Noc nad oceánem

Ken Follett

(1994)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Romány válečné

První civilní lety mezi USA a Evropou zahájila společnost Pan American v létě 1939. Linka však vydržela jen několik týdnů. Když Hitler obsadil Polsko, byla zrušena. Tento román vypráví o smyšleném posledním letu, který se uskutečnil několik týdnů po vyhlášení války. Let, cestující i posádka jsou výplodem fantasie, ale letoun samotný je skutečný.

Ken Follet – NOC NAD OCEÁNEM

Naše vojsko

Copyright © 1991 by Ken Follett

Translation © Jan Jirák, 1994

ISBN 80-206-0296-8

Mé sestře Hannah s Láskou

První civilní lety mezi USA a Evropou zahájila společnost Pan American v létě 1939. Linka však vydržela jen několik týdnů: když Hitler obsadil Polsko, byla zrušena.

Tento román vypráví o smyšleném posledním letu, který se uskutečnil několik týdnů po vyhlášení války. Let, cestující i posádka jsou výplodem fantazie. Ale letoun samotný je skutečný.

V září 1939 představovala britská libra 4,20 dolaru.

Jeden šilink představoval jednu dvacetinu libry čili 21 centů.

Jedna penny představovala jednu dvanáctinu šilinku čili zhruba 2 centy. Jedna guinea představovala jednu libru a jeden šilink čili 4,41 dolaru.

Část první

ANGLIE

Kapitola 1

Byl to nejfantastičtější letoun, jaký byl kdy vyroben. V půl jedné odpoledne toho dne, kdy byla vyhlášena válka, stál Tom Luther před dokem v Southamptonu, upíral pohled na oblohu a čekal na letadlo se srdcem plným nedočkavosti i obav. Tichounce si znova a znova pobrukoval začátek Beethovenova koncertu Emperor, strhující melodii, hodící se k válce.

Kolem něj čekala skupinka diváků: letečtí nadšenci s dalekohledy, malí kluci a sběratelé zajímavostí. Luther si spočítal, že by to mělo být už deváté přistání Clipperu společnosti Pan American na hladině u Southamptonu, ale událost pořád ještě měla punc novinky. Na letadle bylo něco tak fascinujícího, tak okouzlujícího, že se na něj přišli lidé podívat i v den, kdy jejich vlast vstoupila do války. U stejného mola kotvily i dvě obrovské zaoceánské lodě, tyčící se vysoko nad hlavami lidí, ale plovoucí hotely už ztratily kouzlo: všichni se dívali na oblohu.

Řeč, vedená s anglickým přízvukem, se ale při čekání točila jen kolem války. Děti ta představa vzrušovala; muži se tichým hlasem zasvěceně bavili o tancích a dělostřelectvu; ženy prostě jen vypadaly zachmuřeně. Luther byl Američan a doufal, že jeho země se do války nezaplete: Americe do toho přece nic nebylo. A navíc jedna věc mluvila ve prospěch nacistů – vůči komunismu postupovali tvrdě.

Luther byl podnikatel, vyráběl vlněné oblečení, a svého času si ve svých přádelnách užil s rudými spoustu problémů. Byl jim vydán na milost a nemilost: a oni ho málem zruinovali. Dodnes mu z toho zbyl nepříjemný pocit. Obchod s pánským oblečením, který měl jeho otec, se položil, když mu začali konkurovat Židé, načež Lutherovy vlněné závody Woolens ohrozili komouši – a většina z nich byli Židé! Pak se ale Luther seznámil s Rayem Patriarