoucím úsměvem. „Sonjo, nejste jediná, kdo chce Egypt osvobodit. Je nás hodně. Chceme vidět Brity poražené a je nám jedno, kdo to udělá. Chceme spolupracovat s Němci, navázat s nimi spojení a mluvit s Rommelem.“

„A myslíte si, že v tom by mohl Achmed po moci?“

„Jestli je špión, musí mít určitý způsob, jak Němcům předávat zprávy.“…

Sonja byla zmatena. Ze žalobce se Kemel stal spoluspiklencem – pokud ovšem nešije boudu. Váhala, zda mu má věřit či ne. Neměla dost času, aby si to pořádně rozmyslela. Nevěděla, co říci, a tak raději mlčela.ˇˇ

Kemel lehce navázal. „Můžete mi smluvit schůzku? „…

Nemůže se přece rozhodnout o tak důležité záležitosti ve zlomku sekundy. „To nemohu,“ odpověděla.ˇˇ

„Nezapomeňte na to, že hausbót je hlídán,“ upozornil ji Kemel. „Hlášení o sledování přijdou nejdřív na stůl ke mně a já je předám majorovi Vandamovi. Jestli existuje naděje, sebemenší naděje, že byste byla schopna schůzku domluvit, já bych na oplátku mohl zařídit, aby hlášení pro Vandama byla pečlivě zrevidována tak, aby neobsahovala nic… závadného.“…

Sonja na sledování úplně zapomněla. Až se vrátí Wolff – a dříve nebo později se objeví – hlídači to oznámí a Vandam se vše dozví, pokud tomu Kemel nezabrání. To úplně měnilo situaci. Nemá na vybranou. „Zařídím vám schůzku,“ slíbila.ˇˇ

„Prima.“ Vstal. „Zavolejte na policejní stanici a nechte vzkaz, že se mnou chce mluvit Sirham. Až vzkaz dostanu, spojím se s vámi, abyste domluvila den a místo srazu.“

„Fajn.“…

Vydal se k žebříku a náhle se vrátil. „Málem bych zapomněl.“ Vytáhl z kapsy kalhot peněženku, z níž vylovil malou fotografii. Podal ji Sonje. Byla to její fotka. „Mohla byste mi ji podepsat pro mou ženu? Je vaší velkou obdivovatelkou.“ Podal jí pero. „Jmenuje se Ester.“…

Sonja začala psát:ˇ ‚Ester s přáním všeho nejlepšího. Sonja.‘ Vrátila mu fotografii. A pomyslela si, že to snad ani není pravda.ˇˇ

„Díky mockrát. Bude štěstím bez sebe.“…

To je prostě k nevíře.ˇˇ

„Zavolám vám tak brzy, jak jen to půjde,“ řekla Sonja.ˇˇ

„Děkuji.“ Podal jí ruku. Tentokrát ji stiskla. Stále ještě nebyla úplně přesvědčena o Kemelově upřímnosti:ˇ ale jestli v tom byla past, nedokázala ji prokouknout.ˇˇ

Cítila se strašně unavená. Dopila ze skleničky zbývající whisky a pak prošla závěsem do ložnice. Měla na sobě stále jen noční košili a bylo jí dost zima. Vlezla do postele a přikryla se peřinou. Vtom uslyšela tiché zaklepání. Srdce jí na okamžik přestalo bít. Bleskově se otočila k okénku na vzdálenější straně člunu, na straně, obrácené k řece. Za sklem spatřila nějakou hlavu.ˇˇ

Zaječela.ˇˇ

Tvář zmizela.ˇˇ

Uvědomila si, že to byl Wolff.ˇˇ

Vyběhla po žebříku na palubu. Podívala se přes zábradlí a spatřila ho dole ve vodě. Zdálo se, že je nahý. Vyškrábal se po boku malého člunu, okénka používal jako opěry. Chytila ho rukama za ramena a vytáhla na palubu. Zůstal chvíli klečet na všech čtyřech a rozhlížel se nahoru a dolů po břehu řeky jako vyplašená vodní krysa. Pak se spustil do podpalubí. Šla za ním.ˇˇ

Stál na koberci, promočený až na kost, a třásl se. Byl skutečně nahatý. „Co se stalo? „ zeptala se.ˇˇ

„Připrav mi koupel,“ požádal.ˇˇ

Prošla ložnicí do koupelny, kde stála malá vana s elektrickým ohřívačem vody. Pustila naplno kohoutky a přisypala do vody hrst vonných solí. Wolff se usadil a nechal vodu přitékat.ˇˇ

„Co se stalo? „ opakovala Sonja.ˇˇ

Podařilo se mu překonat třesavku. „Nechtěl jsem riskovat a přijít sem po přístavní stezce, tak jsem si na protějším břehu svlékl šaty a přeplaval jsem. Nakoukl jsem dovnitř a uviděl tu s tebou toho chlapa –předpokládám, že to byl další policajt.“

„To byl.“

„Takže jsem musel ve vodě čekat tak dlouho, dokud neodejde.“…

Zasmála se. „Ty můj chudáčku.“

„Na tom není nic k smíchu. Bože, mně je ale zima. Ten zkurvený Abwehr mi podstrčil falešný prachy. Až budu příště v Německu, tak si to někdo šeredně odskáče.“

„Proč to udě lali?“

„Nevím, jestli je to neschopnost nebo neloajálnost. Canaris byl vůči Hitlerovi vždycky indiferentní. Zastav vodu, prosím tě.“ Začal si z nohou smývat bahno z řeky.ˇˇ

„Budeš muset použít svoje vlastní peníze,“ řekla Sonja.ˇˇ

„K těm se nedostanu. Můžeš na to dát krk, že banka dostala pokyn zavolat policii okamžitě, jak uvidí můj obličej. Sem tam bych mohl zaplatit nějaký účet šekem, ale i to by jim pomohlo dostat se mi na stopu. Snad bych mohl prodat nějaké obligace nebo akcie, dokonce i vilu, ale i v těchto případech by peníze musely projít bankou…“…

Takže budeš muset použít moje peníze, pomyslela si Sonja. A určitě se nebudeš ptát, zda se mi to líbí; prostě si je vezmeš. Přestala na to myslet, vrátí se k tomu později. „Detektiv nechává hlídat hausbót –na Vandamův rozkaz.“…

Wolff se zamračil. „Takže to byl Vandam.“

„Pořezal jsi ho?“

„Ano, ale nevěděl jsem přesně, kde. Byla tma.“

„Na tváři. Měl na ní obrovský obvaz.“…

Wolff se nahlas rozchechtal. „Škoda, že jsem ho neviděl.“ Uklidnil se a zeptal se:ˇ „Vyslýchal tě?“

„Ano.“

„Cos mu řekla?“

„Že tě sotva znám.“

„Prima děvče.“ Podíval se na ni s obdivem, ze kterého vycítila, že je potěšen a taky trochu překvapen, že si dokázala zachovat chladnou hlavu. „Uvěřil ti? „ pokračoval.ˇˇ

„Asi ne, když nařídil to sledování.“…

Wolff se zamračil. „To bude prekérní. Nemůžu plavat přes řeku pokaždé, když se budu vracet domů a…“

„Neboj se,“ přerušila ho Sonja. „To jsem vyřešila.“

„Tys to vyřešila? „…

Sonja věděla, že to není tak úplně pravda, ale znělo to krásně. „Ten detektiv je jedním z nás.“

„Nacionalista?“

„Chce použít tvoje rádio.“

„Jak ví, že mám rádio? „ Ve Wolffově hlase zazněl výhružný tón.ˇˇ

„Neví to,“ odpověděla Sonja klidně. „Z toho, co mu řekli Britové, si vydedukoval, že jsi špión,– a domyslel si, že špión bude mít nějaké spojení s Němci. Nacionalisté chtějí poslat, vzkaz Rommelovi.“…

Wolff zavrtěl odmítavě hlavou. „Do toho bych se nerad zapletl.“…

Nedovolí mu couvnout z dohody, kterou uzavřela. „Budeš se muset zaplést,“ vyštěkla ostře.ˇˇ

„Asi máš pravdu,“ souhlasil unaveně.ˇˇ

Pocítila zvláštní pocit moci. Zdálo se, že přebírá iniciativu. To jí zlepšilo náladu.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Kruh se uzavírá. Nechci už zažít takové překvapení, jako minulou noc. Moc rád bych tenhle člun opustil, ale nevím, kam bych šel. Abdullah ví, že mé peníze nejsou k ničemu, a proto by mě rád předal Britům. K čertu.“

„Tady budeš v bezpečí a můžeš toho detektiva vodit za nos.“

„Nemám na vybranou.“…

Seděla na okraji vany a dívala se na jeho nahé tělo. Zdál se… ne zcela poražený, ale jakoby zahnaný do kouta. Z jeho tváře vyzařovalo napětí a v hlase mu zazněl slabý nádech paniky. Hádala, že poprvé uvažuje, zda se mu podaří vydržet, dokud nepřijde Rommel. A taky poprvé na ní byl závislý. Potřeboval její peníze, potřeboval její byt. Minulou noc závisel na jejím mlčení při výslechu a – jak teď věřil – zachránil se díky její dohodě s nacionalistickým detektivem. Pomalu se dostával do její moci. To pomyšlení ji fascinovalo. Začala být lehce nadržená.ˇˇ

„Nevím, zda mám jít dnes večer na rande s tou dívkou, Elen,“ řekl Wolff.ˇˇ

„Proč ne? Ta nemá s Brity nic společného. Sbalils‘ ji přece v obchodě!“

„Snad. Mám ale takový pocit, že by bylo bezpečnější se stáhnout. Nevím.“

„Ne,“ řekla Sonja pevně. „Já ji chci.“…

Podíval se na ni přivřenýma očima.ˇˇ

Přemítala, zda uvažuje o tomto aspektu nebo zda přemýšlí o její nově nabyté silné vůli. „Tak dobře,“ souhlasil pomalu. „Budu se ale muset nějak pojistit.“…

Ustoupil. Postavila svou vůli proti jeho a vyhrála. To ji silně vzrušilo. Zatřásla se.ˇˇ

„Je mi pořád zima,“ stěžoval si Wolff. „Napusť mi ještě trochu horké vody.“

„Ne.“ Aniž by si sundala noční košili, vlezla Sonja do vany. Klekla si nad něj s obličejem proti němu a koleny přimáčknutými ke stěnám úzké vany. Vyhrnula si mokrý cíp noční košile až do pasu a poručila:ˇ „Udělej mě ústy.“…

Poslechl.ˇˇ

Vandam byl ve výborné náladě. Seděl s Jakesem v restauraci Oasis a usrkával studené martini. Prospal celý den. Po probuzení se cítil jako zmlácený, ale připravený k dalšímu boji. Šel do nemocnice, kde mu doktorka Abuthnotová vynadala, že je blázen, když vstal z postele a běhá venku, ale šťastný blázen, protože rána se výborně hojí. Vyměnila mu náplast za menší, úhlednější, která nemusela být zajištěna metry obvazu omotaného kolem hlavy. Teď bylo čtvrt na osm a za pár minut chytí Alexe Wolffa.ˇˇ

Vandam s Jakesem seděli v zadní části restaurace na místě, odkud mohli pozorovat celý sál. Stůl nejblíže k východu byl obsazen dvěma mohutnými seržanty, pojídajícími na náklady zpravodajské služby pečené kuře. Venku v neoznačeném autě, zaparkovaném přes ulici, čekali dva vojenští policisté v civilu s pistolemi schovanými v kapsách saka. Past byla nastražena:ˇ jediné, co chybělo, byla návnada. Elen musí přijít každou chvíli.ˇˇ

Billy byl ráno při snídani obvazem šokován. Vandam nejdříve chlapce zapřísáhl, že vše uchová v tajnosti, a pak mu řekl pravdu. „Dostal jsem se do rvačky s německým špiónem. Měl nůž. Utekl mi, ale myslím, že ho dnes večer dopadnu.“ Bylo to sice porušení bezpečnostních opatření, ale čert je vem. Chlapec přece musí vědět, proč byl jeho otec zraněn. Po vyslechnutí příběhu se už Billy nebál, ale byl vzrušený. Gaafar byl vystrašený k smrti, pohyboval se potichounku a mluvil šeptem, jako kdyby v rodině došlo k úmrtí.ˇˇ

Vandam zjistil, že jejich náhodné sblížení minulou noc nezanechalo na Jakesovi viditelné stopy. Znovu se vrátil jejich formální vztah, kdy Jakes přijímal rozkazy, říkal mu „pane“ a nevnucoval svůj názor, aniž byl tázán. Takhle je to asi nejlepší, pomyslel si Vandam. Za daného stavu tvoří perfektní tým, tak proč to měnit.ˇˇ

Podíval se na náramkové hodinky. Bylo půl osmé. Zapálil si další cigaretu. Teď už každou chvíli musí Alex Wolff projít dveřmi. Vandam si byl jist, že Wolffa pozná:ˇ vysokého Evropana s hnědými vlasy, orlím nosem a hnědýma očima, silného muže v dobré fyzické kondici. Nepokusí se však zasáhnout, dokud nepřijde Elen. Pak Vandam s Jakesem zakročí. Kdyby Wolff unikl, zablokují ti dva seržanti dveře a ve velice málo pravděpodobném případě, že by se dostal i přes ně, po něm začnou střílet vojenští policisté, hlídkující venku.ˇˇ

Sedm třicet jedna. Vandam se těšil na to, jak bude Wolffa vyslýchat. Jaká bitva vůlí to bude. Ale Vandam by ji měl vyhrát, má všechny výhody. Měl by zjistit Wolffova slabá místa, a pak ho zmáčknout, než se ve vězení vzpamatuje.ˇˇ

Sedm třicet pět. Wolff má zpoždění. Bylo samozřejmě možné, že nepřijde vůbec. Pánbůh chraň. Vandam se otřásl, když si vzpomněl, jak povýšeně řekl Boggemu:ˇ „Očekávám, že ho dnes večer zatknu.“ Vandamovo oddělení se v této chvíli nacházelo ve velice špatném světle a pouze okamžité zatčení Wolffa jim mohlo pomoci získat zpět ztracenou reputaci. Ale co když se Wolff, vystrašený po minulé noci, rozhodne na nějakou dobu ukrýt, ať už se nachází kdekoli? Vandam nějak cítil, že skrývání není Wolffův styl. Doufal, že ne.ˇˇ

V sedm čtyřicet se dveře restaurace otevřely a vstoupila Elen. Vandam zaslechl, jak si Jakes potichu hvízdl. Vypadala opravdu úchvatně. Na sobě měla hedvábné šaty smetanové barvy; jednoduchý vzor na první pohled přitahoval zrak k její štíhlé postavě. Barva a střih zdůrazňovaly krásně opálenou kůži. Vandam náhle prudce zatoužil ji obejmout.ˇˇ

Rozhlédla se po místnosti. Zjevně hledala Wolffa, ale nenašla ho. Očima se setkala s Vandamem a bez jediného zaváhání přehlédla restauraci. Objevil se vrchní číšník, se kterým krátce promluvila. Usadil ji ke stolku pro dva nedaleko dveří.ˇˇ

Vandam zachytil pohled jednoho ze seržantů a hlavou mu ukázal směrem k Elen. Seržant nenápadně přikývl, že rozumí, a podíval se na hodinky.ˇˇ

Kde je Wolff?

Vandam si zapálil cigaretu. Začal si dělat starosti. Předpokládal, že Wolff jako gentleman přijde o chvilku dříve a Elen naopak o trochu později. Podle tohoto scénáře mělo k zatčení dojít v okamžiku, kdy se Elen posadí. Něco se zhatilo, něco se zatraceně zhatilo.ˇˇ

Číšník přinesl Elen pití. Bylo sedm hodin čtyřicet pět minut. Pohlédla směrem k Vandamovi a maličko, elegantně pokrčila útlými rameny.ˇˇ

Dveře restaurace se otevřely. Vandam zůstal s cigaretou na půl cesty od úst a pak se zase, zklamán, uvolnil. Byl to jen nějaký malý chlapec. Chlapec podal číšníkovi kousek papíru, a pak zase odešel.ˇˇ

Vandam se rozhodl, že si dá ještě jednu skleničku.ˇˇ

Viděl, že číšník jde k Eleninu stolku a podává jí kousek papíru.ˇˇ

Vandam se zamračil. Co to má znamenat? Je to Wolffova omluva, že na rande nemůže přijít? V Elenině tváři se objevil výraz lehkého zmatku. Podívala se na Vandama a znovu lehce pokrčila rameny.ˇˇ

Vandam uvažoval, zda by k ní neměl jít a zeptat se, co se děje. To by však mohlo celou léčku prozradit. Co kdyby Wolff vešel zrovna ve chvíli, kdy by Elen mluvila s Vandamem. Mohl by se rovnou ve dveřích otočit a dát se na útěk. Musel by se dostat jen přes vojenské policisty, přes dva lidi místo šesti!

Vandam zamumlal směrem k Jakesovi:ˇ

„Čekejte!“…

Elen zvedla elegantní kabelku ze židle vedle sebe a vstala. Podívala se znovu na Vandama a pak se otočila. Vandam usoudil, že jde na dámskou toaletu. Místo toho zamířila ke dveřím a vyšla ven.ˇˇ

Vandam s Jakesem vstali současně jako na povel. Jeden ze seržantů napůl vstal a podíval se na Vandama, který mu mávnutím ruky naznačil, aby si zase sedl, že nemá význam Elen zatýkat. Vandam s Jakesem spěchali přes celou restauraci k východu.ˇˇ

Když procházeli kolem obou seržantů, Vandam poručil:ˇ „Pojďte za mnou!“…

Vyšli dveřmi na ulici. Vandam se rozhlédl kolem. Nedaleko seděl jakýsi žebrák, opřený o zeď a nastavoval popraskaný talířek, na němž leželo pár piastrů. Po chodníku se potáceli tři opilí vojáci v uniformě, objímali se kolem ramen a prozpěvovali vulgární písničky. Před vchodem do restaurace se sešla skupinka Egypťanů, kteří si zrovna horlivě potřásali rukama. Pouliční prodavač Vandamovi nabízel ke koupi levné žiletky a břitvy. O několik metrů dál Elen nastupovala do taxíku.ˇˇ

Vandam se prudce rozběhl.ˇˇ

Dveře taxíku bouchly a auto se začalo rozjíždět.ˇˇ

Přes ulici se ozval řev motoru auta vojenských policistů, vozidlo vyrazilo kupředu a srazilo se s projíždějícím autobusem.ˇˇ

Vandam dostihl taxík a vyskočil na stupačku. Jak však auto nečekaně zahnulo, Vandamovo sevření povolilo a noha mu sklouzla na silnici, takže upadl.ˇˇ

Pomalu vstal. Tvář mu hořela bolestí:ˇ rána znovu začala krvácet a pod náplastí cítil lepkavé teplo. Na druhé straně se vojenští policisté hádali s řidičem autobusu.ˇˇ

Taxík zmizel.……

Elen byla vyděšená. Celé se to pokazilo. Wolff měl být zatčen v restauraci a místo toho s ní teď seděl v taxíku a usmíval se brutálním úsměvem. Seděla bez hnutí a v hlavě měla jako vymeteno.ˇˇ

„Kdo to byl? „ zeptal se Wolff, stále s úsměvem.ˇˇ

Elen nedokázala chladnokrevně uvažovat. Podívala se na Wolffa, znovu se odvrátila a řekla:ˇ „Prosím?“

„Ten muž, co za námi běžel. Vyskočil na stupačku. Neviděl jsem moc dobře, ale myslím, že to byl Evropan. Kdo to byl? „…

Elen přemohla strach. Je to William Vandam a měl vás zatknout. Musí si něco vymyslet; proč by ji měl někdo sledovat z restaurace a snažit se dostat do jejího taxíku? „Byl to… já ho neznám. Seděl v restauraci.“ Hlavou jí náhle bleskl nápad. „Obtěžoval mě, protože jsem tam byla sama. To je vaše vina:ˇ přišel jste pozdě.“

„Strašně mě to mrzí,“ omlouval se spěšně Wolff.ˇˇ

Potom, co tak rychle spolkl její báchorku, se Elen vrátilo sebevědomí. „A proč sedíme v taxíku? „ zeptala se. „Co má tohle znamenat? Proč mě nevezmete na večeři? „ Uslyšela ve vlastním hlase plačtivý tón a nenáviděla se za to.ˇˇ

„Dostal jsem báječný nápad.“ Znovu se usmál a Elen se musela přemoci, aby se nezachvěla. „Uděláme si piknik. V kufru mám košík s jídlem.“…

Nevěděla, zda mu má věřit. Proč provedl ten trik v restauraci a proč poslal dovnitř chlapce se vzkazem:ˇ „Přijďte ven – A. W.“, jestliže netušil past? A co udělá teď? Zavleče ji do pouště a probodne? Pocítila náhle touhu vyskočit z rychle jedoucího auta. Zavřela oči a přinutila se chladně uvažovat. Jestliže tušil léčku, proč vůbec přišel? Ne, bude to asi mnohem složitější. Zdálo se, že uvěřil její povídačce o muži na stupačce – ale nemohla si být jistá, co se skrývá za jeho úsměvem.ˇˇ

„Kam jedeme? „ zeptala se.ˇˇ

„Pár kilometrů za město, na jedno místečko na břehu řeky, odkud můžeme pozorovat západ slunce. Bude to nádherný večer, uvidíte.“

„Já tam jet nechci.“

„Stalo se něco?“

„Stěží vás znám.“

„Nebuďte jako malá. Řidič bude po celou dobu s námi a pak – já jsem gentleman.“

„Chtěla bych si vystoupit.“

„Nevystupujte, prosím.“ Lehce se dotkl jejího ramene. „Přinesl jsem uzeného lososa, studené pečené kuře a láhev šampaňského. Restaurace mě už strašně nudí.“…

Elen uvažovala. Mohla vystoupit a byla by v ‚bezpečí – už by ho nikdy nespatřila. A to bylo přesně, co si přála:ˇ aby se toho muže navždy zbavila. Jsem však Vandamova jediná naděje, pomyslela si. Co mi k sakra záleží na Vandamovi? Byla bych šťastná, kdybych ho už nikdy neviděla a vrátila se ke starému klidnému životu.ˇˇ

Starý klidný život.ˇˇ

Záleží mi na Vandamovi, uvědomila si:ˇ přinejmenším natolik, aby mi vadilo pomyšlení, že jsem ho nechala na holičkách. Musí zůstat s Wolffem, zpracovat ho, přinutit k další schůzce a pokusit se zjistit, kde bydlí.ˇˇ

„Pojeďme k vám,“ navrhla bez rozmyslu.ˇˇ

Povytáhl obočí. „Tomu tedy říkám rychlá změna názoru.“…

Uvědomila si, že udělala chybu. „Jsem celá zmatená,“ vysvětlovala rychle. „Přichystal jste mi pěkné překvapení. Proč jste se mě nejdřív nezeptal, zda s tím souhlasím?“

„Mě samotného to napadlo teprve před hodinou. Neuvědomil jsem si, že bych vás mohl vystrašit.“…

Elen pochopila, že splňuje, aniž to měla v úmyslu, představu bláznivé holky. Rozhodla se, že to nebude přehánět. „No tak dobře,“ souhlasila nakonec. Oddechla si.ˇˇ

Wolff si ji prohlížel. „Nejste už tak bezbranná, jak se zdáte, že?“

„To já nevím.“

„Vzpomínám si, co jste řekla Aristopoulosovi ten den, co jsem vás poprvé uviděl v obchodě.“…

Elen si to pamatovala:ˇ vyhrožovala Mikisovi, že mu ho uřízne, jestliže se jí ještě jednou dotkne. „Měla jsem hrozný vztek,“ vysvětlovala. Měla by se začervenat, ale nedokázala to.ˇˇ

Wolff se zachechtal. „Taky to tak znělo. Zapamatujte si, prosím, že já nejsem Aristopoulos.“…

Maličko se na něho usmála.ˇˇ

„O. K.“

Obrátil pozornost k řidiči. Vyjeli ven z města a Wolff začal diktovat směr. Elen dumala, kde sehnal takového taxíka:ˇ na egyptské poměry byl skutečně luxusní. Byl to americký bourák s velkými měkkými sedadly a spoustou místa a zdálo se, že je teprve pár let starý.ˇˇ

Projeli řadou vesnic, pak zabočili na nedokončenou silnici. Auto šplhalo klikatou stezkou nahoru do kopečka, až se vynořilo na malé náhorní plošině na vrcholu útesu. Přímo pod nimi tekla řeka a na jejím protějším břehu Elen uviděla úhlednou směsici obdělávaných polí, rozprostírajících se do dálky, dokud nenarazila na zřetelnou světlehnědou čáru okraje pouště.ˇˇ

„Není to nádherné místo? „ zeptal se Wolff.ˇˇ

Elen mu musela dát za pravdu. Hejno rorýsů, vzlétajících z druhého břehu řeky, přeneslo její pohled vzhůru, kde viděla, že večerní mraky nabírají růžový odstín. Od břehu řeky kráčela mladá dívka; nesla na hlavě obrovskou nádobu na vodu. Proti proudu řeky se plavila osamělá felúka, poháněná lehkou brízou.ˇˇ

Řidič vystoupil z auta a poodešel asi padesát metrů stranou. Tam se posadil, obrátil se k nim ostentativně zády, zapálil cigaretu a rozevřel noviny.ˇˇ

Wolff přinesl z kufru košík s jídlem a položil ho mezi ně na podlahu auta. Jak začal rozbalovat jídlo, Elen se zeptala:ˇ

„Jak jste objevil tohle místo?“

„Moje maminka mě sem přivedla, když jsem byl ještě malý chlapec.“ Podal jí skleničku vína. „Po smrti mého otce se matka provdala za Egypťana. Čas od času jí život v muslimské domácnosti připadal nesnesitelný, a tak mě sem vozívala v drožce a vyprávěla mi… o Evropě a o všem možném.“

„Líbilo se vám to? „…

Chvíli se rozmýšlel. „Moje matka dokázala takové věci pokazit. Vždycky každou legraci pokazila. Říkávala:ˇ ‚Jsi úplně stejně sobecký jako tvůj otec.‘ V tom věku jsem měl radši svou arabskou rodinu. Mí nevlastní bratři byli pořádní uličníci a nikdo se je nesnažil hlídat. Kradli jsme pomeranče v sousedních zahradách, házeli kameny po koních, abychom je splašili, propíchávali jsme duše u kol… Vadilo to jen mé matce a všechno, na co se zmohla, bylo varování, že nás můžou potrestat. Stále říkávala:ˇ ‚Alexi, jednoho dne tě chytnou!‘“

A maminka měla pravdu, pomyslela si Elen. Jednoho dne Alexe chytí.ˇˇ

Pomalu se uvolňovala. Pak ji napadlo, zda má Wolff u sebe nůž, který použil v Asijútu, a to ji znovu znervóznilo. Situace byla tak běžná – přitažlivý muž vyvezl mladou dívku na piknik na břeh řeky – že na chvíli zapomněla, že od něho něco chce.ˇˇ

„Kde teď žijete? „ zeptala se.ˇˇ

„Můj dům byl… zrekvírován Brity. Bydlím u přátel.“ Podal jí na porcelánovém talíři plátek uzeného lososa a pak kuchyňským nožem rozpůlil citrón. Elen pozorovala jeho šikovné ruce. Uvažovala, co od ní chce, že se tak snaží udělat jí radost.ˇˇ

Vandam se cítil strašně bídně. Tvář ho bolela a zraněná byla i jeho pýcha. Velké zatčení skončilo parádním fiaskem. Z profesionálního hlediska selhal, nechal se přelstít Alexem Wolffem a Elen poslal do nebezpečné akce.ˇˇ

Seděl doma s tváří čerstvě zavázanou a popíjel gin, aby zmírnil bolest. Wolff mu unikl zatraceně snadno. Vandam si byl jist, že špión o nastražené pasti nevěděl

– jinak by se vůbec neobjevil. Ne, jen učinil bezpečnostní opatření a ta mu vyšla perfektně.ˇˇ

Měli dobrý popis taxíku. Bylo to elegantní auto, téměř nové, a Jakes si stačil přečíst poznávací značku. Všichni policajti a vojenští policisté po něm pátrali a měli rozkaz ihned, jakmile je spatří, zastavit a zatknout cele osazenstvo. Najdou ho dříve nebo později, ale Vandam byl přesvědčen, že to bude příliš pozdě. Přesto seděl u telefonu.ˇˇ

Co teď asi Elen dělá? Možná sedí v útulné, svíčkami osvětlené restauraci, popíjí víno a směje se Wolffovým vtipům. Vandam si ji promítl ve smetanových šatech, v ruce skleničku, na tváři zvláštní, uličnický úsměv, takový, co vám slibuje vše, nač si vzpomenete. Podíval se na hodinky. Možná, že teď už jsou po večeři. Co asi budou dělat potom? Bylo zvykem jít se podívat na pyramidy za svitu měsíčku:ˇ na černou oblohu, hvězdy, nekonečnou rovnou poušť a přesné trojúhelníkovité stavby faraónských hrobů. Místo bude opuštěné, snad kromě dalšího párku milenců. Možná vylezou o několik stupňů výš; on vždy napřed vyskočí nahoru a pak se skloní, aby ji vyzvedl, ale ona bude brzy vyčerpaná, vlasy lehce rozcuchané a šaty trochu pomačkané a řekne, že tyhle střevíčky nejsou stavěné na horolezectví, takže si sednou na některý z velkých kvádrů, ještě stále prohřátých od slunce, a budou vdechovat příjemný noční vzduch a pozorovat hvězdy. Při cestě zpět k taxíku se ve svých večerních šatech bez rukávů otřese zimou a on by ji měl obejmout okolo ramen, aby ji zahřál. Pokusí se ji v taxíku políbit? Asi ne, na to je příliš starý. Až se o něco pokusí, udělá to nějakým rafinovaným způsobem. Navrhne, aby šli k němu nebo k ní? Vandam nevěděl, v co má doufat. Kdyby šli k němu, Elen by to ráno oznámila a Vandam by byl schopen Wolffa zatknout u něj doma i s rádiem, kódovací knížkou a možná i zprávami, které přijal. Z profesionální stránky věci by to bylo lepší, ale zároveň by to znamenalo, že Elen strávila noc s Wolffem a tato myšlenka Vandama rozrušila víc, než by měla. Na druhé straně, kdyby šli k ní do bytu, kde čekal Jakes s deseti muži a třemi auty, Wolff by byl dopaden dřív, než by měl možnost Vandam vstal a začal se procházet po pokoji. Bezmyšlenkovitě vzal do ruky knížku Rebeka, tu, o které se domníval, že Wolffovi slouží jako základ jeho kódu. Přečetl první řádek:ˇ ‚Dnes v noci se mi opět zdálo, že jsem šla do Manderley.‘ Položil knížku, pak ji znovu otevřel a četl dál. Příběh citlivé morální dívky byl příjemným vytržením od vlastních starostí. Když si uvědomil, že si ta dívka vezme atraktivního staršího vdovce, a že manželství bude zničeno strašidelnou přítomností mužovy první manželky, knihu zavřel a znovu odložil. Jaký je věkový rozdíl mezi ním a Elen? Jak dlouho ho ještě bude pronásledovat Angela? Ta byla taky chladně dokonalá; a Elen byla mladá a impulzivní, potřebovala vysvobodit od života, který vedla. Tyto myšlenky ho rozčilovaly, protože on se přece nechce s Elenou oženit. Zapálil si cigaretu. Proč jen ten čas tak pomalu ubíhá? Proč nezazvoní telefon? Jak to, že si nechal Wolffa proklouznout mezi prsty dvakrát během dvou dní?

Kde je Elen?

Kde jen je Elen?

Už jednou poslal ženu do nebezpečí. Stalo se to při jiném velkém fiasku, kdy Rašíd Alí vyklouzl z Turecka Vandamovi před nosem. Vandam poslal agentku, aby sbalila německého špióna, muže, který si s Rašídem vyměnil šaty, aby mu umožnil útěk. Doufal, že z trosek něco zachrání tím, že o tom muži zjistí úplně všechno. Druhý den však našli ženu v posteli hotelového pokoje mrtvou. Byla to paralela, která mu vyvolávala mrazení v zádech.ˇˇ

Nemělo smysl dále zůstávat doma. Pravděpodobně nedokáže usnout a není nic jiného, co by zde mohl dělat. Půjde a připojí se k Jakesovi a ostatním, navzdory příkazům doktorky Abuthnotové. Oblékl si kabát, nasadil čepici od uniformy, vyšel ven a vytlačil z garáže motocykl.ˇˇ

Elen a Wolff stáli nedaleko okraje útesu a pozorovali vzdálená světla Káhiry i nedalekou probleskující zář rolnických ohňů v setmělých vesnicích. Elen přemýšlela o imaginárním rolníkovi – těžce pracujícím, zničeném chudobou, pověrčivém – jak klade na zem slaměnou matraci, přetahuje si přes sebe drsnou deku a nachází útěchu v náručí své ženy. Elen bídu opustila, doufala, že navždy, ale občas se jí zdálo, že s tím zároveň opustila i něco jiného, něco, bez čeho se nedokáže obejít. V Alexandrii, kde jako dítě žila, tiskli lidé mokré dlaně na červené hliněné zdi, věřili, že tvar ruky zažene zlo. Elen v účinnost otisků dlaní nevěřila; ale navzdory krysám, navzdory nočním výkřikům, když lichvář mlátil své ženy, navzdory protivnému hmyzu, který každého obtěžoval, přes předčasnou smrt mnoha malých dětí věřila, že tam existovalo něco, co zlo opravdu odhánělo. Něco podobného hledala, když si domů vodila muže, když se s nimi šla vyspat, když přijímala jejich dárky, laskání a peníze; ale nikdy to něco nenašla.ˇˇ

Nechtěla v tom už dále pokračovat. Strávila v životě příliš mnoho času tím, že hledala lásku na nesprávných místech. A zvláště to nechtěla dělat s Alexem. Wolffem. Několikrát si už říkala:ˇ ‚Proč to neudělat ještě jednou?‘ To bylo Vandamovo chladnokrevně logické stanovisko. Ale vždycky, když začala uvažovat o milování s Wolffem, stále znovu si ve snu představovala, že svede Williama Vandama. Věděla přesně, jaký by Vandam byl:ˇ díval by se na ni s nevinným údivem a dotýkal se jí s potěšením, potvrzeným doširoka otevřenýma očima. Když na to myslela, cítila se na chvilku jakoby bezmocná proti této touze. A věděla taky, jaký by byl Wolff; zkušený, sobecký, obratný a neotřesitelný.ˇˇ

Aniž by promluvila, odvrátila se od výhledu na řeku a šla zpět k autu. Teď nastala chvíle, kdy by se měl o něco pokusit. Dojedli, vypili láhev šampaňského a termosku kávy, okousali pečené kuře až na kosti a snědli hrozen vína. Teď bude očekávat svou zaslouženou odměnu. Pozorovala ho ze zadního sedadla auta. Zůstal ještě chvíli stát na okraji útesu a pak se vydal k ní. Cestou zavolal na řidiče. Vyzařovala z něho sebevědomá elegance, kterou často mužům dává jejich výška. Byl to atraktivní muž, mnohem hezčí než kterýkoli z milenců, které kdy Elen měla, ale bála se ho. Její strach přitom nevycházel jen z toho, co o něm věděla, z jeho příběhu a tajemství a z jeho nože, ale z intuitivního pochopení jeho povahy. Nějak vytušila, že jeho laskavost není přirozená, ale strojená, a že když je milý, je to proto, že ji chce zneužít. Už měla zneužívání dost. Wolff se usadil vedle ní. „Líbil se vám piknik? „…

Pokusila být se příjemná. „Ano, bylo to moc pěkné. Děkuji vám.“…

Auto se rozjelo. Buď ji pozve k sobě do bytu nebo ji odveze k ní domů a požádá o skleničku na dobrou noc. Bude muset najít přirozený a zároveň povzbudivý způsob, jak ho odmítnout. To jí přišlo směšné:ˇ chová se jako vystrašená panna. ‚Co to proboha dělám, šetřím se pro toho pravého?‘ pomyslela si.ˇˇ

Už mlčí příliš dlouho. Měla by být vtipná, zábavná a udržovat konverzaci. „Slyšel jste, co se děje na frontě? „ zeptala se a okamžitě si uvědomila, že tohle není nejvhodnější téma.ˇˇ

„Němci i nadále vyhrávají,“ odpověděl. „Pochopitelně.“

„Proč pochopitelně? „…

Wolff se na ni blahosklonně usmál. „Elen, svět se dělí na vládce a otroky.“ Mluvil, jako kdyby vysvětloval nejjednodušší poučky prvňáčkovi. „Britové byli vládci už moc dlouho. Změkli a teď se stane vládcem zase někdo jiný.“

„A co Egypťané – to jsou vládci nebo otroci? „ Byla si dobře vědoma, že by měla být zticha, že se pohybuje na tenkém ledě, ale jeho samolibost ji přiváděla k zuřivosti.ˇˇ

„Beduíni – to jsou vládci,“ řekl. „Průměrný Egypťan je však rozený otrok.“…

On to myslí opravdu vážně, pomyslela si Elen a otřásla se.ˇˇ

Dojeli na předměstí Káhiry. Krátce po půlnoci byly okrajové části ztichlé, i když dole v centru bude tou dobou stále ještě rušno.ˇˇ

„Kde bydlíte? „ zeptal se Wolff.ˇˇ

Řekla mu to. Takže u ní v bytě.ˇˇ

„Musíme si to někdy zopakovat,“ řekl Wolff.ˇˇ

„To bych byla moc ráda.“…

Když dojeli na Saria Abbas, poručil šoférovi, aby zastavil. Elen přemýšlela, co se asi bude dít dál. Wolff se k ní obrátil a řekl:ˇ „Děkuji vám za překrásný večer. Doufám, že vás zase brzy uvidím.“ Pak vystoupil z vozu.ˇˇ

Dívala se na něho užasle. Naklonil se do okénka k řidiči, podal mu nějaké peníze a sdělil Eleninu adresu. Řidič přikývl. Wolff zabouchal na střechu auta a řidič se rozjel. Elen se ohlédla a uviděla, že jí Wolff mává. Když auto zahnulo za roh ulice, Wolff se vydal směrem k řece.ˇˇ

Co si z toho mám vybrat, dumala Elen.ˇˇ

Žádné osahávání, žádné pozvání k němu do bytu, ani na skleničku na dobrou noc. A dokonce ani polibek na rozloučenou. Co to sakra hraje za hru? Že není jen tak k maní?

Řešila tuhle hádanku celou dobu, co ji taxík vezl domů. Možná to byl Wolffův způsob, jak zaimponovat ženám. Možná je prostě excentrik. Ať už byl důvod jakýkoli, byla moc ráda. Uvelebila se pohodlně na sedadle a odpočívala. Nemusí se rozhodovat, zda ho odmítne nebo se s ním vyspí. Díky Bohu.ˇˇ

Taxík zastavil před jejím domem. Znenadání se jakoby odnikud přiřítila tři auta. Jedno zastavilo přímo před taxíkem, druhé těsně za ním a třetí po boku. Ze stínu se vyrojila skupina mužů. Všechny dveře taxíku se rozletěly a dovnitř zamířily čtyři pistole. Elen zaječela.ˇˇ

Pak se v autě objevila nějaká hlava a Elen poznala Vandama.ˇˇ

„Je pryč? „ zeptal se Vandam.ˇˇ

Elen si uvědomila, co se vlastně stalo. „Myslela jsem, že mě chcete zastřelit.“

„Kde vás opustil?“

„Na Saria Abbas.“

„Kdy?“

„Asi tak před pěti deseti minutami. Mohu vystoupit z auta? „…

Podal jí ruku a Elen vystoupila na chodník. „Je mi líto, že jsem vás vystrašil.“

„Tomu říkám přirazit dveře od stáje, když už je kůň dávno pryč.“

„Přesně tak.“ Vypadal totálně zničeně.ˇˇ

Náhle k němu vzplanula láskou. Dotkla se jeho ramene. „Ani si nedovedete představit, jak jsem ráda, že vás zase vidím.“…

Podíval se na ni zvláštním pohledem, jako kdyby si nebyl jist, zda jí má věřit.ˇˇ

„Proč nepošlete své lidi domů a nejdete si chvíli dovnitř popovídat,“ navrhla.ˇˇ

Chvíli o tom přemýšlel. „Tak dobře.“ Obrátil se k jednomu ze svých mužů. „Jakesi, chci, abyste vyslechl řidiče taxíku a zjistil, co se z něho dá vytáhnout. Ostatní pošlete domů. Uvidíme se na vrchním velitelství asi tak za hodinu.“

„Dobře, pane.“…

Elen šla do domu napřed. Bylo to strašně fajn, vstoupit do vlastního bytu, svalit se na pohovku a shodit boty. Zkouška byla u konce, Wolff pryč a byl tu Vandam. „Nalejte si skleničku,“ vybídla.ˇˇ

„Díky, nebudu.“

„Co se vlastně stalo? „…

Vandam si sedl naproti ní a vytáhl cigarety. „Čekali jsme, že vleze do pasti, aniž by o něčem věděl – ale buď měl podezření nebo byl přinejmenším opatrný a utekl nám. Co se dělo potom? „…

Opřela si hlavu o opěradlo pohovky, zavřela oči a vylíčila mu několika větami, co se stalo na pikniku. Vypustila své přemítání o milování s Wolffem a taky Vandamovi neřekla, že na ni Wolff za celý večer ani nesáhl. Mluvila překotně, protože na to chtěla zapomenout a ne si to připomínat. Když mu vylíčila celý průběh, dodala:ˇ „Nalejte mi skleničku, i když sám nechcete.“…

Odešel k baru. Elen si všimla, že je rozhněvaný. Podívala se na obvaz na jeho tváři. Viděla ho v restauraci a před několika minutami znovu, ale teprve teď měla čas uvažovat, co to je. „Co se vám stalo na tváři? „ zeptala se.ˇˇ

„Včera večer jsme Wolffa málem chytili.“

„Proboha!“ Takže neuspěl dvakrát během dvaceti čtyř hodin. To se nemůže nikdo divit, že vypadá tak schlíple. Chtěla ho utěšit, obejmout, položit si jeho hlavu do klína; ta touha jí skoro působila bolest. Bez rozmýšlení se rozhodla, tak jako se rozhodovala o všem, že se s ním dnes večer pomiluje.ˇˇ

Podal jí skleničku. Sám si přece jen taky jednu nalil. Když se k ní sklonil, aby jí ji podal, natáhla ruku, dotkla se bříšky prstů jeho brady a otočila mu hlavu tak, aby se mohla podívat na jeho tvář. Nechal ji, aby se podívala, jen na vteřinku, a pak hlavu odtáhl.ˇˇ

Takhle napjatého ho ještě neviděla. Přešel přes pokoj a posadil se naproti ní, seděl vzpřímeně na krajíčku židle. Byl plný potlačovaných emocí, něco na způsob vzteku, ale když se mu podívala do očí, spatřila ne vztek, ale bolest.ˇˇ

„Jak na vás Wolff zapůsobil? „ zeptal se Vandam.ˇˇ

Nebyla si jistá, o co mu přesně jde. „Šaramantní. Inteligentní. Nebezpečný.“

„A jeho vzhled?“

„Čisté ruce, hedvábná košile a knírek, který mu nesluší. Co se pokoušíte zjistit? „…

Zavrtěl podrážděně hlavou. „Ale nic. Vlastně všechno.“ Zapálil si další cigaretu.ˇˇ

V takovéhle náladě byl zcela mimo její dosah. Chtěla, aby k ní přišel, sedl si a řekl, že je moc krásná a statečná a že si vedla dobře. Věděla však, že nemá smysl se ptát. Přesto řekla:ˇ „Jak jsem to provedla?“

„Nevím,“ odpověděl. „Co jste dělala?“

„Víte dobře, co jsem dělala.“

„Ano. Jsem vám moc vděčný.“…

Usmál se, ale vycítila, že jeho úsměv není upřímný. Co to s ním jen je? V jeho vzteku bylo něco povědomého, co by pochopila hned, jak by si vzpomněla, co to je. Nebylo to jen tím, že zklamal. Byl to jeho postoj k ní, způsob, jak s ní mluvil, způsob, jak seděl daleko od ní a zvláště pak způsob, jak se na ni díval. Z jeho výrazu se dalo vyčíst, že je jakoby… jakoby téměř zhnusený.ˇˇ

„Řekl, že se s vámi znovu setká? „ zeptal se Van-: dam.ˇˇ

„Ano.“

„Doufám, že to udělá.“ Položil si hlavu do dlaní. Jeho tvář byl stažená napětím. Z cigarety se valily obláčky kouře. „Kristepane, doufám, že ano.“

„Ještě řekl:ˇ ‚To si musíme zopakovat‘ nebo něco v tom smyslu,“ vzpomněla si Elen.ˇˇ

„Chápu. ‚To si musíme zopakovat,‘ ano?“

„Něco podobného.“

„Co myslíte, že tím přesně měl na mysli? „…

Pokrčila rameny. „Další piknik, rande, ksakru, Williame, co to do vás vjelo?“

„Jsem jenom zvědavý,“ řekl. Na tváři se mu objevil pokřivený úšklebek, který u něho ještě nikdy neviděla. „Moc rád bych věděl, co jste vy dva dělali – kromě toho, že jste jedli a pili – na zadním sedadle toho velkého taxíku a na břehu řeky; chápete, celou tu dobu spolu, ve tmě, muž a žena.“

„Držte hubu!“ Zavřela oči. Teď už rozuměla, konečně to chápala. „Jdu spát. Můžete se vyprovodit,“ doplnila, aniž by otevřela oči.ˇˇ

O pár sekund později uslyšela, jak bouchly dveře od bytu.ˇˇ

Přešla k oknu a vyhlédla na ulici. Viděla ho, jak vyšel z domu a nasedl na motorku. Prudce mašinu nakopl a rozjel se ulicí krkolomnou rychlostí. Zatáčku na konci ulice řízl tak, jako kdyby byl na závodech. Elen byla příšerně unavená a trochu smutná z toho, že bude nakonec muset strávit noc sama, ale nebyla nešťastná, protože rozuměla jeho hněvu, chápala jeho příčinu a to jí dávalo naději. Když zmizel z dohledu, lehce se usmála a pronesla tiše:ˇ „Williame Vandame, zdá se mi, že žárlíte.……“

V době, kdy major Smith přišel potřetí v poledne na návštěvu hausbótu, měli už Wolff a Sonja pečlivě propracovaný postup. Když se major Smith blížil, Wolff se ukryl ve skříni. Sonja ho přivítala v obývacím pokoji se skleničkou připravenou v ruce. Donutila ho, aby si sedl a tím zajistila, že si odloží kufřík dřív, než půjdou do ložnice. Po chvilce ho začala líbat. V té době si s ním už mohla dělat, co se jí zlíbí, protože byl paralyzován divokou touhou. Přiměla ho, aby si svlékl šortky a brzy potom ho odvedla do ložnice.ˇˇ

Wolffovi bylo jasné, že se majorovi nic podobného dosud nepřihodilo:ˇ byl Sonjiným otrokem, pokud mu dovolovala, aby se s ní miloval. Wolff byl rád:ˇ s mužem s pevnější vůlí by všechno nebylo zdaleka tak jednoduché.ˇˇ

Jakmile Wolff uslyšel, že zavrzala postel, vylezl ze skříně, vyndal klíček z kapsy majorových kalhot a odemkl kufřík. Notes a tužku měl připravené.ˇˇ

Smithova druhá návštěva byla zklamáním a vedla Wolffa k zamyšlení, zda je možné, aby se Smith dostal k bitevním plánům jen občas. Tentokrát však zase narazil na zlatý poklad.ˇˇ

Generál sir Claude Auchinlec, vrchní velitel na Středním východě, převzal přímé velení 8. armády od generála Neila Ritchieho. Jako známka spojenecké paniky by to samo o sobě byla pro Rommela vítaná zpráva.ˇˇ

Mohlo by to pomoci i Wolffovi, protože to znamenalo, že bitvy jsou teď plánovány spíše zde než v poušti, a v takovém případě se major Smith častěji dostane ke kopiím.ˇˇ

Spojenci se stáhli na novou obrannou linii u Mersa Matruh a nejdůležitějšími papíry v kufříku majora Smitha byl přehled nového rozmístění vojsk.ˇˇ

Nová linie začínala v pobřežní vesnici Matruh a táhla se jižně do pouště až k zákopům u Sidi Hamza. 10. sbor se nacházel v Matruh, pak následovalo silné minové pole pětadvacet kilometrů dlouhé, po něm lehčí minové pole asi patnáct kilometrů. Dále zákopy a jižně od nich se nalézal 13. sbor.ˇˇ

S ušima napůl nastraženýma směrem k ložnici Wolff zvažoval situaci. Obrázek byl zcela jasný:ˇ obranná linie Spojenců byla silná na obou okrajích a slabá uprostřed.ˇˇ

Rommelovým nejpravděpodobnějším postupem by byl, podle toho jak uvažovali Spojenci, výpad podle jižního kraje obranné linie – klasický Rommelův obchvatný manévr, jehož realizaci napomáhala předchozí kořist – asi 500 tun pohonných hmot u Tobruku. Takový postup by byl odražen 13. sborem, skládajícím se z 1. obrněné divize a 2. novozélandské divize – která – jak bylo v přehledu pro vysvětlení uvedeno – právě dorazila ze Sýrie.ˇˇ

Ovšem Rommel, vyzbrojen Wolffovými informacemi, mohl místo toho zaútočit na slabý střed linie a projít se svými vojáky vzniklou mezerou, jako se záplava valí přehradou na nejslabším místě.ˇˇ

Wolff se sám pro sebe usmál. Cítil, že hraje v bitvě za ovládnutí Severní Afriky Němci důležitou roli:ˇ shledával to navýsost uspokojivým.ˇˇ

Z ložnice k němu dolehlo bouchnutí špuntu.ˇˇ

Smith Wolffa stále udivoval rychlostí, s níž dosáhl uspokojení. Výstřel zátky byl znamením, že už je po všem a Wolff má jen pár minut na to, aby vše uklidil dříve, než si Smith přijde pro své šortky.ˇˇ

Uložil papíry zpět do kufříku, zamkl ho a vrátil klíček znovu do kapsy šortek. Do kredence se už nevracel; jednou mu to bohatě stačilo. Strčil si boty do kapes u kalhot a jen v ponožkách, po špičkách a bez jediného zvuku vylezl po žebříku, přešel palubu a po můstku na přístupovou stezku. Tam se obul a šel na oběd.ˇˇ

Vandam a Kemel si zdvořile potřásli rukama a detektiv řekl:ˇ „Doufám, že se vaše zranění rychle hojí, pane majore.“

„Posaďte se,“ vybídl ho Vandam. „Obvaz je daleko otravnější než samo zranění. Co pro mě máte? „…

Kemel si sedl, dal si nohu přes nohu a upravil si puky na černých bavlněných kalhotách. „Řekl jsem si, že přinesu hlášení o sledování osobně, i když se mi zdá, že tam není nic zajímavého.“…

Vandam si vzal podávanou obálku a otevřel ji. Obsahovala jen jeden strojem popsaný arch papíru. Začal číst.ˇˇ

Sonja přišla domů – zřejmě z klubu Cha-Cha – minulý večer v jedenáct hodin. Znovu se objevila druhého dne ráno kolem desáté, kdy byla spatřena na palubě lodi v koupacím plášti. V jednu hodinu přišel pošťák. Sonja odešla ve čtyři a vrátila se v šest hodin. Nesla tašku se značkou jednoho z nejluxusnějších módních obchodů v Káhiře. V té době detektiva vystřídal noční strážce.ˇˇ

Včera Vandam dostal po poslíčkovi od Kemela hlášení podobného znění, pokrývající prvních dvanáct hodin sledování. Po oba dny bylo tedy Sonjino chování naprosto normální a zcela nevinné, na hausbótu ji nenavštívil ani Wolff, ani nikdo jiný.ˇˇ

Vandam byl hořce zklamán.ˇˇ

„Muži, které používám, jsou naprosto spolehliví a hlášení podávají přímo mně,“ řekl Kemel.ˇˇ

Vandam něco zavrčel, ale pak se donutil ke zdvořilosti. „Ano, jistě. Děkuji vám, že jste přišel.“…

Kemel vstal. „Není zač. Na shledanou.“ Vyšel ze dveří.ˇˇ

Vandam zůstal zadumaně sedět. Přečetl si znovu Kemelovo hlášení, jako kdyby se tam daly mezi řádky nalézt nějaké stopy. Jestliže je Sonja ve spojení s Wolffem – a Vandam stále věřil, že nějak je – jde určitě o spojem nepříliš blízké. Jestliže se s někým setkávala, muselo ke schůzkám docházet mimo hausbót.ˇˇ

Vandam přešel ke dveřím a zavolal:ˇ

„Jakesi!“

„Pane!“…

Vstoupil Jakes a Vandam se znovu posadil. Řekl:ˇ „Chci, abyste ode dneška své večery trávil v klubu Cha-Cha. Hlídejte Sonju a zapamatujte si každého, s kým si po představení sedne. Taky podplaťte vrchního, aby vám řekl, zda někdo chodí do její šatny.“

„Ano, pane.“…

Vandam pokývl hlavou na znamení, že může odejít, a pak doplnil s úsměvem:ˇ „Máte povoleno se dobře bavit.“…

Ten úsměv byl chybou:ˇ zabolelo ho to. Alespoň, že se už nemusí pokoušet žít na glukóze, rozpuštěné v teplé vodě. Gaafar mu připravoval bramborovou kaši s hovězí omáčkou, kterou mohl jíst lžící a polykat bez kousání. Z toho a ginu byl živ. Doktorka Abuthnotová mu taky vytkla, že moc pije a hodně kouří. Slíbil, že to omezí – po válce. Pro sebe si myslel:ˇ až chytím Wolffa.ˇˇ

Jestliže ho k Wolffovi nedovede Sonja, zbývá pouze Elen. Vandam se styděl za svůj výbuch v Elenině bytě. Hněval se kvůli svému vlastnímu nezdaru a pomyšlení na ni s Wolffem ho dohánělo k zuřivosti. Jeho chování se nedalo popsat jinak než jako záchvat špatné nálady. Elen je milá dívka, která riskuje krk, aby mu pomohla, a dluží jí přinejmenším vděčnost.ˇˇ

Wolff říkal, že se s Elen znovu setká. Vandam doufal, že se s ní spojí brzy. Stále cítil neracionální hněv při pomyšlení na ně dva; ale teď, když se ukázalo, že hlídání hausbótu je slepá ulička, byla Elen jeho jedinou nadějí. Seděl za stolem a čekal, kdy zazvoní telefon, a přitom se obával toho, co nejvíc chtěl.ˇˇ

Elen šla pozdě odpoledne nakupovat. Zdálo se jí, že na ni byt působí klaustrofobicky. Většinu dne strávila přecházením po místnostech, neschopná se na cokoli soustředit, střídavě zoufalá a šťastná. Proto si oblékla veselé proužkované šaty a vyšla na sluníčko.ˇˇ

Měla ráda trh s ovocem a zeleninou. Bylo to životem kypící místo, zvláště pak na sklonku dne, kdy se obchodníci nejvíc snažili zbavit zbytků svého zboží. Zastavila se, aby koupila rajská jablíčka. Prodavač, který ji obsluhoval, vybral jedno, lehce otlučené, a s dramatickým gestem je odhodil do koše na odpadky. Pak naplnil sáček neporušenými kusy. Elen se zasmála, protože věděla, že natlučené rajče bude hned, jak zmizí z dohledu, z koše opět vybráno a znovu umístěno mezi vystavené zboží, aby se celá němohra mohla opakovat před dalším zákazníkem. Krátce smlouvala o cenu, ale prodavač rychle zjistil, že do toho nedává srdce, takže nakonec zaplatila téměř tolik, o kolik si původně řekl.ˇˇ

Koupila také vajíčka, protože se rozhodla, že si k večeři udělá omeletu. Bylo to báječné nést si domů košík s jídlem, s takovým množstvím jídla, které nedokáže najednou sníst:ˇ cítila se díky tomu bezpečně. Pamatovala dny, kdy vůbec nevečeřela.ˇˇ

Odešla z trhu a šla se podívat do výkladních skříní obchodů s oděvy. Většinu šatů si kupovala bez rozmýšlení:ˇ měla jasné představy, co se jí líbí, a kdykoli si naplánovala, že si koupí něco mimořádného, nikdy se jí to nepodařilo. Toužila po tom, že bude mít jednoho dne vlastního krejčího.ˇˇ

Moc by mě zajímalo, zda si to může pro svou ženu dovolit Vandam, napadlo ji.ˇˇ

Když si vzpomněla na Vandama, byla šťastná, dokud jí na mysl nepřišel Wolff.ˇˇ

Věděla, že by mohla lehce uniknout, kdyby chtěla, pouhým odmítnutím znovu se s Wolffem vidět. Mohla přece odmítnout dát si s ním rande, neodpovědět na jeho vzkaz. Nebyla povinna sloužit jako volavka v pasti na člověka, který vraždil nožem. Stále se k té myšlence vracela, dumala o ní jako o bolavém zubu:ˇ dokáže se bez něj obejít.ˇˇ

Rázem se přestala zajímat o šaty a vydala se na cestu domů. Přála si, aby mohla připravit omeletu pro dva, ale musí být vděčná i za omeletu pro jednoho. Existovala určitá nezapomenutelná bolest v žaludku, která se dostavovala tehdy, když potom, co šla do postele bez večeře, se ráno probudila a nedostala snídani. Desetiletá Elen potají přemýšlela, jak dlouho asi lidem trvá, než umřou hlady. Byla si jista, že se Vandam v dětství takovými problémy zabývat nemusel.ˇˇ

Když zabočila ke vchodu do bloku, kde bydlela, uslyšela hlas:ˇ „Abigail!“…

Ztuhla úžasem. Znělo to jako hlas ducha. Neodvážila se otočit. Hlas se ozval znovu:ˇ „Abigail!“…

Přinutila se obrátit. Ze stínu vystoupila jakási postava:ˇ starý Žid, ošuntěle oblečený, se strniskem na bradě a žilnatýma nohama v sandálech ze staré pneumatiky…

Elen jen vydechla:ˇ „Otče.“…

Stál před ní a jen se díval, jako kdyby se jí bál dotknout. Nakonec řekl:ˇ „Jsi stále krásná a asi ne chudá…“…

Bez rozmýšlení udělala krok kupředu, políbila ho na tvář a pak zase ustoupila. Nevěděla, co by řekla.ˇˇ

„Můj otec, tvůj dědeček, zemřel.“…

Vzala ho za paži a vedla po schodech nahoru. Bylo to celé neskutečné, nesmyslné, jako v nějakém snu.ˇˇ

„Měl by ses najíst,“ řekla, když byli uvnitř v bytě, a odvedla ho do kuchyně. Postavila na sporák pánev, aby se rozehřála, a začala rozbíjet vajíčka. „Jak jsi mě našel? „ zeptala se otočena k otci zády.ˇˇ

„Vždycky jsem věděl, kde jsi,“ odpověděl. „Tvoje přítelkyně Esme píše svému otci, se kterým se občas vídám.“…

Esme byla spíš náhodná známá než přítelkyně, ale Elen na ni jednou za dva tři měsíce narazila. Nikdy se jí nesvěřila, že píše domů.ˇˇ

„Nechtěla jsem, abys mě prosil, abych se vrátila,“ vysvětlovala Elen.ˇˇ

„A co bych ti asi tak mohl říct? ‚Pojď domů, je tvou povinností trpět hladem se svou rodinou?‘ Ne. Stačilo mi, že vím, kde jsi.“…

Nakrájela do omelety rajská jablíčka. „Řekl bys, že je lepší hladovět než žít nemorálně.“

„Ano, to bych ti řekl. A neměl bych snad prav du? „…

Otočila se k němu čelem. Zelený oční zákal, který ho už před lety připravil o zrak na levém oku, se teď začínal rozšiřovat i na pravé. Bylo mu padesát pět let, spočítala, ale vypadal na sedmdesát. „Ne, neměl bys pravdu,“ namítla. „Vždycky je lepší žít.“

„Možná máš pravdu ty.“…

Překvapení se jí tak zřetelně odrazilo ve tváři, že začal vysvětlovat:ˇ „Už nejsem o těchto věcech tak pevně přesvědčený jako kdysi. Stárnu.“…

Elen rozpůlila omeletu a naložila ji na dva talíře. Na stůl položila chleba. Její otec si umyl ruce a pak chléb požehnal:ˇ „Buď požehnán, ó, náš Pane, Bože náš, králi celého světa…“ Elen byla překvapená, že ji modlitba nepřivedla k zuřivosti. V nejtemnějších okamžicích svého osamělého života proklínala a nenáviděla otce a jeho náboženství za to, k čemu ji dohnali. Pokusila se zaujmout neutrální, případně lehce pohrdavý postoj, ale úplně se jí to nepodařilo. A teď, když ho pozorovala, jak se modlí, si pomyslela:ˇ a co udělám teď, když se ten člověk objeví na mém prahu? Políbím ho na tvář, pozvu dovnitř a nabídnu mu večeři.ˇˇ

Začali jíst. Její otec měl obrovský hlad a jídlo hltal jako vlk. Elen uvažovala, proč asi přišel. Bylo to jen proto, aby jí oznámil, že umřel dědeček? To asi sotva. Možná to byl jeden z důvodů, ale bude v tom něco jiného.ˇˇ

Zeptala se na sestry. Po smrti jejich matky se všechny čtyři, každá svou cestou, s otcem rozešly. Dvě odjely do Ameriky, jedna si vzala syna otcova největšího nepřítele a nejmladší Naomi si zvolila nejjistější únikovou cestu – zemřela. Elen svitlo, že její otec je vlastně zničený člověk.ˇˇ

Zeptal se jí, co vlastně dělá. Rozhodla se, že mu poví pravdu. „Britové se pokoušejí dopadnout jednoho muže, Němce, protože si myslí, že je to špión. Mým úkolem je se s ním spřátelit… Jsem návnadou v pasti. Ale… nevím, jestli jim budu ještě dále pomáhat.“…

Přestal jíst. „Máš strach? „…

Přikývla. „Je strašně nebezpečný. Jednoho vojáka zabil nožem. A minulou noc… Měla jsem se s ním sejít v jedné restauraci a tam ho Britové měli zatknout, ale něco se pokazilo a strávila jsem s ním celý večer. Byla jsem hrozně vyděšená, a když to bylo za mnou, tak ten Angličan…“ Zarazila se a zhluboka nadechla. „Je každopádně možné, že už jim nebudu pomáhat.“…

Otec pokračoval v jídle. „Ty toho Angličana miluješ?“

„Není Žid,“ odsekla vyzývavě.ˇˇ

„Dávno jsem přestal lidi soudit,“ řekl.ˇˇ

Elen to však nedokázala pochopit. Copak z toho starého muže nezůstalo nic?

Dojedli a Elen vstala, aby mu uvařila sklenici čaje. Poznamenal:ˇ „Přicházejí Němci. To bude pro Židy moc zlé. Odcházím.“…

Zamračila se. „Kam chceš jít?“

„Do Jeruzaléma.“

„Jak se tam chceš dostat? Vlaky jsou přeplněné a pro Židy je stanovena kvóta –“

„Půjdu pěšky.“…

Zírala na něho, neschopná uvěřit, že by to mohl myslet vážně, a nevěřila, že by žertoval o tak vážné věci. „Pěšky? „…

Usmál se. „Jiní lidé to taky dokázali.“…

Pochopila, že to myslí doopravdy a rozhněvala se na něho.ˇˇ

„Pokud si dobře pamatuji, tak Mojžíšovi se to nikdy nepodařilo.“

„Možná se mi poštěstí něco si stopnout.“

„To je šílenství!“

„Nebyl jsem snad vždycky trochu blázen?“

„To tedy ano!“ vykřikla. Její hněv náhle opadl. „Ano, byl jsi vždycky trochu blázen a měla jsem dobře vědět, že nemá smysl snažit se ti to rozmluvit.“

„Budu se modlit k Bohu, aby tě ochránil. Ty tady budeš mít určitou naději – jsi mladá a krásná a třeba nepoznají, že jsi Židovka. Ale já, nepotřebný starý muž, mumlající hebrejské modlitby… mě by určitě poslali do nějakého koncentračního tábora, kde bych stoprocentně zemřel. Vždycky je lepší žít. To jsou tvá slova.“…

Pokusila se ho přemluvit, aby u ní zůstal alespoň jednu noc, ale nechtěl. Dala mu svetr, šálu a všechnu hotovost, co měla doma, a řekla mu, že kdyby den počkal, vyzvedla by mu z banky více peněz a koupila dobrý kabát, ale spěchal. Rozplakala se, osušila si oči a znovu začala plakat. Když odešel, vyhlédla z okna a spatřila ho, jak kráčí ulicí; starý muž odcházející z Egypta do divočiny, po stopách dětí Izraele. Něco v tom starém muži přece jen zůstalo nedotčeno, i když jeho ortodoxní názory ztratily razanci; stále měl železnou vůli. Zmizel z dohledu a Elen odstoupila od okna. Když pomyslela na jeho odvahu, pochopila, že nemůže Vandama opustit.ˇˇ

„Je to velice zajímavá dívka,“ vyprávěl Wolff. „Nedovedu ji ale přesně odhadnout.“ Seděl na posteli a díval se, jak se Sonja obléká. „Je maličko nervózní. Když jsem jí řekl, že jedeme na piknik, reagovala naprosto vyděšeně a řekla, že mě sotva zná, jako kdyby potřebovala gardedámu.“

„S tebou by se jí určitě hodila,“ konstatovala Sonja.ˇˇ

„Zároveň dovede být srdečná a upřímná.“

„Jen ji přiveď domů. Já už ji odhadnu.“

„Mám z toho strach.“ Wolff se zamračil. Přemýšlel dál nahlas. „Někdo se snažil naskočit do našeho taxíku.“

„Asi žebrák.“

„To ne, byl to Evropan.“

„No tak evropský žebrák.“ Sonja si přestala česat vlasy, aby se mohla na Wolffa podívat do zrcadla. „Město je plné bláznivých lidí, vždyť to dobře víš. Poslechni, jestli máš nějaké postranní myšlenky; jen si ji představ, jak se svíjí na posteli a ty ležíš po jednom jejím boku a já po druhém.“…

Wolff se zakřenil. Byla to vzrušující představa, i když ne úplně neodolatelná. Byl to Sonjin sen, ne jeho. Jeho instinkt mu říkal, aby se ukryl a aby si s nikým nedával schůzky. Ale Sonja na tom bude trvat – on ji stále ještě potřebuje.ˇˇ

„A kdy se mám spojit s Kemelem? Teď už určitě ví, že tady bydlíš,“ ozvala se Sonja.ˇˇ

Wolff si povzdechl. Zase další schůzka, další nároky na něho, další nebezpečí a taky další osoba, jejíž ochranu potřebuje.ˇˇ

„Zavolej mu dnes večer z klubu. Na tu schůzku nijak moc nespěchám, ale musíme ho udržovat v dobré náladě.“

„Fajn,“ souhlasila Sonja. Byla připravena a taxík čekal venku. „Zařiď si rande s Elen.“ Odešla.ˇˇ

Není už tak v mé moci jako byla kdysi, uvědomil si Wolff. Zdi, kterými se obklopíš, aby tě chránily, tě také uzavřou. Může si dovolit jí odporovat? Kdyby hrozilo jasné a bezprostřední nebezpečí, tak ano. Ale jediné, co jej zatím znepokojuje, je jen matná nervozita, intuitivní sklon se přikrčit. A Sonja dokázala být natolik šílená, že by ho zradila, kdyby se skutečně rozhněvala. Musí si vybrat menší nebezpečí.ˇˇ

Vstal z postele, našel si papír a pero. Pak se posadil ke stolu, aby napsal dopis Elen.……

Vzkaz dorazil den poté, co Elenin otec odešel do Jeruzaléma. U dveří zazvonil malý chlapec a podal jí obálku. Elen mu dala od cesty a přečetla si dopis. Byl stručný:ˇ ‚Má drahá Elen, sejdeme se v restauraci Oasis příští čtvrtek v 8 hodin. Moc se na vás těším. S láskou – Alex Wolff.‘ Na rozdíl od jeho mluvy působilo písmo toporně a vypadalo německy; možná ale jen zapracovala její fantazie. Čtvrtek, to je pozítří. Nevěděla, zda se má radovat nebo být vyděšená. Její první myšlenkou bylo zatelefonovat Vandamovi; pak si to rozmyslela.ˇˇ

Začala být strašně zvědavá na všechno, co se Vandama týkalo. Věděla o něm tak málo. Co dělá, když nechytá špióny? Poslouchá hudbu, sbírá známky, chodí na lov kachen? Zajímá se o poezii, architekturu nebo o starožitné koberce? Jak vypadá jeho do mov? S kým žije? Jakou barvu má jeho pyžamo?

Chtěla zahladit jejich hádku a poznat, jak žije. Teď měla dobrou výmluvu, aby se s ním spojila, ale místo zavolání ho půjde navštívit domů.ˇˇ

Rozhodla se převléknout si šaty, pak usoudila, že se nejdříve vykoupe a nakonec dospěla k závěru, že si zároveň umyje vlasy. Seděla ve vaně a přemýšlela, jaké šaty obléci. Vzpomínala na příležitosti, při kterých Vandama viděla a pokoušela si vybavit, jaké šaty už měla na sobě. Určitě nikdy neviděl ty světle růžové s ramenními vycpávkami, co mají vpředu odshora dolů knoflíčky; ty jsou moc pěkné.ˇˇ

Maličko se navoněla a pak si oblékla hedvábné spodní prádlo, které jí věnoval Johnnie, a ve kterém se cítila velice žensky. Krátké vlasy jí už uschly, takže si sedla před zrcadlo, aby je rozčesala. Tmavé jemné kučery se po umytí krásně leskly. Vypadám báječně, pomyslela si a svůdně se na sebe usmála.ˇˇ

Vyšla z bytu a vzala s sebou Wolffův vzkaz. Vandama bude určitě zajímat jeho písmo. Zajímal se o každou maličkost týkající se Wolffa, možná proto, že se s ním nesetkal tváří v tvář, vyjma ve tmě nebo na dálku. Písmo bylo velice pečlivé, snadno čitelné; skoro připomínalo umělecké písmo. Vandam z něho určitě vyvodí nějaké závěry.ˇˇ

Zamířila do Garden City. Bylo sedm hodin. Vandam pracovával dlouho do večera, takže má času dost. Sluníčko stále silně pálilo, a tak mohla při chůzi vychutnávat jeho paprsky na ramenou a na nohou. Zapískala na ni skupinka vojáků. Ve své povznesené náladě se na ně usmála, takže za ní šli pár bloků, než nakonec zapadli do baru.ˇˇ

Cítila se vesele a bezstarostně. To byl ale výborný nápad jít k němu domů – daleko lepší, než sedět sama doma. Byla sama příliš často. Pro své milence existovala jen tehdy, když měli čas ji navštívit; přijala jejich postoj za svůj vlastní, takže když tam nebyli, cítila, že nemá co dělat, nemá žádnou roli, kterou by hrála, nemá kým být. Nyní s tím vším skončila. Zdálo se jí, že tím, že tohle udělala, tím, že ho jde bez pozvání navštívit, je sama sebou a ne jen osobou ve snu někoho jiného. Působilo jí to přímo závrať.ˇˇ

Dům našla snadno. Byla to malá vilka ve francouzském koloniálním stylu, všude samý sloup a vysoká okna. Od bílého kamene se večerní slunko odráželo s pronikavou září. Přešla přes krátkou příjezdovou cestu, zazvonila na zvonek a zůstala stát ve stínu sloupoví.ˇˇ

Dveře otevřel postarší plešatý Egypťan. „Dobrý večer, paní,“ pozdravil jako anglický komorník.ˇˇ

„Chtěla bych mluvit s majorem Vandamem,“ řekla Elen. „Jmenuji se Elen Fontanová.“

„Major se ještě nevrátil domů, paní.“ Sluha se rozmýšlel.ˇˇ

„Snad bych na něho mohla počkat,“ navrhla Elen.ˇˇ

„Zajisté, paní.“…

Ustoupil stranou, aby mohla vstoupit.ˇˇ

Překročila práh. Dychtivě a trochu nervózně se rozhlédla. Stála v chladné kachlíkované hale s vysokým stropem. Než to všechno stačila vstřebat, sluha řekl:ˇ „Pojďte za mnou, paní.“ Zavedl ji do přijímací haly. „Jmenuji se Gaafar. Kdybyste cokoli potřebovala, zazvoňte, prosím.“

„Děkuji vám, Gaafare.“…

Sluha odešel. Elen byla vzrušená tím, že je ve Vandamově domě a o samotě, takže si to tu může prohlédnout. Přijímací hala byla vybavena obrovským mramorovým krbem a množstvím typicky anglického nábytku:ˇ z neznámých důvodů ji napadlo, že to nezařizoval on. Všechno bylo čisté, upravené a nepříliš používané. Co to vypovídá o jeho povaze? Prakticky nic.ˇˇ

Dveře se otevřely a vstoupil malý chlapec. Vypadal velice hezky, měl hnědé kudrnaté vlasy a jemnou předpubertální pleť. Vypadal, že je mu tak kolem deseti let. Připadal jí povědomý.ˇˇ

„Dobrý večer, já jsem Billy Vandam,“ představil se.ˇˇ

Elen na něho vyděšeně civěla. Jeho syn – Vandam má syna! Teď si uvědomila, proč vypadá povědomě –připomínal svého otce. Proč ji nikdy nenapadlo, že by Vandam mohl být ženatý? Muž jako on – okouzlující, laskavý, hezký, chytrý – se mohl těžko dožít třicítky, aniž by se oženil. Byla přece hloupá, že si myslela, že je první, která po něm touží. Připadala si jako naivní husička do té míry, že se začervenala.ˇˇ

Potřásla Billymu rukou. „Jak se máš? „ řekla. „Já jsem Elen Fontanová.“

„Nikdy nevíme, kdy se tatínek vrátí z práce,“ vysvětloval Billy. „Doufám, že nebudete muset dlouho čekat.“…

Ještě se jí nepodařilo nabýt zpět ztracenou rovnováhu. „Nedělej si starosti, mně to nevadí, na tom vůbec nezáleží…“

„Chcete se něčeho napít nebo něco jiného? „…

Byl velice zdvořilý, stejně jako jeho otec, s formálností, která jaksi odzbrojovala. „Ne, děkuji ti,“ řekla Elen.ˇˇ

„Dobře. Já se musím jít navečeřet. Mrzí mě, že vás musím nechat o samotě.“

„To nic, to nic…“

„Kdybyste něco potřebovala, tak si zazvoňte na Gaafara.“

„Díky.“…

Chlapec odešel a Elen ztěžka dosedla do židle. Byla zmatená, jako kdyby ve svém vlastním bytě našla dveře do pokoje, o kterém vůbec neměla tušení, že tam je.ˇˇ

Všimla si fotografie na mramorovém obložení krbu a vstala, aby se na ni podívala. Byla to fotografie velmi krásné ženy, něco po dvacítce, chladné, aristokraticky vyhlížející dámy s lehce pohrdavým úsměvem. Elen se líbily šaty, které měla na sobě, hedvábné a volné, splývající v elegantních záhybech z její štíhlé postavy. Ženin účes a makeup byly rovněž bez jediné chybičky. Oči jí byly neskutečně povědomé:ˇ jasné, vnímavé, zbarvené do šeda. Po chvíli Elen došlo, že takové oči má i Billy. Tohle je tedy Billyho matka – Vandamova žena. Byl to samozřejmě přesně ten typ ženy, která mohla být jeho ženou:ˇ klasická anglická krasavice s povýšeneckým výrazem.ˇˇ

Elen si uvědomila, že se chovala jako blázen. Ženy jako tahle se o překot stavěly do fronty, aby se mohly vdát za muže jako je Vandam. Jako kdyby se jim všem měl vyhnout jen proto, aby se zamiloval do jakési egyptské kurtizány. Začala probírat vše, co ji od něho odlišovalo:ˇ je to úctyhodný člověk a její pověst nestojí za nic; je Brit a ona Egypťanka; byl – zřejmě – křesťan a ona je židovka; byl z dobré rodiny a ona pocházela z chatrče v Alexandrii; bylo mu čtyřicet let a jí dvacet tři… Bylo toho moc.ˇˇ

Na zadní straně rámečku byla zastrčená stránka, vytržená z nějakého časopisu; papír byl hodně starý a zažloutlý. Na něm byla stejná fotografie. Elen si všimla, že pochází z časopisu Tatler. Už o něm slyšela:ˇ četly jej hlavně ženy plukovníků v Káhiře, protože podrobně informoval o všech, i podružných společenských událostech v Londýně:ˇ o večírcích, plesech, dobročinných obědech, otevíraných galeriích a činnosti anglické královské rodiny. Obrázek paní Vandamové zabíral velkou část stránky a sloupek pod ním informoval, že Angela, dcera sira Petra Beresforda a lady Beresfordové se provdala za poručíka Williama Vandama, syna pana a paní Vandamových z Gately v Dorsetu. Elen výstřižek znovu složila a vrátila na místo.ˇˇ

Tím byl rodinný portrét úplný. Fešný britský důstojník, chladná sebevědomá anglická žena, inteligentní příjemný syn, krásný dům, peníze, přepych a štěstí. To ostatní byl jen sen.ˇˇ

Procházela se po místnosti a dumala, zda jsou tam ukryty ještě další šokující věci. Místnost pochopitelně zařizovala paní Vandamová s perfektním studeným vkusem. Dekorativní vzorek záclon ladil s decentní barvou čalounění a elegantních proužkovaných tapet. Elen uvažovala, jak asi vypadá jejich ložnice. Hádala, že bude taky určitě chladně vkusná. Hlavní barvou bude patrně modrozelená, odstínu zvaného ‚Voda Nilu‘, i když se ani v nejmenším nepodobá kalné nilské vodě. Budou mít manželskou postel? Elen doufala, že ano. Najisto se to nikdy nedozví.ˇˇ

U jedné stěny stálo pianino. Přemítala, kdo na něj asi hraje. Možná tam občas po večerech sedí paní Vandamová a naplňuje prostředí Chopinem, zatímco Vandam sedí v koutě, asi tamhle, a s láskou ji pozoruje. Možná se Vandam doprovází na klavíru, když jí zpívá romantické balady svým silným tenorem. Možná má Billy soukromého domácího učitele a brnká nerozhodné stupnice každé odpoledne, když se vrátí ze školy domů. Prošla kupou partitur, položených na stoličce u pianina. S tím Chopinem se nemýlila:ˇ v jednom sešitu měli všechny jeho valčíky.ˇˇ

Zvedla jakýsi román, položený nahoře na pianinu, a otevřela ho. Přečetla si první řádek:ˇ ‚Dnes v noci se mi opět zdálo, že jsem šla do Manderley.‘ Úvodní řádky ji fascinovaly a začala přemýšlet, jestli to je Vandam, kdo knihu čte. Snad by si ji mohla vypůjčit. Bylo by to prima mít něco od něho. Na druhé straně měla pocit, že nepatří k velkým čtenářům beletrie. Od jeho ženy si nic půjčovat nechtěla.ˇˇ

Vstoupil Billy. Elen rychle knihu odložila; cítila se, bezdůvodně provinile, jakoby tam šmírovala. Billy její pohyb postřehl.ˇˇ

„Ta za moc nestojí,“ prohlásil. „Je to o nějaké hloupé holce, která se bojí manželovy posluhovačky. Chybí tomu děj.“…

Elen se posadila a Billy si sedl proti ní. Bylo zřejmé, že jí přišel dělat společnost. Byl miniaturní kopií svého otce, až na ty jasně šedivé oči. „Tys tu knihu četl? „ zeptala se.ˇˇ

„Rebeku? Ano, ale moc se mi to nelíbilo. Přesto ale všechny knihy vždycky přečtu až do konce.“

„Co tedy čteš nejradši?“

„Nejlepší jsou očka.“

„Očka?“

„Soukromí detektivové. Pročetl jsem celou Agathu Christieovou a Dorothy L. Sayersovou. Ale ze všeho nejvíc se mi líbí americké – S. S. Van Dine a Raymond Chandler.“

„Vážně? „ Elen se usmála. „Já mám taky ráda detektivky. Čtu je neustále.“

„Ach! Kdo je vaše oblíbené očko? „…

Elen se zamyslela. „Maigret.“

„O tom jsem nikdy neslyšel. Jak se jmenuje autor?“

„Georges Simenon. Píše francouzsky, ale teď byly některé jeho knížky přeloženy do angličtiny. Odehrávají se většinou v Paříži. Jsou velice… komplikované.“

„Mohla byste mi jednu půjčit? Je strašně těžké sehnat nové knihy a já jsem už přečetl všechny, co jsou v tomhle domě i ve školní knihovně. Vyměňuji si je sice s kamarády, ale ti mají, víte, radši příběhy o dětech, co o školních prázdninách prožívají různá dobrodružství.“

„Fajn,“ souhlasila Elen. „Budeme si je vyměňovat. Co mi můžeš nabídnout? Myslím, že jsem nikdy nečetla žádnou americkou detektivku.“

„Půjčím vám nějakého Chandlera. Víte, ty americké jsou mnohem realističtější. Přestaly mě bavit příběhy z anglických venkovských sídel o lidech, kteří by velice pravděpodobně nebyli schopni ublížit ani mouše.“…

Je to zvláštní, pomyslela si Elen, že chlapec, pro kterého by anglické venkovské sídlo klidně mohlo být součástí každodenního života, shledává příběhy o amerických soukromých detektivech mnohem realističtějšími. Chvilku se rozmýšlela a pak řekla:ˇ „Čte tvoje matka taky detektivní romány?“

„Moje maminka zemřela minulý rok na Krétě,“ odpověděl rychle Billy.ˇˇ

„Bože!“ Elen si dala ruku před pusu; cítila, že jí z tváře mizí krev. Takže Vandam přece jen není ženatý!

Později se zastyděla, že to byla její první myšlenka a soucit s dítětem až druhá. „Billy, to pro tebe musí být hrozné. Moc mě to mrzí,“ řekla. Skutečná smrt vpadla do jejich bezstarostného rozhovoru o příbězích s vraždami a cítila se tím vyvedena z míry.ˇˇ

„To je v pořádku,“ řekl Billy. „To je válka, chápete.“…

A zase se choval jako jeho otec. Chvíli byl, když se mluvilo o knihách, plný chlapeckého zápalu, ale teď měl znovu na sobě masku; a byla to menší verze masky, používané jeho otcem:ˇ zdvořilost, formálnost, postoj pozorného hostitele. To je válka, chápete; slyšel, jak to někdo říká a přijal to jako svou vlastní obranu. Přemítala, zda se to, že dává přednost „realističtějším“ vraždám před nepravděpodobnými zabitími ve venkovských sídlech, datuje od smrti jeho matky. A teď se rozhlížel kolem, jako kdyby něco hledal; patrně inspiraci. Za chvíli jí nabídne cigarety, whisky, čaj. Bylo vždycky dost složité odhadnout, co říci truchlícímu dospělému; s Billym se však cítila úplně bezmocná. Rozhodla se mluvit o něčem jiném.ˇˇ

„Řekla bych, že když tvůj otec pracuje na vrchním velitelství, máš lepší zprávy z bojiště než většina z nás,“ prohodila neobratně.ˇˇ

„Myslím, že ano, ale většinou tomu příliš nerozumím. Když otec přijde domů ve špatné náladě, vím, že jsme zase prohráli nějakou bitvu.“ Začal si okusovat nehet na ruce a pak si ruce zastrčil do kapes u šortek. „Chtěl bych být starší.“

„Abys mohl bojovat? „…

Podíval se na ni skoro nepřátelsky, jako kdyby si myslel, že si z něho utahuje. „Nepatřím k těm dětem, které se domnívají, že to je legrace a zábava jako v kovbojkách.“

„Jsem si jista, že ne,“ zamumlala.ˇˇ

„To je kvůli tomu, že se bojím, že Němci vyhrají.“…

Ach, Billy, kdybys byl o deset let starší, tak bych se do tebe taky zamilovala, pomyslela si Elen. „Snad to nebude tak hrozné,“ řekla. „Nejsou to žádní netvoři.“…

Podíval se na ni skeptickým pohledem, asi jako kdyby chtěl říci, že by se ho neměla snažit uchlácholit.ˇˇ

Pak řekl:ˇ „Udělali by nám jen to, co jsme my dělali Egypťanům padesát let.“…

Byla přesvědčena, že to rovněž patří mezi názory otce.ˇˇ

„Pak by to ale všechno bylo k ničemu,“ pokračoval Billy. Znovu se zakousl do nehtu a tentokrát se nezarazil. Elen dumala, co že by mělo být k ničemu. Smrt jeho matky? Jeho vlastní statečnost? Dvouletá houpačka pouštní války? Evropská civili zace?

„No, ještě k tomu nedošlo,“ namítla nesměle.ˇˇ

Billy se podíval na hodiny stojící na krbu. „V devět hodin musím být v posteli.“ Najednou z něho zase bylo dítě.ˇˇ

„To si tedy myslím, že už bys měl jít.“

„Ano.“ Vstal.ˇˇ

„Můžu ti za pár minut přijít dát dobrou noc?“

„Jestli chcete? „ Odešel.ˇˇ

Jaký vlastně v tomto domě vedou život, přemýšlela Elen; muž, chlapec a starý sluha žijí pospolu, každý se svými vlastními zájmy. Panoval zde smích, laskavost a láska? Měli čas, aby si spolu hráli, zpívali písničky a jezdili na pikniky? Ve srovnání s jejím vlastním dětstvím bylo Billyho dětství bezproblémové; přesto se bála, že to může být strašně stará domácnost pro chlapce, který dospívá. Jeho mladistvá, rozvážnost byla okouzlující, ale vypadal jako dítě, které si moc legrace neužije. Pocítila s ním soucit, soucit s dítětem bez matky v cizí zemi, obklíčené cizí armádou.ˇˇ

Odešla z přijímací haly a šla po schodech nahoru. Zdálo se jí, že v prvním patře jsou tři nebo čtyři ložnice. Z prvního patra vedlo úzké schodiště do druhého patra, kde patrně spal Gaafar. Jedny ze dveří do ložnic byly otevřené, tak jimi vstoupila.ˇˇ

Nepřipomínalo to příliš ložnici malého chlapce. Elen o malých chlapcích mnoho nevěděla – sama měla pouze čtyři sestry – ale očekávala, že uvidí modely letadel, skládačky, elektrický vláček, sportovní výstroj a možná starého, zapomenutého méďu Béďu. Nebyla by překvapena, kdyby uviděla šaty rozházené po podlaze, stavebnici na posteli a pár špinavých kopaček na naleštěné desce stolu. Místnost však vypadala skoro jako ložnice dospělých. Šaty byly úhledně složeny na židli, vršek skříňky s poličkami prázdný, školní knihy bezchybně srovnány na stole a jedinou hračkou v dohledu byl lepenkový model tanku. Billy ležel v posteli, pruhované pyžamo zapnuté až ke krku. Na peřině vedle něho ležela nějaká kniha.ˇˇ

„Máš moc pěkný pokoj,“ lhala Elen.ˇˇ

„Je fajn,“ souhlasil Billy.ˇˇ

„Co to čteš?“

„Záhadu řecké rakve.“…

Posadila se na okraj postele. „Prima, ale nebuď vzhůru moc dlouho.“

„Musím zhasnout v půl desáté.“ Znenadání se naklonila a políbila ho na tvář. V té chvíli se otevřely dveře a vstoupil Vandam.ˇˇ

Šokovala ho důvěrná známost celého obrazu:ˇ chlapec leží v posteli s knihou, matné světlo z noční lampičky, žena se naklání, aby dala chlapci pusu na dobrou noc. Vandam stál, díval se a cítil se jako někdo, kdo ví, že se mu něco jen zdá, ale přesto se nedokáže probudit.ˇˇ

Elen vstala a pozdravila:ˇ „Dobrý večer, Williame.“

„Dobrý večer, Elen.“

„Dobrou noc, Billy.“

„Dobrou noc, slečno Fontanová.“…

Prošla kolem Vandama z místnosti. Vandam se posadil na okraj postele do prohlubně v polštářích, kterou tam vyseděla. „Bavil jsi našeho hosta? „ zeptal se.ˇˇ

„Ano.“

„To jsi správný chlap.“

„Líbí se mi – čte kriminální příběhy. Budeme si vyměňovat knížky.“

„To je prima. Udělal sis domácí úkoly?“

„Ano, měli jsme francouzská slovíčka.“

„Chceš, abych tě vyzkoušel?“

„Nemusíš, vyzkoušel mě Gaafar. Povídám, je moc prima, ne?“

„Ano. Na něčem pro mě pracuje – je to přísně tajné.“

„Mlčím jako hrob.“…

Vandam se zasmál. „Tak je to správné.“…

Billy ztlumil hlas. „Je to snad tajná agentka? „…

Vandam si položil prst na ústa. „I zdi mají uši.“…

Chlapec se na něho podíval podezíravě. „Ty si ze mě utahuješ.“…

Vandam mlčky zavrtěl hlavou.ˇˇ

„Sakra!“ pronesl Billy.ˇˇ

Vandam vstal. „Zhasnout v půl desáté.“

„Jasně. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Billy.“ Vandam vyšel ven. Když zavíral dveře, napadlo ho, že Elenin polibek na dobrou noc zřejmě udělal Billymu daleko lépe než chlapské popovídání si s otcem.ˇˇ

Elen našel v přijímací hale, jak míchá martini. Cítil, že by měl být mnohem rozčilenější nad tím, že se zařídila v jeho domě jako doma, ale byl příliš unaven na nějakou ostrou výměnu názorů. Zapadl vděčně do křesla a přijal podávanou skleničku.ˇˇ

„Měl jste perný den? „ zeptala se Elen.ˇˇ

Celé Vandamovo oddělení pracovalo na nových bezpečnostních opatřeních, která se zaváděla po zajištění německé odposlouchávací jednotky na Ježíšově kopci, ale to Vandam Elen říci nehodlal. Cítil rovněž, že se vžila do role domácí paní a na to neměla právo. „Proč jste sem přišla? „ zeptal se.ˇˇ

„Mám schůzku s Wolffem.“

„To je fantastické!“ Vandam okamžitě zapomněl na všechny vedlejší záležitosti. „Kdy?“

„Ve čtvrtek.“ Podala mu list papíru.ˇˇ

Začal zprávu studovat. Byla to kategorická výzva, napsaná pěkným, elegantním písmem. „Jak se to k vám dostalo?“

„Nějaký chlapec mi dopis přinesl ke dveřím.“

„Vyslechla jste ho? Kde a kdo mu ten vzkaz dal a podobně?“

„Na to jsem vůbec nepomyslela.“ Cítila se jako zmoklá slepice.ˇˇ

„To nevadí.“ Wolff stejně určitě učinil bezpečnostní opatření a chlapec by nevěděl nic důležitého.ˇˇ

„Co budeme dělat? „ zeptala se Elen Vandama.ˇˇ

„To, co minule, ale lépe.“ Vandam se snažil, aby jeho slova zněla přesvědčivěji, než cítil. Mělo by to být jednoduché. Muž si dá rande s dívkou, tak jdete na místo schůzky a muže zatknete, jen co se objeví. Wolff byl však nevypočitatelný. Nepodaří se mu znovu utéci za pomoci triku s taxíkem; Vandam nechá restauraci obklíčit těsným kruhem dvaceti nebo třiceti mužů s několika auty, připravenými silničními zátarasy a podobně. Může však zkusit nějakou jinou fintu. Vandam si nedovedl představit jakou a v tom byl celý problém. „Nechci s ním strávit další večer,“ řekla Elen, jako kdyby četla Vandamovy myšlenky. „Proč ne?“

„Děsí mě.“…

Vandam se cítil provinile – jen si vzpomeň na Istanbul – ale potlačil své pocity. „Posledně vám přece nijak neublížil.“

„Nepokoušel se mě svést, takže jsem mu nemusela říci ne. Ale pokusí se o to a mám strach, že se nespokojí s odpovědí ‚ne‘.“

„Už jsme se poučili,“ uklidňoval ji Vandam s falešnou jistotou v hlase. „Tentokrát se nedopustíme žádné chyby.“ V duchu byl překvapen jejím kategorickým rozhodnutím nevyspat se s Wolffem. Předpokládal, že takové věci pro ni, tak či onak, nic moc neznamenají. Spatně ji tedy odhadl. To, že ji viděl v novém světle, ho nějak dostalo do veselejší nálady. Rozhodl se, že k ní bude upřímný. „Měl bych se asi opravit,“ řekl. „Udělám vše, co bude v mých silách, abych zajistil, že tentokrát nedojde k žádným chybám.“…

Vstoupil Gaafar a oznámil:ˇ „Podává se večeře, pane.“ Vandam se usmál:ˇ Gaafar předvádí svou roli anglického komorníka na počest dámské společnosti. „Večeřela jste? „ zeptal se Vandam Elen. „Ještě ne.“

„Co máme, Gaafare?“

„Pro vás, pane, hovězí polévku, míchaná vajíčka a jogurt. Ale pro slečnu Fontanovou jsem si dovolil připravit řízek na grilu.“

„To stále jíte takovéhle věci? „ zeptala se Elen Vandama.ˇˇ

„Ne, to je kvůli mé tváři. Nemohu kousat.“ Vstal.ˇˇ

Jak šli do jídelny, Elen prohodila:ˇ „Ještě to bolí?“

„Jen když se směju. Je to pravda – nedokážu napnout svaly na téhle straně. Už jsem se naučil smát se jen jednou polovinou obličeje.“…

Posadili se a Gaafar začal servírovat polévku.ˇˇ

„Váš syn se mi moc líbí,“ řekla Elen.ˇˇ

„Mně taky,“ podotkl Vandam.ˇˇ

„Na svůj věk je hodně vyspělý.“

„Myslíte, že je to chyba? „…

Pokrčila rameny. „Kdo ví.“

„Prožil řadu chvil, které by měly zůstat vyhrazeny jen dospělým.“

„Ano.“ Elen se chvilku rozmýšlela. „Kdy zemřela vaše žena?“

„Dvacátého osmého května devatenáct set čtyřicet jedna večer.“

„Billy mi řekl, že na Krétě.“

„Ano. Pracovala na analýze šifrovacích soustav pro vzdušné síly a byla dočasně umístěna na Krétě, když Němci ostrov napadli. 28. května byl den, kdy si Britové uvědomili, že bitvu prohráli a rozhodli se ustoupit. Zřejmě ji zasáhl nějaký zbloudilý granát a byla na místě mrtvá. V té době jsme se samozřejmě snažili dostat odtamtud živé lidi a ne těla, takže… Neexistuje ani hrob, chápete. Ani pomníček. Nezbylo vůbec nic.“

„Stále jí milujete? „ zeptala se Elen tiše.ˇˇ

„Myslím, že ji budu milovat vždycky. Věřím, že tomu tak je u lidí, kteří se mají skutečně rádi. Jestliže odejdou nebo zemřou, nic to na situaci nemění. I kdybych se měl znovu oženit, budu stejně stále Angelu milovat.“

„Byli jste úplně šťastní?“

„My…“ Rozmýšlel se, nechtěl odpovědět a pak si uvědomil, že to rozmýšlení je odpovědí samo o sobě. „Nebylo to idylické manželství. Byl jsem jí oddán… Angela mě měla ráda.“

„Myslíte si, že se někdy znovu oženíte?“

„No… Angličané zde v Káhiře mi stále vnucují přesné kopie Angely.“ Pokrčil rameny. Sám opravdu odpověď na tu otázku neznal. Zdálo se, že to Elen chápe, protože se odmlčela a začala jíst moučník.ˇˇ

Gaafar jim pak přinesl kávu do přijímací haly. Tou dobou si Vandam obyčejně začal pořádně přihýbat z láhve, ale dnes večer pít nechtěl. Poslal Gaafara spát a začal s Elen popíjet kávu. Přitom kouřil cigaretu.ˇˇ

Náhle zatoužil po hudbě. Miloval hudbu už kdysi dávno, i když se později z jeho života vytratila. Teď, když dovnitř vál otevřenými okny příjemný noční vítr a z jeho cigarety se valil kouř, chtěl naslouchat jasným nádherným tónům, ladným harmoniím a jemným rytmům. Šel k pianinu a podíval se na partituru. Elen ho v tichosti sledovala. Začal hrát „Pro Elišku.“ Prvních pár akordů znělo – pro Beethovena charakteristicky – neskutečně jednoduše, pak přišla přemýšlivá část a na závěr burácející tóny. Schopnost hrát se mu vrátila skoro okamžitě – jako kdyby nikdy nepřestal. Ruce věděly, co mají dělat, takovým způsobem, že to považoval za malý zázrak.ˇˇ

Když skladba skončila, vrátil se k Elen, posadil se vedle ní a políbil ji na tvář. Byla celá mokrá od slz. Zašeptala:ˇ „Williame, miluji tě celým svým srdcem.“…

Šeptají.ˇˇ

Ona říká:ˇ „Máš krásné uši.“…

On:ˇ „Nikdo je nikdy nelízal tak krásně jako ty.“…

Ona se zachichotá.‘ „Líbí se ti to?“

„To víš, že ano.“ Vzdychne. „Můžu?…“

„Rozepni knoflíčky – tady – to je ono – ach.“

„Zhasnu.“

„Ne, chci na tebe vidět –“

„Svítí měsíc.“ Cvok. „Tamhle, vidíš? Světlo od měsíčku úplně stačí.“

„Pojď rychle zpátky.“

„Tady mě máš.“

„Líbej mě ještě, Williame.“…

Chvíli nemluví a potom:ˇ

„Můžu tohle svléknout? „ ptá se on.ˇˇ

„Počkej, pomůžu ti… takhle.“

„Ach! Ach, ty jsou ale krásný.“

„Jsem moc ráda, že se ti líbí… dělej to maličko silněji… cucej trochu… ach, Bože –“

A o chvíli později říká:ˇ „Chtěla bych tě pohladit po prsou. Zatracené knoflíky – roztrhla jsem ti košili –“

„Čert vem košili.“

„Ach, tušila jsem, že to bude takové… Podívej.“

„Na co?“

„Na naši kůži při svitu měsíčku – ty jsi úplně bílý a já skoro černá, podívej –“

„Ano.“

„Dotkni se mě. Pohlaď mě. Zmáčkni, štípni, ohmatávej. Chci tvé ruce cítit na celém těle – –“

„Ano –“

„– úplně všude, tvoje ruce, tam, ano, zrovna tam, ach, ty víš kde, ty víš přesně kde, aach!“

„Jsi uvnitř tak hebká.“

„To je jako sen.“

„Ne, to je skutečnost.“

„Nechci se nikdy probudit.“

„Tak měkká…“

„A ty tak tvrdý… Mohu ho políbit?“

„Ano, jistě… ach… Ježíši, to je nádhera… Ježíši – –“

„Williame?“

„Ano?“

„Už, Williame?“

„Ach, ano.“

„– svlékni je.“

„Ale, hedvábí.“

„Ano. Rychle.“

„Ano.“

„Po tomhle jsem toužila už tak dlouho –“ Vzrušeně vykřikne, on vydá zvuk podobný zavzlykání a pak následují dlouhé minuty, kdy je slyšet jen jejich oddechování, dokud on nakonec nezačne křičet nahlas a ona mu slíbává výkřiky. Pak to na ni taky přijde, zaboří tvář do polštáře, otevře ústa dokořán a ječí do polštáře. Není na to zvyklý, takže se domnívá, že něco pokazil. Uklidňuje ji:ˇ

„Bude to v pořádku, bude to v pořádku, bude to v pořádku –“

A pak konečně umdlí, zůstane chvíli ležet s očima zavřenýma, celá zpocená, dokud se jí nezklidní dech. Pak k němu vzhlédne a říká:ˇ „Takže takhle to má býti“…

On se zasměje, ona na něho pohlédne s otázkou v očích, takže jí to začne vysvětlovat:ˇ „Já jsem myslel na to samé.“ Potom se tomu oba smějí. On řekne:ˇ „Prožil jsem dost po tom, co… víš, po tamtom…, ale nemyslím si, že bych se kdy smál.“

„Jsem tak šťastná,“ říká. „Ach, Williame, jsem tak šťastná.……“

Rommel cítil moře. V Tobruku bylo vedro, prach a mouchy stejně protivné jako v pouští, ale všechno bylo snesitelnější díky občasnému závanu slané vlhkosti v lehké bríze.ˇˇ

Do velitelského vozu vstoupil fon Mellenthin se zpravodajským hlášením.ˇˇ

„Dobrý večer, pane polní maršále.“…

Rommel se usmál. Byl povýšen po vítězství u Tobruku a dosud si na svoji novou hodnost nezvykl. „Něco nového?“

„Zpráva od špióna z Káhiry. Tvrdí, že obranná linie Mersa Matruh je uprostřed slabá.“…

Rommel vzal hlášení a přelétl je očima. Usmál se, když si přečetl, že Spojenci odhadli, že se pokusí o obchvat kolem jižního okraje obranné linie:ˇ zdálo se, že začínají chápat jeho způsob myšlení. Řekl:ˇ „Takže minová pole jsou slabší asi tady… ale tam je linie chráněna dvěma kolonami. Co je to kolona?“

„To je nový termín, který používají. Podle jednoho válečného zajatce kolona představuje brigádní skupinu, kterou dvakrát napadly tanky.“

„Čili slabý útvar.“

„Jistě.“…

Rommel poklepal na hlášení ukazováčkem. „Jestli je tohle pravda, pak se můžeme probít linií Mersa Matruh hned, jak tam dorazíme.“

„Udělám samozřejmě, co bude v mých silách, abych v průběhu jednoho dvou dní ověřil špiónovu zprávu,“ řekl fon Mellenthin. „Ale posledně se nepletl.“…

Dveře u vozu se rozlétly a vstoupil Kesselring.ˇˇ

Rommela to nepříjemně překvapilo. „Polní maršál!“ zvolal. „Myslel jsem, že jste na Sicílii.“

„Byl jsem,“ opáčil Kesselring. Oklepal prach ze svých ručně šitých holínek. „Právě jsem sem kvůli vám přiletěl. Sakra, Rommele, tohle musí přestat. Vaše rozkazy jsou zcela jasné:ˇ měl jste postoupit do Tobruku a ne dál.“…

Rommel se uvelebil v plátěné židli. Původně doufal, že se mu podaří vyhnout se dohadům s Kesselringem. „Okolnosti se změnily,“ poznamenal.ˇˇ

„Vaše rozkazy však potvrdilo italské vrchní velení,“ namítl Kesselring. „A jak jste reagoval vy? Odmítl jste tuto radu a pozval Bastica, aby s vámi poobědval v Káhiře!“…

Nic nedokázalo Rommela víc rozzuřit než rozkazy od Italů. „Italové v téhle válce vůbec nic nedokázali,“ vykřikl hněvivě.ˇˇ

„To není podstatné. Vaši vzdušnou a námořní podporu potřebujeme pro útok na Maltu. Po dobytí Malty bude vaše zajištění dost bezpečné pro postup do Egypta.“

„Lidi, vy jste se vůbec nic nenaučili!“ řekl Rommel. Donutil se ztlumit hlas. „Zatímco se budeme zakopávat, nepřítel se bude zakopávat taky. Nedostal jsem se až sem podle staré šablony:ˇ postup, zachycení se, pak další postup. Když oni útočí, ustoupím; když brání nějaké místo, obejdu je; a když ustupují, pronásleduji je. Teď prchají a je vhodná chvíle na dobytí Egypta.“…

Kesselring zůstal klidný. „Mám zde kopii vašeho telegramu Mussolinimu.“ Vyndal z kapsy kousek papíru a četl:ˇ „Stav a morálka vojska, současná zásobovací situace díky dobytým skladům a současná slabost nepřítele umožňují, abychom je pronásledovali až do hloubky egyptského území.“ Složil papír a obrátil se na fon Mellenthina. „Kolik německých tanků a mužů máme? „…

Rommel potlačil chuť přikázat fon Mellenthinovi, aby na otázku neodpovídal; věděl moc dobře, že tohle je jeho slabina.ˇˇ

„Šedesát tanků, pane polní maršále, a dva tisíce pět set mužů.“

„A Italové?“

„Šest tisíc mužů a čtrnáct tanků.“…

Kesselring se obrátil zpět na Rommela. „A vy chcete dobývat Egypt všeho všudy se sedmdesáti čtyřmi tanky? fon Mellenthine, jaký je zpravodajský odhad nepřátelských sil?“

„Spojenecké síly jsou přibližně třikrát početnější než naše, ale – –“

„Tady to máte.“…

fon Mellenthin pokračoval:ˇ „– ale jsme výborně zásobeni jídlem, oblečením, nákladními a obrněnými auty a hlavně pohonnými hmotami; a mužstvo má fantastickou bojovou morálku.“…

Rommel ho přerušil:ˇ

„fon Mellenthine, dojděte do spojovacího vozu a zjistěte, jestli není něco nového.“…

fon Mellenthin se zamračil, ale Rommel rozkaz nezrušil, tak odešel.ˇˇ

Rommel řekl:ˇ „Spojenci se přeskupují u Mersa Matruh. Počítají, že se pokusíme projít kolem jižního cípu jejich obrany. My místo toho udeříme na střed, kde jsou nejslabší –“

„Jak to všechno víte? „ skočil mu do řeči Kesselring.ˇˇ

„Naše zpravodajské odhady –“

„Na čem jsou ty odhady založeny?“

„Hlavně na hlášení našeho špióna –“

„Panebože!“ Kesselring poprvé zvýšil hlas. „Nemáte sice tanky, ale zato máte svého špióna!“

„Minule měl pravdu.“…

fon Mellenthin se vrátil.ˇˇ

„To ale nemění nic na mém stanovisku. Jsem tady proto, abych potvrdil Vůdcovy rozkazy:ˇ nemáte dál postupovat,“ pokračoval Kesselring.ˇˇ

Rommel se maličko usmál. „Poslal jsem osobního posla k Vůdci.“

„Vy?…“

„Jsem teď polní maršál a mám proto přímý přístup k Hitlerovi.“

„Samozřejmě.“

„Myslím si, že by fon Mellenthin už mohl mít Vůdcovu odpověď.“

„Mám,“ souhlasil fon Mellenthin. Z listu papíru začal číst:ˇ „Pouze jednou za život se bohyně Vítězství usměje. Vpřed na Káhiru! Adolf Hitler.“…

Nastalo ticho.ˇˇ

Kesselring vyšel ven.……

Když se Vandam dostal do kanceláře, dozvěděl se, že se Rommel předchozího večera dostal na vzdálenost pouhých sto kilometrů od Alexandrie.ˇˇ

Zdálo se, že Rommela nemůže zastavit nic. Linie Mersa Matruh se zlomila v polovině jako zápalka. Na jihu 13. sbor v panice ustoupil a na severu pevnost Mersa Matruh kapitulovala. Nová linie obrany se táhla přes padesát kilometrů širokou mezerou mezi mořem a neprůchodnou proláklinou Kattara. Pokud tato obranná linie padne, další obrana už existovat nebude. Rommel bude pánem Egypta.ˇˇ

Ani tyto zprávy nedokázaly zkalit Vandamovu euforii. Uplynulo víc než dvacet čtyři hodiny od chvíle, kdy se za úsvitu probudil na pohovce v přijímací hale s Elen v náručí. Od té doby byl zaplaven jakýmsi bujarým pubertálním veselím. Stále si připomínal nejmenší podrobnosti:ˇ jaké má malé a hnědé bradavky, chuť její kůže, to, jak se mu její nehty zarývají do stehen. Věděl, že se v kanceláři chová značně nezvykle. Vrátil dopis své písařce se slovy:ˇ „Je tam sedm pravopisných chyb, asi byste to měla přepsat“ a zářivě se na ni usmál. Málem spadla ze židle. Pomyslel na Elen a řekl si:ˇ „Proč ne? K čertu, proč ne? „ ale odpovědi se nedočkal.ˇˇ

Chvíli poté ho navštívil jeden důstojník z Jednotky zvláštního spojení. Každý, kdo měl na vrchním velitelství uši správně nastražené, už věděl, že Jednotka zvláštního spojení má zcela nový, supertajný zdroj informací. Názory na to, jak je tento zdroj spolehlivý, se různily, a hodnocení bylo stále stejně obtížné, protože zdroj nikdy neprozradili. Brown, který měl hodnost kapitána, ale zcela zjevně vojákem nikdy nebyl, se opřel o hranu stolu a promluvil přes troubel dýmky:ˇ „Evakuují vás, Vandame? „…

Tihle chlapi žili ve svém vlastním světě a nemělo proto žádný smysl vysvětlovat nějakému kapitánovi, že majorovi by měl říkat „pane.“

„Co prosím? Evakuace? A proč?“

„Naše skupina se stěhuje do Jeruzaléma. Stejně tak každý, kdo toho hodně ví. Chápete, že nemá smysl nechat lidi padnout do rukou nepřítele.“

„Štáb se tedy stává nervózním.“ Bylo to dost logické:ˇ Rommel byl schopen urazit sto kilometrů za jediný den.ˇˇ

„Uvidíte, že na nádraží budou nepokoje. Jedna polovina Káhiry se snaží utéci a druhá se dává do gala pro oslavu osvobození. Haha!“

„Nebudete zřejmě oznamovat mnoha lidem, že jedete…“

„To opravdu ne. Mimochodem, mám pro vás jednu lahůdku. Všichni víme, že Rommel má zde v Káhiře špióna.“

„Jak jste se to dozvěděli? „ zeptal se Vandam.ˇˇ

„Všechny zprávy přece jdou přes Londýn, starý brachu. Ten chlápek byl ale identifikován jako, a to, cituji, hrdina aféry Rašíd Alí, Říká vám to něco? „…

Vandam zůstal, jako když do něho udeří hrom. „To víte, že ano!“ vykřikl.ˇˇ

„No, to je vše.“ Brown vstal od stolu.ˇˇ

„Počkejte chvilku,“ požádal ho Vandam. „Je to opravdu vše?“

„Bohužel ano.“

„A odkud informace pochází? Rozluštili jste kryptogram nebo je to zpráva od agenta?“

„Musí vám stačit, že zdroj je spolehlivý.“

„To říkáte vždycky.“

„To ano. No, teď se asi nějakou dobu neuvidíme. Hodně štěstí.“

„Děkuji,“ zamumlal Vandam šílený obavami.ˇˇ

„Rádo se stalo!“ Brown odcházel a cestou vypouštěl obláčky dýmu.ˇˇ

Hrdina aféry Rašíd Alí! Bylo neuvěřitelné, že by Wolff mohl být mužem, který Vandama přelstil v Istanbulu. Přesto to ale dávalo smysl. Vandam si vybavil divný pocit, který měl z Wolffova stylu; jako kdyby mu byl povědomý. Dívce, kterou Vandam poslal, aby toho záhadného muže sbalila, někdo podřízl krk.ˇˇ

A teď Vandam posílá proti stejnému muži Elen.ˇˇ

Vstoupil desátník s rozkazem. Jak jej Vandam četl, narůstala v něm neochota uvěřit. Všechna oddělení měla ze svých spisů vybrat ty papíry, které by byly v rukou nepřítele nebezpečné. Ve spisech zpravodajské jednotky by skoro vše mohlo v rukou nepřítele představovat nebezpečí. To můžeme klidně spálit úplně všechno, pomyslel si Vandam. A jak budou potom oddělení vůbec fungovat? Štáb se zřejmě domníval, že oddělení přestanou v blízké budoucnosti fungovat úplně. Bylo to samozřejmě bezpečnostní opatření, ale bylo velice drastické:ˇ nezničili by přece nahromaděné výsledky mnohaleté práce, pokud by si nebyli jisti, že existuje skutečně vysoká pravděpodobnost, že Němci dobudou Egypt.ˇˇ

Rozpadá se to na kousky, pomyslel si; vše se hroutí.ˇˇ

Bylo to nepředstavitelné. Vandam obětoval tři roky života obraně Egypta. Tisíce mužů zemřely v poušti. Bylo po tom všem vůbec možné, že bychom mohli prohrát? Opravdu se vzdát, otočit se a prchat pryč? Nechtělo se mu na to ani pomyslet.ˇˇ

Zavolal Jakese a sledoval, jak ten rozkaz čte. Jakes jen přikývl, jako kdyby to očekával.ˇˇ

„Je to trochu drastické, nezdá se vám?“

„Přesně to samé, co se děje v poušti, pane,“ odpověděl Jakes. „Zařídíme s obrovskými náklady velké zásobovací sklady a pak je, když ustupujeme, vyhodíme do povětří, aby se nedostaly nepříteli do rukou.“…

Vandam přikývl. „Dobře, tak se do toho dejte. Pokuste se to nějak bagatelizovat, chápete, kvůli morálce. Jako že se štáb zbytečně plaší a tak podobně.“

„Ano, pane. Máme rozdělat oheň na zadním dvoře?“

„Ano. Najděte nějakou starou popelnici a provrtejte do dna otvory. A zajistěte, aby ty materiály shořely důkladně.“

„A co vaše vlastní spisy, pane?“

„Zrovna se chystám je probrat.“

„Ano, pane.“ Jakes odešel.ˇˇ

Vandam otevřel zásuvku, ve které měl uložené spisy, a začal třídit papíry. Za poslední tři roky si nesčíslněkrát pomyslel, že si je nepotřebuje pamatovat, protože si je vždycky může vyhledat. Byla zde jména i s adresami, bezpečnostní hlášení o jednotlivcích, podrobnosti šifer a systému předávání rozkazů, poznámky o jednotlivých případech a malý spis s ručně psanými poznámkami o Alexi Wolffovi. Jakes přinesl velkou lepenkovou krabici s nápisem „Lipton’s Tea“ vytištěným na boku, a Vandam do ní začal ukládat papíry. Tak takové to tedy je být na straně poražených, napadlo ho.ˇˇ

Krabice byla napůl plná, když Vandamův desátník otevřel dveře a ohlásil:ˇ „Přišel za vámi major Smith, pane.“

„Pošlete ho dovnitř.“ Vandam žádného majora Smithe neznal.ˇˇ

Major byl malý, hubený muž kolem čtyřicítky, s kulatýma modrýma očima a výrazem naznačujícím, že je sám se sebou velice spokojen. Potřásl Vandamovi rukou a představil se:ˇ „Já jsem Sandy Smith z Tajné zpravodajské služby.“

„Co mohu pro Tajnou zpravodajskou službu udělat? „ zeptal se Vandam.ˇˇ

„Jsem něco jako spojka mezi Tajnou zpravodajskou službou a generálním štábem,“ vysvětloval Smith. „Vznesl jste dotaz ohledně knihy, která se jmenuje Rebeka…“

„Ano.“

„Odpověď poslali přes nás.“ Smith okázale vytáhl z kapsy kus papíru.ˇˇ

Vandam si přečetl hlášení. Velitel Tajné zpravodajské služby v Portugalsku reagoval na dotaz ohledně Rebeky tím, že poslal jednoho ze svých mužů do všech knihkupectví, kde se prodávaly anglické knihy. Ten v rekreační oblasti Estoril našel knihkupce, který si vzpomněl, že prodal celou svou zásobu Rebeky – šest kusů – jedné ženě. Při dalším vyšetřování vyšlo najevo, že tou ženou byla manželka německého vojenského atašé v Lisabonu.ˇˇ

„Tohle jen potvrzuje mé dávné podezření. Děkuji vám, že jste se obtěžoval,“ řekl Vandam.ˇˇ

„To nestojí za řeč,“ řekl Smith. „Chodím sem stejně každé ráno. Jsem rád, že jsem vám pomohl.“ Odešel.ˇˇ

Vandam hodnotil nové zprávy a pokračoval v přerušené práci. Existovalo jediné vysvětlení toho, jak se kniha dostala z Estorilu až na Saharu. Byl to bezesporu základ kódu a pokud v Káhiře nefungovali dva úspěšní němečtí špióni, byl to Alex Wolff, kdo kód používá.ˇˇ

Tahle informace bude dřív nebo později užitečná. Bylo škoda, že se nepodařilo spolu s knihou a kryptogramem zajistit i klíč ke kódu. Tato myšlenka mu připomněla důležitost spálení vlastních spisů. Pevně se rozhodl, že bude nekompromisní v tom, co všechno zničí.ˇˇ

Na závěr třídil spisy o platech a povýšeních svých podřízených a rozhodl se, že je taky spálí, protože by mohly nepřátelským vyšetřovatelům pomoci určit priority. Lepenková krabice se už zaplnila. Zvedl ji na rameno a vynesl ven.ˇˇ

Jakes rozdělal oheň ve zrezivělém ocelovém barelu na vodu, podloženém cihlami. Jeden desátník do ohně házel papíry. Vandam shodil krabici na zem a chvíli pozoroval plameny; připomínaly mu obraz Noc v Anglii, Guy Fawkese, ohňostroj, pečené brambory a hořící postavu zrádce ze sedmnáctého století. Zuhelnatělé kousky papíru vylétaly ven na sloupu horkého vzduchu. Vandam odvrátil zrak.ˇˇ

Potřeboval přemýšlet, a tak se rozhodl, že půjde na procházku. Opustil vrchní velitelství a zamířil do centra. Tvář ho bolela. Usoudil, že by ho bolest měla těšit, protože je prý příznakem, že se rána hojí. Nechával si narůst plnovous, aby zakryl ránu, až sundá náplast, a aby tak působil méně nápadně. Každý den ráno si vychutnával pocit, že se nemusí holit.ˇˇ

Vzpomněl si na Elen a vybavil si ji, jak leží s prohnutými zády a s potem lesknoucím se na ňadrech. Byl šokován tím, co se stalo potom, co ji políbil – šokován, ale nadšen. Tu noc leccos zažil poprvé:ˇ poprvé se miloval jinde než v posteli; poprvé viděl ženu, která dospěla k vyvrcholení stejně jako muž; poprvé byl sex společnou rozkoší a ne vnucováním jeho vůle méně či více neochotným ženám. Byla to samozřejmě katastrofa, že se s Elen do sebe zamilovali tak prudce. Jeho rodiče, přátelé a velení armády budou konsternováni při pomyšlení, že by si měl vzít Arabku. Jeho matka si určitě neodpustí vysvětlení, proč se Židé mýlí, když neuznávají Ježíše. Vandam se rozhodl, že se tím vším nebude trápit. Za několik dní mohou být oba dva klidně mrtvi. Budou se vyhřívat na sluníčku, dokud svítí, pomyslel si, a k čertu s budoucností.ˇˇ

Myšlenkami se stále vracel k dívce, která zemřela v Istanbulu, zavražděná zřejmě Wolffem. Byl vystrašený, že by se něco mohlo ve čtvrtek pokazit, a že by Elen znovu zůstala s Wolffem sama.ˇˇ

Rozhlížel se kolem a uvědomil si, že je ve vzduchu cítit sváteční nálada. Prošel okolo kadeřnického salónu a všiml si, že je nabitý k prasknutí a že ženy čekají ve frontě. Zdálo se, že módním obchodům pořádně odsýpají kšefty. Z obchodu s potravinami vyšla žena s košíkem plným konzervovaného jídla a Vandam spatřil, že se z obchodu táhne fronta až na chodník. Na ceduli ve výloze dalšího obchodu byl chvatně naškrábaný nápis:ˇ „Je nám líto, ale makeup je vyprodán.“ Vandam si uvědomil, že se Egypťané připravují na osvobození a že se na ně těší.ˇˇ

Nedokázal se ubránit pocitu blížícího se Posledního soudu. I obloha se zdála temná. Podíval se vzhůru:ˇ obloha skutečně byla temná. Zdálo se, že nad městem visí šedivý převalující se opar, protečkovaný popílkem. Došlo mu, že je to kouř smíchaný se spáleným papírem. Po celé Káhiře Britové pálili spisy a černý smog zatemnil slunce.ˇˇ

Vandam se náhle naštval na sebe i na celé spojenecké vojsko, že se tak netečně připravují na porážku. Kam se poděl bojovný duch Bitvy o Anglii? Co se stalo s proslulou kombinací buldočí zarputilosti, vynalézavosti a statečnosti, o nichž se tvrdilo, že tento národ charakterizují? Co s tím hodláš udělat ty? zeptal se Vandam sám sebe.ˇˇ

Obrátil se a kráčel směrem ke Garden City, kde v zabraných vilách bylo umístěno vrchní velitelství. Vybavil si mapu obranné linie El Alamein, kde Spojenci vytvořili své poslední stanoviště. Byla to jediná obranná linie, kterou Rommel nemohl obklíčit, protože její jižní konec tvořila neprůchodná vpadlina Kattara. Takže Rommel bude muset obranu prolomit.ˇˇ

Kde se ji asi pokusí prorazit? Jestliže zaútočí na severním okraji, musí si pak vybrat mezi rychlým postupem na Alexandrii nebo obratem a napadením spojeneckých sil odzadu. Jestliže pronikne od jižního konce, musí buď postupovat na Káhiru nebo se zase obrátit a zničit zbytky spojeneckých sil.ˇˇ

Těsně za obrannou linií se nacházel hřeben Alam Haifa, o kterém Vandam věděl, že je silně opevněný. Zcela jasně by pro Spojence bylo výhodnější, kdyby se Rommel po proražení obranné linie otočil, protože pak by docela dobře mohl vyčerpat svá vojska útokem na Alam Haifa.ˇˇ

Velkou roli hrál ještě jeden faktor. Jižní přístup k Alam Haifa vedl přes zrádný měkký písek. Bylo málo pravděpodobné, že by Rommel o tekutém písku věděl, protože takhle daleko na východ se nikdy předtím neprobil a pouze Spojenci měli dobré mapy pouště.ˇˇ

Takže je mou povinností, pomyslel si Vandam, zabránit Alexi Wolffovi, aby informoval Rommela, že hřeben Alam Haifa je na jihu dobře bráněný a nemůže být odtud napadený. Byl to žalostně defenzivní plán.ˇˇ

Vandam došel, aniž by to vědomě zamýšlel, k Ville les Oliviers, Wolffově domu. Posadil se na lavičku pod olivové stromy v parčíku naproti domu a civěl na něj, jako kdyby mu vila dokázala prozradit, kde je Wolff. Kdyby tak Wolff udělal chybu a povzbudil Rommela, aby zaútočil na Alam Haifa z jihu, pomyslel si nanicovatě.ˇˇ

Potom ho to trklo.ˇˇ

Řekněme, že zatknu Wolffa. Dejme tomu, že se zmocním také jeho rádia. Předpokládejme, že se mi dokonce podaří najít i klíč ke kódu.ˇˇ

Pak bych mohl Wolffa zastoupit, spojit se rádiem s Rommelem a poradit mu, aby napadl Alam Haifa z jihu.ˇˇ

Ten nápad mu v hlavě rychle rozkvétal, takže se začal cítit povzneseně. Teď je Rommel zcela oprávněně přesvědčen, že Wolffovy informace jsou přesné. Řekněme, že by dostal od Wolffa zprávu, že obranná linie El Alamein je ha jižním okraji slabá, že jižní přístup k Alam Haifa je obtížný, a že sám hřeben Alam Haifa je jen slabě bráněn.ˇˇ

Bylo by to pro Rommela natolik velké pokušení, že by mu neodolal.ˇˇ

Prorazí obrannou linii na jižním konci a pak se stočí na sever, protože bude očekávat, že dobude Alam Haifa bez větších problémů. Tam pak narazí na tekutý písek. Zatímco se jím bude prodírat, naše dělostřelectvo jeho síly zdecimuje. Až pak dorazí ke hřebeni Alam Haifa, zjistí, že je silně chráněn. V tom okamžiku přisuneme další muže z přední linie a rozmáčkneme nepřítele napadrť jako ořech louskáčkem.ˇˇ

Kdyby se léčka podařila, nejenže by to zachránilo Egypt, ale znamenalo by to i zničení Afrika Korps.ˇˇ

Musím ten nápad předložit na štábu, pomyslel si.ˇˇ

Nebude to jednoduché. Právě teď si nestojí nejlépe – po pravdě řečeno je jeho profesionální reputace díky Alexi Wolffovi v troskách. Určitě jim však dojde význam jeho nápadu.ˇˇ

Vstal z lavičky a vydal se do kanceláře. Budoucnost najednou vyhlížela úplně jinak. Možná nebudou německé vojenské holínky šlapat po kachlíkových podlahách mešit. Snad nebudou poklady Egyptského muzea odvezeny lodí do Berlína. Třeba Billy nebude muset vstoupit do Hitlerjugend. Možná Elen nepošlou do Dachau.ˇˇ

Ještě můžeme být všichni zachráněni, pomyslel si.ˇˇ

Jestliže chytím Wolffa.……

ČÁST TŘETÍ.…

ALAM HALFA.……

V těchto dnech si Vandam myslel, že dá Boggemu jednu do nosu.ˇˇ

Dnes měl podplukovník Bogge hroznou náladu, byl nerozhodný, sarkastický a nedůtklivý. Nervózně pokašlával jako vždy, když se bál mluvit, a nyní kašlal pořádně. Také se vrtěl, urovnával haldu papírů na svém stole, přehazoval nohu přes nohu a čistil mizerný kriketový míček.ˇˇ

Vandam stále klidně seděl a čekal, co z něho vyleze.ˇˇ

„Podívejte se, Vandame, strategii schvaluje Auchinleck. Vaším úkolem je osobní bezpečnost – a tenhle úkol neplníte příliš dobře.“

„Ani Auchinleck ne,“ řekl Vandam.ˇˇ

Bogge předstíral, že neslyší. Přehlédl Vandamovu poznámku. Vandam vypracoval svůj plán na léčku a formálně ho předložil Boggemu i s kopií pro generála.ˇˇ

„Kvůli jedné věci to má spoustu slabin,“ řekl Bogge.ˇˇ

Vandam neříkal nic.ˇˇ

„Spoustu slabin,“ pokašlával Bogge. „V podstatě to znamená nechat starého Rommela projít, že? „…

Vandam řekl:ˇ

„Snad by plán mohl být postaven na předpokladu, že projde.“

„Ano. Vidíte to? To je to, co jsem měl na mysli. Jestliže navrhnete plán, který je plný takových slabin jako je tahle, v tom okamžiku spadne vaše pověst na proklatě nízkou úroveň a bude se vám vysmívat celá Káhira. Dále,“ odkašlal, „chcete přimět Rommela, aby zaútočil na nejslabším místě fronty – a dát mu lepší možnost prorazit. Vidíte?“

„Ano. Některé části linie jsou slabší než ostatní, a protože Rommel má vlastní vzdušný průzkum, je tu naděje, že bude vědět, které části.“

„A vy chcete změnit jeho naději v jistotu.“

„Necháme ho padnout do pasti.“

„Domnívám se, že chceme, aby starý Rommel zaútočil na nejsilnější část linie, takže vůbec neprojde.“

„Ale jestliže ho odrazíme, dá se opět dohromady a znovu na nás udeří. Zatímco pokud ho chytíme do pasti, můžeme s ním konečně skoncovat.“

„Ne, ne, ne. Riskantní, riskantní. To je naše poslední obranná linie, mladíku,“ zasmál se Bogge, „dál už není nic, jenom malý kanál mezi ním a Káhirou. Nedokážete si představit – –“

„Velmi dobře si to uvědomuji, pane. Nechte mě to provést takto. Za prvé:ˇ jestliže Rommel projde linií, musí odvrátit pozornost od Alam Haify, zlákán klamnou vyhlídkou na snadné vítězství. Za druhé:ˇ je výhodnější, když zaútočí na Alam Haifu z jihu, kvůli pohyblivému písku. Za třetí:ˇ buď musíme čekat, na kterou část linie zaútočí, a riskovat, že může jít ze severu, nebo ho musíme přimět, aby šel z jihu a riskovat, že zvýšíme jeho naději, že prolomí linii na prvním místě.“

„Dobře,“ řekl Bogge, „teď jsme to jinak zformulovali, a plán začíná nabývat na významu. Nyní se na to podíváme znovu. Když jsem se dostal k tomuto bodu, půjdu věci na kloub a uvidím, zda ji mohu přijmout. Potom se snad dostaneme k jádru věci.“…

Vandam se zamyslel:ˇ smyslem všeho je udělat z toho Boggeho plán. Co je to za peklo? Jestliže je Bogge nucen pletichařit tímto způsobem, ať mu štěstí přeje. Takhle se vyhrává, ale nezískává kredit.ˇˇ

Ozval se:ˇ „Dobře, pane. Rád bych upozornil na časový faktor… Jestliže plán má být součástí operace, musí se to provést rychle.“

„Myslím, že sám nejlépe posoudím naléhavost, ne, majore?“

„Ano, pane.“

„A koneckonců všechno závisí na zadržení toho prokletého špióna; a v tom jste nebyl tak úspěšný, nemám prav du?“

„Ano, pane.“

„Ujmu se dnešní operace sám, abych zajistil, že nebudou žádné další zmatky. Přineste své návrhy dnes odpoledne a dáme se do toho společně – –“

Bylo slyšet zaklepání na dveře a dovnitř vešel generál. Vandam a Bogge vstali.ˇˇ

„Dobrý den, pane.“

„Pohov, pánové,“ zavelel generál. „Hledám vás, Vandame.“…

Bogge řekl:ˇ „Právě jsme pracovali na nápadu, který máme ohledně návrhu na léčku –“

„Ano, viděl jsem návrh.“

„Aha, Vandam vám poslal kopii,“ pochopil Bogge. Vandam se nedíval na Boggeho, ale věděl, že generál se na něho velmi zlobí.ˇˇ

„Ano, je to tak.“ Generál se obrátil na Vandama. „Předpokládáte, že špióni budou zadrženi, a neinformujete velitele o strategii. Možná, že kdybyste strávil méně času tím, že nám radíte, jak vyhrát válku, mohl byste být lepší důstojník kontrarozvědky.“…

Vandama se zmocnila úzkost.ˇˇ

Bogge řekl:ˇ „Právě jsem říkal –“

Generál ho přerušil. „Nicméně, protože jste to udělal takhle a protože je to nádherný plán, chci, abyste šel se mnou a vnutil ho Auchinleckovi. Můžete ho postrádat, že, Bogge?“

„Ovšem, pane,“ procedil Bogge zaťatými zuby.ˇˇ

„Dobře, Vandame. Porada začne za chvíli. Jdeme.“…

Vandam vyšel za generálem a velmi jemně zavřel před Boggem dveře.ˇˇ

Ten den, co měl Wolff opět navštívit Elen, major Smith přišel v poledne na hausbót.ˇˇ

Informace, kterou měl s sebou, byla velmi cenná.ˇˇ

Wolff a Sonja postupovali s rutinou. Wolff se cítil jako herec ve francouzské frašce, který se musí skrývat ve skříni noc co noc na stejném jevišti. Sonja a Smith podle scénáře začali na gauči, potom přešli do ložnice. Když Wolff vylezl ze skříně, závěsy byly zataženy, a na podlaze ležela Smithova aktovka, boty, a šortky se svazkem klíčů vyčnívajícím z kapsy.ˇˇ

Wolff otevřel aktovku a začal číst.ˇˇ

Smith přišel opět jednou na hausbót rovnou z ranní porady na generálním štábu, na které Auchinleck a jeho štáb diskutovali o spojenecké strategii a dohodli se na dalším postupu.ˇˇ

Po několika minutách čtení si Wolff uvědomil, že drží v rukou kompletní a podrobný rozbor poslední spojenecké obrany pro frontu na El Alamein Line.ˇˇ

Obranná linie zahrnovala dělostřelectvo na hřebenech, tanky v úrovni terénu a všude kolem minová pole. Hřeben Alam Haify, pět mil za středem linie, byl také silně opevněn. Wolff si všiml, že jižní okraj linie byl slabší co do vojska i co do min.ˇˇ

Smithova aktovka také obsahovala zprávu o nepřátelském postavení. Spojenecká zpravodajská služba se domnívala, že Rommel se pravděpodobně pokusí prolomit frontu na jižní straně, ale uvedla, že by to bylo možné i na severní straně.ˇˇ

Pod tím byla napsána poznámka perem, pravděpodobně Smithovou rukou, kterou Wolff pokládal za zajímavější než celý zbytek zprávy dohromady. Bylo tam:ˇ „Major Vandam navrhuje léčku. Přimet Rommela, aby prolomil frontu na jižní straně, přilákat ho k Alam Haifě, zadržet v pohyblivém písku, potom sevřít. Plán přijal Auk.“

„Auk“ byl Auchinleck, o tom není pochyby. Jaké to bylo odhalení! Wolff nedržel ve svých rukou pouze podrobnosti o spojenecké obranné linii – ale také věděl, co očekávají, že Rommel udělá, a znal jejich léčku.ˇˇ

A plán na léčku byl Vandamův!

To by se mělo prezentovat jako největší špionážní kousek století. Wolff sám by se zasloužil o zajištění Rommelova vítězství v Severní Africe.ˇˇ

Mohli by mě za to udělat králem Egypta, pomyslel si a usmál se.ˇˇ

Zvedl oči a spatřil Smithe, jak stojí mezi závěsy a dívá se na něj.ˇˇ

Smith zařval:ˇ „Kdo k čertu jste? „…

Wolff si rozzlobeně uvědomil, že nedával pozor na zvuky z ložnice. Něco se pokazilo, scénář nepokračoval, nevyletěla žádná varovná zátka šampaňského. Byl zcela zaujat strategickým hodnocením. Nekonečný výčet divizí a brigád, počty mužů a tanků, množství paliva a zásob, výšiny, prohlubně a pohyblivý písek natolik zaujaly jeho pozornost, že nevnímal okolní zvuky. Najednou se strašně lekl, že by mohl být zničen v okamžiku triumfu.ˇˇ

Smith řekl:ˇ „To je moje zatracená aktovka!“ Udělal krok vpřed.ˇˇ

Wolff se natáhl, chytil Smithovu nohu a zvedl ji do strany. Major ztratil rovnováhu a těžce dopadl na zem.ˇˇ

Sonja zaječela.ˇˇ

Wolff a Smith se s námahou postavili. Smith byl malý, štíhlý muž, o deset let starší než Wolff a v horší kondici. Ustoupil zpět a na jeho tváři se objevil strach. Narazil do police a na ní postřehl broušenou mísu na ovoce.ˇˇ

Uchopil ji a mrštil po Wolffovi. Mísa se minula cílem, vletěla do kuchyňského dřezu a rozbila se.ˇˇ

Wolff pomyslel na hluk. Jestli způsobí víc rámusu, upozorní na sebe a bude se to vyšetřovat. Pohnul se ke Smithovi.ˇˇ

Ten byl zády opřený o zeď a křičel:ˇ „Pomóc!“ Wolffovi se podařilo uhodit ho do čelisti tak, že se Smith zhroutil a v bezvědomí sklouzl po zdi na podlahu.ˇˇ

Vyšla Sonja a upřeně se na něho dívala. Wolff si třel klouby ruky. „To jsem udělal poprvé,“ řekl.ˇˇ

„Praštil někoho do brady a zasadil knokaut. Myslel jsem si, že to umí jenom boxeři.“

„Nikdy tě nenapadlo, co s ním uděláme?“

„Nevím.“ Wolff zvažoval možnosti. Zabít Smithe by bylo nebezpečné, smrt důstojníka – a zmizení jeho aktovky – by teď způsobilo ve městě strašný rozruch. Byl by i problém, co udělat s tělem. A Smith by nepřinesl žádné další tajemství.ˇˇ

Smith zasténal a pohnul se.ˇˇ

Wolff by rád věděl, zda ho může pustit. Koneckonců, kdyby Smith prozradil, že byl na hausbótu, zapletl by se sám. Nejen, že by to zničilo jeho služební kariéru, pravděpodobně by byl i uvězněn. Nevypadal na muže, který by se obětoval za vyšší cíle.ˇˇ

Necháme ho volně odejít? Ne, riziko bylo příliš velké. Vědět, že ve městě je britský důstojník, který zná všechna Wolffova tajemství… Nemožné.ˇˇ

Smith otevřel oči. „Vy…“ řekl. „Vy jste Slavenburg…“ Podíval se na Sonju, potom opět na Wolffa. „To jste byl vy, kdo pronikl… do Cha-Cha… všechno bylo naplánováno.“

„Držte hubu,“ řekl Wolff mírně. Zabít ho nebo pustit, jaká byla další volba? Pouze jediná, držet ho zde, spoutaného a s roubíkem v ústech, dokud Rommel nedojde do Káhiry.ˇˇ

„Jste prokletí špióni,“ řekl Smith. Jeho tvář byla bílá.ˇˇ

Sonja řekla sprostě:ˇ „A ty sis myslel, že jsem blázen do tvého ubohého těla.“

„Ano.“ Smith se sebral. „Věděl bych o něčem lepším, než se spoléhat na černou čubku.“…

Sonja k němu přistoupila a kopla ho do tváře bosou nohou.ˇˇ

„Tak dost!“ řekl Wolff. „Musíme myslet na to, co s ním uděláme. Máme nějaký provaz, abychom ho svázali? „…

Sonja se na chvíli zamyslela. „Nahoře na palubě, ve skříňce na přídi.“…

Wolff vzal z kuchyně těžkou ocílku, kterou používal na broušení dranžírovacího nože. Podal ocílku Sonje. „Jestli se pohne, prašti ho tím.“ Nemyslel si, že by se Smith pohnul.ˇˇ

Chystal se vystoupit po žebříku na palubu, když uslyšel kroky na lodní lávce.ˇˇ

Sonja se lekla:ˇ „Pošťák!“…

Wolff si klekl před Smithe a vytáhl nůž. „Otevřete ústa.“…

Smith začal něco povídat a Wolff mu vsunul nůž mezi zuby.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Jestli se teď pohnete nebo promluvíte, vyříznu vám jazyk.“…

Smith seděl nehnutě a díval se na Wolffa vyděšeným pohledem.ˇˇ

Wolff si uvědomil, že Sonja je úplně nahá. „Vem si něco na sebe, rychle!“…

Stáhla s postele prostěradlo a cestou k žebříku ho kolem sebe obtočila. Poklop se otevřel. Wolff věděl, že on a Smith by mohli být od poklopu vidět. Když Sonja brala z natažené listonošovy ruky dopis, trochu povolila prostěradlo.ˇˇ

„Dobrý den!“ řekl pošťák. Jeho oči byly upřeny na poodhalená Sonjina ňadra.ˇˇ

Vystoupila po žebříku k němu tak, že musel couvnout a nechala prostěradlo ještě více sklouznout. „Děkuji vám,“ usmála se. Sáhla po poklopu a zavřela ho.ˇˇ

Wolff si znovu oddechl.ˇˇ

Listonošovy kroky přešly palubu a sestoupily z lávky.ˇˇ

Wolff řekl Sonje:ˇ „Dej mi to prostěradlo.“ Odvinula ho a zůstala opět nahá. Vytáhl nůž ze Smithových úst a použil ho k rozřezání prostěradla. Zmačkal bavlnu do koule a nacpal do Smithových úst. Ten neodporoval. Wolff uložil nůž do pouzdra v podpaží a zvedl se. Smith zavřel oči. Vypadal sklesle a přemoženě.ˇˇ

Sonja zvedla ocílku a stála připravena, aby s ní Smithe udeřila, zatímco Wolff vystoupil po žebříku na palubu. Skříňka, o které Sonja mluvila, stála na podstavci na přídi. Wolff ji otevřel. Uvnitř ležel kotouč tenkého provazu. Snad se užíval na uvazování lodě, než se z ní stal hausbót. Wolff provaz vytáhl. Byl pevný, ale ne příliš silný, ideální na svázání rukou a nohou.ˇˇ

Vtom zaslechl zdola Sonjin hlas, který sílil, až křičela. Na žebříku bylo slyšet kroky. Wolff pustil provaz a otočil se. Smith, oblečený pouze ve spodním prádle, spěšně vylézal poklopem.ˇˇ

Nebyl tak zničený, jak vypadal – a Sonja se musela ocílkou minout.ˇˇ

Wolff vyrazil přes palubu k lodní lávce, aby ho předešel.ˇˇ

Smith se otočil, běžel na druhou stranu lodě a skočil do vody.ˇˇ

Wolff zaklel:ˇ „Do prdele!“…

Rychle se rozhlédl. Na palubách ostatních hausbótů nikdo nebyl – byla hodina siesty. Stezka pro vlečení lodí byla opuštěná až na „žebráka“ – Kemel by se jím měl zabývat – a jednoho muže, který se vzdaloval. Na řece bylo pár plachetnic – felúk, alespoň čtvrt míle vzdálených, za nimi pomalu se pohybující pramice.ˇˇ

Wolff běžel k okraji. Smith se vynořil, aby se nadechl. Protíral si oči a rozhlížel se, aby získal orientaci. Ve vodě se pohyboval nemotorně a hodně šplouchal, pak začal plavat pryč od hausbótu.ˇˇ

Wolff několik kroků ustoupil, rozběhl se a skočil do řeky.ˇˇ

Přistál Smithovi na hlavě.ˇˇ

Po několik vteřin vládl zmatek. Wolff šel pod vodu – ruce a nohy zapletené do Smithových – a bojoval, aby dosáhl hladiny, a zároveň táhl Smithe dolů. Když už nemohl vystačit s dechem, odtrhl se od Smithe a vynořil se.ˇˇ

Nasál vzduch a protřel si oči. Smithova kašlající a prskající hlava se objevila před ním. Wolff se oběma rukama natáhl dopředu po Smithově hlavě a přitahoval ji k sobě a pod vodu. Smith se mrskal jako ryba. Wolff ho popadl kolem krku a tlačil dolů. Wolff se sám ponořil a o minutu později se opět vynořil. Smith byl stále pod vodou. Bojoval.ˇˇ

Wolff si pomyslel:ˇ Jak dlouho ještě potrvá, než se toho člověka zbavím?

Smith sebou křečovitě škubl a osvobodil se. Vynořil se a z plných plic nabral vzduch. Wolff se ho pokusil praštit. Dal mu ránu, ale neměl žádnou sílu. Smith kašlal, dávil se a těžce dýchal. Wolff si také lokl. Znovu se sápal po Smithovi. Tentokrát se dostal za majora a zahákl mu paži kolem krku, zatímco druhou rukou mu tlačil hlavu pod vodu.ˇˇ

Pomyslel si:ˇ Kriste, doufám, že to nikdo nevidí.ˇˇ

Smith se ponořil. Byl teď ve vodě obličejem dolů, s Wolffovými koleny na zádech, a hlavu měl v pevném sevření. Pod vodou se stále otáčel, škubal, mlátil rukama, kopal nohama a snažil se vyprostit. Wolff ho sevřel pevněji a stále držel pod vodou.ˇˇ

Vypusť duši, ty bastarde, utop se!

Ucítil Smithovy otevřené čelisti a věděl, že muž konečně polyká vodu. Křeče zesílily. Wolff cítil, že ho bude muset pustit. Smithův boj stáhl Wolffa pod vodu. Wolff stiskl zavřené oči a zadržoval dech. Zdálo se, že Smith ochabuje. Teď už musí mít plíce plné vody, myslel si Wolff. Po pár vteřinách začal sám pociťovat nedostatek vzduchu.ˇˇ

Smith se přestal bránit. Wolff už nedržel majora tak pevně a vymrštil se nahoru, aby nabral dech. Celou minutu se nadechoval. Smith se stal mrtvou vahou. Wolff nohama plaval k hausbótu a Smithe táhl s sebou. Smithova hlava se vynořila z vody, ale nejevila známky života.ˇˇ

Wolff připlaval k boku hausbótu. Sonja byla na palubě, měla na sobě šaty a upřeně hleděla přes okraj.ˇˇ

Wolff se jí zeptal:ˇ „Neviděl nás někdo?“

„Myslím, že ne. Je mrtvý?“

„Ano.“…

Wolff přemýšlel:ˇ Co mám teď do čerta dělat?

Držel Smithe u boku hausbótu. Jestliže ho pustím a nechám být, odplave, pomyslel si. Tělo najdou tady poblíž a budou prohledávat dům od domu. Ale nemohu nést tělo přes půl Káhiry, abych se ho zbavil.ˇˇ

Náhle sebou Smith škubl a dávil vodu.ˇˇ

„Ježíši Kriste, on žije!“ řekl Wolff vztekle.ˇˇ

Tlačil Smithe opět pod vodu. To nebylo dobré, trvalo by to, příliš dlouho. Pustil Smithe, vytáhl nůž a zaútočil. Smith se pod vodou trochu hýbal. Wolff ho nemohl nožem zasáhnout. Oháněl se divoce, voda mu však bránila. Smith tloukl kolem sebe. Zpěněná voda odrážela Wolffovy údery. Konečně se Wolffovi podařilo uchopit Smithe za vlasy, přidržet hlavu a vrazit mu nůž do hrdla.ˇˇ

Teď byl mrtvý.ˇˇ

Wolff Smithe pustil a nůž opět zastrčil do pouzdra. Říční voda kolem něho se zbarvila do temně červené. Plavu v krvi, pomyslel si a náhle pocítil nevolnost.ˇˇ

Tělo bylo unášeno pryč. Wolff ho přitáhl zpět. Příliš pozdě si uvědomil, že utopený major mohl jednoduše spadnout do řeky, ale major s proříznutým hrdlem byl bezpochyby zavražděn. Teď už musel tělo skrýt.ˇˇ

Vzhlédl. „Sonjo!“

„Je mi mizerně.“

„Na tom nezáleží. Musíme ho dostat ke dnu.“

„Ach, Bože, voda kolem je plná krve!“

„Poslouchej mě!“ Chtěl na ni křičet, utrhnout se na ni, ale musel hlas tišit. „Vezmi… přines ten provaz. Jdi!“…

Na okamžik zmizela z dohledu a vrátila se s provazem. Byla bezradná, Wolff viděl, že jí musí říct, co přesně má dělat.ˇˇ

„Teď – vezmi Smithovu aktovku a dej do ní něco těžkého.“

„Něco těžkého… ale co?“

„Ježíši Kriste… Co máme tak těžkého? Co je těžké? Hmm… knihy, knihy jsou těžké, ne, to by nemuselo stačit… už vím, láhve. Plné láhve – láhve se šampaňským. Naplň aktovku láhvemi se šampaňským.“

„Proč?“

„Můj Bože, přestaň kecat a dělej, co ti říkám!“…

Opět odešla. Světlíkem v boku lodi mohl vidět, jak sestoupila po žebříku dolů do obýváku. Šla velmi pomalu a pohybovala se jako náměsíčná.ˇˇ

Pospíchej, ty tlustá čubko, pospíchej!

Zmateně se kolem sebe rozhlížela. Stále se pohybovala jako v mrákotách, zvedla ze země aktovku, vzala ji do kuchyně a otevřela lednici. Podívala se dovnitř, jako kdyby se rozhodovala, co udělat k večeři.ˇˇ

Tak už pojď.ˇˇ

Vyndala láhev se šampaňským. Stála s láhví v jedné ruce a aktovkou ve druhé a mračila se, jako kdyby si nemohla vzpomenout, co s tím chtěla udělat. Konečně se jí výraz vyjasnil a dala láhev naležato do aktovky.‘ Vzala další láhev.ˇˇ

Wolff si myslel:ˇ Polož je k sobě obráceně, hrdlo ke dnu, tak se jich tam vejde víc.ˇˇ

Dala dovnitř druhou láhev, podívala se na ni, potom ji vyndala a vrátila obráceně.ˇˇ

Výborně, pomyslel si Wolff.ˇˇ

Podařilo se jí nacpat dovnitř čtyři láhve. Zavřela lednici a rozhlédla se kolem ještě po něčem těžkém, co by přidala. Zvedla ocílku a skleněné těžítko. Dala to do aktovky a zacvakla ji. Potom vyšla na palubu.ˇˇ

„Co teď? „ řekla.ˇˇ

„Uvaž konec provazu kolem ucha aktovky.“…

Přicházela k sobě. Její prsty se pohybovaly rychleji.ˇˇ

„Uvaž ho velmi pevně,“ řekl Wolff.ˇˇ

„O. K.“

„Není někdo kolem? „…

Rozhlédla se doleva a doprava. „Ne.“

„Spěchej.“…

Dokončila uzel.ˇˇ

„Hoď mi provaz,“ řekl Wolff.ˇˇ

Hodila dolů druhý konec provazu a on ho chytil. Byl už unavený, jak se namáhal, aby se udržel na vodě a zároveň přidržoval mrtvolu. Na okamžik musel Smithe pustit, protože potřeboval obě ruce k uvázání provazu, což znamenalo, že musel zuřivě šlapat vodu, aby se udržel nad hladinou. Provlékl provaz pod pažemi mrtvého muže a protáhl. Dvakrát ho omotal kolem těla, potom uvázal uzel. Několikrát během této činnosti se potopil a ihned měl ústa plná odporné krvavé vody.ˇˇ

Nakonec práci dokončil.ˇˇ

„Zkus uzel,“ řekl Sonje.ˇˇ

„Je pevný.“

„Hoď aktovku do vody – hoď ji, co nejdál můžeš.“…

Hodila aktovku přes okraj. Šplouchla dva yardy od hausbótu – byla pro ni příliš těžká, než aby ji hodila daleko – a šla dolů. Provaz pomalu následoval aktovku. Délka provazu mezi Smithem a aktovkou se napnula, potom se tělo potopilo. Wolff se díval na hladinu. Uzly držely. Kopnul nohama pod vodu, kde se tělo potopilo; ničeho se nedotkly. Mrtvola se potopila do hloubky.ˇˇ

Wolff mumlal:ˇ „Liebe Gott, jaká jatka.“…

Vyšplhal se na palubu. Podíval se zpět dolů, viděl, že červené zabarvení rychle mizí v proudu.ˇˇ

Uslyšel hlas:ˇ „Dobrý den!“…

Wolff a Sonja se otočili k příchodové stezce.ˇˇ

„Dobrý den!“ opětovala Sonja. Zamumlala potichu k Wolffovi:ˇ „Sousedka.“…

Sousedka byla míšenka středního věku, nesla nákupní tašku. Říkala:ˇ „Slyšela jsem hodně šplouchání –děje se něco?“

„Hmm… ne,“ řekla Sonja. „Můj psík spadl do vody a pan Robinson ho zachránil.“

„Jak je galantní!“ řekla žena. „Nevěděla jsem, že máte psa.“

„Je to štěně, dárek.“

„Jaká rasa? „…

Wolffovi se chtělo křičet:ˇ Jdi pryč, ty hloupá stará babo!

„Pudl,“ odpověděla Sonja.ˇˇ

„Ráda bych ho viděla.“

„Snad zítra – za trest je teď zamčený.“

„Chudinka.“…

Wolff řekl:ˇ „Rád bych si převlékl mokré šaty.“ , Sonja řekla sousedce:ˇ „Až zítra.“

„Těší mě, že jsem vás poznala, pane Robinsone,“ řekla sousedka.ˇˇ

Wolff a Sonja sešli dolů.ˇˇ

Sonja klesla na gauč a zavřela oči. Wolff si svlékal mokré šaty.ˇˇ

Sonja se zachvěla:ˇ „To je to nejhorší, co se mi kdy stalo.“

„Přežiješ to,“ řekl Wolff.ˇˇ

„Konečně – byl to Angličan.“

„Ano. Měla bys skákat radostí.“

„Budu, až se mi uklidní žaludek.“…

Wolff šel do koupelny a roztočil kohoutky. Když se vrátil, Sonja se ho optala:ˇ „Stojí to za to?“

„Ano.“ Wolff ukázal na vojenské zprávy, které byly stále na podlaze, kde je upustil, když ho Smith překvapil. „Jsou to nejžhavější materiály – nejlepší, které nám kdy přinesl. S tím může Rommel vyhrát válku.“

„Kdy to budeš vysílat?“

„Dnes o půlnoci.“

„Dnes v noci sem přivedeš Elen.“…

Zadíval se na ni. „Jak na to můžeš myslet, když jsme právě zabili člověka a potopili jeho tělo? „…

Dívala se na něho vyzývavě. „Nevím, vím pouze, že to na mne působí, abych se cítila velmi sexy.“

„Můj Bože.“

„Přivedeš ji domů dnes večer. Jsi mi ji dlužen.“…

Wolff váhal. „V době, kdy tu bude, bych měl vysílat.“

„Zaměstnám ji, zatímco se budeš věnovat vysílání.“

„Nevím…“

„K čertu, Alexi, jsi mi dlužen!“

„Tak dobře.“

„Děkuji ti.“…

Wolff vešel do koupelny. Sonja je neuvěřitelná, pomyslel si. Dovedla zkaženost k novým vrcholům výlučnosti. Ponořil se do horké vody.ˇˇ

Zavolala z ložnice:ˇ „Ale teď ti Smith nebude nosit žádná další tajemství.“

„Myslím, že je po příštím boji už nebudeme potřebovat,“ odpověděl Wolff. „Posloužil svému cíli.“…

Vzal mýdlo a začal se pečlivě mýt.……

Vandam zaklepal na dveře Elenina bytu hodinu předtím, než se měla setkat s Alexem Wolffem.ˇˇ

Přišla ke dveřím oblečená do černých koktejlových šatů, na nohou měla černé střevíce na vysokém podpatku a hedvábné punčochy, kolem krku tenký zlatý řetízek. Tvář měla zapudrovanou a vlasy se jí leskly. Čekala na Vandama.ˇˇ

Usmál se na ni, jako když vidíme někoho velmi blízkého a současně překvapivě krásného. „Ahoj.“

„Pojď dál.“ Vedla ho do obývacího pokoje. „Posaď se.“…

Chtěl ji políbit, ale nedala mu příležitost. Sedl si na gauč. „Chtěl jsem ti říct podrobnosti pro dnešní noc.“

„Dobře.“ Seděla na židli proti němu. „Dáš si něco k pití?“

„Samozřejmě.“

„Posluž si.“…

Upřeně se na ni díval. „Není něco v pořádku?“

„Nic. Nalej si, pak mi dej instrukce.“…

Vandam se zamračil. „Co se děje?“

„Nic. Dostali jsme úkoly, tak se do toho dejme.“…

Vstal, přešel k ní a klekl si před její židlí. „Elen, co to dě láš? „…

Zadívala se na něho. Zdálo se, že má blízko k slzám. Řekla důrazně:ˇ „Kde jsi byl poslední dva dny? „…

Odvrátil oči. „Byl jsem v práci.“

„A kde myslíš, že jsem byla já?“

„Myslím, že tady.“

„Přesně!“…

Nepochopil, co to znamená. Prošlo mu myslí, že se zamiloval do ženy a sotva ji zná. Řekl:ˇ „Já jsem pracoval a ty jsi byla doma. Proto se na mě zlobíš?“

„Ano!“ vykřikla.ˇˇ

Vandam řekl:ˇ „Uklidni se, nechápu, proč jsi tak protivná, měla bys mi to vysvětlit.“

„Ne!“

„Pak nevím, co bych říkal.“ Vandam seděl na podlaze zády k ní a zapálil si cigaretu. Skutečně nevěděl, co ji tak rozrušilo, ale v jeho chování byla určitá umíněnost. Byl připraven být pokorný, omluvit se za cokoli, co udělal, a napravit to, ale nebyl schopný hrát nejistou hru.ˇˇ

Asi minutu seděli mlčky a nedívali se jeden na druhého.ˇˇ

Elen popotahovala. Vandam ji nemohl vidět, ale to popotahování, které přecházelo v slzy, znal. Řekla:ˇ „Mohl ses ozvat, nebo poslat pár mizerných kytek!“

„Ozvat se? Proč? Věděla jsi, že se sejdeme dnes v noci.“

„Ach, můj Bože.“

„Květiny? Co máš s květinami? Nepotřebujeme si na něco hrát.“

„Skutečně?“

„Co chceš, abych ti řekl?“

„Poslyš, milovali jsme se předevčírem večer, jestliže jsi zapomněl –“

„Nebuď hloupá –“

„Odvedl jsi mě domů a políbil na rozloučenou. Potom nic.“…

Natáhl se pro cigaretu. „V případě, že jsi zapomněla, jistý Ervin Rommel klepe na vrata s hromadou nacistů ve vleku a já jsem jediný člověk, který se pokouší ho zadržet venku.“

„Mohlo ti trvat jen pět minut, abys mi poslal zprávu.“

„Proč?“

„Přesně, proč? Jsem ztracená žena, že? Dávám se muži tak, jako když pije vodu. Za hodinu jsem zapomněla – to si myslíš? Protože tak to vypadá! Proklínám tě, Williame Vandame, pohrdám tebou!“…

Nemělo to víc smyslu než na začátku, ale teď postřehl v jejím hlase bolest. Otočil se k ní. „Jsi to nejnádhernější, co mě za dlouhý čas potkalo, možná vůbec. Prosím, odpusť mi, že jsem blázen.“ Vzal ji za ruku.ˇˇ

Podívala se z okna, stiskla rty, opět bojovala se slzami. „Ano, jsi,“ řekla. Podívala se na něho a pohladila ho po hlavě. Z očí jí tekly slzy.ˇˇ

„Jak mnoho jsem se od tebe naučil,“ řekl.ˇˇ

„A já od tebe.“…

Podíval se stranou a uvažoval. „Lidé nelibě nesou moji klidnou povahu – se kterou nemohu nic dělat. Ti, kdo pro mě pracují, to mají rádi. Vědí, že když podléhají panice, když cítí, že si nevědí rady, mohou ke mně přijít a říct mi o svém problému. A i když nenalézám východisko, řeknu jim, co by asi tak měli nejlépe udělat, zvolím nejmenší zlo. A protože to říkám klidným hlasem, protože cítím, že je to těžké rozhodování a nedělám paniku, odcházejí uklidněni a dělají, co mají dělat. Všechno, co dělám, směřuje k tomu, že objasním, problém a odmítnu zastrašování, ale to je právě to, co potřebují. Nicméně… přesně tentýž postoj často jiné lidi rozzuří – mé nadřízené, přátele, Angelu, tebe… Nikdy jsem nepochopil proč.“

„Protože nikdy neztrácíš hlavu, blázne,“ řekla mírně. „Někdy bys mohl ukázat, že se bojíš, nebo jsi něčím posedlý nebo do něčeho blázen. Je to lidské a je to znamením, že máš zájem. Když jsi celý čas tak klidný, myslíme si, že je to proto, že ti na tom nezáleží.“…

Vandam řekl:ˇ „Jistě, lidé by se měli lépe poznat. Milenci by se měli lépe poznat a tak by měli být přáteli, a šéfové by měli za něco stát.“ Řekl to upřímně, ale v duchu si uvědomoval, že v jeho slavné lhostejnosti je opravdu krutost a chladnokrevnost.ˇˇ

„A jestliže se lépe neznají?…“ Už přestala křičet.ˇˇ

„Měl bych být jiný? Ne.“ Chtěl k ní být upřímný. Mohl by jí říct nějakou lež, aby byla šťastná. Ano, máš pravdu, pokusím se být jiný. Ale jaký by to mělo smysl? Kdyby s ní nemohl být sám sebou, nemělo by to cenu, manipulovala by s ním, jako manipulovala se všemi muži, tak jako on manipuloval lidmi, které neměl rád. Tak jí řekl pravdu. „Vidíš, to je způsob, kterým vítězím. Myslím tím, že všechno překonávám… hru života – tím, že tak mluvím.“ Ušklíbl se. „Jsem objektivní. Dívám se na všechno s odstupem. Stojím o to, ale odmítám dělat bezvýznamné věci, symbolická gesta, prázdné záchvaty vzteku. Buď máme jeden druhého rádi nebo ne a všechny květy na světě na tom nic nezmění. Ale práce, kterou jsem dnes dělal, by mohla ovlivnit, zda budeme žít nebo zemřeme. Myslel jsem na tebe celý den, ale pokaždé, když jsem na tebe myslel, vracely se mi na mysl naléhavější záležitosti. Pracuji efektivně, vybírám si, čemu dát přednost a nedělám si o tebe starosti, když vím, že jsi v pořádku. Umíš si představit, že si na to zvykneš? „…

Mezi slzami se na něho usmála. „Pokusím se.“…

A celý ten čas si v duchu myslel:ˇ Jak dlouho? Chci tuto ženu navždy? Co když ne?

Násilím tu myšlenku potlačil. Právě teď to od něho bylo nízké. „Co bych ti chtěl po tom všem říci, je:ˇ ‚Zapomeň na dnešní noc, podaří se nám to bez tebe. Ale nemohu.‘ Potřebujeme tě a je to strašně důležité.“

„To je v pořádku, chápu.“

„Ale nejdříve ze všeho, mohu tě políbit na pozdrav?“

„Ano, prosím.“…

Vzal její hlavu do svých velkých rukou, vkleče vedle opěradla židle, a políbil ji na rty. Její ústa byla měkká a poddajná, mírně vlhká. Cítil její chuť. Nikdy předtím to takto necítil. Kdyby ji mohl takto líbat celou noc, nikdy by se neunavil.ˇˇ

Konečně ustoupila, zhluboka se nadechla a řekla:ˇ

„Můj, můj, to znamená, že ti věřím.“

„Můžeš si tím být jista.“…

Smála se. „Když jsi to řekl, byl jsi na chvíli starý major Vandam – takový, jakého jsem znala dřív.“

„A tvoje můj, můj v tvém provokujícím hlase byla stará Elen.“

„Dej mi instrukce, majore.“

„Musím se vzpamatovat z tvého políbení.“

„Posaď se támhle a dej si nohu přes nohu. A co jsi dnes dělal? „…

Vandam přešel místnost k baru s pitím a nalil si gin. „Major Zpravodajské služby zmizel – s aktovkou plnou tajných materiálů.“

„Wolff?“

„Mohl by být. Vypadá to, že major mizel během oběda několikrát za týden a nikdo neví, kam chodil. Mám podezření, že se mohl setkat s Wolffem.“

„Tak proč by zmizel? „…

Vandam pokrčil rameny. „Něco selhalo.“

„Co měl dnes v aktovce? „…

Vandam zvažoval, co všechno jí může říct. „Podrobný rozbor naší obrany, který byl tak kompletní, že se domníváme, že může změnit výsledek příští bitvy.“ Smith měl také Vandamův plán na léčku, ale to Elen neřekl. Zcela jí důvěřoval, ale také měl instinkt pro bezpečnost. Dokončil:ˇ „Tak bychom udělali nejlépe, kdybychom Wolffa chytili dnes v noci.“

„Ale to by mohlo být již pozdě.“

„Ne. Rozluštili jsme jeden z Wolffových signálů. Byl načasován na půlnoc. Špióni mají vysílací čas pro podávání zpráv, obvykle každý den v tutéž dobu. V jiný čas jejich velitelé nejsou na odposlechu – alespoň ne na příslušné vlnové délce – a tak i kdyby vyslali zprávu, nikdo ji nepřijme. Proto si myslím, že Wolff pošle tuto informaci dnes o půlnoci. Ale nejdříve ho chytnu.“ Váhal, potom změnil svůj názor na bezpečnost a usoudil, že by měla vědět, jak důležité je to, co dělala. „Je tu něco jiného. Užívá šifru, která je zabudována v románu s názvem Rebeka. Mám kopii románu. Kdybych měl klíč k šifře –“

„Co je to? „

„Jen kousek papíru, který napovídá, jak užívat knihu k zašifrování zpráv.“

„Pokračuj.“

„Kdybych získal klíč k šifře Rebeka, mohl bych vysílat místo Wolffa a poslat Rommelovi falešnou informaci. To by mohlo zcela obrátit karty – mohlo by to zachránit Egypt. Ale musím mít klíč.“

„Dobře. Jaký máš plán na dnešní noc?“

„Bude to probíhat jako minule. Budu v restauraci s Jakesem a oba budeme ozbrojeni.“…

Její oči se rozšířily. „Ty máš zbraň?“

„Teď ji nemám. Jakes ji přinese do restaurace. Mimochodem, v restauraci budou další dva muži a šestkrát víc venku na chodníku, budou se snažit vypadat nenápadně. Také tam budou civilní vozy připravené na zahvízdnutí zablokovat všechny výjezdy z ulice. Bez ohledu na to, co Wolff dnes v noci dělá, jestliže tě chce vidět, bude zadržen.“…

Ozvalo se zaklepání na dveře bytu.ˇˇ

Vandam se zeptal:ˇ „Co je to?“

„Dveře –“

„Ano, vím, čekáš někoho? Nebo něco?“

„Ne, ovšemže ne, je to čas, kdy většinou odcházím.“…

Vandam se zamračil. Zazvonil zvonek. „To se mi nelíbí. Neotvírej.“

„Dobře,“ řekla Elen. Potom si to rozmyslela. „Musím otevřít. Mohl by to být můj otec. Nebo zpráva od něho.“

„Dobře. Otevři.“…

Vyšla z obývacího pokoje, Vandam seděl a poslouchal. Opět bylo slyšet klepání, potom otevřela dveře.ˇˇ

Slyšel, jak říká:ˇ „Alexi!“…

Zašeptal:ˇ „Kriste!“…

Slyšel Wolffův hlas. „Jsi už úplně připravená. Jak jsi rozkošná.“ Byl to hluboký, důvěrný hlas, pomalu vyslovovaná angličtina s pouze nejasnou stopou nezjistitelného přízvuku.ˇˇ

„Prosím, mohu dál? „…

Vandam přeskočil opěradlo pohovky a lehl si za ni na podlahu.ˇˇ

Elen řekla:ˇ „Ovšem…“…

Wolffův hlas se přiblížil. „Moje drahá, dnes večer vypadáš nádherně.“…

Vandam si pomyslel:ˇ Uhlazený bastard.ˇˇ

Vchodové dveře se s bouchnutím zavřely.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Tudy?“

„Hm… ano…“…

Vandam slyšel, jak vcházejí do pokoje. Wolff řekl:ˇ „Jak nádherný byt. Mikis Aristopoulos ti musí platit dobře.“

„Ach, nepracuji tam pravidelně. Je vzdálený příbuzný, jsme rodina, vypomáhám.“

„Strýc. Musí být tvůj strýc.“

„Ach… prastrýc, něco takového. Nazývá mě svou neteří jen pro zjednodušení.“

„Dobře. Ty květiny jsou pro tebe.“

„Ach, děkuji.“…

Vandam si pomyslel:ˇ Do prdele.ˇˇ

Wolff se zeptal:ˇ „Mohu si sednout?“

„Zajisté.“…

Vandam cítil, jak se pohovka prohnula, když se do ní Wolff pomalu složil. Byl mohutný. Vandam si připomněl, jak se v parku rvali. Také si vzpomněl na nůž a ruku, která ho zranila na tváři. Přemýšlel:ˇ Co mohu dělat?

Mohl na Wolffa skočit. Špión byl tady, prakticky v jeho rukou! Vážili asi stejně, síly by byly vyrovnané – až na ten nůž. Wolff měl nůž tu noc, co večeřel se Sonjou, a pravděpodobně ho nosí stále s sebou. Určitě ho má i teď.ˇˇ

Kdyby spolu zápasili a Wolff měl výhodu nože, zvítězil by, jako tehdy v aleji. Vandam se znovu dotkl své tváře.ˇˇ

Pomyslel si:ˇ Proč jsem si sem, nevzal zbraň?

Kdyby zápasili a Wolff zvítězil, co by se potom stalo? Kdyby Wolff uviděl Vandama v Elenině bytě, pochopil by, že se ho snažila vlákat do pasti. Co by jí udělal? V Istanbulu v podobné situaci prořízl dívce hrdlo.ˇˇ

Zamžoural, aby zahnal strašný obraz.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ

„Vidím, že jsi pila, než jsem přišel. Mohu také něco dostat?“

„Ovšem,“ opět odpověděla Elen. „Co bys rád?“

„Co je to? „ Wolff přičichl. „Ach, malý gin by byl dobrý.“…

Vandam si pomyslel:ˇ To bylo moje pití. Díky Bohu, že si Elen nedala také – dvě sklenice by byly podezřelé. Slyšel chrastit led.ˇˇ

„Na zdraví!“ řekl Wolff.ˇˇ

„Na zdraví.“

„Zřejmě ti to nechutná.“

„Led se rozpustil.“…

Vandam věděl, proč se tak zatvářila, když srkala jeho pití:ˇ gin byl silný. Tak dobře se vyrovnala se situací, pomyslel si. Co si myslela, že on, Vandam, má v úmyslu udělat? Musela uhodnout, kde se skrýval. Měla by se snažit nedívat se zoufale tím směrem. Ubohá Elen! Opět to bylo nad její síly.ˇˇ

Vandam doufal, že bude pasivní, zaujme postoj nejmenšího odporu a spolehne se na něj.ˇˇ

Plánoval Wolff návštěvu restaurace Oasis? Snad ano. Kdybych si tak tím mohl být jistý, uvažoval Vandam, mohl bych to všechno nechat na Jakesovi.ˇˇ

„Připadáš mi nervózní, Elen. Zkazil jsem ti plány tím, že jsem sem přišel? Jestli si chceš dokončit úpravu nebo cokoli – ale vypadáš perfektně – nech mě tady s láhví ginu.“

„Ne, ne… řekli jsme si, že se sejdeme v restauraci…“

„A jsem zde, že. Měním všechno na poslední chvíli. Po pravdě řečeno, v restauracích se nudím a navíc to jsou, abych tak řekl, konvenční místa pro schůzky. Domluvím si s lidmi večeři, a potom, když nastane její čas, nemohu dohodu dodržet a myslím na to, co jiného mám dělat.“…

Tak do Oasis nepůjdou, pomyslel si Vandam. K čertu.ˇˇ

Elen se zeptala:ˇ „Co chceš dělat?“

„Mohu tě opět překvapit? „…

Vandam si myslel:ˇ Přinuť ho, aby ti to řekl!

Elen řekla:ˇ „Dobře.“…

Vandam tajně vzdychl. Kdyby tak Wolff prozradil, kam půjdou, Vandam by se spojil s Jakesem a celou past by změnili na nové dostaveníčko. Elen neuvažovala dobře. Bylo to pochopitelné, zdála se vystrašená.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Půjdeme?“

„Ano.“…

Pohovka zaskřípala, jak Wolff vstal. Vandam si myslel:ˇ teď bych mohl jít za ním!

Příliš riskantní.ˇˇ

Slyšel, jak odešli z pokoje. Zůstal ještě okamžik, kde byl. Slyšel, jak Wolff v hale říká:ˇ „Po tobě.“ Potom bouchly vchodové dveře.ˇˇ

Vandam vstal. Měl by je sledovat a při první vhodné příležitosti zavolat na generální štáb a kontaktovat Jakese. Elen neměla telefon, jako mnoho lidí v Káhiře, i kdyby měla, už nebyl čas. Šel ke vchodovým dveřím a naslouchal, jestli není někdo nablízku, ale nic neslyšel. Pootevřel dveře, odešli. Vyšel, zavřel a spěchal po chodbě a dolů po schodišti.ˇˇ

Když vyšel z domu, uviděl oba na druhé straně ulice. Wolff držel Elen otevřené dveře auta a ona nastoupila. Nebylo to taxi. Wolff si na ten večer musel vůz najmout, půjčit nebo ukrást. Zavřel za Elen dveře a přešel na stranu řidiče. Elen se podívala oknem a zachytila Vandamovy oči. Dívala se na něj. Podíval se stranou, v obavě, aby neudělala nějaké gesto, kterého by si Wolff mohl všimnout.ˇˇ

Vandam šel ke své motorce, nasedl a nastartoval motor.ˇˇ

Auto se rozjelo a Vandam ho na motorce sledoval.ˇˇ

Ve městě byla ještě dopravní špička. Vandam mohl mezi sebou a Wolffem udržovat pět nebo šest vozidel, aniž by riskoval, že ho ztratí. Bylo šero a několik vozů již mělo rozsvícená světla.ˇˇ

Vandam byl zvědavý, kam Wolff jede. Bylo jisté, že někde zastaví, ledaže by ten člověk chtěl jezdit městem celou noc. Přál si, aby aspoň zastavili někde, kde je telefon…

Namířili si to z města ven, směrem ke Gize. Nastala tma a Wolff zapnul reflektory. Vandam jel bez světel, aby Wolff nepoznal, že je sledován.ˇˇ

Byla to hrozná jízda. I za denního světla, když jel městem na motorce, vstávaly mu vlasy hrůzou; ulice byly plné hrbolů, výmolů a zrádných olejových skvrn. Věděl, že musí dávat pozor jak na povrch, tak na provoz. Pouštní silnice byla horší a nyní musel jet ještě potmě a nespustit oči z vozu před sebou. Třikrát nebo čtyřikrát téměř sjel ze silnice.ˇˇ

Byla mu zima. Protože tuto jízdu nepředvídal, měl na sobě pouze košili od uniformy s krátkými rukávy a při té rychlosti ji vítr profoukl. Jak daleko má Wolff v úmyslu jet?

Před nimi se nejasně rýsovaly pyramidy.ˇˇ

Vandam si pomyslel:ˇ Tam není žádný telefon.ˇˇ

Wolffovo vozidlo zpomalilo.ˇˇ

Že by jeli na piknik k pyramidám? Vandam vypnul motor a nechal motorku dojet. Dříve než měl Wolff možnost vystoupit z vozu, Vandam odvedl motorku ze silnice do písku. Poušť se zdála být rovná pouze při pohledu z větší vzdálenosti; podařilo se mu najít vyvýšeninu, za kterou schoval motorku. Sám si lehl vedle a sledoval vozidlo.ˇˇ

Nic se nedělo.ˇˇ

Vůz stále stál na místě s vypnutým motorem, uvnitř byla tma. Co tam dělají? Vandam byl posedlý žárlivostí. Říkal si pro sebe, že nesmí být hloupý – uklidňoval se, že jedli a to bylo všechno. Elen mu vyprávěla o posledním pikniku:ˇ uzený losos, studené kuře a k pití šampaňské. Nelze dívku líbat s plnými ústy ryby. Ale mohli se dotýkat prsty, když jí podával víno…

Přestaň!

Rozhodl se riskovat a zakouřit si. Schoval se za balvanem a zapálil si cigaretu, otočil ji do dlaně – vojenský zvyk, aby skryl oheň – a vrátil se na své místo.ˇˇ

Po vykouření pěti cigaret se dveře vozu otevřely.ˇˇ

V té chvíli se rozplynul mrak a vyšel měsíc. Celá krajina byla temně modrá a stříbrná, spleť stínů padala na pyramidy vystupující z písku. Dvě temné postavy vystoupily z auta a kráčely k nejbližším starověkým hrobům. Vandam viděl, že Elen jde s rukama zkříženýma přes hruď, jako kdyby jí byla zima, nebo proto, že snad nechtěla, aby ji Wolff držel za ruku. Wolff položil lehce paži přes její rameno a ona neudělala nic, aby mu v tom zabránila.ˇˇ

Zastavili se na úpatí pyramidy a hovořili spolu. Wolff ukazoval na její vrchol a zdálo se, že Elen kroutí odmítavě hlavou. Vandam se domníval, že se jí nechce šplhat nahoru. Šli tedy kolem úpatí a zmizeli za pyramidou.ˇˇ

Vandam čekal, že se vynoří na druhé straně. Připadalo mu, že jim to trvá velmi dlouho. Co tam dě lali? Měl neodolatelnou chuť se tam podívat.ˇˇ

Mohl by se nyní zmocnit auta. Zabýval se nápadem na sabotáž. Běžel by zpátky do města a vrátil se svým týmem. Ale Wolff by tu určitě nebyl, až by se Vandam vrátil, nebylo by možné pátrat v noci v poušti a ráno by Wolff mohl být na míle daleko.ˇˇ

Bylo téměř nesnesitelné dávat pozor, čekat a nic nedělat. Ale Vandam věděl, že je to nejlepší postup.ˇˇ

Konečně se Wolff a Elen vrátili a on je měl opět na očích. Wolff stále držel paži kolem ní, vrátili sek vozu a zastavili se u dveří. Wolff dal ruce na Eleniny paže, něco jí říkal a naklonil se, aby ji mohl políbit.ˇˇ

Vandam se zvedl.ˇˇ

Elen nastavila Wolffovi čelo a opět se odtáhla, vymanila se z jeho sevření a nastoupila do auta.ˇˇ

Vandam zase ležel v písku.ˇˇ

Pouštní ticho bylo přerušeno hlukem Wolffova vozu. Vandam pozoroval, jak se širokým obloukem otočil a vyjel na silnici. Rozsvítila se světla a Vandam uhnul hlavou, i když byl dobře ukrytý. Vůz kolem něho projel směrem ke Káhiře.ˇˇ

Vandam vyskočil, vyvedl motorku na silnici a startoval. Motor nechtěl naskočit. Major zaklel, vyděsil se, že se písek mohl dostat do karburátoru. Znovu zkusil nastartovat a teď motor zabral. Opět sledoval vůz.ˇˇ

Měsíční světlo mu osvětlilo díry a hrboly na silničním povrchu, ale také ho zviditelnilo. Zůstal dále od sledovaného vozu, věděl, že nemůže jet jinam než do Káhiry. Byl zvědav, co Wolff zamýšlí. Že by vzal Elen domů? Jestliže ano, kam by šel potom? Mohl přivést Vandama na svou základnu.ˇˇ

Vandam si pomyslel, že by tu potřeboval mít zbraň.ˇˇ

Že by Wolff vzal Elen do svého bytu? Ten člověk musel někde bydlet, musel mít postel v pokoji některého domu ve městě. Byl si jist, že Wolff měl v úmyslu Elen svést. Wolff byl dost trpělivý a choval se k ní džentlmensky, ale Vandam věděl, že ve skutečnosti je mužem, který rád dosahuje svého cíle rychle. Svádění by bylo nejmenší nebezpečí, kterému je Elen vystavena. Vandam si pomyslel, co by dal za telefon!

Dojeli na okraj města a Vandam se musel přiblížit k autu, ale naštěstí byl stále velký provoz. Uvažoval, že by zastavil a dal zprávu policistovi nebo důstojníkovi, ale Wolff jel rychle a kromě toho, co by ve zprávě řekl? Stále nevěděl, kam Wolff jede.ˇˇ

Začal tušit, když přejeli most na Zamalek. Tam měla svůj hausbót tanečnice Sonja. Jistě není možné, že by Wolff žil u ní. Vandam uvažoval, že to místo je celé dny pod kontrolou. Ale asi váhal vzít Elen do svého skutečného domova, a tak si půjčil hausbót.ˇˇ

Wolff zaparkoval na ulici a vyšel. Vandam postavil motorku u zdi a rychle přivázal na řetízek, jako prevenci proti zlodějům – mohl dnes v noci motorku ještě potřebovat.ˇˇ

Sledoval Wolffa a Elen z ulice na stezku, z křoví pozoroval, jak prošli krátkou vzdálenost po pěšině. Zajímalo ho, co si Elen myslí. Očekávala, že bude zachráněna? Spoléhá se na to, že Vandam je stále sleduje? Neztratila teď naději?

Zastavili se vedle jedné lodi – Vandam si pozorně všímal, která to je – a Wolff pomohl Elen na lodní lávku. Vandam přemýšlel:ˇ Nenapadlo Wolffa, že hausbót by mohl být pod kontrolou? Zřejmě ne. Wolff šel za Elen na palubu, potom otevřel poklop a oba pod ním zmizeli.ˇˇ

Vandam přemýšlel:ˇ Co teď? Byla to jistě nejlepší příležitost, aby přivedl pomoc. Wolff musí mít v úmyslu strávit na lodi nějakou dobu. Ale za předpokladu, že se tak nestane? Že by něco selhalo, zatímco by Vandam běžel k telefonu – Elen může trvat na tom, aby se vrátili domů, Wolff změnit plány nebo se rozhodnou jít do nočního klubu?

Mohl bych toho bastarda ztratit, přemýšlel Vandam.ˇˇ

Musí tu být někde nablízku policista.ˇˇ

„Hej!“ zavolal šeptem. „Je tu někdo? Policie? Tady je major Vandam. Hej, kde jste –?“

Od stromu se odloupla temná postava. Arabský hlas řekl:ˇ „Ano?“

„Haló. Jsem major Vandam. Jste policejní důstojník, který hlídá hausbót?“

„Ano, pane.“

„Dobře poslouchejte. Muže, který je nyní na lodi, musíme chytit. Máte zbraň?“

„Ne, pane.“

„K čertu.“ Vandam uvažoval, zda on a Arab by se mohli zmocnit lodi a došel k závěru, že nemohli:ˇ nemohl se spolehnout, že by Arab bojoval nadšeně a věděl, že v omezeném prostoru by Wolffův nůž mohl způsobit pohromu. „Rád bych, abyste šel k nejbližšímu telefonu, zavolal na generální štáb a nechal nanejvýš důležitou zprávu pro kapitána Jakese nebo plukovníka Bogge. Měli by sem přijet ve velkém počtu a ihned přepadnout hausbót. Je to jasné?“

„Kapitána Jakese nebo plukovníka Bogge, generální štáb, mají ihned přepadnout hausbót. Ano, pane.“

„Dobře. Dělejte rychle.“…

Arab odklusal.ˇˇ

Vandam si našel místo, na kterém nebyl vidět, ale mohl stále pozorovat hausbót a stezku. Po několika minutách šla po stezce ženská postava. Vandam si myslel, že je mu povědomá. Vstoupila na hausbót a on si uvědomil, že je to Sonja.ˇˇ

Oddychl si:ˇ alespoň Wolff nemohl obtěžovat Elen, když na lodi byla ještě další žena.ˇˇ

Uklidnil se a čekal.……

Arab si dělal starosti. „Jděte k nejbližšímu telefonu,“ řekl Angličan. Dobře, v některých sousedních domech jsou telefony, ale takové domy jsou obsazeny Evropany, kteří nebudou laskaví k Egypťanovi – i když je policejní důstojník – jistě odmítnou s klením a proklínáním, jestliže zaklepe na jejich dveře v jedenáct hodin v noci a požádá, aby mohl použít jejich telefon. Taková byla jeho zkušenost. Nebyl v uniformě, ani neměl na sobě obvyklý občanský oděv, to je bílou košili a černé kalhoty, ale byl oblečen jako feláh. Neuvěří, že je policista.ˇˇ

Na Zamalku nebyly žádné veřejné telefony, pokud věděl. Jediné řešení je zatelefonovat ze stanice. Stále v poklusu si to zamířil pryč.ˇˇ

Také mu dělal starosti rozkaz volat na generální štáb. Pro egyptského důstojníka v Káhiře, kde se s Brity nikdo nestýkal dobrovolně, to byl neuvěřitelný úkol. To vždycky znamenalo potíže. V telefonní ústředně na generálním štábu by mohli odmítnout spojit hovor, nebo nechají zprávu až na ráno – pak popřou, že ji kdy přijali – nebo mu řeknou, aby zavolal později. Kdyby něco selhalo, bude peklo. Jak mohl vědět, že muž na stezce je ten pravý? Neznal majora Vandama od Adama a košili majora si mohl obléci každý. Lze předpokládat, že to byl žert? Existoval jistý typ mladých anglických důstojníků, kteří rádi žertovali na účet dobromyslných Egypťanů.ˇˇ

Měl standardní odpověď na takovéto situace:ˇ shoď odpovědnost na jiného. Všude dostával instrukce, aby podával v takovém případě zprávu svému nadřízenému a nikomu jinému. Rozhodl se, že půjde na policejní stanici a odtud zavolá superintendantovi Kemelovi domů.ˇˇ

Kemel bude vědět, co dělat.ˇˇ

Elen sestoupila po žebříku a nervózně se uvnitř hausbótu rozhlédla. Očekávala, že tu bude strohé lodní zařízení. Ve skutečnosti bylo luxusní, i když trochu vyumělkované. Tlusté koberce, nízké pohovky, dva elegantní stolky a bohaté sametové závěsy od stropu až na zem, které oddělovaly tento prostor od druhé poloviny lodě, kde byla pravděpodobně ložnice. Na druhé straně proti závěsu, kde se loď zužovala k lodní zádi, byla úzká kuchyně s malým, ale moderním zařízením.ˇˇ

„To je tvoje? „ zeptala se Wolffa.ˇˇ

„Patří to přítelkyni,“ řekl. „Posaď se.“…

Elen se cítila chycená do pasti. Kde k čertu byl William Vandam? Během večera si několikrát myslela, že je na motorce za autem, ale nemohla se dívat pozorně ze strachu, aby nepoplašila Wolffa. Každou vteřinu čekala, že vojáci obklíčí auto, zatknou Wolffa a osvobodí ji. A jak se minuty měnily v hodiny, ráda by věděla, zda to všechno není sen, jestli William Vandam vůbec existuje.ˇˇ

Wolff otevřel lednici, vzal láhev šampaňského a dvě skleničky, rozbalil stříbrnou fólii na hrdle, odstranil upevněný drát a zátku a nalil šampaňské do sklenic a kde byl k čertu William?

Bála se Wolffa. Měla za sebou mnoho známostí s muži, některé příležitostné, ale vždy muži důvěřovala, vždy věděla, jaký bude, milý nebo nemilý, alespoň pozorný. Bylo to její tělo, o které se bála:ˇ kdyby dovolila Wolffovi, aby si hrál s jejím tělem, jaký druh hry by si vymyslel? Její pleť byla citlivá, uvnitř jemná, tak snadno zranitelná, když ležela na zádech s nohama od sebe… Líbilo se jí milovat se s někým, koho měla ráda, s někým, kdo by byl jemný jako ona sama, byla by pro něj hračkou – ale s Wolffem, který chtěl pouze využít její tělo… třásla se hrůzou.ˇˇ

„Je ti zima? „ zeptal se Wolff, když jí podával sklenici.ˇˇ

„Ne, nechvěla jsem se…“…

Zvedl svou sklenku. „Na zdraví.“…

Měla sucho v ústech. Usrkla studené víno, potom polkla. Zdálo se jí trochu hořké.ˇˇ

Sedl si vedle ní na gauč, objal ji a díval se na ni. „Jaký nádherný večer,“ řekl. „Velmi mě těší tvoje společnost. Jsi čarodějka.“…

Už to přichází, pomyslela si.ˇˇ

Dal jí ruku na koleno.ˇˇ

Ztuhla.ˇˇ

„Jsi záhadná,“ řekl. „Žádoucí, trochu hrdá, velmi krásná, někdy naivní a někdy tak znalá… řekneš mi něco? „…

Nepodívala se na něj.ˇˇ

Konečkem prstu objížděl siluetu její tváře:ˇ čelo, nos, rty, bradu. Řekl:ˇ „Proč si se mnou nevyjedeš? „…

Co tím mínil? Bylo by možné, že ji podezírá z toho, co skutečně dělala? Nebo to byl další tah na šachovnici?

Podívala se na něj a řekla:ˇ „Jsi velmi atraktivní muž.“

„Jsem potěšen, že si to myslíš.“ Dal jí opět ruku na koleno a naklonil se, aby ji políbil. Nabídla mu čelo, jak to už jednou dnes večer udělala. Jeho rty se dotkly její pleti, potom zašeptal:ˇ „Proč se mě bojíš? „…

Na palubě bylo slyšet hluk – rychlé, lehké kroky –a poklop se otevřel.ˇˇ

Elen si pomyslela:ˇ William!

Objevila se bota na vysokém podpatku a ženská noha. Žena sestupovala dolů, zavřela nad sebou poklop a sešla se žebříku. Elen viděla její tvář a poznala v ní Sonju, krásnou tanečnici.ˇˇ

Pomyslela si:ˇ Co ještě bude následovat?

„Dobře, seržante,“ řekl Kemel do telefonu. „Udělal jste dobře, že jste mi zavolal. Zařídím všechno sám. Můžete odejít ze služby.“

„Děkuji, vám, pane. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“ Kemel zavěsil. To byla katastrofa. Britové sledovali Alexe Wolffa až na hausbót a Vandam se pokusil zorganizovat přepadení. Následky by‘ byly dvojnásobné. Za prvé by zmizela naděje Free Officers na využití německé vysílačky a dále by odpadla možnost jednání s Říší dříve, než by Rommel dobyl Egypt. Za druhé:ˇ Brit objevil, že hausbót byl hnízdem špiónů, rychle si spočítá, že Kemel zatajil fakta a chránil agenty. Kemel litoval, že víc nenaléhal na Sonju a nepřinutil ji sjednat schůzku během několika hodin místo dní. Bylo příliš pozdě na lítost. Co by teď měl dělat?

Vrátil se do ložnice a rychle se oblékl. Z postele se klidně zeptala manželka:ˇ

„O co jde?“

„Práce,“ zašeptal.ˇˇ

„Ale, ne.“ Otočila se.ˇˇ

Z uzamčené zásuvky psacího stolu vzal pistoli a dal si ji do kapsy saka, potom políbil ženu a rychle odešel z domu. Nastoupil do svého auta a nastartoval motor. Asi minutu seděl a přemýšlel. Potřeboval se o tom poradit se Sadatem, ale to by trvalo dlouho. Zatím by Vandam mohl být netrpělivý. Ceká u hausbótu a mohl by udělat něco nepředvídaného. V první řadě by měl rychle jednat s Vandamem. Potom by mohl jet do Sadatova domu.ˇˇ

Kemel se rozjel na Zamalek. Potřeboval čas na pomalé a jasné přemýšlení, ale právě ten mu chyběl. Měl by Vandama zabít? Nikdy nikoho nezabil a nevěděl, jestli by toho byl schopen. A jak by zamaskoval svou účast na celé věci? Může trvat ještě dlouhé dny, než Němci přijdou do Káhiry – a opravdu je i v tomto stadiu možné, že by mohli být z Afriky vyhnáni. Potom by nastalo vyšetřování, co se dnes v noci na stezce stalo a dříve nebo později by obvinění zůstalo na Kemelovi. Pravděpodobně by byl zastřelen.ˇˇ

„Odvahu,“ řekl nahlas a připomněl si, jak Imamovo ukradené letadlo hořelo a přistálo na poušti v plamenech.ˇˇ

Zaparkoval blízko stezky. Z kufru auta vzal dlouhý provaz. Schoval ho do kapsy saka a pistoli vzal do pravé ruky.ˇˇ

Nosil zbraň obráceně, aby s ní mohl udeřit. Jak dlouho je to, co ji použil? Šest let, přemýšlel, cvičení nepočítal.ˇˇ

Přijel na nábřeží řeky. Podíval se na stříbrný Nil, černé obrysy hausbótů, temnou linii stezky a tmavé křoví. Vandam by mohl být někde v křoví. Kemel kráčel velmi tiše vpřed.ˇˇ

Vandam se podíval ve světle cigarety na své náramkové hodinky. Bylo půl dvanácté. Určitě něco selhalo. Buď arabský policista špatně vyřídil vzkaz, nebo generální štáb nebyl schopný sehnat Jakese, nebo Bogge všechno zvoral. Vandam nemohl nechat Wolffa, aby se dostal k vysílačce s informací, kterou nyní měl. Nezbývalo mu nic jiného, než jít na palubu hausbótů sám a riskovat.ˇˇ

Vzal si cigaretu a uslyšel něco v křoví. „Kdo je to? „ zasyčel. „Jakes? „…

Vynořila se temná postava a zašeptala:ˇ „To jsem já.“…

Vandam nemohl poznat šeptající hlas, ani vidět tvář. „Kdo? „…

Postava se zastavila a zvedla paži. Vandam řekl:ˇ „Kdo –“ potom si uvědomil, že se paže zvedla k ráně. Trhl sebou na stranu a něco mu kmitlo kolem hlavy a zasáhlo rameno. Vykřikl bolestí a pravá paže ztuhla. Ruka se opět zvedla. Vandam udělal krok vpřed a nemotorně praštil útočníka levou rukou. Postava ustoupila zpět a opět udeřila. Tentokrát rána dopadla Vandamovi přímo na hlavu. Pocítil záblesk intenzivní bolesti a ztratil vědomí.ˇˇ

Kemel zasunul zbraň do kapsy a klekl si vedle ležícího Vandama. Nejdříve se dotkl jeho hrudi a pocítil silný tlukot srdce. Pracoval rychle; vyzul Vandamovi sandály a ponožky, které sroloval do koule a strčil do úst omráčeného muže, aby mu zabránil volat o pomoc. Potom Vandama otočil, zkřížil mu zápěstí za zády a svázal k sobě provazem. Druhým koncem spoutal Vandamovy kotníky. Nakonec ho přivázal ke stromu.ˇˇ

Za několik minut přijde k sobě, ale nebude se moci hýbat ani křičet. Zůstane tady, dokud na něho někdo nenarazí. Jak dlouho to může trvat? Normálně chodívají do těchto křovin jen mladí muži se svými milenkami a vojáci se svými dívkami, ale dnes v noci tu bude dost příchozích, kteří sem chodívají na procházku a rušili by je. Byla tedy možnost, že dvojice, která sem přijde později, uvidí Vandama, nebo snad uslyší jeho sténám… Kemel by využil této možnosti a potom by mu již nic nestálo v cestě.ˇˇ

Rozhodl se, že se v rychlosti podívá na hausbót. Šel lehce po stezce do Jihanu. Uvnitř se svítilo, ale přes lodní okénka byly staženy závěsy. Byl v pokušení jít na palubu, ale chtěl se nejdříve poradit se Sadatem, protože si nebyl jistý, co má dělat.ˇˇ

Vrátil se a zamířil ke svému vozu.ˇˇ

Sonja řekla:ˇ „Alex mi o vás všechno vyprávěl, Elen.“ Zasmála se.ˇˇ

Elen úsměv opětovala. Byla to Wolffova přítelkyně, kdo vlastnil hausbót? Wolff s ní žil? Nečekal, že se vrátí tak brzy? Proč se na žádnou z nich nezlobil, nebo není v rozpacích, nebo popleten? Aby něco řekla, Elen se jí zeptala:ˇ „Přišla jste z Cha-Cha klubu?“

„Ano.“

„Jaké to bylo?“

„Jako vždy – vyčerpávající, vzrušující, úspěšné.“…

Sonja nebyla skromná žena, samozřejmě.ˇˇ

Wolff podal Sonje sklenici šampaňského. Vzala ji, aniž by se na něj podívala, a oslovila Elen:ˇ „Tak vy pracujete v Mikiho obchodě?“

„Ne, nepracuji,“ odpověděla Elen a pomyslela si, zda se o to opravdu zajímá. „Pomáhala jsem mu několik dní, to je vše. Jsme příbuzní.“

„Jste Řekyně?“

„Ano.“ Malý rozhovor dodal Elen důvěru. Její strach ustoupil. Není pravděpodobné, že by ji Wolff znásilnil s nožem v ruce před jednou z nejslavnějších žen v Egyptě. Sonja jí alespoň poskytla prostor pro nadechnutí. William měl za úkol chytit Wolffa před půlnocí Půlnoc!

Skoro na to zapomněla. O půlnoci se měl Wolff spojit s nepřítelem bezdrátovou vysílačkou a předat podrobnosti o obranné linii. Ale kde byla? Byla zde na lodi? Jestliže byla zde, poslal by informaci před Elen a Sonjou? Co měl v úmyslu?

Seděl vedle Elen. Pocítila neurčitý strach. Bála se jich obou. Wolff prohodil:ˇ „Jak šťastný jsem muž, že zde sedím se dvěma nejkrásnějšími ženami v Káhiře.“…

Elen se dívala přímo před sebe a nevěděla, co by řekla.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Není nádherná, Sonjo?“

„Ach, ano.“ Sonja se dotkla Eleniny tváře, potom ji vzala za bradu a otočila hlavu. „Myslíte si, že jsem hezká, Elen?“

„Ovšem.“ Elen ztuhla. Začalo to být nepřirozené. Bylo to téměř, jako kdyby „Jsem tak šťastná.“ řekla Sonja a položila ruku na Elenino koleno.ˇˇ

A vtom Elen pochopila.ˇˇ

Všechno do sebe zapadalo:ˇ Wolffova trpělivost, jeho předstíraná zdvořilost, hausbót, neočekávané objevení Sonji… Elen si uvědomila, že ji Sonja nezachrání. Její strach z Wolffa se vrátil, a mnohem silněji než předtím. Pár ji chtěl využít a ona neměla na výběr, měla by tam ležet, němá a bez odporu, zatímco oni si dělají všechno, co chtějí, Wolff v jedné ruce s nožem…

Zastav to.ˇˇ

Nebudu se bát. Mohu být zbitá dvojicí zvrácených bláznů, ale v sázce je víc. Zapomeň na své vzácné tělo, mysli na vysílačku, a jak Wolffovi zabránit, aby ji použil.ˇˇ

Ta trojice by se mohla změnit ve výhodu.ˇˇ

Podívala se tajně na hodinky. Bylo tři čtvrtě na dvanáct. Příliš pozdě spoléhat na Williama. Ona, Elen, byla jediná, kdo mohl Wolffa zastavit.ˇˇ

A zamýšlela to udělat.ˇˇ

Pohled probleskl mezi Sonjou a Wolffem jako signál. Oba s jednou rukou na Elenině stehně se přes ni naklonili a jeden druhého před jejíma očima políbili.ˇˇ

Podívala se na ně. Byl to dlouhý smyslný polibek. Myslela si:ˇ Co čekají, že budu dělat? ,.ˇˇ

Odtrhli se od sebe.ˇˇ

Stejným způsobem Wolff políbil Elen. Elen se nebránila. Potom ucítila Sonjinu ruku na bradě. Sonja otočila Eleninu tvář k sobě a políbila ji na rty.ˇˇ

Elen zavřela oči a myslela si:ˇ To mi neublíží, to mi neublíží.ˇˇ

Neublížilo, ale bylo divné být tak jemně líbána ženskými rty..ˇˇ

Elen si pomyslela:ˇ Musím nějak dostat pod kontrolu tuhle šílenou scénu.ˇˇ

Sonja si rozepla blůzu. Měla velká snědá ňadra. Wolff sklonil hlavu a vzal bradavku do úst. Elen cítila, že Sonja jí tlačí hlavu dolů. Uvědomila si, že předpokládá, že bude následovat Wolffův příklad. Udělala to. Sonja sténala.ˇˇ

To všechno prováděli pro Sonjino blaho:ˇ byl to její výmysl, její výstřednost. Byla to ona, kdo nyní těžce oddychoval a vzdychal, ne Wolff. Elen se bála, že teď, každou minutu, by Wolff mohl odejít ke své vysílačce. Mechanicky pokračovala v milování se Sonjou a přemýšlela o způsobu, jak upoutat Wolffovu mysl.ˇˇ

Ale celá scéna byla tak hloupá, tak směšná, že všechno, co dělali, se jí zdálo komické.ˇˇ

Musím Wolffa odpoutat od vysílačky.ˇˇ

Jaký je klič k tomu všemu? Co doopravdy chtějí?

Odvrátila svoji tvář od Sonji a políbila Wolffa. On se opět otočil k ní. Ucítila jeho ruku a stiskla ji mezi stehny. Dýchal zhluboka a Elen si pomyslela:ˇ Alespoň jsem vzbudila jeho zájem.ˇˇ

Sonja se pokusila je od sebe odtrhnout.ˇˇ

Wolff se podíval na Sonju, pak jí dal facku.ˇˇ

Elen překvapení vyrazilo dech. Tak tohle byl klíč? To musí být hra, kterou hrajeme, tak to musí být.ˇˇ

Wolff obrátil svou pozornost zpátky k Elen. Sonja se opět pokusila dostat se mezi ně.ˇˇ

Tentokrát ji uhodila Elen.ˇˇ

Sonja zhluboka zasténala.ˇˇ

Elen si pomyslela:ˇ Udělala jsem to, uhodla jsem pravidla, mám kontrolu.ˇˇ

Uviděla Wolffův pohled na hodinky.ˇˇ

Náhle vstala. Oba se na ni upřeně dívali. Zvedla paže, potom pomalu stahovala šaty přes hlavu, odhodila je stranou a zůstala stát ve svém černém spodním prádle a punčochách. Jemně se dotýkala svého těla, její ruce směřovaly mezi stehna a přes ňadra. Uviděla změnu na Wolffově tváři, soustředěně ji pozoroval a upřeně se na ni díval, oči rozšířené touhou. Byl napnutý a fascinovaný. Olízl si rty, Elen zvedla levou nohu, opřela botu na vysokém podpatku o Sonjina ňadra a tlačila ji dozadu. Potom uchopila Wolffovu hlavu a přitáhla si ji k břichu.ˇˇ

Sonja začala líbat Eleninu nohu.ˇˇ

Wolff vydal zvuk mezi stonem a vzdechnutím a ukryl svou tvář mezi Eleninými stehny.ˇˇ

Elen se podívala na hodinky.ˇˇ

Byla půlnoc.……

Elen ležela v posteli na zádech, nahá. Byla nehybná, chladná, svaly napjaté; dívala se přímo na bílý strop. Po její pravici ležela Sonja tváří dolů, paže a nohy roztažené přes přikrývku a ze spaní chrápala. Sonjina pravá ruka zůstala ležet na Elenině boku. Wolff byl po Elenině levici, ležel na boku tváří k ní a ospale hladil její tělo.ˇˇ

Elen si myslela:ˇ Dobře, nezabili mě.ˇˇ

Celá hra tkvěla v odmítání nebo přijímám Sonji. Čím víc ji Elen a Wolff odmítali a týrali, tím se stávala vášnivější, nakonec Wolff odmítl Elen a miloval se se Sonjou. Byl to scénář, který Wolff a Sonja dobře znali. Hráli ho už dříve.ˇˇ

Elen nebyla moc potěšená, ale nedělalo se jí špatně, necítila se ponížená nebo znechucená. Spíše zrazená sama sebou.ˇˇ

Bylo to jako škrábnutí klenotem od milého, nebo jako když máš dlouhé vlasy a pro peníze si je dáš ustřihnout, či poslat malé dítě pracovat do mlýna. Týrala sama sebe. Nejhorší ze všeho, co udělala, byl pocit logického vyvrcholení života, který vedla:ˇ během osmi let, od té doby, co odešla z domu, byla na šikmé ploše, která končila prostitucí. Teď cítila, že sklouzla na dno.ˇˇ

Hlazení ustalo. Pohlédla na Wolffovu tvář. Oči měl zavřené. Usnul.ˇˇ

Byla zvědavá, co se stalo Vandamovi.ˇˇ

Někde byla chyba. Snad Vandam ztratil Wolffův vůz v Káhiře. Možná měl v dopravní špičce nehodu. Z nějakého důvodu ji Vandam nestřežil. Byla odkázaná sama na sebe.ˇˇ

Podařilo se jí, že Wolff zapomněl na své půlnoční vysílání Rommelovi – ale jak ho přimět, aby zprávu neposlal ani další noc? Elen by musela jít na generální štáb a říct Jakesovi, kde by Wolffa našel. Musela by proklouznout právě nyní, najít Jakese, přimět ho, aby vytáhl tým z postele…

To by trvalo příliš dlouho. Wolff by mohl vstát, zjistit, že odešla, a znovu se ztratit.ˇˇ

Vysílačka byla na hausbótu nebo někde jinde? Všechno mohlo být jinak.ˇˇ

Připomněla si něco, co Vandam řekl poslední večer – bylo to skutečně před pár hodinami? „Kdybych mohl získat klíč k Rebece, mohl bych ho zastoupit u vysílačky… to by se karta zcela obrátila…“…

Elen přemýšlela:ˇ snad najdu klíč.ˇˇ

Řekl, že je to list papíru, který vysvětluje, jak se užívá kniha k zašifrování zprávy.ˇˇ

Elen si uvědomila, že nyní má možnost najít vysílačku a klíč k šifře.ˇˇ

Musela prohledat hausbót.ˇˇ

Nehýbala se. Opět se bála. Kdyby ji Wolff našel, jak prohledává… Připomněla si jeho teorii lidské povahy:ˇ svět je rozdělen na pány a otroky. Život otroka neměl žádnou cenu.ˇˇ

Ne. Přemýšlela:ˇ Odejdu odtud ráno normálně a potom řeknu Britům, kde by Wolff mohl být a oni přepadnou hausbót a Á co kdyby Wolff do té doby odešel? Co když tady vysílačka není?

Potom by všechno bylo k ničemu.ˇˇ

Wolffův dech byl nyní pomalý a pravidelný. Spal tvrdě. Elen se sesunula dolů, jemně zvedla Sonjinu skleslou ruku a sundala ji ze svého stehna na přikrývku. Sonja se nepohnula.ˇˇ

Nyní se ani jeden Elen nedotýkal. Ta úleva. Pomalu si sedla.ˇˇ

Změna váhy na matraci vyrušila oba. Sonja zabručela, zvedla hlavu, otočila ji na druhou stranu a opět začala chrápat. Wolff se překulil na záda, aniž by otevřel oči.ˇˇ

Pohybovala se pomalu, škubla sebou při každém hnutí matrace. Pak se otočila a klečela u čela postele. Začala se po čtyřech sunout dozadu:ˇ pravé koleno, levá ruka, levé koleno, pravá ruka. Hlídala oba spící obličeje. Konec postele se zdál na míle vzdálený. Ticho jí zvonilo v uších jako hřmění. Hausbót se kolébal ze strany na stranu na vlnách od projíždějící, pramice a Elen se rychle stáhla v posteli pod přikrývku. Byla tam jako přibitá na jednom místě, pozorovala oba dva, dokud se loď nepřestala houpat. Oba stále spali.ˇˇ

Kde by měla s hledáním začít? Rozhodla se jít na to systematicky a začít odpředu dozadu. Na lodní přídi byla koupelna. Náhle si uvědomila, že na to musí jinak. Po špičkách přešla ložnici a šla do úzké koupelny.ˇˇ

Seděla u toaletky a dívala se kolem. Kde by mohla být vysílačka ukrytá? Odhadovala, jak asi může být velká:ˇ jako kufřík? Aktovka? Taška? Bylo tu umývadlo, malá vana a skříňka na zdi. Vstala a otevřela skříňku. Uvnitř byly potřeby na holení, pilulky a roličky obvazu.ˇˇ

Vysílačka v koupelně nebyla.ˇˇ

Neměla odvahu prohledávat ložnici, když ještě spali. Přešla ji a prošla za závěsy do obývacího pokoje. Rozhlédla se rychle kolem. Nepociťovala potřebu spěchat, nutila se do klidu a pozornosti, aby nic nepřehlédla. Začala na pravém boku lodi. Byl zde gauč. Jemně poklepala na jeho dno:ˇ zdálo se prázdné. Vysílačka mohla být uvnitř. Pokusila se ho zvednout, ale nešlo to. Podívala se na podlahu a viděla, že je přišroubovaný k podlaze. Vysílačka tam být nemohla. Na řadě byla vysoká skříň. Lehce ji otevřela, trochu to zavrzalo. Ztuhla. Slyšela chrápání z ložnice. Čekala, že přijde Wolff, proskočí závěsy a chytne ji za ruku. Ale nic se nestalo.ˇˇ

Podívala se do skříně; bylo tam koště, nějaké prachovky, čistící prostředky a baterka. Ale žádná vysílačka. Při zavírání dveře opět trochu skřípaly.ˇˇ

Přešla do kuchyňské části. Musela otevřít šest menších skříněk. Obsahovaly hliněné nádobí, konzervy, kastroly, sklenice, zásoby kávy a rýže, čaje a utěrky. Pod umývacím dřezem stál košík na kuchyňské odpadky. Elen se podívala do lednice. Byla tam láhev šampaňského. Otevřela spíž. V ní bylo několik zásuvek. Byly malé a hned pochybovala, že by se do nich vešla vysílačka. Jednu zásuvku otevřela, vyděsil ji rachot nožů. Žádná vysílačka. V dalším šuplíku velký výběr koření ve sklenicích a různé příchuti od esence vanilky až po kari v prášku – někdo rád vaří. Další zásuvka:ˇ kuchyňské nože.ˇˇ

Vedle kuchyně byl malý sekretář s odklápěcí stolní deskou. Pod ní byl malý kufřík. Byl těžký. Otevřela ho. Uvnitř ležela vysílačka. Srdce jí poskočilo.ˇˇ

Byl to normální kufřík se dvěma příchytkami; kožené ucho a zpevněné rohy. Vysílačka přesně zapadala dovnitř, jakoby byl k tomuto účelu navržen. Víko skrývalo malý prostor nad vysílačkou a tam byla kniha. Její vrchní deska byla odtržena tak, aby se vešla do prostoru ve víku. Elen zvedla knihu a podívala se dovnitř. Četla:ˇ „Dnes v noci se mi opět zdálo, že jsem šla do Manderley.“ Byla to Rebeka.ˇˇ

Přelétla stránky knihy. Uprostřed mezi stránkami něco bylo. Otevřenou knihu nechala volně viset a na zem spadl list papíru. Sklonila se a zvedla ho. Byl to seznam čísel a údajů s některými německými slovy. To byl určitě klíč k šifře.ˇˇ

Držela v ruce to, co Vandam potřeboval, aby změnil běh války.ˇˇ

Odpovědnost spočívala na ní.ˇˇ

Bez toho, přemýšlela, Wolff nemůže poslat zprávu Rommelovi – nebo pokud pošle zprávy v otevřeném jazyce, Němci budou mít v podezření jejich autentičnost a také budou mít starosti, že je Spojenci vyslechli… Bez tohoto klíče je Wolff, neužitečný. S tím může Vandam vyhrát válku.ˇˇ

Teď musela utéct a vzít s sebou klíč.ˇˇ

Uvědomila si, že je úplně nahá.ˇˇ

Nadšení z ní vyprchalo. Její šaty byly zmačkané a zmuchlané na gauči. Přešla hausbót, uložila knihu a klíč k šifře, zvedla šaty a přetáhla je přes hlavu.ˇˇ

Postel zavrzala.ˇˇ

Od závěsu přicházely zvuky, jak někdo vstával, někdo těžký musel to být on. Elen stála jako zkamenělá.ˇˇ

Slyšela, jak jde Wolff k závěsu, pak opět pryč. Slyšela dveře koupelny.ˇˇ

Nebyl čas obléci si kalhotky. Zvedla tašku, boty a knihu s klíčem uvnitř. Slyšela, že Wolff vychází z koupelny. Šla k žebříku a vystupovala po něm, trhla sebou, když její bosá noha došlápla na okraj úzkých dřevěných schůdků. Podívala se dolů. Viděla, že se Wolff objevil mezi závěsy a v úžasu na ni zíral. Jeho oči zamířily na otevřený kufřík na podlaze. Elen se podívala směrem k poklopu. Byl uvnitř zajištěn dvěma zástrčkami. Nechala obě proklouznout zpět. Koutkem oka zahlédla, že se Wolff vrhl k žebříku. Zvedla poklop a protáhla se jím. Jak stála zpříma na palubě, viděla ho, jak se drápe po žebříku. Naklonila se a zvedla těžký dřevěný poklop. Jakmile se Wolffova pravá ruka chopila okraje, Elen přibouchla poklop vší silou na jeho prsty. Bylo slyšet bolestný výkřik. Běžela přes palubu a dolů po lodní lávce.ˇˇ

Právě ji napadlo:ˇ lávka, která vedla z paluby na břeh řeky. Zastavila se, zvedla konec lávky a hodila ho do vody.ˇˇ

Wolff vylezl poklopem, jeho tvář byla maskou bolesti a zuřivosti.ˇˇ

Elen se zděsila a zpanikařila, jak ho viděla běžet přes palubu. Myslela si:ˇ je nahý, nemůže mě chytit! Skočil přes zábradlí.ˇˇ

Nemůže se mu to podařit.ˇˇ

Dopadl na samý okraj břehu řeky, zoufale mával rukama, aby udržel rovnováhu. S náhlou dávkou odvahy k němu běžela a zatímco stále balancoval, strčila ho zpět do vody.ˇˇ

Vrátila se a běžela po stezce.ˇˇ

Když doběhla na konec stezky, která vedla na ulici, se a podívala zpátky. Srdce jí divoce tlouklo, zhluboka dýchala a třásla se. Cítila se povznesená, když viděla mokrého Wolffa vylézt z vody na zablácený břeh řeky. Podívala se na něj. Nemohl by ji honit daleko v tomto stavu. Otočila se k ulici a rozběhla se, když vtom do někoho vrazila.ˇˇ

Silné ruce ji chytily pevným sevřením. Zoufale bojovala, osvobodila se a opět byla chycena. Podlehla:ˇ po tom všem, přemýšlela. Po tom všem.ˇˇ

Silné paže ji svíraly a otočily k hausbótu. Viděla, že Wolff jde k ní. Zkusila se znovu vymknout a muž jí obtočil paži kolem hrdla. Otevřela ústa k výkřiku o pomoc, ale dřív, než vydala jakýkoli zvuk, muž jí vrazil prsty do krku, až se dávila.ˇˇ

Wolff přišel a zeptal se:ˇ „Kdo jste?“

„Jsem Kemel. Vy musíte být Wolff.“

„Děkuji Bohu, že jste tady.“

„Máte problémy, Wolffe,“ řekl muž zvaný Kemel.ˇˇ

„Měl byste jít raději na palubu – ach, do prdele, shodila tu zasranou lávku.“ Wolff se podíval na řeku a spatřil lávku plující vedle hausbótu. „Nemohu být mokřejší.“ Sklouzl z břehu do vody, popadl lávku, šoupl ji na břeh a vyšplhal se po ní. Opět ji zvedl a položil přes prostor mezi hausbótem a břehem.ˇˇ

„Tudy.“ Kemel vedl Elen přes lávku a poklopem dolů po žebříku.ˇˇ

„Usaďte ji támhle,“ řekl Wolff a ukázal na gauč.ˇˇ

Kemel strkal Elen ne příliš jemně na gauč a přinutil ji usednout.ˇˇ

Wolff prošel závěsy a za okamžik se vrátil. Utíral se velkým ručníkem. Zdálo se, že nahota ho vůbec nepřivádí do rozpaků.ˇˇ

Elen byla překvapená Kemelovým malým vzrůstem. Ze způsobu, jak ji popadl, si představovala, že má Wolffovu postavu. Byl to hezký snědý Arab. Na rozdíl od Wolffa vypadal nepokojně.ˇˇ

Wolff si obtočil ručník kolem boků a sedl si. Mnul si ruku. „Skoro mi přerazila prsty,“ řekl. Podíval se na Elen se směsicí hněvu a pobavení.ˇˇ

Kemel se zeptal:ˇ „Kde je Sonja?“

„V posteli,“ Wolff pohodil hlavou k závěsu. „Spala by i při zemětřesení, zejména po noci plné rozkoše.“…

Kemelovi bylo trapně při takové řeči, pozoroval Elen a snad byl také netrpělivý. Wolffova lehkovážnost jej zneklidňovala. „Máte problémy,“ řekl znovu.ˇˇ

„Vím,“ řekl Wolff. „Předpokládám, že pracuje pro Vandama.“

„O tom nevím. Uprostřed noci mi volal muž hlídkující na stezce. Vandam sem přišel a poslal mého muže, aby přivedl posilu.“…

Wolff byl otřesen. „Jsme příliš blízko!“ Podíval se znepokojeně. „Kde je Vandam nyní?“

„Stále tady venku. Praštil jsem ho do hlavy a svázal.“…

Elenino srdce se zastavilo. Vandam byl tady venku v křoví, zraněný a neschopný cokoli dělat – nikdo jiný nevěděl, kde je. Všechno bylo k ničemu, je po všem.ˇˇ

Wolff přikývl. „Vandam ji sledoval až sem. Jsou to dva lidé, kteří vědí o tomto místě. Jestliže zde zůstanu, budu je muset oba zabít.“…

Elen se zachvěla hrůzou, mluvil o zabíjení lidí tak lehce. Páni a otroci, vzpomněla si.ˇˇ

„To by nebylo dobré,“ namítl Kemel. „Jestliže zabijete Vandama, z vraždy by mohli obvinit mě. Vy můžete odejít, ale já musím v tomto městě žít.“ Odmlčel se, díval se na Wolffa zúženýma očima. „A kdybyste chtěl zabít mě, je tu stále ještě muž, který mi v noci volal.“

„Ano…“ Wolff ztuhl a hněvivě vykřikl. „Nemám na výběr! Musím jít! K čertu!“…

Kemel přikývl. „Jestliže zmizíte, myslím, že vás mohu krýt. Ale něco od vás chci. Vzpomeňte si na důvod, pro který jsme vám pomáhali.“

„Chcete mluvit s Rommelem.“

„Ano.“

„Pošlu zprávu zítra v noci – dnes, k čertu, mám dojem, že jsem tvrdě spal. Řekněte mi, co chcete říct a já –“

„To by nebylo dobré,“ přerušil ho Kemel. „Chceme to udělat sami. Chceme vaši vysílačku.“…

Wolff se vyděsil. Elen si uvědomila, že Kemel je nacionalistický odbojník, spolupracoval, nebo se pokoušel spolupracovat s Němci.ˇˇ

Kemel dodal:ˇ „Chceme poslat vaši zprávu za vás…“

„Není třeba,“ prohlásil Wolff. Zdálo se, že se právě rozhodl. „Mám další vysílačku.“

„To by šlo.“

„Tady je vysílačka.“ Wolff ukázal na otevřený kufřík na podlaze, tak jak ho tam nechala Elen. „Je naladěná na správnou vlnovou délku. Všechno, co musíte udělat, je vysílat každou noc o půlnoci.“…

Kemel šel k vysílačce a zkoušel ji. Elen byla zvědavá, proč Wolff nic neřekl o šifře Rebeka. Wolff se nestaral o to, zda se Kemel dostane k Rommelovi nebo ne, usoudila, a dát mu šifru by bylo riskantní, protože by ji mohl dát někomu jinému. Wolff opět hrál o svou vlastní záchranu.ˇˇ

Wolff se otázal:ˇ „Kde Vandam bydlí? „…

Kemel mu řekl adresu.ˇˇ

Elen si pomyslela:ˇ Na co má nyní spadeno?

Wolff řekl:ˇ „Předpokládám, že je ženatý.“

„Ne.“

„Starý mládenec, k čertu.“

„Není starý mládenec,“ řekl Kemel a stále se díval na bezdrátový vysílač. „Vdovec. Jeho manželku zabili vloni na Krétě.“

„Má nějaké dě ti?“

„Ano. Malého chlapce Billyho, to jsem zjistil. Proč? „…

Wolff pokrčil rameny. „Zajímám se trochu blíže o muže, který se ke mně přiblížil tak, že mě skoro chytil.“…

Elen si byla jistá, že lže.ˇˇ

Kemel zavřel kufřík, zřejmě spokojený. Wolff ho požádal:ˇ „Pohlídal byste ji na okamžik?“

„Zajisté.“…

Wolff někam odešel, potom se vrátil. Všiml si, že Elen má stále Rebeku v ruce. Vzal jí knihu a zmizel za závěsy.ˇˇ

Elen uvažovala:ˇ Jestli řeknu Kemelovi o šifře, potom snad přinutí Wolffa, aby mu ji dal a snad ji získá Vandam – ale co se stane mně?

Kemel jí chtěl něco říci:ˇ „Co –“ Náhle ustal, jak se Wolff vrátil, přinesl si šaty a začal se oblékat.ˇˇ

Kemel se ho zeptal:ˇ „Máte nějaké volací znamení?“

„Sfinx,“ řekl Wolff stručně.ˇˇ

„Šifra?“

„Žádná šifra.“

„Co to bylo za knihu? „…

Wolff se díval vztekle. „Šifra,“ řekl. „Ale nemůžete ji mít.“

„Potřebuji ji.“

„Nemohu vám ji dát. Budete muset využít příležitosti a vysílat bez kódování.“…

Kemel přikývl.ˇˇ

Náhle měl Wolff v ruce nůž. „Nediskutujte,“ řekl. „Vím, že máte zbraň v kapse. Uvědomte si, že pokud budete střílet, budete muset tu kulku Britům vysvětlit. Teď abyste raději šel.“…

Kemel se bez řeči otočil, vystoupil po žebříku a vylezl poklopem. Elen slyšela jeho kroky nahoře. Wolff šel k okénku a sledoval ho, jak jde po stezce.ˇˇ

Odložil nůž a zapínal si knoflíčky košile. Obul si boty a pevně zavázal tkaničky. Vzal z pokoje knihu, vytáhl z ní list papíru s klíčem k šifře, papír zmuchlal, hodil ho do velkého skleněného popelníku, vzal z kuchyňské přihrádky krabičku zápalek a papír zapálil.ˇˇ

Musí mít další klíč pro druhou vysílačku, pomyslela si Elen.ˇˇ

Wolff se díval na plameny, aby měl jistotu, že papír úplně shořel. Podíval se na knihu, jako by se rozmýšlel, že ji také spálí, potom otevřel okénko a hodil ji do vody.ˇˇ

Vzal ze skříně malý kufřík a začal do něho balit nějaké věci.ˇˇ

„Kam jdeš? „ zeptala se Elen. „Poznáš – půjdeš se mnou.“

„Ach, ne.“ Co by s ní dělal? Přistihl ji, že ho podvádí – chtěl ji nějak potrestat? Cítila se velmi unavená a bála se. Nic nezvládla a dopadlo to špatně. Předtím se bála jen toho, že by s ním měla pohlavní styk. Nyní se bála mnohem víc. Přemýšlela o tom, že se opět pokusí utéci – ale už neměla odvahu.ˇˇ

Wolff dál balil kufr. Elen viděla na podlaze některé své svršky a uvědomila si, že se oblékla jen částečně.ˇˇ

Ležely tam kalhotky, punčochy a podprsenka. Rozhodla se, že si je vezme. Stoupla si a začala stahovat šaty přes hlavu. Sklonila se a zvedla spodní oblečení. Jak vstala, Wolff ji objal. Pevně ji líbal na rty, nedělal si starosti s tím, že je úplně chladná. Sáhl jí mezi nohy a prstem do ní vnikl. Vytáhl prst z vaginy a strčil ho do konečníku. Strnula. Strkal prst dál, až bolestí vyjekla.ˇˇ

Podíval se jí do očí. „Víš, myslím, že bych si tě vzal s sebou, i kdybych tě nevyužil.“…

Pokořeně zavřela oči. Prudce se od ní odvrátil a balil dál.ˇˇ

Oblékla si šaty.ˇˇ

Když byl hotov, podíval se naposledy kolem:ˇ „Jdeme.“…

Elen ho následovala na palubu, zvědavá, co má v úmyslu udělat se Sonjou.ˇˇ

Jako kdyby věděl, co si myslí, prohlásil:ˇ „Protiví se mi rušit Sonjin krásný spánek.“ Ušklíbl se. „Pohni sebou.“…

Kráčeli po stezce. Proč opustil Sonju? To by Elen ráda věděla. Neznala motiv jeho jednání, ale věděla, že je bezcitné. Wolff je zcela bezohledný, uvažovala, a při pomyšlení, že je v jeho moci, ji obcházela hrůza.ˇˇ

Ráda by věděla, zda by ho dokázala zabít.ˇˇ

Vzal kufr do levé ruky a pravou ji chytil za paži. Šli po pěšině a zamířili k ulici, až přišli k jeho autu. Odemkl dveře na straně řidiče a natáhl se přes sedadlo spolujezdce. Vtáhl ji dovnitř a nastartoval motor.ˇˇ

Byl to zázrak, že auto zůstalo tam, kde ho v noci opustili. Normálně by bylo všechno ukradeno. Ztratila by se i kola. Štěstí mu přeje, myslela si Elen.ˇˇ

Když vyjeli, byla zvědavá, kam ji veze. Ať to bylo kamkoli, určitě tam Wolff měl druhou vysílačku s dalším výtiskem Rebeky a dalším klíčem k šifře. Až se tam dostaneme, budu se o to muset ještě jednou pokusit, pomyslela si unaveně. Nyní byla u konce se silami. Wolff odešel z hausbótu, nezbylo tam nic, co by Vandam potřeboval, i kdyby ho někdo odvázal. Elen se sama musela snažit zabránit Wolffovi ve spojení s Rommelem a pokud by to bylo možné, ukrást klíč k šifře. Nápad byl směšný jako štěkání na měsíc. Všechno, co skutečně chtěla, bylo dostat se pryč z toho pekla, od nebezpečného člověka, jít domů, zapomenout na špióny, šifry a válku a být opět v bezpečí.ˇˇ

Myslela na svého otce, jak šel do Jeruzaléma, a věděla, že se musí snažit.ˇˇ

Wolff zastavil auto. Elen si uvědomila, kde jsou. Řekla:ˇ „To je Vandamův dům!“

„Ano.“…

Zírala na Wolffa a snažila se rozluštit výraz na jeho tváři. Řekla:ˇ „Ale Vandam tu není.“

„Ne.“ Wolff se drsně zasmál. „Ale je tu Billy.……“

Anvar el-Sadat byl potěšen vysílačkou.ˇˇ

„Je to Hallicrafter-Skychallenger,“ řekl Kemel. „Americká.“ Zapojil ji a prohlásil, že je velmi výkonná.ˇˇ

Kemel vysvětlil, že musí vysílat o půlnoci na nastavené vlnové délce, a že volací znak je Sfinx. Řekl, že Wolff mu odmítl dát šifru. Budou tedy vysílat bez ní a musí riskovat otevřené vysílání.ˇˇ

Schovali radiostanici do trouby v kuchyni domu.ˇˇ

Kemel odešel ze Sadatova domu a jel z Kubri al Quabbahu zpátky na Zamalek. Po cestě uvažoval, jak by měl vysvětlit svou roli v nočních událostech.ˇˇ

Jeho úloha by měla souhlasit s tím, co řekne seržant, kterého Vandam poslal pro pomoc. Měl by přiznat, že přijal telefonický hovor. Snad by měl říci, že šel sám k hausbótu na průzkum, dříve než ostražitý Brit. Řekne, že „major Vandam“ byl podvodník. Co potom? Prohledával stezku a křoví kvůli Vandamovi a potom jej někdo udeřil do hlavy. Nesnáz tkvěla v tom, že by neměl být všechny ty hodiny v bezvědomí. Tak by musel říct, že byl svázán, a že se mu podařilo osvobodit se. Potom by on a Vandam šli na palubu hausbótu – a našli ho prázdný.ˇˇ

To by šlo.ˇˇ

Zaparkoval auto a šel opatrně na stezku. Podíval se do zákrsků křoví, spočítal si, kde Vandama přibližně opustil. Šel do křoví vzdáleného od toho místa třicet nebo čtyřicet yardů. Lehl si na zem, převaloval se, zašpinil si šaty, potom si drhl tvář pískem ze země a zajel si prsty i do vlasů. Dále si drhl zápěstí, aby vypadala jako zhmožděná a šel hledat Vandama.ˇˇ

Našel ho přesně tam, kde jej opustil. Pouta byla stále upevněná a ústa ucpaná. Vandam se díval se široce rozevřenýma očima.ˇˇ

Kemel řekl:ˇ „Můj Bože, vás také dostali!“…

Naklonil se nad ním, uvolnil roubík a začal Vandama rozvazovat. „Seržant mi volal,“ vysvětloval. „Šel jsem sem dolů za vámi a dál už nic nevím, než že mě napadli a umlčeli úderem do hlavy. To bylo před několika hodinami. Právě jsem se osvobodil.“…

Vandam neříkal nic.ˇˇ

Kemel odhodil lano. Vandam toporně vstal. Kemel se zeptal:ˇ „Jak se cítíte?“

„Jsem v pořádku.“

„Pojďme do hausbótu a uvidíme, co najdeme,“ navrhl Kemel. Otočil se.ˇˇ

Jakmile se Kemel otočil, Vandam postoupil o krok dopředu a praštil ho, jak nejvíce dokázal, hranou ruky zezadu do krku. To mohlo Kemela zabít, ale Vandamovi to bylo jedno. Vandam sice byl zraněný, měl roubík v ústech a nemohl vidět na cestu, ale slyšel dobře:ˇ „Jsem Kemel. Vy musíte být Wolff.“ V tu chvíli pochopil, že ho Kemel zradil. Kemela tato možnost samozřejmě vůbec nenapadla. Vandamovi ta slova celou dobu zněla hlavou. Planul hněvem a všechen zadržovaný hněv vložil do rány.ˇˇ

Kemel ležel omráčený na zemi. Vandam se na něho vrhl, prohledal ho a našel zbraň. Použil provazu, kterým byl sám spoután, a svázal Kemelovi ruce za zády. Potom vrazil Kemelovi pár facek, dokud nepřišel k sobě.ˇˇ

„Vstaňte,“ nařídil Vandam.ˇˇ

Kemel se díval netečně, potom mu do očí vstoupil strach. „Co chcete dělat? „…

Vandam ho kopl. „Zkopat vás. Vstaňte.“ Kemel se snažil vstát. „Otočte se.“…

Kemel se otočil. Vandam vzal Kemela levou rukou za límec a v pravé držel zbraň. „Jděte.“…

Šli k hausbótu. Vandam tlačil Kemela dopředu, nahoru na lodní lávku a přes palubu. „Otevřete, poklop.“…

Kemel vrazil špičku boty do držadla poklopu, zvedl ho a otevřel. „Jděte dolů.“…

Nemotorně, se svázanýma rukama, sestoupil Kemel po žebříku. Vandam se naklonil dolů, aby se podíval dovnitř. Nikdo tam nebyl. Rychle sestoupil. Strčil Kemela na jednu stranu, strhl závěs a zbraní si kryl prostor za sebou.ˇˇ

Viděl Sonju spící v posteli. „Jděte dál,“ řekl Vandam. Kemel prošel a postavil se u čela postele. „Vzbuďte ji.“…

Kemel se dotkl Sonji botou. Otočila se a odvalila od něho, aniž by otevřela oči. Vandam si zmateně uvědomil, že je nahá. Natáhl se a zatahal ji za nos. Otevřela oči a ihned si sedla. Ospale se rozhlížela kolem. Poznala Kemela, potom se podívala na Vandama s namířenou zbraní. „Co se děje? „…

Potom řekla současně s Vandamem:ˇ „Kde je Wolff? „…

Vandam si byl zcela jist, že se nepřetvařovala. Nyní bylo jasné, že Kemel Wolffa varoval a Wolff utekl, aniž by Sonju vzbudil. Pravděpodobně vzal s sebou Elen –ačkoliv si Vandam nedokázal představit proč.ˇˇ

Vandam přiložil zbraň Sonje na hruď, těsně pod levé ňadro. Promluvil na Kemela. „Položím vám otázku. Jestliže odpovíte lživě, zemře. Rozumíte? „ Kemel nervózně přikývl. Vandam se ptal:ˇ

„Poslal Wolff o půlnoci zprávu?“

„Ne!“ vykřikla Sonja. „Ne, nevysílal, nevysílal!“

„Co se tu stalo? „ zeptal se Vandam a děsil se odpovědí.ˇˇ

„Šli jsme do postele.“

„Kdo šel?“

„Wolff, Elen a já.“

„Společně?“

„Ano.“…

Tak to tedy bylo. A Vandam si myslel, že je chráněná, protože je tady ještě další žena! To vysvětlilo Wolffův zájem o Elen, chtěli ji pro svou rozkoš. Vandamovi se dělalo špatně od žaludku nechutí, ne pro to, co prováděli, ale protože zavinil, že Elen byla nucena se toho účastnit.ˇˇ

Raději na to nemyslel. Mluvila Sonja pravdu – nepodařilo se Wolffovi minulou noc poslat Rommelovi zprávu? Vandam si to nemohl nijak ověřit. Mohl jedině doufat, že je to pravda.ˇˇ

„Oblečte se,“ přikázal Sonje.ˇˇ

Vstala z postele a spěšně se oblékla. Vandam je stále držel zbraní v šachu. Šel na lodní příď a nahlédl malými dvířky. Koupelna se dvěma okénky.ˇˇ

„Jděte tam oba.“…

Kemel a Sonja šli do koupelny. Vandam za nimi zavřel dveře a začal prohledávat hausbót. Otevřel všechny skříně a přihrádky, vyházel jejich obsah na zem. Rozebral postel. Krátkým nožem z kuchyně rozpáral matrace a čalounění gauče. Prohlédl všechny papíry v sekretáři. Našel velký skleněný popelník plný zuhelnatělého papíru a prošťoural ho, ale všechen papír byl zcela spálený. Vyprázdnil lednici. Zvedl desku a vyčistil skříňky. Zkontroloval všechno kolem, i trup lodi zvenku, podíval se na lano visící do vody.ˇˇ

Po půl hodině si byl jistý, že na hausbótu není žádná vysílačka, žádný výtisk Rebeky a žádný klíč k šifře.ˇˇ

Pustil oba vězně z koupelny. Na jedné desce skříňky našel dlouhé lano. Svázal Sonje ruce, potom Sonju a Kemela dohromady.ˇˇ

Hnal je z lodi po stezce a na ulici. Šli k městu, kde zastavil taxi. Nechal Sonju a Kemela nastoupit dozadu a stále na ně mířil pistolí. Sám si sedl vedle arabského řidiče, který strachy vyvaloval oči.ˇˇ

„Na generální štáb,“ řekl řidiči.ˇˇ

Oba vězni by měli být vyšetřováni, ale doopravdy byly k zodpovězení pouze dvě otázky:ˇ

Kde je Wolff?

A kde je Elen?

Wolff seděl ve voze a držel Elen za zápěstí. Snažila se vymanit, ale jeho sevření bylo příliš pevné. Vytáhl nůž a lehčeji přejížděl ostřím po zápěstí. Nůž byl velmi ostrý. Elen se v hrůze dívala na svoji ruku. Nejdříve se objevila linka jako tenká čára perem. Potom krev v řezu vytryskla. Pocítila ostrou bolest. Těžce dýchala.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Zůstaneš těsně u mě a neřekneš ani slovo.“…

Náhle v Elen vzplála nenávist. Podívala se mu do očí. „Jinak mě řízneš? „ řekla se vším pohrdáním, které se v ní nashromáždilo.ˇˇ

„Ne. Jinak říznu Billyho.“…

Uvolnil jí zápěstí a vystoupil z auta. Elen stále seděla a cítila bezmocnost. Co mohla dělat proti tomuto silnému nelítostnému muži? Vzala z kabelky malý kapesník a ovázala si ho kolem krvácející ruky.ˇˇ

Wolff netrpělivě přešel kolem vozu a otevřel dveře. Popadl ji za paži a vyvlekl z auta ven, přitom ji stále držel. Přešel silnici k Vandamovu domu.ˇˇ

Šli nahoru a zazvonili. Elen vzpomínala, jak naposledy stála v sloupové hale před vchodem a čekala na otevření dveří. Zdálo se jí, jako by to bylo před lety, ale bylo to pouze pár dní. Od té doby se dozvěděla, že Vandam byl ženatý a jeho manželka zemřela. A ona se zamilovala do Vandama a on jí nestačil poslat květiny – jak mohla kvůli tomu dělat takový povyk? – a našli Wolffa. Dveře se otevřely. Elen poznala Gaafara. Sluha ji také poznal:ˇ „Dobrý den, slečno Fontanová.“

„Ahoj, Gaafare.“…

Wolff prohlásil:ˇ „Dobrý den, Gaafare. Jsem kapitán Alexander. Major mě požádal, abych k němu přišel. Necháte nás vstoupit, že?“

„Ovšem, pane.“ Gaafar ustoupil. Vešli do bytu. –Wolff stále tiskl Eleninu paži. Gaafar zavřel dveře. Elen si připomněla tuto halu s dlaždicemi. Gaafar řekl:ˇ „Doufám, že je major v pořádku…“

„Ano, je,“ odpověděl Wolff. „Ale nemůže přijít domů, tak mě požádal, abych sem zaskočil a vyřídil vám, že je v pořádku. Mám odvézt Billyho do školy.“…

Elen byla zděšená. To bylo strašné – Wolff unese Billyho. Mohla to tušit, jakmile se Wolff zmínil o chlapcově jménu – ale to bylo nemyslitelné, nesmí se to stát! Co má dělat? Chtěla křičet. Ne, Gaafare, lže, vezme Billyho a odveze ho pryč! Ale Wolff měl nůž a Gaafar byl starý. Wolff by stejně Billyho dostal.‘

Zdálo se, že Gaafar váhá. Wolff řekl:ˇ „V pořádku, Gaafare, dej se do toho. Nemáme čas celý den.“

„Ano, pane,“ reagoval Gaafar reflexem staršího Egypťana na autoritativní jednání Evropana. „Billy právě posnídal. Nemohl byste zde chvíli počkat? „ Otevřel dveře do salonu.ˇˇ

Wolff hnal Elen do pokoje, ale pustil její paži. Elen si prohlížela čalounění, tapety, mramorový krb a fotografie Angely Vandamové v Tatleru. Ty věci měly vzhled rodinných předmětů; jako v děsivém snu. Angela by věděla, co má dělat, pomyslela si uboze Elen. „Nebuďte směšný!“ řekla by, potom by zvedla rozkazovačně ruku a vyhodila by Wolffa z domu. Elen potřásla hlavou, aby si uvědomila skutečnost:ˇ Angela by byla bezmocná jako ona.ˇˇ

Wolff si sedl na stůl. Otevřel přihrádku, vyndal blok a pero a začal psát.ˇˇ

Elen byla zvědavá, co Gaafar udělá. Napadne ho, že by mohl volat na generální štáb, aby si ověřil, jak je to s Billyho otcem? Egypťané byli velmi neochotní, když měli volat generální štáb, to Elen věděla:ˇ Gaafar by měl problémy při domluvě s operátory telefonní ústředny a sekretářkami. Rozhlédla se a viděla, že telefon je zde, v této místnosti, takže i kdyby se Gaafar o něco pokusil, Wolff by to poznal a přerušil by ho.ˇˇ

„Proč jsi mě sem přivedl? „ křikla. Frustrace a strach způsobily, že jí v hlase zazněla hysterie.ˇˇ

Wolff vzhlédl od svého psaní. „Abys uklidňovala chlapce, máme před sebou dlouhou cestu.“

„Nech Billyho tady,“ prosila úpěnlivě. „Je ještě dítě.“

„Vandamovo dítě,“ řekl Wolff s úsměvem.ˇˇ

„Nepotřebuješ ho.“

„Vandam by mohl uhodnout, kam pojedu. Chci se ujistit, že po mně nepůjde.“

„Skutečně si myslíš, že bude sedět doma, zatímco ty máš jeho syna? „…

Zdálo se, že Wolff o tom uvažuje. „Doufám, že ano,“ řekl konečně. „Jinak – co mohu ztratit? Jestliže nevezmu chlapce s sebou, půjde po mně.“…

Elen zápasila se slzami.ˇˇ

„Nemáš žádné slitování?“

„Slitování je dekadentní emoce,“ prohlásil Wolff se zábleskem v očích. „Skepticismus, pokud jde o morálku, je to, co je rozhodující. Konec morální interpretace světa, který se již dlouho není schopen obrodit…“ Zdálo se, že uvádí citát.ˇˇ

Elen řekla:ˇ „Myslím, že to neděláš, abys přinutil Vandama zůstat doma… Myslím, že to děláš ze vzdoru. Myslíš si, že mu způsobíš bolest, a to tě těší. Jsi krutý, pokřivený a odporný muž.“

„Snad máš pravdu.“

„Dělá se mi z tebe špatně.“

„To stačí!“ Wolff se mírně začervenal. Zdálo se, že se nutí do klidu. „Zavři hubu, když píšu.“…

Elen se soustředila. Pojedou na dalekou cestu. On se bojí, že by je Vandam mohl sledovat. Řekl Kemelovi, že má další bezdrátovou vysílačku. Vandam mohl uhodnout, kam odjíždí. Na konci cesty je jistě rezervní vysílačka s výtiskem Rebeky a kopií klíče k šifře. Nějak musí pomoci Vandamovi, aby je sledoval tak, že by je mohl osvobodit a získat klíč. Jestliže by Vandam to místo mohl uhodnout, přemýšlela Elen, potom bych mohla i já. Kde by Wolff mohl mít rezervní vysílačku? Byla to daleká cesta. Mohlo to být někde v poušti nebo mezi Káhirou a Asijútem. Možná. Vstoupil Billy. „Ahoj,“ řekl Elen. „Přinesla jsi mi –tu knihu? „…

Nevěděla, o čem mluví. „Knihu? „ Dívala se na něj a myslela si, že je přes svou výšku stále velmi dětský. Měl na sobě šedé flanelové šortky a bílou košili. Jeho předloktí bylo holé a hladké, bez jediného chloupku. Nesl školní brašnu a měl vázanku. „Zapomněla jsi,“ řekl a díval se zrazeně. „Chtěla jsi mi půjčit detektivku od Simenona.“

„Zapomněla jsem, lituji.“

„Přineseš mi ji příště, až přijdeš?“

„Jistě.“…

Wolff se celou dobu díval na Billyho jako lakomec, který se dívá na svou truhlici s pokladem. Nyní vstal. „Ahoj, Billy,“ řekl s úsměvem. „Jsem kapitán Alexander.“…

Billy mu stiskl ruku:ˇ „Těší mne.“

„Tvůj otec mě požádal, abych ti vyřídil, že je opravdu velmi zaměstnán.“

„Vždycky chodí domů na snídani,“ namítl Billy.ˇˇ

„Dnes ne. Je velmi zaměstnán dopisováním si se starým Rommelem, víš.“

„Byl v dalším boji? „…

Wolff zaváhal. „Ve skutečnosti ano, ale je v pořádku. Dostal ránu do hlavy.“…

Zdálo se, že Billy je víc pyšný než znepokojený, všimla si Elen.ˇˇ

Gaafar vstoupil a obrátil se k Wolffovi. „Jste si jist, pane, že major řekl, že máte chlapce odvést do školy? „…

Je podezřívavý, myslela si Elen.ˇˇ

„Ovšem,“ odpověděl Wolff. „Není něco v pořádku?“

„Ne, ale jsem za Billyho odpovědný a také vás neznám…“

„Ale znáte slečnu Fontanovou. Byla se mnou, když mi to major říkal, že, Elen? „ Wolff se na ni upřeně zadíval a dotýkal se levé paže, kde měl v pochvě nůž.ˇˇ

„Ano,“ řekla Elen nešťastně.ˇˇ

„Nicméně máte právo být podezřívavý, Gaafare. Snad byste měl zavolat na generální štáb a říci to majorovi sám.“ Ukázal na telefon.ˇˇ

Elen si myslela:ˇ Ne, nedělejte to, Gaafare, zabije vás, dřív než domluvíte.ˇˇ

Gaafar zaváhal, potom pravil:ˇ „Myslím, že to nebude třeba, pane. Jak říkáte, znám slečnu Fontanovou.“…

Elen si pomyslela:ˇ Je to všechno moje chyba.ˇˇ

Gaafar odešel.ˇˇ

Wolff mluvil s Elenou rychle arabsky. „Udržte chlapce minutku v klidu.“ Psal.ˇˇ

Elen se podívala na Billyho školní brašnu a hlavou jí bleskl nápad. „Ukaž mi své učebnice,“ požádala.ˇˇ

Billy se na ni podíval, jako kdyby byla blázen.ˇˇ

„No tak,“ řekla. Taška byla otevřená a vykukoval z ní atlas. Sáhla po něm. „Co probíráte v zeměpise?“

„Norské fjordy.“…

Elen viděla, že Wolff dokončuje psaní a dává list papíru do obálky. Olízl lepidlo, obálku zalepil a strčil do kapsy.ˇˇ

„Najdeme Norsko.“ Elen listovala stránkami atlasu.ˇˇ

Wolff zvedl telefon a telefonoval. Díval se na Elen, potom ven z okna.ˇˇ

Elen našla mapu Egypta.ˇˇ

Billy řekl:ˇ „Ale to je –“

Elen se rychle dotkla prstem jeho rtů. Přestal mluvit a zamračil se na ni.ˇˇ

Myslela si:ˇ Prosím, chlapče, buď zticha a nech to na mně.ˇˇ

Nahlas pravila:ˇ „Skandinávie, chlapče, ale Norsko je ve Skandinávii, podívej.“ Odmotala kapesník z ruky. Billy se díval na říznutí. Elen nehtem říznutí otevřela a nechala ránu opět krvácet. Billy zbledl. Zdálo se, že o tom chce mluvit, ale Elen se dotkla jeho rtů a potřásla hlavou s prosebným pohledem.ˇˇ

Elen si byla jista, že Wolff pojede do Asijútu. Bylo to pravděpodobné. Wolff řekl, že se obává, že Vandam přesně uhodne jejich cíl. Jak o tom přemýšlela, slyšela, že Wolff říká do telefonu:ˇ „Haló? Řekněte mi odjezd vlaku do Asijútu.“…

Měla jsem pravdu! pomyslela si. Namočila prst do krve na ruce. Třemi tahy namalovala krví šipku na mapě Egypta. Šipka mířila na město Asijút, tři sta mil na jih od Káhiry. Zavřela atlas. Kapesníkem rozetřela krev po deskách atlasu, potom položila knihu za sebe.ˇˇ

Wolff se zeptal:ˇ „Ano – a kdy odjíždí? „…

Elen se optala:ˇ „Ale proč jsou fjordy v Norsku a ne v Egyptě? „…

Zdálo se, že je Billy němý. Hleděl na její ruku. Musela mu odpovědět, než položí knihu. Řekla:ˇ „Poslouchej, nikdy jsi nečetl příběh Agathy Christie nazvaný Stopa krve na atlasu?“

„Ne, není taková –“

„Je to velmi chytrý příběh o způsobu, jak detektiv může na všechno přijít na základě té stopy.“…

Mračil se na ni, ale místo zlosti to byla soustředěná tvář někoho, kdo něco vyřešil.ˇˇ

Wolff položil telefon a vstal. „Jdeme,“ přikázal. „Nechceš přece, aby Billy přišel pozdě do školy.“ Sel ke dveřím a otevřel je.ˇˇ

Billy zvedl školní brašnu a vyšel. Elen vstala s hrůzou, že by si Wolff mohl všimnout atlasu.ˇˇ

„Pojď,“ Wolff byl netrpělivý.ˇˇ

Prošla dveřmi a on za ní. Billy už vyšel před dům. Na stole ve tvaru ledviny v hale ležela malá hromada dopisů. Elen viděla, že Wolff položil svou obálku na vrch hromady.ˇˇ

Prošli vchodovými dveřmi.ˇˇ

Wolff se zeptal Elen:ˇ „Můžeš řídit?“

„Ano,“ odpověděla. Potom se proklínala, že jí to myslí pomalu – mohla říci ne.ˇˇ

„Vy dva zůstanete vpředu,“ nařídil Wolff. Nastoupil dozadu.ˇˇ

Jakmile se Elen rozjela, zahlédla, že se Wolff naklonil dopředu. Řekl:ˇ „Vidíš tohle? „…

Podívala se dolů. Mířil nožem na Billyho.ˇˇ

„Ano,“ odpověděl Billy chvějícím se hlasem.ˇˇ

„Jestli budeš dělat problémy, uříznu ti hlavu.“…

Billy začal brečet.……

„Stůjte v pozoru!“ vyštěkl Jakes.ˇˇ

Kemel stál v pozoru.ˇˇ

Vyšetřovací místnost byla až na stůl prázdná. Vandam následoval Jakese, v jedné ruce nesl židli a v druhé šálek čaje. Sedl si.ˇˇ

Vandam se zeptal:ˇ „Kde je Alex Wolff?“

„Nevím,“ řekl Kemel a pomalu se uvolňoval.ˇˇ

„Pozor!“ zařval Jakes. „Stůjte zpříma, chlape!“…

Kemel se opět postavil do pozoru.ˇˇ

Vandam srkal svůj čaj. Bylo to součástí výstupu, způsob, jak říci, že má spoustu času a není příliš na nic soustředěný, zatímco vězeň má problémy. Opak byl pravdou.ˇˇ

Konstatoval:ˇ „Minulou noc vám volal důstojník na stráži u hausbótu Jihan.“…

Jakes křičel:ˇ „Odpovězte majorovi!“

„Ano.“

„Co vám řekl?“

„Řekl, že major Vandam přišel na stezku a poslal ho, aby přivolal pomoc.“

„Pane!“ opravil ho Jakes. „Přivolal pomoc, pane!“

„Přivolal pomoc, pane.“…

Vandam řekl:ˇ „A co jste udělal?“

„Šel jsem osobně na stezku, abych to prošetřil, pane.“

„A potom?“

„Byl jsem udeřen do hlavy a v bezvědomí svázán. Když jsem se probral, měl jsem zraněnou ruku a nohu. Trvalo mi to několik hodin, než jsem se uvolnil. Potom jsem osvobodil majora Vandama, načež mě napadl.“…

Jakes se přiblížil ke Kemelovi. „Vy jste mizerná prolhaná posraná černá huba!“ Kemel udělal krok dozadu. „Stůjte klidně!“ křičel Jakes. „Jste prolhaná černá huba. Co jste? „ Kemel nic neříkal.ˇˇ

Vandam řekl:ˇ „Poslouchejte, Kemele. S největší pravděpodobností budete zastřelen pro špionáž. Ale pokud nám řeknete všechno, co víte, mohl byste vyváznout s trestem vězení. Buďte rozumný. Tedy:ˇ přišel jste na stezku a uhodil mě, že?“

„Ne, pane.“…

Vandam se pozorně podíval. Kemel měl svůj příběh a držel se ho. Dokonce i kdyby věděl, nebo mohl předpokládat, kam Wolff šel, neprozradil by to. Zatím ze sebe dělal nevinného.ˇˇ

Vandam se zeptal:ˇ „Jak je do toho zapojena vaše manželka? „…

Kemel neříkal nic, ale díval se vystrašeně.ˇˇ

Vandam ho upozornil:ˇ „Jestliže nechcete odpovědět na mou otázku vy, budu ji muset předvolat.“…

Kemelovy rty se sevřely do tvrdé linky.ˇˇ

Vandam vstal. „Dobře, Jakesi. Přiveďte manželku pro podezření ze špionáže.“…

Kemel poznamenal:ˇ „Typická britská justice.“…

Vandam se na něho podíval:ˇ „Kde je Wolff?“

„Nevím.“…

Vandam odešel. Čekal za dveřmi na Jakese. Když kapitán vyšel, Vandam řekl:ˇ „Je to policista, zná techniku. Promluví, ale ne dnes.“ A Vandam musí najít Wolffa dnes.ˇˇ

Jakes se zeptal:ˇ „Chcete, abych zatkl jeho manželku?“

„Ještě ne. Možná později.“ A kde je Elen?

Ušli několik yardů k další cele. Vandam řekl:ˇ „Je tady všechno připraveno?“

„Ano.“

„Dobře.“ Otevřel dveře a vešel. Tato místnost nebyla tak holá. Sonja seděla na tvrdé židli, měla na sobě hrubé vězeňské šaty. Vedle ní stála žena, důstojnice, která Vandama vylekala. Byla malá a tlustá, s hrubými mužskými rysy v obličeji a krátkými šedými vlasy. V jednom rohu cely stálo lůžko a v druhém umyvadlo se studenou vodou.ˇˇ

Jakmile Vandam vešel, důstojnice se ozvala:ˇ

„Vstaňte!“…

Vandam a Jakes si sedli. Vandam řekl:ˇ „Sedněte si, Sonjo.“…

Důstojnice vtlačila Sonju na židli.ˇˇ

Vandam Sonju minutu studoval. Vyslýchal ji už jednou předtím a tehdy byla silnější než on. Časem to bude jinak, v sázce byla Elenina bezpečnost a Vandama neopouštěla úzkost.ˇˇ

Řekl:ˇ „Kde je Alex Wolff?“

„Nevím.“

„Kde je Elen Fontanová?“

„Nevím.“

„Wolff je německý špión a vy jste mu pomáhala.“

„Směšné.“ˇˇ

„Jste v bryndě.“…

Neřekla nic. Vandam pozoroval její tvář. Byla pyšná, sebejistá, nebojácná. Rád by věděl, co se přesně na hausbótu to ráno odehrálo. Jistě Wolff neodešel, aniž by Sonju varoval. Necítila se zrazená?

„Wolff vás zradil,“ řekl Vandam. „Policista Kemel varoval Wolffa před nebezpečím, ale Wolff vás spící opustil a odešel s jinou ženou. Budete ho stále chránit? „…

Nic neříkala.ˇˇ

„Wolff nechal vysílačku na vaší lodi. O půlnoci odvysílal zprávu Rommelovi. Věděla jste to, takže jste spoluvinice. Budete zastřelena za špionáž.“

„Celá Káhira povstane! Neodvážíte se toho!“

„Myslíte si, že ne? Máme se ohlížet na to, jestli Káhira povstane? U bran jsou Němci – necháme rebelii potlačit.“

„Neodvážíte se mě dotknout.“

„Kam šel Wolff?“

„Nevím.“

„Můžete hádat?“

„Ne.“

„Nespolupracujete, Sonjo. Přitíží vám to.“

„Nesmíte se mě dotknout.“

„Myslím, že bude lépe vám dokázat, že smím.“ Vandam pokynul důstojnici.ˇˇ

Žena Sonju držela, zatímco ji Jakes přivazoval k židli. Chvíli bojovala, ale beznadějně. Podívala se na Vandama a poprvé byl v jejích očích záblesk strachu. Řekla:ˇ „Co budete dělat, bastardi? „…

Důstojnice vzala ze své tašky velké nůžky. Zvedla pramen Sonjiných dlouhých, hustých vlasů a ustřihla ho.ˇˇ

„To nemůžete udělat,“ vyjekla Sonja.ˇˇ

Žena stříhala rychle. Jak těžké kadeře odpadávaly, spouštěla je Sonje do klína. Sonja křičela, proklínala Vandama, Jakese a Brity takovými slovy, jaká Vandam od ženy nikdy neslyšel.ˇˇ

Důstojnice vzala menší nůžky a stříhala Sonjiny vlasy nakrátko, téměř jako skalp. Sonjin křik se tišil v slzách. Když se uklidnila natolik, že ji Vandam, nemusel překřikovat, řekl:ˇ „Vidíte, nedbáme příliš na legalitu a justici, ani se nestaráme o egyptské veřejné mínění. Dostali jsme se do úzkých. Všichni můžeme být brzy zabiti. Jsme schopní všeho.“…

Žena vzala mýdlo a holicí štětku a namydlila Sonje hlavu. Začala ji holit.ˇˇ

Vandam pokračoval:ˇ „Wolff dostal informaci od někoho na generálním štábu. Kdo to byl?“

„Jste ďábel,“ odpověděla Sonja.ˇˇ

Nakonec důstojnice vytáhla z tašky zrcátko a podržela ho Sonje před obličejem. Nejdříve se Sonja nechtěla podívat, ale potom si ho na okamžik vzala. Sotva popadala dech, když spatřila svou úplně holou hlavu.ˇˇ

„Ne,“ řekla. „To nejsem já.“ Rozplakala se.ˇˇ

Veškerá její nenávist zmizela, byla zcela demoralizovaná. Vandam se jí mírně zeptal:ˇ „Kde Wolff získal informaci?“

„Od majora Smithe,“ odpověděla Sonja.ˇˇ

Vandam si s úlevou oddechl. Promluvila, díky Bohu.ˇˇ

„Křestní jméno? „ zeptal se.ˇˇ

„Sandy Smith.“…

Vandam se podíval na Jakese. Bylo to jméno majora z MI8, který zmizel – bylo to tak, jak se obávali.ˇˇ

„Jak dostal informaci?“

„Sandy přišel do hausbótu v polední přestávce, aby mě navštívil. Zatímco jsme byli v posteli, Alex prohledal jeho aktovku.“…

Jak to bylo jednoduché, pomyslel si Vandam. Ježíši, já jsem unavený. Smith byl spojkou mezi Tajnou zpravodajskou službou – také známou jako MI6. – a generálním štábem. V této funkci se účastnil veškerého strategického plánování. Pro MI6 potřeboval vědět, co armáda dělá, takže špióni se mohli dozvědět každou informaci, o kterou se zajímali. Smith šel z dopolední porady na generálním štábu do hausbótu s aktovkou plnou tajných materiálů. Vandam se už dozvěděl, že Smith řekl lidem na generálním štábu, že obědvá v úřadě MI6 a svým nadřízeným na MI6 řekl, že obědvá na generálním štábu, takže nikdo nemohl vědět, že souloží s tanečnicí. Vandam už dříve předpokládal, že Wolff dává úplatky nebo někoho vydírá, nikdy by ho nenapadlo, že by mohl dostat informaci od někoho, koho by dříve neznal.ˇˇ

„Kde je Smith teď?“

„Přistihl Alexe, jak prohlíží jeho aktovku. Alex ho zabil.“

„Kde je tělo?“

„V řece u hausbótu.“…

Vandam pokynul Jakesovi a ten vyšel ven.ˇˇ

Vandam se obrátil k Sonje:ˇ „Povídej o Kemelovi.“…

Už v tom byla až po uši, dychtivá říct všechno, co ví, její odpor zcela pominul, udělala by vše, aby k ní byli vlídnější. „Přišel a řekl mi, že jste ho požádal, aby hlídal hausbót. Tvrdil, že bude cenzorem těchto zpráv a jestli bych mu nesjednala schůzku mezi Alexem a Sadatem.“

„Alexem a kým?“

„Anvar el-Sadatem. Je kapitánem v armádě.“

„Proč se chtěl setkat s Wolffem?“

„Free Officiers chtěli poslat zprávu Rommelovi.“…

Vandam přemýšlel:ˇ existují aspekty, na které nikdy nikdo nepomyslel. Ptal se dál:ˇ „Kde Sadat bydlí?“

„Kubri al Qubbah.“

„Adresa?“

„Nevím.“…

Vandam oslovil důstojnici:ˇ „Jděte a zjistěte přesnou adresu kapitána Anvar el-Sadata.“

„Ano, pane.“ Tvář ženy se rozzářila úsměvem, až celá úžasně zkrásněla. Odešla.ˇˇ

„Wolff nechal svou vysílačku na vašem hausbótu.“

„Ano.“

„Užíval šifru pro zprávy.“

„Ano, měl anglický román, který užíval k zašifrování slov.“

„Rebeka.“

„Ano.“

„A měl klíč k šifře.“

„Klíč?“

„Kousek papíru, na němž bylo napsáno, které stránky knihy má použít.“…

Pomalu přikývla. „Ano, myslím, že měl.“

„Vysílačka, kniha a klíč byly u vás. Nevíte kde?“

„Ne,“ řekla. Polekala se. „Čestné slovo, nevím, mluvím pravdu –“

„To je v pořádku, věřím vám. Nevíte, kam mohl Wolff jít?“

„Má dům… Villa les Oliviers.“

„Dobrá myšlenka. Nějaké další nápady?“

„Abdullah. Mohl odjet k Abdullahovi.“

„Ano. Ještě někam?“

„K bratrancům v poušti.“

„A kde by se dali najít?“

„Žádného z nich neznám. Jsou to nomádi.“

„Mohl by Wolff znát jejich cesty?“

„Myslím, že ano.“…

Vandam seděl a díval se na ni trochu déle. Nebyla žádná herečka, tohle nemohla předstírat. Byla úplně zlomená, ochotná zradit své přátele a říci všechna svá tajemství. Mluvila pravdu.ˇˇ

„Ještě se uvidíme,“ řekl Vandam a vyšel. Důstojnice mu podala kousek papíru se Sadatovou adresou, potom vešla do cely. Vandam spěchal do důstojnické místnosti. Jakes čekal. „Námořnictvo vysílá dvojici potápěčů,“ oznámil Jakes. „Budou tu během pár minut.“

„Dobře.“ Vandam si zapálil cigaretu. „Chci, abyste přepadl Abdullahovo sídlo. Zatknu toho Sadatova přítele. Pošlete pro všechny případy malý tým do Villy les Oliviers – předpokládám, že nic nenajdou. Dostali všichni instrukce? „…

Jakes přikývl. „Ví, že hledáme bezdrátový vysílač, výtisk Rebeky a šifrovací instrukce.“…

Vandam se rozhlédl a poprvé si všiml, že v místnosti jsou egyptští policisté. „Proč jsme dostali do týmu ty zatracené Araby? „ zlobil se.ˇˇ

„Protokol, pane,“ odpověděl Jakes formálně. „Nápad plukovníka Boggeho.“…

Vandam ostře odvětil:ˇ „Až zatknete Abdullaha, setkáme se na hausbótu.“

„Ano, pane.“…

Vandam zamáčkl cigaretu. „Jdeme.“ Vyšli do slunečního rána. Tucet nebo více džípů bylo seřazeno, motory běžely naprázdno. Jakes dal seržantům pokyny k razii, potom pokynul Vandamovi. Muži nasedli do džípů a tým vyrazil.ˇˇ

Sadat bydlel na předměstí, asi tři míle od Káhiry směrem na Heliopolis. Jeho dům byl obyčejný rodinný dům v malé zahradě. Venku zastavily čtyři džípy. Vojáci okamžitě obklíčili dům a začali prohledávat zahradu. Vandam zaklepal na vchodové dveře. Pes se hlasitě rozštěkal. Vandam opět zaklepal. Dveře se otevřely.ˇˇ

„Kapitán Anvar el-Sadat?“

„Ano.“…

Sadat byl štíhlý, vážný mladý muž. Jeho kudrnaté hnědé vlasy již řídly. Měl na sobě kapitánskou uniformu a fez, jako kdyby se chystal odejít.ˇˇ

„Jste zatčen,“ řekl Vandam a vtlačil ho do domu. Ve dveřích se objevil další mladý muž. „Kdo je to? „ zeptal se Vandam.ˇˇ

„Můj bratr Talat,“ odpověděl Sadat.ˇˇ

Vandam se podíval na Sadata. Arab byl klidný a uctivý, ale skrýval nějaké napětí. Bojí se, myslel si Vandam, ale nebojí se mě a nebojí se jít do vězení. Bojí se něčeho jiného.ˇˇ

Co projednávali Kemel s Wolffem dnes ráno? Vzbouřenci potřebovali Wolffa, aby jim pomohl získat spojem s Rommelem. Skrývali někde Wolffa?

Vandam se zeptal:ˇ „Který pokoj je váš, kapitáne? „…

Sadat ukázal. Vandam vešel do místnosti. Byla to jednoduchá ložnice s matrací na podlaze. Vandam ukázal na dva britské vojáky a egyptského policistu a přikázal:ˇ „Dobře, začněte.“ Pustili se do prohledávání pokoje.ˇˇ

„Co to má znamenat? „ zeptal se Sadat klidně.ˇˇ

„Znáte Alexe Wolffa,“ řekl Vandam.ˇˇ

„Ne.“

„Sám si také říká Achmed Rahmha, ale je Evropan.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“…

Sadat byl rozhodně osobnost, ne jako někdo, kdo se zhroutí a přizná všechno, protože pár hřmotných vojáků začalo dělat zmatek v jeho domě. Vandam ukázal přes halu.ˇˇ

„Co je v támhleté místnosti?“

„Moje pracovna –“

Vandam vešel do dveří.ˇˇ

Sadat řekl:ˇ „Ale jsou zde ženy z rodiny, musíte mi dovolit, abych je varoval –“

„Vědí, že jsme zde, otevřete dveře.“…

Vandam nechal Sadata vstoupit do pokoje jako prvního. Uvnitř nebyly žádné ženy, ale zadní dveře byly otevřené, jako kdyby někdo právě odešel. Bylo to v pořádku, zahrada byla plná vojáků, nikdo nemohl utéct. Vandam viděl na stole vojenskou pistoli položenou na nějakých listech papíru, popsaných arabštinou. Šel k polici s knihami a prohlížel je. Rebeka tam nebyla.ˇˇ

Z druhé části domu se ozval křik:ˇ „Majore Vandame!“…

Vandam došel po zvuku do kuchyně. Seržant MP stál vedle trouby a pes u jeho bot zuřivě štěkal. Dvířka trouby byla otevřená a seržant vytahoval kufřík s vysílačkou.ˇˇ

Vandam se podíval na Sadata, který šel za ním do kuchyně. Arabův obličej se zkřivil hořkostí a zklamáním. Tak tohle byla dohoda, kterou uzavřeli; varovali Wolffa a výměnou dostali jeho vysílačku. Co to znamenalo, měl jinou? Nebo měl Wolff přijít sem do Sadatova domu, aby vysílal?

Vandam promluvil k seržantovi. „Dobrá práce. Vezměte kapitána Sadata na generální štáb.“

„Protestuji,“ řekl Sadat. „Zákon uvádí, že důstojníci v egyptské armádě mohou být zadrženi pouze v důstojnické jídelně a musí být střeženi kolegou důstojníkem.“…

Vedle stál starší egyptský policista. „Je to tak,“ dosvědčil.ˇˇ

Ještě jednou Vandam proklel Boggeho, že přivedl Egypťany k tomuhle případu. „Zákon také uvádí, že špióni mají být zastřeleni,“ řekl Sadatovi. Otočil se k seržantovi. „Pošlete pro mého řidiče. Skončete prohlídku domu. Potom Sadata obviňte ze špionáže.“…

Opět se podíval na Sadata. Hořkost a zklamání, které čišelo z jeho obličeje, pomalu vystřídal výraz chladné úvahy. Přemýšlí, jak věc obrátit ve svůj prospěch, myslel si Vandam, připravuje se hrát si na mučedníka. Je velmi přizpůsobivý – měl být politikem. Vandam odešel z domu a nastoupil do džípu. Za několik okamžiků přiběhl jeho řidič a skočil na sedadlo vedle něho. Vandam poručil:ˇ „Na Zamalek.“

„Ano, pane.“ Řidič nastartoval džíp a odjeli.ˇˇ

Když Vandam přijel k hausbótu, potápěči už byli hotovi, stáli na stezce a balili výstroj. Dva vojáci vytahovali z Nilu něco strašného. Potápěči pouze přivázali lano k tělu, které našli na dně, a ostatní práci přenechali vojsku.ˇˇ

Jakes došel k Vandamovi. „Podívejte se na to, pane.“ Podal mu vodou nasáklou knihu bez svrchních desek. Vandam knihu prohlížel:ˇ byla to Rebeka.ˇˇ

Vysílačka šla k Sadatovi. Šifrovací kniha do řeky. Vandam si vzpomněl na popelník plný shořelého papíru na hausbótu:ˇ Wolff spálil klíč k šifře?

Proč se zbavil vysílačky, knihy a klíče, když měl tak důležitou zprávu poslat Rommelovi? Závěr byl nesporný:ˇ měl druhou vysílačku, knihu a klíč schovaný někde jinde.ˇˇ

Vojáci dostali tělo na břeh a potom ustoupili, jako kdyby s tím nechtěli mít nic společného. Vandam se nad ním naklonil. Hrdlo měl proříznuté a hlavu téměř oddělenou od těla. Aktovka byla, lanem připoutána k bokům. Vandam se sehnul a opatrně ji otevřel. Byla plná láhví šampaňského. Jakes řekl:ˇ „Můj Bože.“

„Není to špatné,“ ocenil nález Vandam. „Proříznout hrdlo, potom shodit do řeky s taškou šampaňského jako zátěží.“

„Chladný bastard.“

„A s proklatě rychlým nožem.“ Vandam se dotkl tváře. Obvaz už byl několik dní pryč a vousy mu rostly jak chtěl. Ale ne Elen, nožem ne, prosím. „Domnívám se, že jsi ho nenašel.“

„Nenašel jsem nic. Pronikl jsem k Abdullahovi přesně podle generálových zásad, ale v jeho domě nic nebylo. A na zpáteční cestě jsem zavolal do Villy les Oliviers – stejný výsledek.“

„A v domě kapitána Sadata totéž.“ Náhle se Vandam cítil zcela vyčerpán. Vypadalo to, že Wolff nad ním pokaždé vyhrál. Přišlo mu na mysl, že už jednoduše nemůže ani cítit vztek, že nechytil tohoto lstivého vyhýbavého špióna. „Asi jsme prohráli,“ řekl. Drhl si tvář. Posledních čtyřiadvacet hodin nespal. Rád by věděl, co tu dělá. Stál nad příšernou mrtvolou majora Sandy Smithe. Víc se od něho nedozví. „Myslím, že půjdu domů a hodinku si zdřímnu,“ řekl. Jakes se na něj podíval překvapeně. Vandam dodal:ˇ

„Mohlo by mi to pomoci pročistit hlavu. Dnes odpoledne budeme znovu vyslýchat vězně.“

„Děláte dobře, pane.“…

Vandam se vrátil k vozu. Jel přes most ze Zamaleku na pevninu. Vybavil si, že se Sonja zmínila o další možnosti:ˇ Wolffovi nomádští bratranci. Sledoval lodě na široké, pomalé řece. Tok je snášel dolů po proudu a vítr proti proudu – jev s nesmírným významem pro Egypt. Lodníci stále používali jednoduchou trojúhelníkovou plachtu, vzor, který byl stále nejdokonalejší… Po jakou dobou? Snad tisíce let. Tak mnoho věcí v této zemi se provádělo způsobem, kterým byly dělány po tisíce let. Vandam zavřel oči a viděl Wolffa plujícího ve felúce nahoru po řece a manipulujícího jednou rukou trojúhelníkovou plachtou, zatímco drahou vyklepával na vysílačce zprávy pro Rommela. Vůz se náhle zastavil a Vandam otevřel oči. Uvědomil si, že sní nebo klímá. Proč by Wolff měl plout po řece nahoru? Najít své nomádské bratrance. Ale kdo by mohl říci, kde jsou? Wolff by je dokázal najít, určitě zná roční cyklus jejich putování.ˇˇ

Vůz se zastavil u Vandamova domu. Vystoupil. „Počkejte na mě,“ přikázal řidiči. „Ne, raději pojďte dovnitř.“ Vešel do domu a zavedl řidiče do kuchyně. „Můj sluha, Gaafar, vám dá něco k jídlu, pokud s ním nebudete jednat jako s černou hubou.“

„Moc vám děkuji, pane,“ odvětil řidič.ˇˇ

Na stole v hale byla malá kupa pošty. Obálka navrchu neměla známku a byla adresována Vandamovi neurčitě známým rukopisem. Nahoře v levém rohu bylo napsáno „urgentní.“ Vandam ji zvedl.ˇˇ

Uvědomil si, že je toho víc, co by měl udělat. Wolff mohl zrovna tak dobře mířit na jih. Měly by se postavit zátarasy na silnici ve všech větších městech. Měl by být někdo na každé vlakové zastávce a hledat Wolffa. A samotná řeka… Musel být nějaký způsob, jak kontrolovat řeku. Wolff skutečně mohl jet lodí. Vandam se velice obtížně soustředil. Mohli bychom utvořit zátarasy na řece na stejném principu jako na silnici, myslel si, proč ne? Nic z toho by ovšem nebylo k ničemu, kdyby se Wolff jednoduše pohyboval po Káhiře. Je možné, že by se skrýval na hřbitovech? Mnoho muslimů pálilo své mrtvé v malinkých domech a ve městě byly akry takových prázdných budov:ˇ Vandam by potřeboval tisíc mužů, aby je všechny prohledali. Asi by to měl udělat jinak, pomyslel si. Ale Wolff mohl jet na sever, směrem k Alexandrii, nebo na východ nebo na západ do pouště…

Vešel do přijímacího pokoje a hledal nůž na otvírání dopisů. Pátrání musí být nějak omezeno. Vandam neměl tisíce mužů k dispozici – všichni byli v poušti, bojovali. Musel se rozhodnout, na co by bylo nejlepší vsadit. Vzpomínal, kde to všechno začalo:ˇ Asijút. Snad by se mohl spojit s kapitánem Newmanem. Pravděpodobně je to místo, kam Wolff přišel z pouště. Tak snad by mohl jít stejným směrem. Snad jeho bratranci byli blízko. Vandam pohlédl nerozhodně na telefon. Kde je k čertu ten nůž na otvírání dopisů? Šel ke dveřím a zavolal:ˇ „Gaafare!“ Vrátil se do pokoje a uviděl na židli Billyho školní atlas. Vypadal zašpiněný. Chlapec ho upustil do kaluže nebo něco podobného. Zvedl ho. Byl ulepený. Vandam si uvědomil, že je na něm krev. Cítil se jako ve zlém snu. Jak bude pokračovat? Nůž na dopisy pryč, krev na atlase, nomádi v Asijútu…

Gaafar vstoupil. Vandam řekl:ˇ „Co je to za nepořádek? „…

Gaafar se podíval:ˇ „Omlouvám se, pane, nevím. Dívali se na něj, zatímco kapitán Alexander zde –“

„Kdo jsou oni‘? Kdo je kapitán Alexander?“

„Důstojník, kterého jste poslal, aby vzal Billyho do školy, pane. Jmenoval se –“

„Stop!“ Strašný strach vmžiku vyjasnil Vandamův mozek. „Kapitán britské armády sem přišel dnes ráno a vzal Billyho pryč?“

„Ano, pane, odvedl ho do školy. Říkal, že jste ho poslal –“

„Gaafare, nikoho jsem neposlal.“…

Snědá tvář sluhy zešedivěla.ˇˇ

Vandam řekl:ˇ „Neověřil jste si, že není pravý?“

„Ale pane, slečna-Fontanová byla s ním, tak se mi zdálo všechno v pořádku.“

„Ach, můj Bože.“ Vandam se podíval na obálku v ruce. Nyní věděl, proč mu je písmo tak známé:ˇ bylo stejné jako na poznámce, kterou Wolff poslal Elen. Roztrhl obálku. Uvnitř byla zpráva napsaná toutéž rukou:ˇ

Drahý majore Vandame, Billy je se mnou. Elen se o něho stará. Bude zcela v pořádku, pokud budu v bezpečí. Radím vám, abyste zůstal, kde jste, a nic nedělal. Neválčíme o děti a nemám v úmyslu chlapci ublížit. Přesto však život jednoho dítěte není nic proti budoucnosti mých dvou národů, Egypta a Německa, tak si buďte jist, že pokud to poslouží mému cíli, Billyho zabiji.ˇˇ

S veškerou úctou, Alex Wolff.ˇˇ

Byl to dopis od blázna, zdvořilé pozdravy, správná angličtina, přesná interpunkce, snaha ospravedlnit únos nevinného dítěte… Nyní Vandam věděl, že někde uvnitř je Wolff pomatený.ˇˇ

A má Billyho.ˇˇ

Vandam podal zprávu Gaafarovi, který si vzal třesoucí se rukou brýle. Wolff vzal Elen s sebou, když odešel z hausbótu. Bylo snadné ji přinutit, aby mu pomáhala, dělal všechno, aby ohrozil Billyho a ona byla bezmocná. Ale co bylo skutečným cílem únosu? A kam šli? A proč ta krev? Gaafar plakal. Vandam řekl:ˇ „Kdo byl zraněn? Kdo krvácel?“

„Nebylo to žádné násilí,“ řekl Gaafar. „Myslím, že slečna Fontanová měla pořezanou ruku.“…

A zamazala krví Billyho atlas! A nechala ho na židli! To je znamení nebo nějaká zpráva. Vandam vzal knihu do ruky a otevřel ji. Ihned uviděl mapu Egypta poskvrněnou načrtnutou červenou čárou. Ukazovala na Asijút.ˇˇ

Vandam zvedl telefon a zavolal na generální štáb. Když se ozvala spojovatelka, zavěsil. Přemýšlel:ˇ Když o tom podám zprávu, co se stane? Bogge nařídí četě lehké pěchoty, aby Wolffa v Asijútu zatkla. Bude se bojovat. Wolff pochopí, že prohrál, že bude zastřelen za špionáž, nemluvě o únosu a vraždě – a co v tom okamžiku provede?

Je pomatený, pomyslel si Vandam, zabije mého syna.ˇˇ

Strachem byl jako ochromený. Ovšem, to je to, co Wolff chtěl, co bylo jeho cílem, když unášel Billyho –ochromit Vandama.ˇˇ

Kdyby tam Vandam přivedl armádu, byl by Wolff zastřelen.ˇˇ

Ale předtím by v zuřivosti Billyho zabil. Tak zbývá jediné řešení.ˇˇ

Vandam musí za nimi jít sám.ˇˇ

„Připrav mi dvě láhve vody,“ požádal Gaafara. Sluha odešel. Vandam šel do haly, vzal si své ochranné motocyklové brýle, potom našel šálu a ovázal si ji kolem úst a krku. Gaafar přišel z kuchyně se dvěma láhvemi vody. Vandam vyšel z domu k motorce. Láhve vložil do košíku a nasedl. Nastartoval a motor se rozeřval. Palivová nádrž byla plná. Gaafar stál vedle něho, stále plakal. Vandam se dotkl ramene starého muže. „Přivedu je zpátky,“ slíbil. Otočil motorku do protisměru a vyrazil do ulice. Směřoval na jih.……

Můj Bože, na stanici byl pěkný blázinec.ˇˇ

Domnívám se, že všichni chtějí odjet z Káhiry – pro případ bombardování. Ve vlacích do Palestiny nebyla žádná první třída – ani v čekárně. Manželky a děti Britů utíkají jako krysy. Naštěstí po vlacích směrem na jih je menší poptávka. V rezervaci jízdenek nebyla žádná požadovaná místa, to říkají vždycky; tady několik piastrů a tam o několik více a vždy se najde jedno místo nebo i tři. Obával jsem se, že bych mohl Elen a chlapce ztratit na nástupišti mezi těmi stovkami bosých venkovanů ve špinavých galábiích, kteří s sebou táhli pevně svázané balíky, kuřata v košících a seděli na nástupišti a snídali, tlustá matka v černém podávala vařená vejce, chléb a rýžový koláč svému manželovi, synům, bratrancům a dcerám vlastním i nevlastním.ˇˇ

Měl jsem dobrý nápad držet chlapce za ruku –jestliže ho budu držet těsně, Elen je bude následovat, výborný nápad, mám výborné nápady, Kriste, já jsem chytrý, chytřejší než Vandam, užírej se, majore Vandame, mám tvého syna.ˇˇ

Někdo vedl na provaze kozu.ˇˇ

Oni mají v oblibě jezdit vlakem s kozou. Nikdy jsem nemusel cestovat turistickou třídou s venkovany a jejich kozami. Co to je asi za práci uklízet vagón turistické třídy na konci cesty, rád bych věděl, kdo to dělá, nějaký chudý feláh, rozdílný rodem, rasou, rození otroci, díky Bohu, dostali jsme místa v první třídě, cestuji první třídou celý život, nenávidím špínu, Bože, jak bylo nádraží špinavé.ˇˇ

Prodavači na nástupišti prodávali cigarety, noviny, muž s velkým košem na hlavě nesl chléb.ˇˇ

Líbí se mi ženy, když nosí koše na hlavách, vypadají tak rozkošně a pyšně, mám rád ženy, když to dělají rády, když ztrácejí svou vůli v rozkoši, když křičí. Gesundheit! Díval jsem se na Elen, seděla vedle chlapce, tak vystrašená, tak krásná, chci to s ní opět brzy dělat, zapomenout na Sonju, rád bych to dělal s Elen právě teď ve vlaku, před všemi těmi lidmi, ponížit ji i toho vystrašeného Vandamova syna, cha! pohled na předměstí z blátivých cihel, naklánějící se domy, navzájem se podepírají, krávy a ovce v úzkých prašných ulicích, vždy jsem byl zvědav, kde se pásly tyhle městské ovce s tlustými zadky, kde se pásly? Žádná kanalizace v temných malých domech podél železnice. Zeny ve dveřích škrábaly zeleninu, seděly na zkřížených nohách na prašné zemi.ˇˇ

Kočky.ˇˇ

Tak milé kočky.ˇˇ

Evropské kočky jsou jiné, pomalejší a tlustší. Žádný div, kočky jsou tady nedotknutelné, jsou tak krásné, kotě přináší štěstí. Angličani mají rádi psy. Protivná zvířata, psi:ˇ nečistá, nedůstojná, slintající, lísající se, čmuchající. Kočka je ušlechtilejší a ví to. Je tak důležitá, že je lepší. Je pánem, ne otrokem. Nosím hlavu vzhůru jako kočka, ignoruji chátru, beru zřetel na své vlastní tajemné úkoly, využívám lidi kočičím způsobem, neděkuji, neakceptuji lásku, beru, co nabízejí, jako nutnost, ne jako dar. Jsem pán, německý nacista, egyptský beduín, rozený vladař. Kolik hodin je do Asijútu, osm, deset? Je třeba jet rychle. Najít Ishmaela. Měl by být u studny, nebo nedaleko. Vyzvednout vysílačku. Dnes o půlnoci vysílat. Kompletní britská obrana, jaký bravurní kousek, dají mi medaili. Němci při útoku na Káhiru. Ach, chlapče, dáme to do pořádku. Jaká kombinace. Němci a Egypťané, účinnost ve dne a smyslnost v noci, teutonská technika a beduínská divokost, Beethoven a hašiš. Jestli přežiju, dostanu se do Asijútu a spojím s Rommelem. Pak bude Rommel moci přejít poslední most, zničit poslední obrannou linii, vrhne se na Káhiru, zničí Brity – jak velkolepé vítězství to bude! Snad se mi to podaří. Jaký triumf! Jaký triumf! Jaký triumf!

Nebude mi špatně, nebude mi špatně, nebude mi špatně.ˇˇ

Vlak to říká za mě, drnčí po kolejích. Jsem už starý na to, abych zvracel ve vlaku, obvykle jsem to dělal, když mi bylo osm let.ˇˇ

Tatínek mě vzal do Alexandrie, koupil mi bonbóny, pomeranče a limonádu, přejedl jsem se, nesmím na to myslet, když na to myslím, dělá se mi špatně, tatínek řekl, že to není moje chyba, ale jeho, ale bývalo mi špatně, i když jsem nejedl. Dnes mi Elen koupila čokoládu, ale řekl jsem, děkuji, nechci, jsem skoro dospělý a mohu odmítnout čokoládu, děti nikdy neodmítají čokoládu, podívejme, jsou vidět pyramidy, jedna, dvě a třetí malá, to musí být Giza.ˇˇ

Kam jedeme?

Myslel jsem, že mě vezme do školy. Potom vytáhl nůž. Je to nefér.ˇˇ

Uřízne mi hlavu, kde je tatínek? Chtěl bych být ve škole, máme dnes první hodinu zeměpis, test o norských fjordech, naučil jsem se všechno včera večer, nemusím si dělat starosti, test jsem vynechal. Teď už skončili, pan Johnstone sebral papíry.ˇˇ

Půjdete k mapě, Higginsi? Vypadá to spíše jako namalované vaše ucho, chlapče! Všichni se smějí. Smythe neumí hláskovat Moskenstraumen. Napište to padesátkrát, mladíku. Každý je rád, že není Smythe. Starý Johnstone otvírá učebnici. Napříště arktická tundra. Rád bych byl ve škole. Rád bych, aby mě Elen objala paží. Rád bych, aby se ten muž na mě přestal dívat, pokukuje po mně, jako by byl spokojený sám se sebou, myslím, že je blázen, kde je tatínek? Jestliže nebudu myslet na nůž, bude to jako kdyby tam nebyl. Nesmím myslet na nůž. Kdybych se soustředil, abych nemyslel na nůž, je to totéž, jako kdybych na nůž myslel. Je nemožné záměrně na něco nemyslet. Jak někdo přestane na něco myslet? Náhodně. Náhodné myšlenky. Všechny myšlenky jsou náhodné. Tak, na vteřinu jsem přestal myslet na nůž. Kdybych viděl policistu, vrhl bych se k němu a křičel:ˇ ‚Zachraňte mě, zachraňte mě!‘ Byl bych tak rychlý, že by on nebyl schopen mě zastavit. Umím běžet jako vítr, jsem rychlý. Mohl bych vidět důstojníka. Nebo generála. Pokřikoval bych:ˇ ‚Dobrý den, pane generále!‘ Podíval by se na mě překvapeně a řekl:ˇ ‚Dobrý, mladý muži, jste prima chlapec!‘ ‚Promiňte, pane,‘ řeknu, ‚jsem syn majora Vandama a tento muž mě odvádí pryč a můj otec to neví, omlouvám se, že vás obtěžuji, ale potřebuji pomoc‘. ‚Co?‘ říká generál. ‚Podívejte se pane, tohle nemůžete udělat synovi britského důstojníka!‘ Ne, kriket, umíte! Zmizte, slyšíte? Který ďábel by na vás myslel? A nemusíte na mě vytahovat malý kapesní nůž, mám pistoli!

Jste odvážný hoch, Billy.ˇˇ

Jsem odvážný hoch. Celý den muži v poušti zabíjeli. Bomby padaly, zpátky domů. Lodě v Atlantiku potápěly ponorky, muži padali do ledové vody. Chlapce RAF sestřelili nad Francií. Všichni byli stateční. Držte se! K čertu s touto válkou. To říkají:ˇ k čertu s touto válkou. Potom jdou na bojiště, spěchají do protileteckého krytu, útočí na další dunu, vysílají torpéda na ponorky, píší domů dopisy. Obvykle na to myslím s podrážděním.ˇˇ

Teď to chápu lépe. Je mi z toho špatně.ˇˇ

Billy je tak bledý.ˇˇ

Snaží se být statečný. Neměl by, měl by se chovat jako dítě, řvát, křičet a dupat hněvem. Wolff by ho nemohl umlčet, ale on samozřejmě nechce, učil se potlačovat křik i slzy a stále se kontrolovat. Ví, jaký by byl jeho otec – co ještě chlapec dělá, jak kopíruje otce?

Podívejme se na Egypt. Podél železnice vede kanál. Hájek datlových palem. Muž skrčený na poli, galabie obtočená přes dlouhé bílé spodní prádlo, sklízí úrodu, osel se pase, vypadá mnohem zdravěji než ti ubozí, kteří tahají vozy ve městech, tři ženy sedí vedle kanálu, perou prádlo, tlučou jím o kameny, aby bylo čisté, muž na koni musí být místní effendi, pouze velmi bohatí venkované mají koně, v dálce bujně zelená země náhle končí v pásmu prašných žlutohnědých pahorků. Egypt je pouze třicet mil široký, skutečně, zbytek je poušť.ˇˇ

Co mám dělat?

Mrazí mě hluboko na prsou pokaždé, když se podívám na Wolffa. Způsob, jakým se dívá na Billyho. Záblesk v jeho očích. Jeho nepokoj, způsob, jakým se dívá z okna, potom po vagonu, na Billyho, potom na mě, potom opět na Billyho, vždy se zábleskem v očích, pohled triumfu.ˇˇ

Ráda bych Billyho potěšila. Chtěla bych o chlapcích vědět víc. Měla jsem čtyři sestry. Jak ubohá nevlastní matka bych pro Billyho byla. Ráda bych se ho dotkla, objala ho kolem ramen, rychle ho k sobě přitiskla nebo dokonce pochovala, ale nejsem si jista, že je to to, co by chtěl, mohl by se cítit ještě hůř.ˇˇ

Snad bych ho mohla zaujmout nějakou hrou. Jak směšný nápad. Možná, že není tak směšný. Je tady jeho školní brašna. Učebnice. Dívá se na mě zvědavě.ˇˇ

Jakou hru? Mlýnek?

Mlýnek. Čtyři linky pro kříž, můj kříž ve středu. Když si bere pero, dívá se na mě takovým způsobem, že si mohu myslet, že to sice pokládá za bláznivý nápad, ale chce mě potěšit. Jeho kříž je v rohu. Wolff popadl knihu, dívá se na ni, krčí rameny a dává ji zpátky. Můj kříž, Billyho kříž, bude to kreslená hra. Příště bych ho měla nechat vyhrát. Mohu hrát tuto hru bezmyšlenkovitě. Wolff má další vysílačku v Asijútu. Snad bych s ním mohla zůstat a pokusit se zabránit mu ve vysílání. Nějaká naděje! Musím dostat Billyho pryč, potom se spojit s Vandamem a říci mu, kde jsem. Doufám, že Vandam našel atlas. Snad ho objevil sluha a zavolal na generální štáb. Snad bude ležet nepovšimnutý na židli celý den. Možná Vandam dnes nepřijde domů. Musím dostat Billyho od Wolffa, pryč od nože. Billy dělá křížek v centru nového kříže. Dělám křížek, potom rychle čmárám:ˇ Musíme utéct – buď připraven. Billy dělá další kříž a:ˇ O. K. Můj kříž, Billyho kříž a Kdy? Můj křížek a Na příští stanici. Billyho třetí kříž dělá čáru. Boduje čárou křížů, potom se na mě vítězně usmál. Zvítězil. Vlak zpomaloval.ˇˇ

Vandam věděl, že vlak je stále před ním. Zastavil ve stanici Giza, blízko pyramid, aby se zeptal, jak je to dlouho, co tudy vlak projel, potom zastavil a ptal se na totéž ve třech dalších stanicích. Nyní po hodině cesty nepotřeboval stavět a ptát se; silnice a železnice vedly souběžně, na druhé straně kanálu, a vlak by viděl.ˇˇ

Pokaždé, když zastavil, napil se vody. Čepicí od uniformy, ochrannými brýlemi a šálou kolem úst a krku se chránil od nejhoršího prachu, ale slunce strašně pálilo a měl stále žízeň. Konečně si uvědomil, že má trochu horečku. Domníval se, že minulou noc musel nastydnout, když ležel na zemi u řeky celé hodiny. Dech měl horký a svaly na zádech ho bolely.ˇˇ

Soustředil se na cestu. Byla to jediná silnice, která běžela Egyptem z Káhiry do Asuánu, velká část byla dlážděná a v minulých měsících ji armáda částečně opravila. Ale stále musel dávat pozor na hrboly a výmoly. Naštěstí silnice běžela rovně jako šíp, takže viděl daleko dopředu; dobytek, vagony, řady velbloudů a stáda ovcí. Jel rychle s výjimkou vesnic a měst, kde mohli lidé kdykoli vstoupit do vozovky, nezabil by dítě proto, aby zachránil jiné, ani své vlastní dítě.ˇˇ

Tak daleko od Káhiry minul pouze dva automobily – těžkého rolls royce a nabouraného forda. Rollse řídil uniformovaný řidič a na zadních sedadlech seděla starší anglická dvojice a ve starším fordu bylo alespoň tucet Arabů. Od toho okamžiku si Vandam byl téměř jíst, že Wolff cestoval vlakem.ˇˇ

Náhle uslyšel slabé houkání. Podíval se dopředu a doleva a uviděl asi míli vzdálený stoupající oblak bílého kouře, který pocházel nepochybně z parního stroje. Billy! pomyslel si. Elen! Jel rychleji.ˇˇ

Paradoxně ho kouř lokomotivy přiměl myslet na Anglii, mírné svahy, nekonečná zelená pole, čtvercovou věž kostela vykukující nad vrcholky dubů, na železnici, která vede údolím; vlak se supěním mizí v dálce. Na okamžik byl v anglické krajině a vychutnával vlhký ranní vzduch, potom vidění pominulo a opět vnímal ocelově modré africké nebe, rýžová pole, palmové háje a vzdálené hnědé útes]/.ˇˇ

Vlak vjel do města. Vandam neznal jména žádné stanice, jeho zeměpisné znalosti nebyly dobré a ztratil pojem o vzdálenosti, kterou ujel. Bylo to malé město. Mohlo mít tři nebo čtyři cihlové budovy a tržiště.ˇˇ

Vlak do něho vjel před ním. Měl plán, věděl, co udělá, ale potřeboval čas, nemohl vběhnout na nádraží a skočit do vlaku, aniž by se připravil. Dojel do města a zpomalil. Ulice byla zablokována malým stádem ovcí. Ve dveřích stál starý muž, kouřil vodní dýmku a díval se na Vandama. Pohled na Evropana na motorce byl vzácný, ale ne neznámý. Osel přivázaný ke stromu hýkal na motorku. Bůvol, který pil vodu z vědra, ani nezvedl hlavu. Dvě špinavé děti v hadrech běhaly dokola, držely imaginární řídítka a vrčely „Brrrm, brrrm.“ Vandam uviděl nádraží. Nemohl vidět nástupiště, protože ho zakrývala dlouhá, nízká nádražní budova, ale mohl pozorovat východ a každého, kdo vycházel. Bude čekat, dokud vlak neodjede, pro případ, že by Wolff vystoupil. Potom by jel napřed a při příštím zastavení by měl hodně času. Motorku zastavil a vypnul motor.ˇˇ

Vlak pomalu supěl přes železniční přejezd. Elen viděla trpělivé tváře lidí za závorami, kteří čekali, až vlak přejede a oni budou moci přejít trať:ˇ tlustý muž na oslu, malý chlapec s velbloudem, koňská drožka, skupina mlčících starých žen. Velbloud si lehl, chlapec ho začal bít přes hlavu kostí a potom scéna zmizela z dohledu. V tomto okamžiku měl vlak vjíždět do nádraží. Elenu odvaha opustila. Teď ne, pomyslela si. Neměla čas si promyslet plán. Příští stanici, nechám to až na příští stanici. Ale řekla Billymu, že se pokusí odejít na této stanici. Kdyby nic neudělala, už by jí nevěřil. Muselo to být teď.ˇˇ

Pokusila se vymyslet plán. Čemu měla dát přednost? Dostat Billyho od Wolffa. Byla to jediná věc, která byla důležitá. Dát Billymu možnost utéct, potom se pokusit Wolffovi zabránit, aby ho chytil. Náhle si živě vzpomněla na příhodu z dětství, pranici ve špinavé uličce v Alexandrii. Velký kluk, rváč, ji uhodil a druhý kluk do toho zasáhl a bojoval s rváčem. Menší chlapec na ni křičel „ Běž, běž!“, zatímco stála vystrašená, ale fascinovaná. Nemohla si vzpomenout, jak to dopadlo.ˇˇ

Podívala se kolem. Mysli rychle! Byli v otevřeném voze s patnácti nebo dvaceti řadami sedadel. Ona a Billy seděli vedle sebe, ve směru jízdy, Wolff proti nim. Vedle něho bylo prázdné místo. Za ním dveře na nástupiště. Ostatní pasažéry tvořili Evropané promíchaní se zámožnými Egypťany, všichni byli oblečeni v západních šatech. Všem bylo horko, byli unavení a vyčerpaní. Několik lidí spalo. Náčelník trati nesl sklenice čaje skupině egyptských důstojníků na vzdálenějším konci vagonu.ˇˇ

Oknem viděla malou mešitu, pak francouzskou správní a soudní budovu, potom nádraží. Několik stromů vyrůstalo z prašné půdy vedle nástupiště. Starý muž seděl se zkříženýma nohama pod stromem a kouřil cigaretu. Šest chlapecky vypadajících arabských vojáků se tísnilo na jedné lavičce. Těhotná žena držela na rukou děťátko. Vlak zastavil.ˇˇ

Ještě ne, myslela si Elen, ještě ne. Pohnout by se měli v době, kdy by se vlak dal opět do pohybu – to by Wolff měl méně času na to, aby je chytil. Seděla a byla stále rozčilenější. Na nástupišti visely hodiny s římskými číslicemi. Vlak se zastavil za pět minut pět. K okénku přistoupil muž a nabízel ovocný nápoj, ale Wolff jej odehnal.ˇˇ

Kněz v koptickém oděvu přistoupil do vlaku a sedl si vedle Wolffa a zdvořile se zeptal:ˇ „ Vous permettez, m’sieur? „…

Wolff se příjemně usmál a odpověděl:ˇ „Je vous en prie.“…

Elen zašeptala Billymu:ˇ „Až vlak hvízdne, běž ke dveřím a vystup z vlaku.“ Srdce jí bušilo rychleji, nyní se odevzdala osudu. Billy neřekl nic.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Co to bylo? „ Elen se dívala jinam. Vlak zahvízdal.ˇˇ

Billy se podíval na Elen, váhal. Wolff se zamračil.ˇˇ

Elen se vrhla na Wolffa, prsty mu vjela do tváře. Byla náhle posedlá zuřivostí a nenávistí k němu za ponižování, úzkost a bolest, kterou jí způsobil. Instinktivně zvedl paže, aby se chránil, ale její útok nezastavil. Samotnou ji překvapilo, jakou měla sílu. Nehty mu škrábala tvář a všimla si, že teče krev. Kněz vykřikl překvapením.ˇˇ

Přes opěradlo Wolffova sedadla viděla, že Billy běží ke dveřím a zápasí s otvíráním.ˇˇ

Prudce na Wolffa padla a uhodila ho hlavou do čela. Opět se zvedla a pokusila se vyškrábat mu oči.ˇˇ

Wolff zařval vzteky. Vyskočil ze sedadla a odstrčil Elen zpět. Vrhla se na něho a chytla ho oběma rukama za košili. Potom ji uhodil. Ruka mu vyletěla od boku, sevřená v pěst, a dopadla jí ze strany na čelist. Nevěděla, že rána pěstí by mohla tolik bolet. Na okamžik neviděla. Pustila ze sevření Wolffovu košili a padla zpátky na sedadlo. Když opět prohlédla, uviděla, že míří ke dveřím. Vstala.ˇˇ

Billymu se podařilo dveře otevřít. Viděla, jak sebou mrskl a vyskočil na nástupiště. Wolff skočil za ním. Elen běžela ke dveřím.ˇˇ

Billy běžel po nástupišti, letěl jako vítr. Wolff se hnal za ním. Několik Egypťanů stálo kolem. Dívali se užasle, ale nijak nezasahovali. Elen seskočila z vlaku a běžela za Wolffem. Vlak sebou trhl a dal se do pohybu. Wolff uháněl jako o závod. Elen křičela:ˇ „Utíkej, Billy, utíkej!“ Billy se ohlédl. Nyní byl téměř u východu. Stál tu kontrolor jízdenek v pláštěnce, zíral s otevřenými ústy. Elen si myslela:ˇ nenechají ho vyjít, nemá jízdenku. To nevadilo, uvědomila si, že vlak se pohyboval krok za krokem vpřed a Wolff do něj musel zpátky. Wolff se díval na vlak, ale běh nezpomalil. Elen viděla, že Wolff Billyho nechytí a pomyslela si:ˇ Dokázali jsme to! Vtom Billy upadl.ˇˇ

Sklouzl na něčem, na hroudě písku nebo na slupce. Úplně ztratil rovnováhu a letěl vzduchem, nesen ještě setrvačností běhu, a dopadl na tvrdou zem. Wolff byl bleskově na něm, sehnul se, aby ho zvedl. Elen je dohonila a skočila Wolffovi na záda. Vlak se dal pomalu, ale jistě do pohybu. Wolff popadl Eleniny paže, zbavil se jejich stisku, setřásl je ze svých širokých ramen a shodil ji na zem.ˇˇ

Moment ležela omráčená.ˇˇ

Když vzhlédla, viděla, že Wolff si přehodil Billyho přes rameno. Chlapec křičel a tloukl Wolffa do zad, ale bez výsledku. Wolff běžel několik kroků podél rozjetého vlaku, potom skočil do otevřených dveří. Elen chtěla zůstat, kde byla, aby Wolffa už nikdy neviděla, ale nemohla opustit Billyho. S námahou se postavila na nohy.ˇˇ

Běžela a klopýtala podél vlaku. Někdo jí podal ruku. Uchopila ji a skočila.ˇˇ

Byla ve vlaku.ˇˇ

Selhala. Byla zpátky tam, kde začala. Byla zdrcená.ˇˇ

Následovala Wolffa skrz vagóny na jejich místa. Nedívala se na tváře lidí, které míjela. Viděla, že Wolff dal Billymu na zadek a vtlačil ho na sedadlo. Chlapec tiše brečel.ˇˇ

Wolff se obrátil k Elen. „Jsi hloupá, bláznivá holka,“ řekl nahlas kvůli ostatním cestujícím. Popadl ji za paži a přitáhl blíž k sobě. Dal jí facku dlaní ruky, potom hřbetem, potom dlaní, znovu a znovu. Bolelo to, ale Elen neměla žádnou sílu odporovat. Nakonec kněz vstal, vzal Wolffa za rameno a něco řekl.ˇˇ

Wolff ji nechal, aby si sedla. Dívala se kolem. Všichni na ni upřeně hleděli. Nikdo z nich by jí nepomohl, protože nebyla Egypťan, byla egyptská žena a ženy jako velbloudi musí být čas od času bity. Jak se její oči střetly s očima ostatních cestujících, všichni v rozpacích hleděli jinam a vrátili se ke svým novinám, knihám a pohledům z okna. Nikdo s ní nemluvil.ˇˇ

Všechno bylo zbytečné. Bezmocný vztek s ní lomcoval. Skoro, skoro utekl.ˇˇ

Položila paži kolem ramen dítěte a přivinula ho blíž. Začala mu hladit vlasy. Po chvíli usnul.……

Vandam slyšel vlak supět, brzdit a opět supět. Nabíral rychlost a vyjížděl z nádraží. Napil se vody. Láhev byla prázdná. Hodil ji zpátky do košíku. Vzal si cigaretu. Nikdo kromě pár venkovanů z vlaku nevystoupil. Vandam nastartoval motorku a odjel.ˇˇ

Za několik okamžiků byl venku z města a zpátky na své trati, na úzké silnici vedle kanálu. Brzy nechal vlak za sebou. Bylo poledne, slunce pálilo tak horce, že se světlo zdálo hmotné. Vandam si představoval, že kdyby natáhl ruku, horko by se táhlo jako mazlavá tekutina. Cesta vpřed se natahovala do třpytivě se lesknoucí nekonečnosti. Vandam si pomyslel:ˇ Kdybych mohl vjet přímo do kanálu, jak chladné a osvěžující by to bylo!

Tam na silnici se rozhodl. Vyrazil z Káhiry bez velkého přemýšlení zachránit Billyho, ale v určitém okamžiku si uvědomil, že to nebyla jeho jediná povinnost. Byla stále válka.ˇˇ

Vandam si byl téměř jistý, že Wolff byl minulou noc o půlnoci příliš zaneprázdněn, takže nevysílal. A ráno dal pryč vysílačku, knihu hodil do řeky a klíč k šifře spálil. Bylo pravděpodobné, že má další vysílačku, výtisk Rebeky a další klíč k šifře. A místo, kde všechno ukryl, byl Asijút. Jestliže se Vandamova léčka měla uskutečnit, musel mít vysílačku a klíč – to znamenalo, že musí nechat Wolffa dojet do Asijútu a získat jeho rezervní vysílačku.ˇˇ

Bylo to trýznivé rozhodnutí, ale Vandam se s tím musel nějak vyrovnat. Musel zachránit Billyho a Elen, ano, ale až Wolff vyzvedne svou náhradní vysílačku. Co by chlapec měl zažít, bylo kruté, ale to nejhorší –únos – má již za sebou a žít pod nacistickou vládou se svým otcem v koncentračním táboře by bylo horší.ˇˇ

S těžkým srdcem se Vandam rozhodl. Potřeboval mít jistotu, že Wolff je skutečně ve vlaku. Přemýšlel o tom, jak to zjistit a současně jak to Billymu a Elen ulehčit.ˇˇ

Když přijel do následujícího města, odhadl, že má před vlakem patnáct minut náskok. Toto místo bylo podobné předešlému městu:ˇ tatáž zvířata, tytéž prašné ulice, titíž pomalu se pohybující lidé, tytéž budovy z ručně uplácaných cihel. Policejní stanice byla ve středu města na náměstí, proti nádraží, po straně s velkou mešitou a malým kostelíkem. Vandam zabrzdil a rozhodně několikrát zatroubil houkačkou.ˇˇ

Dva arabští policisté vyšli z budovy:ˇ šedovlasý muž v bílé uniformě s pistolí na opasku a osmnáctiletý nebo dvacetiletý chlapec beze zbraně. Starší muž si zapínal košili. Vandam slezl z motorky a zařval:ˇ „Pozor!“ Oba muži se postavili do pozoru a zasalutovali. Vandam také zasalutoval, potom podal staršímu muži ruku.. „Honím nebezpečného zločince a potřebuji vaši pomoc,“ řekl dramaticky. Mužovy oči se zatřpytily. „Půjdeme dovnitř.“…

Vandam šel první. Pociťoval, že potřebuje držet iniciativu pevně v rukou. Vůbec si nebyl jistý svým postavením zde, a kdyby se policajti rozhodli, že nebudou spolupracovat, kdo ví, co by s tím nadělal. Vstoupil do budovy. Dveřmi uviděl na stole telefon. Vešel do místnosti a policisté za ním.ˇˇ

Vandam řekl staršímu muži:ˇ „Zavolejte na britský generální štáb do Káhiry.“ Dal mu číslo telefonu a muž zvedl sluchátko. Vandam se otočil k mladšímu policistovi. „Viděl jste motorku?“

„Ano, ano.“ Horlivě přikývl.ˇˇ

„Umíte ji řídit? „…

Chlapec byl tou myšlenkou vzrušený. „Řídím velmi dobře.“

„Jděte a zkuste si to.“…

Chlapec se s pochybností podíval na svého nadřízeného, který křičel do telefonu.ˇˇ

„Jděte,“ řekl Vandam.ˇˇ

Chlapec vyšel.ˇˇ

Starší muž podával telefon Vandamovi. „Je tu generální štáb.“…

Vandam mluvil do telefonu. „Spojte mě s kapitánem Jakesem, rychle.“ Čekal.ˇˇ

Po minutě nebo dvou se ozval na drátě Jakesův hlas. „Haló, ano?“

„Tady je Vandam, jsem na jihu, sleduji podezřelého.“

„Je tu pěkná panika, protože potentáti slyšeli, co se minulou noc stalo – generál je nervózní a Bogge běhá kolem jako prd v cedníku – kde k čertu jste, pane?“

„Na tom nezáleží, kde přesně, nebudu tady dlouho a musím na chvíli pracovat sám. Abych zajistil maximální podporu místní domorodé policie –“ mluvil tak, že policista to nebyl schopen pochopit– „chci, abyste uvědomil vašeho holandského strýce. Připraven?“

„Ano, pane.“…

Vandam podal telefon šedovlasému policistovi a odstoupil od stolu. Mohl hádat, co Jakes říká. Policista nevědomky stál v pozoru a s vypjatými rameny, jak mu Jakes dával instrukce v neurčitých údajích, aby udělal všechno, tak jak to Vandam řekne:ˇ „Prosím, můžete si být jistý, pane, že uděláme všechno, co je v naší moci –“ Náhle skončil. Vandam uhodl, že Jakes zavěsil. Policista se podíval na Vandama a potom řekl:ˇ „Nashledanou“ němému sluchátku.ˇˇ

Vandam šel k oknu a podíval se ven. Mladý policista jezdil na motorce kolem náměstí, troubil na klakson a proháněl motor. Shromáždil se tu malý dav, díval se na něho a hromada dětí běžela za motorkou. Chlapec se šklebil od ucha k uchu. Udělá to, pomyslel si Vandam.ˇˇ

„Poslouchejte,“ řekl. „Pojedu do Asijútu vlakem, co tu na několik minut zastaví. Vystoupím na příští stanici. Chci, aby váš chlapec jel na motorce do příští stanice a tam na mě počkal. Rozumíte?“

„Ano, pane. Ten vlak tu zastaví?“

„Obvykle nestaví?“

„Vlají do Asijútu zde obvykle nestaví.“

„Potom jděte na nádraží a řekněte jim, aby vlak zastavil!“

„Ano, pane!“ Vyběhl ven.ˇˇ

Vandam ho přes náměstí pozoroval. Vlak ještě slyšet nemohl. Měl čas ještě na jeden telefonní hovor. Zvedl sluchátko, čekal na spojovatele, potom požádal o vojenskou základnu v Asijútu. Bude to zázrak, jestli telefonní systém bude správně pracovat dvakrát za sebou. Pracoval. Asijút se ozval a Vandam žádal kapitána Newmana. Čekal dlouho, než ho našli. Nakonec přišel k telefonu.ˇˇ

„Tady je Vandam. Myslím, že jsem na stopě vašeho muže s nožem.“

„Velmi dobrá práce, pane!“ řekl Newman. „Mohu vám nějak po moci?“

„Ano, poslouchejte. Musíme postupovat velmi opatrně. Důvody vám vysvětlím později, pracuji zcela na vlastní pěst a jít po Wolffovi s velkou četou ozbrojených mužů by nadělalo víc zla než užitku.“

„Chápu, co ode mě potřebujete?“

„Přijedu do Asijútu za dvě hodiny. Potřebují taxi, velkou galabiju a malého chlapce. Počkáte na mě?“

„Ovšem, to není problém. Přijedete po silnici?“

„Setkáme se na okraji města, ano?“

„Prima.“ Vandam slyšel vzdálené supění vlaku, baf, baf. „Musím jít.“

„Budu na vás čekat.“…

Vandam zavěsil. Položil pětilibrovou bankovku na stůl vedle telefonu:ˇ malé spropitné nikdy neuškodí. Vyšel na náměstí. Směrem od severu viděl blížící se kouř vlaku. Mladší policista přijel k němu na motorce, Vandam řekl:ˇ

„Půjdu na vlak. Vy pojedete na motorce do příští stanice a tam se sejdeme. O. K.?“

„O. K., O. K.!“ Byl potěšen.ˇˇ

Vandam vzal librovou bankovku a roztrhl ji napůl. Mladému policistovi se rozšířily oči. Vandam mu podal půl bankovky. „Dostanete druhou půlku, až se sejdeme.“

„O. K.!“

Vlak již byl téměř ve stanici. Vandam přešel náměstí. Potkal staršího policistu. „Náčelník stanice zastavuje vlak.“…

Vandam mu podal ruku. „Děkuji vám. Jak se jmenujete?“

„Seržant Nesbah.“

„Zmíním se o vás v. Káhiře, nashledanou.“ Vandam spěchal na nádraží. Běžel jižním směrem po nástupišti, pryč od vlaku, protože chtěl nastoupit v přední části vlaku, aniž by ho některý cestující viděl z okna.ˇˇ

Vlak přijel s chvostem kouře. Přednosta stanice šel po nástupišti, až tam, co stál Vandam. Když vlak zastavil, přednosta stanice mluvil se strojvůdcem a s mužem na ochozu parního stroje. Vandam dal všem třem spropitné a nastoupil do vlaku.ˇˇ

Nastoupil do vagónu turistické třídy. Wolff by jistě cestoval první třídou. Začal procházet vlakem, razil si cestu přes lidi sedící na zemi s krabicemi, koši a zvířaty. Všiml si, že na zemi seděly hlavně ženy a děti, dřevěná sedadla byla obsažena muži s jejich láhvemi piva a cigaretami. Vagóny byly nesnesitelně horké a zapáchající. Některé ženy vařily na cestovních vařičích:ˇ jistě to bylo nebezpečné! Vandam téměř šlápl na malé dítě batolící se na špinavé podlaze. Měl pocit, že kdyby se dítěti nevyhnul v pravý čas, že by ho lynčovali.ˇˇ

Prošel třemi turistickými vagóny, potom se ocitl u dveří do vagónu první třídy. Našel průvodčího venku, seděl na dřevěné stoličce a ze sklenice pil čaj. Průvodčí vstal. „Trochu čaje, generále?“

„Ne, děkuji vám.“ Vandam musel křičet, aby ho muž přes rachot kol slyšel. „Musím zkontrolovat dokumenty všech cestujících první třídy.“

„Všechno je v pořádku, všechno je dobré,“ řekl průvodčí ve snaze být užitečný.ˇˇ

„Kolik vagónů má první třída?“

„Všechno je v pořádku –“

Vandam se naklonil a zařval muži do ucha:ˇ „Kolik je vagónů první třídy? „…

Průvodčí ukázal dva prsty.ˇˇ

Vandam přikývl a narovnal se. Podíval se na dveře. Náhle si nebyl jistý, zda má nervy na to, aby jimi prošel. Přemýšlel, že Wolff ho nikdy dobře neviděl –bojovali ve tmě v aleji – ale nebyl si tím jistý. Jizva na tváři ještě nebyla úplně pryč, ale byla téměř celá zarostlá vousem. Mohl se ještě pokusit zůstat tváří odvrácen od Wolffa. Opravdový problém představoval Billy. Vandam musel nějak syna varovat, aby zůstal klidný a nedal najevo, že otce poznal. Nenacházel žádný způsob, jak to zařídit, byl to oříšek. Musel jít a přemýšlet cestou.ˇˇ

Zhluboka se nadechl a otevřel dveře.ˇˇ

Prošel, podíval se rychle a nervózně na prvních několik míst. Nikoho nepoznal.ˇˇ

Obrátil se, zavřel dveře, potom se opět otočil. Jeho upřený pohled se rychle dotkl řady sedadel:ˇ žádný Billy.ˇˇ

Promluvil ha nejbližší cestující. „Vaše doklady, prosím, pánové.“

„Co to má znamenat, majore? „ řekl egyptský důstojník, plukovník.ˇˇ

„Normální kontrola, pane,“ odpověděl Vandam.ˇˇ

Pomalu procházel uličkou a kontroloval dokumenty. Než došel do poloviny vagónu, prohlédl si cestující dost pozorně, aby se ujistil, že Wolff, Elen a Billy tu nejsou. Pocítil, že musí skončit pantominu kontroly dokumentů dříve, než vejde do dalšího vagónu. Rád by věděl, zda jeho dohad nebyl mylný. Co když nebyli vůbec ve vlaku, možná ani nemířili do Asijútu, že by byla stopa v atlase pouhý trik?…

Došel až na konec vagónu a prošel dveřmi do prostoru mezi vozy. Jestliže je Wolff ve vlaku, teď ho uvidím, pomyslel si. Jestli je zde Billy – jestli je zde Billy…

Otevřel dveře.ˇˇ

Uviděl Billyho ihned. Pocítil prudkou bolest u srdce. Chlapec na svém sedadle spal, pouze nohama se dotýkal podlahy, tělo sklouzlo do strany, vlasy padaly do čela. Ústa měl otevřená a čelist se mírně pohybovala. Vandam věděl, co to znamená:ˇ Billy ve spaní skřípal zuby.ˇˇ

Žena, která ho objímala kolem ramen a na jejíchž ňadrech spočívala jeho hlava, byla Elen. Vandam měl na okamžik pocit již viděného:ˇ připomnělo mu to noc, kdy přišel a Elen políbila Billyho na dobrou noc…

Elen vzhlédla.ˇˇ

Zachytila Vandamovy oči. Viděl, že její tvář začíná měnit výraz:ˇ oči se jí rozšířily, ústa se otvírala, aby vykřikla překvapením. Naštěstí byl připraven na něco podobného; rychle přiložil prst na ústa na znamení mlčení. Ihned pochopila a sklonila oči, ale Wolff její pohled zachytil a otočil hlavu, aby si– prohlédl, co viděla.ˇˇ

Byli po Vandamově levici, a byla to levá tvář, kterou poznamenal Wolffův nůž. Vandam, se otočil tak, že byl k němu zády a mluvil k lidem na protější straně uličky. „Vaše dokumenty, prosím.“…

Nespoléhal na to, že Billy spí.ˇˇ

Byl připraven dát chlapci znamení stejně rychle, jako je dal Elen a doufal, že Billy je dost pohotový, aby skryl překvapení, jako to udělala Elen. Ale tohle byla odlišná situace. Kdyby se Billy probudil a uviděl před sebou stát otce, pravděpodobně by prozradil tajemství dříve, než by měl čas uspořádat myšlenky.ˇˇ

Vandam se otočil k Wolffovi a požádal:ˇ „Dokumenty, prosím.“…

Bylo to poprvé, co viděl svého nepřítele tváří v tvář. Wolff byl hezký bastard. Jeho velká tvář měla přísné rysy:ˇ široké čelo, zahnutý nos, dokonale bílé zuby, širokou čelist. Pouze kolem očí a koutků úst byla stopa slabosti, sebelásky, zvrhlosti. Podal mu své doklady, potom se díval znuděně z okna. Dokumenty ho označovaly jako Alexe Wolff a z Villa les Oliviers, Garden City. Muž měl nevšední nervy.ˇˇ

Vandam se zeptal:ˇ „Kam jedete, pane?“

„Do Asijútu.“

„Obchodně?“

„Na návštěvu příbuzných.“ Hlas byl silný a hluboký a Vandam by si nevšiml přízvuku, kdyby o něm nevěděl.ˇˇ

„Jedete společně?“

„To je můj syn a jeho chůva.“…

Vandam vzal Eleniny dokumenty a díval se na ně. Rád by Wolffa popadl za krk a třásl jím, až by mu kosti chrastily. To je můj syn a jeho chůva. Ty bastarde.ˇˇ

Podal Elen její dokumenty. „Dítě není třeba budit,“ řekl. Podíval se na kněze sedícího vedle Wolffa a vzal nabízenou náprsní tašku.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Co to znamená, majore? „…

Vandam se na něho opět podíval a všiml si, že má čerstvý, dlouhý škrábanec na tváři:ˇ snad se Elen nějak bránila. „Bezpečnost, pane,“ odpověděl Vandam.ˇˇ

Kněz podotkl:ˇ „Jedu také do Asijútu.“

„Vím,“ odpověděl Vandam. „Do kláštera?“

„Opravdu. Slyšel jste tedy o něm.“

„Místo, kde Svatá rodina bydlela po svém pobytu v poušti.“

„Jistě. Byl jste tam?“

„Ještě ne – snad se mi to podaří tentokrát.“

„Doufám, že ano,“ řekl kněz.ˇˇ

Vandam mu vrátil dokumenty. „Děkuji vám.“ Otočil se zády a postoupil k další řadě sedadel a dál kontroloval dokumenty. Když vzhlédl, setkal se s Wolffovýma očima. Wolff se na něho díval bez zájmu. Vandam by rád věděl, zda má nějaké podezření. Při dalším vzhlédnutí se Wolff opět díval oknem ven.ˇˇ

Co si myslela Elen? Měla by vědět, co tím sleduji, pomyslel si Vandam. Snad by mohla uhodnout mé úmysly. Musí to být pro ni těžké, sedět a vidět mě beze slova odkráčet. Alespoň nyní ví, že není sama. Co si myslí Wolff? Snad je netrpělivý, nebo zlomyslně spokojený, nebo ustrašený, nebo posedlý… Ne, on není nic z toho; Vandam si uvědomil, že Wolff se nudí.ˇˇ

Došel na konec vagónu a kontroloval poslední doklady. Podal je cestujícímu, aby se stejnou cestou vrátil uličkou zpátky, když uslyšel výkřik, který mu pronikl srdcem.ˇˇ

„TO JE MŮJ TATÍNEK!“

Vzhlédl. Billy běžel uličkou k němu. Klopýtal, kymácel se ze strany na stranu, narážel na sedadla. Běžel s rozpřaženýma rukama.ˇˇ

Ach, Bože.ˇˇ

Za Billym Vandam viděl Wolffa a Elen, kteří vstali a dívali se. Wolff s napětím, Elen se strachem. Vandam otevřel dveře za sebou, tvářil se, že si Billyho nevšiml a vycouval ven. Billy jimi proletěl. Vandam práskl dveřmi. Vzal Billyho do náruče.ˇˇ

„Je to dobré,“ vydechl Vandam. „Je to v pořádku.“…

Wolff to přijde prověřit.ˇˇ

„Oni mě vzali pryč! Chyběl jsem na zeměpise a opravdu, opravdu jsem se polekal.“

„Teď je to v pořádku.“ Vandam cítil, že právě teď by neměl Billyho opustit, měl by chlapce chránit a Wolffa zabít a měl by se vzdát své léčky a vysílačky a klíče k šifře… Ne, tohle musí splnit, to se musí stát. Přemohl své city. „Poslouchej,“ řekl. „Jsem tady a dávám na tebe pozor, ale musím chytnout toho muže a nechci, aby věděl, kdo jsem. On je německý špión, jdu po něm, rozumíš?“

„Ano, ano…“

„Poslouchej. Můžeš se tvářit, že ses zmýlil? Můžeš předstírat, že nejsem tvůj o tec? Můžeš se k němu vrátit? „…

Billy se díval s otevřenou pusou. Neodpovídal, ale celý jeho výraz říkal Ne, ne, ne!

Vandam horečně mluvil:ˇ „Tohle je detektivní příběh ze skutečného života, Billy, a my jsme v něm, ty i já. Musíš se vrátit k tomu muži a předstírat, že ses mýlil, ale vzpomeň si, že budu blízko a společně chytíme špióna. Je to O. K.? O. K.?“

Billy nic neříkal.ˇˇ

Otevřely se dveře a vešel Wolff.ˇˇ

„Co to všechno znamená? „ zeptal se.ˇˇ

Vandam se zatvářil uhlazeně a přinutil se k úsměvu. „Zdá se, že se probudil ze sna a spletl si mě se svým otcem. Máme stejnou postavu, vy i já… Říkal jste, že jste jeho otec, že? „…

Wolff se podíval na Billyho. „To je ale nesmysl!“ řekl příkře. „Hned se vrať na svoje místo.“…

Billy stál nehybně.ˇˇ

Vandam dal ruku na Billyho rameno. „Jdi, mladý muži,“ řekl. „Nechte nás jít a zvítězíme ve válce.“…

Staré heslo udělalo své. Billy se vzdorovitě zašklebil. „Omlouvám se, pane,“ řekl. „Muselo se mi něco zdát.“…

Vandam cítil, jak se mu zastavilo srdce.ˇˇ

Billy se otočil a šel zpátky do vagónu. Wolff šel za ním a Vandam je sledoval. Jak šli uličkou, vlak zpomaloval. Vandam si uvědomil, že se blíží k zastávce, kde by ho měla čekat jeho motorka. Billy došel ke svému sedadlu a sedl si. Elen se dívala na Vandama nechápavě. Billy se dotkl její paže a řekl:ˇ „Je to v pořádku, zmýlil jsem se, muselo se mi něco zdát.“ Podívala se na Billyho, potom na Vandama a v očích jí problesklo zvláštní světlo:ˇ zdálo se, že je na pokraji slz.ˇˇ

Vandam nechtěl jít kolem nich. Chtěl si sednout, mluvit, udělat něco, aby prodloužil čas, který by s nimi strávil. V oknech vlaku se objevilo další malé prašné město. Vandam odolal pokušení a zůstal u dveří vagónu. „Šťastnou cestu,“ popřál Billymu.ˇˇ

„Děkuji vám, pane.“…

Vandam vyšel.ˇˇ

Vlak vjel do stanice a zastavil. Vandam vystoupil a šel kousek po nástupišti. Zastavil se ve stínu plátěné střechy a čekal. Nikdo jiný nevystoupil, ale dva nebo tři lidé nastoupili do turistické třídy. Vlak hvízdl a dal se do pohybu. Vandamovy oči byly upřeny k oknu, o kterém věděl, že je nejblíže Billyho sedadlu. Jak se okno mihlo kolem něho, uviděl Billyho tvář. Billy zvedl ruku a malinko mávl. Vandam zamával zpátky a tvář zmizela.ˇˇ

Uvědomil si, že se chvěje.ˇˇ

Díval se, jak se vlak vzdaluje do mlhavé dálky.ˇˇ

Když byl již téměř z dohledu, vyšel z nádraží. Před ním vrčela jeho motorka s mladým policistou ze sousedního města, který na ní hrdě seděl a vysvětloval její tajemství malému davu obdivovatelů. Vandam mu dal druhou půlku librové bankovky. Mladý muž zasalutoval.ˇˇ

Vandam nasedl na motorku a nastartoval. Nevěděl, jak se policista dostane domů a nezajímal se o to. Vyjel z města na silnici směrem na jih. Slunce míjelo zenit, ale horko bylo stále strašné.ˇˇ

Vandam brzy míjel vlak. Spočítal si, že by měl dojet do Asijútu třicet nebo čtyřicet minut před ním. Kapitán Newman by tam měl už být a měli by se setkat. Vandam věděl v hlavních rysech, co bude muset potom udělat, ale podrobnosti bude muset improvizovat podle situace.ˇˇ

Díval se dopředu po vlaku, který vezl Billyho a Elen, jediné lidi, jež měl rád. Opět se utvrzoval, že to provedl dobře, nejlépe pro všechny, nejlépe pro Billyho, ale v duchu mu jakýsi hlas říkal:ˇ Krutý, krutý, krutý.……

Vlak vjel do nádraží a zastavil. Elen si přečetla nápis Asijút v arabštině a angličtině. Uvědomila si šok, který prožili.ˇˇ

Bylo nesmírným ulehčením vidět ve vlaku Vandamovu laskavou, starostlivou tvář. Na chvíli se jí zmocnila euforie, byla jistá, cítila se nad věcí. Sledovala jeho pantomimu s dokumenty a očekávala, že každou chvíli vytáhne zbraň, odhalí svou totožnost a napadne Wolffa. Postupně si uvědomovala, že to není tak jednoduché. Byla užaslá a spíše vyděšená z jeho pevných nervů, když poslal vlastního syna zpátky k Wolffovi, a odvaha Billyho samotného se jí zdála neuvěřitelná. Její naděje pohasla, když při odjezdu vlaku viděla mávajícího Vandama na nástupišti.ˇˇ

Jakou hru hrál?

Ovšem, měl stále na mysli šifru Rebeka. Musel mít nějaký plán, jak osvobodit ji a Billyho a zároveň získat klíč k šifře. Přála si vědět, jaký. Naštěstí se zdálo, že Billyho takové myšlenky netrápí:ˇ jeho otec měl situaci pod kontrolou a zřejmě chlapec ani neuvažoval, že otci by se plány nemusely zdařit. Zvedl hlavu a zajímal se o krajinu, kterou vlak projížděl, a dokonce se ptal Wolffa, kde má svůj nůž. Elen si přála mít tolik víry jako William Vandam.ˇˇ

Wolff byl také dobře naladěn. Incident s Billym ho vyděsil a díval se na Vandama nepřátelsky a s úzkostí, ale zdálo se, že se uklidnil, když Vandam z vlaku vystoupil. Potom se jeho nálada pohybovala mezi nudou a nervovým vzrušením a nyní, po příjezdu do Asijútu, vzrušení převažovalo. Domnívala se, že se Wolff během posledních dvaceti čtyř hodin nějak změnil. Když ho potkala poprvé, byl velmi vyrovnaný, zdvořilý muž. Jeho tvář zřídka zobrazovala nějaké spontánní emoce, spíše jen mírnou aroganci, rysy měl spíše nehybné, pohyby téměř malátné. Nyní bylo jeho sebeovládání pryč. Vrtěl se, neklidně se rozhlížel kolem sebe a v několikavteřinových intervalech koutky jeho úst téměř neznatelně cukaly, jako kdyby chtěl cenit zuby nebo se snad šklebit svým myšlenkám. Rovnováha, která byla zdánlivě jeho nejvlastnějším rysem, se změnila v potrhané pozlátko. Tušila, že je to proto, že se jeho boj s Vandamem stal nečistým. Co začalo jako tvrdá hra, změnilo se v nelítostný boj. Bylo zvláštní, že nemilosrdný Wolff se měnil v zoufalce, zatímco Vandam se stal klidnějším.ˇˇ

Elen přemýšlela o tom, zda se nestal až příliš chladným.ˇˇ

Wolff vstal a vzal svůj kufřík ze sítě na zavazadla. Elen a Billy za ním vystoupili z vlaku na nástupiště. Toto město bylo větší a rušnější než ostatní, kterými projížděli, a nádraží bylo přeplněné. Jak vystupovali z vlaku, tlačili se na ně lidé, kteří chtěli nastoupit. Wolff, o hlavu vyšší než ostatní lidé, se ohlížel po východu. Začal se prodírat tlačenicí. Náhle špinavý, bosý chlapec v odřeném zeleném kalhotovém kompletu popadl Wolffův kufřík a křičel:ˇ „Mám taxi! Mám taxi!“ Wolff mu nemohl nechat kufřík napospas. Pousmál se, pokrčil rozpačitě rameny a nechal se chlapcem táhnout k východu.ˇˇ

Ukázali své jízdenky a vyšli na náměstí. Bylo pozdní odpoledne, ale slunce zde na jihu bylo stále ještě příliš horké. Kolem náměstí stály vysoké budovy, jedna z nich byl hotel Grand. U nádraží stála řada drožek tažených koňmi. Elen se rozhlédla. Polovina vojenské jednotky čekala a byla připravena zatknout Wolffa. Po Vandamovi tam nebylo ani vidu ani slechu. Wolff řekl arabskému chlapci:ˇ „Motorové taxi, chci motorové taxi.“ Byl tam jeden takový vůz; starý morris parkoval několik yardů za koňskými drožkami. Chlapec je vedl k němu.ˇˇ

„Sedni si dopředu,“ řekl Wolff Elen. Dal chlapci minci a sedl si s Billym dozadu do automobilu. Řidič měl tmavé brýle a arabský oděv chránící před sluncem. „Jeďte na jih, směrem ke klášteru,“ řekl Wolff řidiči arabsky.ˇˇ

„O. K.,“ řekl řidič.ˇˇ

Elenino srdce přestalo bít. Poznala ten hlas. Podívala se pozorně na řidiče. Byl to Vandam.ˇˇ

Vandam vyjel od nádraží a pomyslel si:ˇ Tak daleko, to je dobré – až na tu arabštinu. Nepřišlo mu na mysl, že by Wolff mluvil na řidiče taxíku arabsky. Vandamova znalost tohoto jazyka byla pouze orientační, ale byl schopen porozumět – proto pochopil, kam má jet. Mohl odpovědět jednoslabičně nebo zabručením nebo dokonce anglicky. Arabové, kteří trochu mluvili anglicky, to vždy rádi zkusili, i když se na ně Evropan obrátil v arabštině. Bylo by to v pořádku, pokud by Wolff nechtěl diskutovat o počasí a úrodě.ˇˇ

Kapitán Newman připravil všechno, o co ho Vandam žádal, včetně mlčenlivosti. Dokonce Vandamovi půjčil svůj revolver, šestiranný Enfield ráže 380, který nyní odpočíval v kapse Vandamových kalhot pod vypůjčenou galábijí. Zatímco Vandam čekal na vlak, studoval Newmanovu mapu Asijútu a okolí, takže měl představu, jak najít silnici z města na jih. Řídil a víceméně neustále troubil na klakson, jak bylo v Egyptě zvykem, když projížděl nebezpečně blízko velkých dřevěných kol nákladních vozíků. Z budov na druhé straně se rozlézaly do ulice obchody, kavárny a dílny. Nedlážděná ulice byla pokrytá prachem, smetím a hnojem. Když se Vandam podíval do zpětného zrcátka, viděl, že čtyři nebo pět dětí se veze na jeho zadních náraznících. Wolff něco řekl a tentokrát Vandam nerozuměl. Předstíral, že neslyší. Wolff to opakoval. Vandam zachytil slovo pro benzin. Klepl na kontrolku paliva na palubní desce, která ukazovala plnou nádrž. „Kifaya,“ řekl. „Dost.“ Zdálo se, že to Wolff akceptoval.ˇˇ

Předstíral, že upravuje zrcátko; kradmo se podíval na Billyho, byl zvědav, zda poznal svého otce. Billy se díval na temeno Vandamovy hlavy s radostným výrazem.ˇˇ

Vandam si pomyslel:ˇ neprozraď můj plán, pane na nebi!

Nechali město za sebou a mířili pouští na jih po rovné silnici. Po levé straně měli zavodněná pole a hájky stromů, po pravé straně zeď žulových útesů, zbarvených do béžova vrstvou prašného písku. Atmosféra ve voze byla zvláštní. Vandam cítil Elenino napětí, Billyho euforii a Wolffovu netrpělivost. Sám byl velmi podrážděný. Kolik z toho všeho proniklo k Wolffovi? Špiónovi by stačil jeden pořádný pohled na řidiče taxíku, aby si uvědomil, že je mužem, který kontroloval ve vlaku dokumenty. Vandam doufal, že se Wolff v duchu zabývá svou vysílačkou.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Ruh alyaminak.“…

Vandam věděl, že to znamená, „odbočte vpravo.“ Před sebou spatřil odbočku, která vypadala, že vede přímo do útesu. Auto zpomalilo a zatočilo; potom uviděl, že míří do soutěsky mezi pahorky.ˇˇ

Byl překvapen. Dále podél silnice na jih bylo podle Newmanovy mapy několik vesnic a slavný klášter, ale za těmito pahorky nebylo nic než Západní poušť. Kdyby Wolff zakopal vysílačku do písku, nikdy by ji opět nenašel. Věděl to snad lépe? Vandam doufal, že ano, kdyby se zmařily Wolffovy plány, padly by také jeho.ˇˇ

Silnice se začala šplhat vzhůru a starý vůz bojoval, aby zvládl stoupání. Vandam snížil rychlostní stupeň, potom znovu. Vůz překonal vrchol na druhý rychlostní stupeň. Vandam se díval ven přes zřejmě nekonečnou poušť. Přál si, aby měl džíp. Rád bych věděl, jak daleko chce Wolff jet. Bylo by lépe vrátit se do Asijútu dřív, než nastane tma. Wolffa se nemohl zeptat, protože měl strach, aby nepoznal, že neumí arabsky.ˇˇ

Silnice přešla v cestu. Vandam jel přes poušť tak rychle, jak to jenom šlo a čekal na Wolffovy instrukce. Přímo před nimi se slunce sklánělo k okraji oblohy. Po hodině jízdy minuli malé stádo ovcí, které hlídal muž a chlapec. Wolff se vrtěl na sedadle a začal se rozhlížet. Brzy cestu protínalo vádí. Vandam opatrně sjížděl k břehu z vyschlé trávy.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Ruh ashshimalak.“…

Vandam zatočil doleva. Cesta byla pevná. Byl překvapen, že vidí skupinu lidí, stany a u brodu zvířata. Bylo to jako tajná obec. O míli dále viděl vysvětlení:ˇ vodní zdroj.ˇˇ

Otvor studny byl obezděný nízkou zdí z blátivých cihel. Čtyři kmeny stromů se nakláněly přes otvor. Podpíraly hrubý závitnicový mechanismus. Čtyři nebo pět mužů neustále vytahovalo vodu a vyprazdňovalo vědra do čtyř žlabů kolem studny. Zvířata a lidé se tlačili kolem žlabů.ˇˇ

Vandam přijel blíž k studni. Wolff řekl:ˇ „Andak.“ Vandam zastavil. Pouštní lidé nejevili zájem, ačkoliv motorové vozidlo viděli zřídka; Vandam si pomyslel, že jim jejich tvrdý život neposkytuje čas, aby zkoumali zvláštní události. Wolff se jednoho muže rychlou arabštinou na cosi ptal. Rozhovor trval jen krátce. Muž ukázal dopředu. Wolff řekl Vandamovi:ˇ „Dughri,“ a Vandam jel dál.ˇˇ

Nakonec přijeli k velkému táboru, kde Wolff nechal zastavit. Bylo tam v chomáči několik stanů, několik ovcí zavřených v ohradě, několik belhajících se velbloudů a dvě ohniště pro vaření. V příštím momentu se Wolff naklonil k volantu, vypnul motor a sebral klíček.ˇˇ

Beze slova vystoupil.ˇˇ

Ishmael seděl u ohniště a vařil čaj. Vzhlédl a řekl:ˇ „Pokoj s tebou,“ tak nedbale, jako kdyby Wolff vycházel z vedlejšího stanu.ˇˇ

„I s tebou, buď zdráv a boží milosrdenství a požehnání,“ odpověděl Wolff formálně.ˇˇ

„Co tvé zdraví?“

„Bůh ti žehnej, mám se díky Bohu dobře.“ Wolff si sedl na bobek do písku.ˇˇ

Ishmael mu podal šálek. „Vezmi si.“

„Bůh žehnej tvému štěstí,“ řekl Wolff.ˇˇ

„A tvému štěstí také.“…

Wolff vypil čaj. Byl horký, sladký a velmi silný. Vzpomněl si, jak ho tento nápoj během cesty pouští posílil… bylo to pouze před dvěma měsíci?

Když Wolff vypil čaj, Ishmael zvedl ruku k jeho hlavě a pravil:ˇ „Může ti to udělat dobře, pane.“

„Díky Bohu ti to může udělat dobře.“…

Formality proběhly. Ishmael se zeptal:ˇ „Nějací z tvých přátel? „ Pokynul směrem k taxíku, zaparkovanému uprostřed vádí, neslučitelnému se stany a velbloudy.ˇˇ

„Nejsou přátelé,“ odpověděl Wolff.ˇˇ

Ishmael přikývl. Byl lhostejný. Přes všechny zdvořilé otázky ohledně zdraví si Wolff pomyslel, že nomádi se skutečně nezajímají o to, co dělají lidé ve městech. Jejich život byl tak odlišný, až to bylo nepochopitelné.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Máš stále moji krabici?“

„Ano.“…

Ishmael by řekl ano, ať ji má nebo ne, přemýšlel Wolff, byl to arabský způsob. Ishmael se vůbec nepohnul, aby přinesl kufřík. Nebyl schopný spěchat. „Rychle“ znamenalo „během několika málo dní“, „ihned“ znamenalo „zítra.“ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Musím se dnes vrátit do města.“

„Ale budeš spát v mém stanu.“

„Bohužel ne.“

„Tak se tedy s námi najíš.“

„Dvakrát bohužel. Slunce je již nízko a musím se vrátit do města dříve, než padne noc.“…

Ishmael potřásl smutně hlavou s pohledem někoho, kdo rozjímá o beznadějném případu. „Přijel sis pro svou krabici.“

„Ano. Prosím, přines to, můj bratranče.“…

Ishmael promluvil s mužem, který stál za ním, a ten promluvil s mladším mužem, jenž řekl dítěti, aby přineslo kufřík. Ishmael nabídl Wolffovi cigaretu. Wolff si ji ze zdvořilosti vzal. Ishmael zapálil cigarety větévkou z ohně. Wolff byl zvědav, odkud brali cigarety. Dítě přineslo kufřík a nabízelo ho Ishmaelovi. Ishmael ukázal na Wolffa.ˇˇ

Wolff vzal kufřík a otevřel ho. Velmi se mu ulevilo, když se díval na vysílačku, knihu a klíč k šifře. Po dlouhé a únavné cestě vlakem jeho euforie náhle zmizela, ale nyní se opět vrátila a on se cítil prostoupen pocitem moci a velkého vítězství. Opět věděl, že vyhraje válku. Zavřel víko kufříku. Ruce se mu chvěly.ˇˇ

Ishmael se na něho díval zúženýma očima. „Ten kufřík je pro tebe velmi důležitý.“

„Je důležitý pro svět.“…

Ishmael řekl:ˇ „Slunce vychází a slunce zapadá. Někdy prší. Žijeme, potom umíráme.“ Pokrčil rameny.ˇˇ

Nikdy by to nepochopil, pomyslel si Wolff, ale ostatní ano. Vstal. „Děkuji ti, můj bratranče.“

„Dojed bezpečně.“

„Bůh tě ochraňuj.“…

Wolff se otočil a šel k taxíku.ˇˇ

Elen uviděla, že Wolff odchází od ohniště s kufříkem v ruce. „Vrací se,“ řekla. „Co teď?“

„Bude se chtít vrátit do Asijútu,“ pravil Vandam, aniž by se na ni podíval. „Tyto vysílačky nemají žádné baterie, musí být připojeny na síť, musí jet někam, kde je elektřina a to znamená do Asijútu.“…

Billy se ptal:ˇ „Mohu jít dopředu?“

„Ne,“ řekl Vandam. „Zachovej klid. Už to nepotrvá dlouho.“

„Děsím se ho.“

„Jsem tu já.“…

Elen se zachvěla. Wolff nastoupil do vozu. „Asijút.“ Vandam zvedl ruku dlaní vzhůru a Wolff do ní upustil klíč. Vandam nastartoval vůz a otočil ho.ˇˇ

Jeli podél vádí, kolem studny a vrátili se na silnici. Elen myslela na kufřík na Wolffových kolenou. Obsahoval vysílačku, knihu Rebeka a klíč k šifře. Jak je absurdní, že tak mnoho závisí na tom, kdo drží tento kufřík v rukou, že by ona proto riskovala život, že Vandam byl schopen kvůli tomu ohrozit svého syna. Cítila se velmi unavená. Slunce stálo nyní nízko za nimi a i nejmenší předměty – balvany, křoví, trsy trávy – vrhaly dlouhé stíny. Večerní mraky se seskupovaly vpředu nad pahorky.ˇˇ

„Jeďte rychleji,“ nařídil Wolff arabsky. „Stmívá se.“…

Zdálo se, že Vandam pochopil, protože zvýšil rychlost. Vůz poskakoval a kymácel se na mizerné silnici. Po pár minutách se ozval Billy:ˇ

„Dělá se mi špatně.“…

Elen se otočila a podívala se na něho. Měl bledou, napjatou tvář a seděl zpříma. „Jeďte pomaleji,“ řekla Vandamovi, potom to opakovala arabsky, jako kdyby si uvědomila, že nemluví anglicky.ˇˇ

Vandam na okamžik zpomalil, ale Wolff rozkázal:ˇ „Jeďte rychleji.“ Obrátil se k Elen:ˇ „Zapomeňte na dítě.“…

Vandam jel rychleji.ˇˇ

Elen se opět podívala na Billyho. Byl bílý jako list papíru a zdálo se, že je na pokraji pláče. „Ty bastarde,“ řekla Wolffovi.ˇˇ

„Zastavte auto,“ prosil Billy.ˇˇ

Wolff ho ignoroval a Vandam musel předstírat, že nerozumí anglicky.ˇˇ

Na silnici byl nízký hrb. Vůz se v rychlosti zhoupl a několik palců letěl vzduchem a spadl opět na hrb. Billy zakřičel:ˇ „Tati, zastav vůz! Tati!“…

Vandam šlápl na brzdy.ˇˇ

Elen se opřela o palubní desku a otočila hlavu, aby se podívala na Wolffa.ˇˇ

Na okamžik ztuhl v šoku. Díval se na Vandama, potom na Billyho, potom opět na Vandama. V jeho výrazu pozorovala nepochopení, které vystřídal úžas a potom strach. Věděla, že myslí na incident ve vlaku a arabského chlapce na železniční stanici a kaffiju, která zakrývá řidičovu tvář. A potom spatřila, že to všechno bleskově pochopil.ˇˇ

Vůz při zastavování zaskřípal a vrhl cestující dopředu. Wolff opět získal rovnováhu, rychlým pohybem položil levou paži kolem Billyho a přitáhl chlapce k sobě. Elen viděla, že strká ruku za košili – a potom vytáhl nůž.ˇˇ

Vůz zastavil.ˇˇ

Vandam se rozhlédl. Ve stejném okamžiku Elen postřehla, že vsunul ruku do postranního rozparku galabije – a tam ruka ztuhla, protože se podíval na zadní sedadlo.ˇˇ

Elen se také otočila.ˇˇ

Wolff držel nůž palec od jemné pokožky Billyho hrdla. Billy měl strachem vytřeštěné oči. Vandam se díval sklíčeně. V koutcích Wolffových úst se objevil náznak úsměvu šílence.ˇˇ

„Proklatě,“ řekl Wolff. „Skoro jste mě dostal.“…

Všichni se na něho mlčky dívali.ˇˇ

„Sundejte ten bláhový klobouk.“…

Vandam sundal kaffiji.ˇˇ

„Nechte mě hádat,“ řekl Wolff. „Major Vandam.“ Zdálo se, že ten okamžik vychutnává s potěšením. „Jak dobře jsem udělal, že jsem si vzal vašeho syna jako rukojmí.“

„Pro vás to skončilo, Wolffe,“ řekl Vandam. „Polovina britské armády je vám na stopě. Můžete mě nechat, abych vás zachránil, nebo vás zabijí.“

„Nevěřím, že mluvíte pravdu,“ řekl Wolff. „Nepřivedl byste armádu, aby hledala vašeho syna. Obával byste se, že tihle kovbojové postřílejí nesprávné lidi. Domnívám se, že vaši nadřízení ani nevědí, kde jste.“…

Elen si pomyslela, že Wolff má jistě pravdu, a propadla beznaději. Nenapadalo ji nic, co by Wolff mohl udělat, ale byla si jistá, že Vandam boj prohrál. Podívala se na Vandama a v jeho očích uviděla porážku.ˇˇ

Wolff jí nařídil:ˇ „Pod galábijí má major Vandam khaki kalhoty. V jedné kapse kalhot nebo možná za pasem najdeš zbraň. Vyndej ji.“…

Elen prostrčila ruku postranním rozparkem Vandamovy galábije a našla v kapse pistoli. Pomyslela si:ˇ Jak to Wolff věděl? A potom:ˇ Hádal. Vzala zbraň.ˇˇ

Podívala se na Wolffa. Nemohl si od ní vzít zbraň, aniž by uvolnil Billyho, a kdyby uvolnil Billyho byť jen na moment, Vandam by něco udělal.ˇˇ

Ale Wolff myslel i na tohle. „Zlom hřbet pistole tak, aby hlaveň mířila dopředu. Buď opatrná, abys náhodou nenatáhla pojistku.“…

Nervózně manipulovala se zbraní.ˇˇ

Wolff řekl:ˇ „Pravděpodobně najdeš západku na bubínku.“…

Našla západku a pistoli otevřela.ˇˇ

„Vyndej náboje a vyhoď je z vozu.“…

Udělala to.ˇˇ

„Polož pistoli na podlahu auta.“…

Dala ji tam.ˇˇ

Zdálo se, že se Wolffovi ulevilo. Nyní tu opět byl jedinou zbraní jeho nůž. Mluvil na Vandama. „Vystupte z vozu.“…

Vandam seděl bez hnutí.ˇˇ

„Vystupte,“ opakoval Wolff. Náhle přesným pohybem řízl nožem Billyho do ušního lalůčku. Vytryskla kapka krve.ˇˇ

Vandam vystoupil z auta.ˇˇ

Wolff řekl Elen:ˇ „Sedni si na místo řidiče.“…

Přelezla přes řadící páku.ˇˇ

Vandam nechal otevřené dveře vozu. Wolff řekl:ˇ „Zavři dveře.“ Elen zavřela dveře. Vandam stál vedle vozu a díval se dovnitř.ˇˇ

„Jeď,“ přikázal Wolff.ˇˇ

Vůz stál. Elen zařadila páku na neutrál a otočila klíčkem. Motor zakašlal a ztichl. Doufala, že nepojede. Otočila klíčkem ještě jednou, opět motor nenaskočil.ˇˇ

„Přidej plyn, když otáčíš klíčkem.“…

Udělala, co řekl. Motor chytl a zaburácel.ˇˇ

„Jeď.“…

Rozjela se.ˇˇ

„Rychleji.“…

Přeřadila na vyšší rychlostní stupeň.ˇˇ

Podívala se do zrcátka a viděla, že Wolff dal nůž pryč a uvolnil Billyho. Za autem, padesát yardů zpátky, stál Vandam na pouštní silnici, černá silueta proti zapadajícímu slunci. Byl naprosto klidný.ˇˇ

Elen řekla:ˇ „Nemá žádnou vodu.“

„Ne,“ odpověděl Wolff.ˇˇ

Potom Billy dostal záchvat amoku.ˇˇ

Elen slyšela jeho křik:ˇ „Nemůžete ho tu nechat!“ Otočila se, zapomněla na cestu. Billy skočil na Wolffa jako rozzuřená divoká kočka, tloukl, škrábal a kopal, nesouvisle křičel, jeho tvář byla maskou dětské zuřivosti, tělo sebou škubalo jako v křečích. Wolff, který se uvolnil, myslel na krizi, kterou prodělal, a byl momentálně bezmocný. Nebyl schopen odporu. V omezeném prostoru, Billymu tak blízko, nebyl schopen zasadit ránu, tak zvedl paže, aby se chránil, a snažil se bránit.ˇˇ

Elen se podívala na silnici. Jak se otáčela, vyjel vůz z dráhy a jeho přední levé kolo rozrývalo písečné vlny vedle silnice. Snažila se vrátit kolo na vozovku, ale zdálo se, že má svou vlastní vůli. Dupla na brzdu a zadek vozu začal sklouzávat do strany. Příliš pozdě si všimla hluboké vyjeté koleje přes silnici. Auto ve smyku vletělo bokem do koleje tak prudce, že jim zapraskaly kosti.ˇˇ

Auto poskočilo vzhůru. Elen okamžitě vylétla ze sedadla, a když dopadla zpátky, bezděčně šlápla na plynový pedál. Vůz vystřelil vpřed a dostal smyk na druhou stranu. Koutkem oka postřehla, že Wolff a Billy se bezmocně zmítají a stále spolu zápasí. Vůz vyjel ze silnice dojemného písku. Náhle zpomalil a Elen narazila čelem na volant. Auto se převrhlo na stranu a zdálo se, že letí. Viděla, že poušť vedle ní mizí, a uvědomila si, že se vůz ve skutečnosti kutálel. Pomyslela si, že už by to mělo skončit. Padla na stranu, chytila se volantu a řadící páky. Vůz se neotočil na střechu, ale položil se na bok, jako když mince padne hranou do písku. Radící páka jí zůstala v ruce. Dopadla na dveře a opět se udeřila do hlavy. Vůz byl nehybný.ˇˇ

Zkontrolovala si ruce a kolena. Ještě stále držela uraženou řadící páku a podívala se dozadu do vozu. Wolff a Billy spadli na hromadu. Wolff byl nahoře. Jak se dívala, Wolff se pohnul.ˇˇ

A ona doufala, že je mrtvý.ˇˇ

Jedno koleno měla na dveřích vozu a druhé na okně. Po pravé straně měla vertikálně střechu. Po levé straně sedačku. Dívala se mezerou mezi koncem opěradla sedačky a střechou.ˇˇ

Wolff se zvedl.ˇˇ

Billy ležel v bezvědomí.ˇˇ

Elen se cítila dezorientovaná a bezmocná. Klečela na postranním okénku auta.ˇˇ

Wolff, který stál na vnitřní straně levých zadních dveří, se vymrštil a dopadl plnou vahou na podlahu vozu. Vůz se zhoupl. Udělal to znovu, vůz se zhoupl víc. Na třetí pokus se vůz překulil a dopadl s rachotem na všechna čtyři kola. Elen měla závrať. Viděla, že Wolff otevřel dveře a vystoupil z vozu. Stál venku, přikrčil se a vytáhl nůž. Viděla blížícího se Vandama.ˇˇ

Klečela na sedadle a dívala se. Nemohla se pohnout, dokud se jí nepřestala točit hlava. Viděla, že Vandam se přikrčil jako Wolff, připravený ke skoku, ruce zvednuté k ochraně. Byl v obličeji rudý a těžce oddechoval, jak běžel za vozem. Kroužili kolem sebe. Wolff mírně kulhal. Slunce za nimi bylo jako obrovská oranžová koule.ˇˇ

Vandam se pohnul, potom se zdálo, že váhá. Wolff zaútočil nožem, ale byl překvapen Vandamovým váháním a jeho útok minul cíl. Vandam zaútočil pěstí.ˇˇ

Wolff ucukl. Elen zpozorovala, že Wolff krvácí z nosu. Stáli čelem jeden proti druhému jako boxeři v ringu.ˇˇ

Vandam opět skočil dopředu. Tentokrát Wolff uhnul. Vandam vyrazil, ale Wolff byl z dosahu. Wolff bodl. Elen zahlédla trhlinu ve Vandamových kalhotách a tekoucí krev. Wolff opět bodl, ale Vandam uskočil. Na jeho nohavici se objevila temná skvrna.ˇˇ

Elen se podívala na Billyho. Chlapec ležel bezvládně na podlaze vozu, oči měl zavřené. Elen přelezla dozadu a zvedla ho na sedadlo. Nemohla říci, zda žije. Dotkla se jeho tváře. Nehýbal se. „Billy,“ řekla. „Oh, Billy.“…

Opět se podívala ven. Vandam klečel. Ohnutou levou paží si svíral ránu. Pravou ruku měl připravenou k obraně. Wolff se k němu blížil.ˇˇ

Elen vyskočila z auta. Stále držela v ruce uraženou řadící páku. Viděla, že Wolff napřáhl ruku, aby ještě jednou zaútočil na Vandama. Přihnala se za Wolffa, přikrčila se do písku. Wolff vyrazil na Vandama. Vandam se vrhl do strany a ráně uhnul. Elen zvedla řadící páku do vzduchu a do úderu vložila veškerou sílu. Páka dopadla na Wolffovu hlavu. Zdálo se, že Wolff ještě moment stojí klidně.ˇˇ

„Ach, Bože.“…

Potom ho praštila znovu.ˇˇ

Uhodila potřetí.ˇˇ

Padl.ˇˇ

Znovu uhodila.ˇˇ

Potom páku upustila a klekla si vedle Vandama.ˇˇ

„Provedlas to dobře,“ řekl unaveně.ˇˇ

„Můžeš vstát? „…

Dal jí ruku na rameno a snažil se vstát.ˇˇ

„Není to tak zlé, jak to vypadá.“

„Nech mě, podívám se.“

„Za minutku. Pomoz mi s tímhle.“ Zdravou paží uchopil Wolffa za nohu a táhl ho do vozu. Elen popadla bezvládnou mužovu paži. Když Wolff ležel vedle vozu, zvedl Vandam jeho paži a položil ruku dlaní dolů na stupačku. Potom mu dupl na loket. Wolffova paže se zlomila. Elen zbledla. Vandam řekl:ˇ „To je pro jistotu, aby nedělal problémy, až přijde k sobě.“…

Naklonil se dozadu do vozu a dotkl se Billyho hrudi. „Žije. Díky Bohu.“…

Billy otevřel oči.ˇˇ

„Už je po všem,“ řekl Vandam.ˇˇ

Billy zavřel oči.ˇˇ

Vandam nasedl na přední sedadlo vozu., „Kde je řadící páka?“

„Urvala se. Praštila jsem ho s ní.“…

Vandam otočil klíčkem. Auto sebou škublo. „Je to dobré – máme tam rychlost,“ řekl. Sešlápl spojku a znovu otočil klíčkem. Motor chytl. Spojku uvolnil a vůz se pohnul dopředu. Vypnul. „Jsme mobilní. Máme velké štěstí.“

„Co uděláme s Wolffem?“

„Dáme ho do kufru.“…

Vandam se opět podíval na Billyho. Už byl při vědomí, oči doširoka otevřené. „Jak se máš, synku? „ zeptal se Vandam.ˇˇ

„Omlouvám se,“ řekl Billy, „Ale nemohl jsem si pomoct, bylo mi špatně.“…

Vandam se podíval na Elen. „Budeš muset řídit,“ požádal. Měl v očích slzy.……

V blízkosti letadla náhle zazněl strašný řev. Rommel vzhlédl a za velmi blízkou linií pahorků uviděl blížící se bombardéry. Vojáci je nazývali „Party Rally“, protože létaly v dokonalé formaci, jako na letecké přehlídce před válkou v Norimberku.ˇˇ

„Kryjte se!“ křičel Rommel. Běžel do úzkého zákopu a vnořil se do něho.ˇˇ

Hluk byl děsivý. Rommel ležel se zavřenýma očima. Bolel ho žaludek. Poslali mu lékaře z Německa, ale Rommel věděl, že jediný lék, který potřebuje, je vítězství. Velmi zhubl:ˇ uniforma na něm volně visela a límce u košil se zdály příliš velké. Vlasy mu rychle řídly a místy prokvétaly.ˇˇ

Dnes bylo 1. září a všechno se strašně pokazilo. To, co se zdálo být nejslabším místem ve spojenecké obranné linii, vypadalo čím dál víc jako léčka. Minová pole byla těžká tam, kde měla být lehká, kde se očekával tvrdý povrch, byl pohyblivý písek, a hřeben Alam Haify, kde měl být snadný přechod, byl mohutně opevněný. Rommelova strategie byla špatná, zpravodajská služba se mýlila, špióni se mýlili.ˇˇ

Bombardéry proletěly Němcům nad hlavami. Rommel vyšel ze zákopu. Jeho poradci a důstojníci se vynořili z krytu a shromáždili se kolem něho. Zvedl dalekohled a díval se přes poušť. Spousta vozidel tam stála v písku, mnohá z nich v plamenech. Kdyby nepřítel pouze zaútočil, myslel si Rommel, mohli bychom ho porazit. Ale Spojenci se opevnili, dobře zakopali, vzali si na mušku pancéřové vozy a tanky a lovili je jako ryby v nádržce.ˇˇ

Všechno bylo špatně. Jeho přední jednotky byly patnáct mil od Alexandrie, ale trčely tam. Patnáct mil, myslel si. Jen patnáct mil a Egypt by byl můj. Podíval se na důstojníky kolem sebe. Jako vždy výraz jejich tváří odrážel jeho vlastní. A on v jejich tvářích viděl to, co oni viděli v jeho.ˇˇ

Byla to porážka.ˇˇ

Věděl, že je to zlý sen, ale nemohl se probudit.ˇˇ

Cela byla šest stop dlouhá a čtyři široká, polovinu zabírala postel. Pod postelí byl nočník. Zdi byly z hladkého šedého kamene. Malá žárovka visela ze stropu na drátě. Na jednom konci cely byly dveře. Na druhém konci malé čtvercové okno nad úrovní očí, jímž mohl vidět jasnou modrou oblohu.ˇˇ

Ve snu si myslel:ˇ Brzy se probudím, potom bude všechno v pořádku. Brzy se probudím a vedle mě na hedvábném prostěradle bude ležet krásná žena a budu se dotýkat jejích prsou – a jak o tom přemýšlel, byl naplněn silnou touhou – a ona se probudí a políbí mě a budeme pít šampaňské… Ale nemohl tento sen dosnít a skutečnost vězeňské cely se vrátila. Někde v blízkosti bylo slyšet buben. Vojáci pochodovali do rytmu. Bubnování bylo strašné, strašné, bumbum, bumbum, dupot, bubnování a vojáci a blízké šedé zdi cely a ten vzdálený, mučivý čtverec modré oblohy a on byl tak vyděšený a postrašený, že se přinutil otevřít oči a vzbudit se.ˇˇ

Podíval se nechápavě kolem sebe. Byl bdělý, žádné pochybnosti, sen byl pryč, a on stále ještě trčel ve vězeňské cele. Byla šest stop dlouhá, čtyři široká a polovinu zabírala postel. Zvedl se z postele a podíval se pod ni. Byl tam nočník.ˇˇ

Stál zpříma. Potom klidně a tiše začal mlátit hlavou o zeď.ˇˇ

Jeruzalém, 24. září 1942 Moje drahá Elen, dnes jsem přišel k Western Wall, kterou také nazývají Wailing Wall – Zeď nářků. Stál jsem před ní s mnoha dalšími Židy a modlil se. Napsal jsem přání Bohu a vložil ho do štěrbiny ve zdi. Bůh může vyhovět mé žádosti.ˇˇ

Nejkrásnější místo na světě je Jeruzalém. Ovšem nebydlím dobře. Spím na zemi na matraci v malé místnosti s dalšími pěti muži. Někdy dostanu trochu práce, zametám dílnu, kam můj spolubydlící, mladý muž, vozí dřevo pro tesaře. Jsem velmi chudý jako vždy, ale nyní jsem chudý v Jeruzalémě, což je lepší, než být bohatý v Egyptě.ˇˇ

Přejel jsem poušť v britském vojenském náklaďáku. Ptali se mě, co bych dělal, kdyby mě nevzali, a když jsem řekl, že bych šel pěšky, domnívám se, že mě považovali za blázna. Ale byla to nejrozumnější věc, kterou jsem kdy udělal.ˇˇ

Musím ti říci, že umírám. Moje nemoc je nevyléčitelná, dokonce i kdybych si mohl dovolit lékaře. Zbývají mi pouze týdny, možná dva měsíce. Nebuď smutná. Nikdy v životě jsem nebyl šťastnější.ˇˇ

Měl bych ti říct, co jsem napsal ve svém přání Bohu. Požádal jsem ho, aby dopřál štěstí mé dceři Elen. Věřím, že mé přání splní. Sbohem, Tvůj otec.ˇˇ

Šunka nakrájená na plátky tenké jako papír a srolovaná do chutných doutníků. Veky chleba, čerstvé, ještě ráno doma pečené. Zavařovací sklenice bramborového salátu s opravdovou majonézou a jemně nakrájenou cibulí. Láhev vína, druhá láhev sody a taška pomerančů. A krabička cigaret jeho značky.ˇˇ

Elen zavírala víko, když uslyšela klepání na dveře. Dříve než otevřela, sundala zástěru.ˇˇ

Vešel Vandam, zavřel za sebou dveře a políbil ji. Vzal ji kolem ramen a bolestně stiskl. Dělal to pokaždé a vždycky to bolelo, ale nikdy si nestěžovala, protože jeden druhého téměř ztratili a nyní, když byli spolu, byli tak vděční.ˇˇ

Šli do kuchyně. Vandam potěžkal piknikový košík:ˇ „Lorde, co máte uvnitř, královské klenoty?“

„Jaké jsou nové zprávy? „ zeptala se Elen.ˇˇ

Věděl, že má na mysli zprávy o válce v poušti. Odpověděl:ˇ „Vojenské síly Osy jsou na úplném ústupu.“ Myslela na to, jak byl v těchto dnech uvolněný. I jinak mluvil. Trochu se mu objevily šediny a hodně se smál.ˇˇ

„Myslím, že patříš mezi ty muže, kteří jsou s věkem krásnější.“

„Počkej, až mi vypadají zuby.“…

Vyšli. Obloha byla zvláštně černá a Elen překvapeně vzdechla:ˇ „Ach!“ když vyšli na ulici. „Dnes bude konec světa,“ řekl Vandam. „Nikdy dřív jsem takovou oblohu neviděla,“ pravila Elen.ˇˇ

Nasedli na motorku a zamířili k Billyho škole. Obloha ještě více potemněla. Déšť se spustil, když projížděli kolem Shepheardova hotelu. Dešťové kapky byly obrovské, každá pronikla jejími šaty až na kůži. Vandam motorku otočil a zaparkoval před hotelem. Jakmile sestoupili z motorky, mraky se protrhly.ˇˇ

Stáli pod hotelovým baldachýnem a sledovali bouřku. Spadlo neuvěřitelné množství vody. Během pár minut byly žlaby přeplněné a chodníky jedna vodní hladina. Naproti hotelu majitel obchodu ucpával proti záplavě výklady. Automobily musely jednoduše zastavit tam, kde se zrovna nacházely.ˇˇ

„V tomto městě nejsou žádné odpadní kanály,“ poznamenal Vandam. „Voda nemá kam odtékat. Podívej se na to.“ Ulice se změnila v řeku.ˇˇ

„Co bude s motorkou? „ zeptala se Elen. „K čertu, odplave, musím ji vzít sem.“ Váhal, potom vyrazil po chodníku, popadl motorku za řídítka a táhl vodou ke schodům hotelu. Když se dostal pod přístřeší baldachýnu, šaty měl promočené skrz naskrz a rozcuchané vlasy kolem jeho hlavy vypadaly jako mop, který právě někdo vytáhl z kbelíku. Elen se na něho smála.ˇˇ

Pršelo dlouho. Elen měla starost:ˇ „Co bude s Billym?“

„Nechají děti ve škole, dokud nepřestane pršet.“ Nakonec se šli do hotelu napít. Vandam objednal sherry, ginu se zřekl.ˇˇ

Nakonec bouřka skončila a oni opět vyšli ven, ale museli ještě chvíli čekat, až zátopa ustoupila. Konečně bylo vody přibližně na palec a rozzářilo se slunce. Motoristé se snažili nastartovat vozy. Motorka nebyla tak mokrá a chytla napoprvé.ˇˇ

Slunce zase pálilo a voda se ze silnice začala vypařovat, když přijeli do školy. Billy čekal venku. „To byla bouřka!“ řekl rozčileně. Vmáčkl se na motorku mezi Elenu a Vandama.ˇˇ

Jeli do pouště. Pevně se drželi, přivírali oči, Elen neviděla ten zázrak, dokud Vandam nezastavil. Všichni tři sestoupili a beze slova se dívali kolem.ˇˇ

Poušť byla pokrytá květy.ˇˇ

„To zřejmě způsobil déšť,“ mínil Vandam. „Ale…“…

Zničehonic se objevily miliony létajícího hmyzu, motýli a včely se horlivě vrhali z květu na květ a sklízeli úrodu.ˇˇ

„Semínka musí být v písku a čekat,“ domníval se Billy.ˇˇ

„Je to tak,“ souhlasil Vandam. „Semínka tam jsou celá léta a čekají na déšť.“…

Všechny květy byly malé, skoro miniaturní, ale měly bohatou škálu barev. Billy poodešel několik kroků ze silnice, sklonil se nad jedním a prohlížel si ho. Vandam objal Elen kolem ramen a políbil ji. Začalo to letmým polibkem na tvář, který se změnil v dlouhé něžné objetí.ˇˇ

Nakonec ho s úsměvem odstrčila. „Uvedeš Billyho do rozpaků.“

„Bude si na to muset zvyknout.“…

Elen se přestala smát. „On? „ zeptala se. „Skutečně on? „…

Vandam se usmál a znovu ji políbil.……

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai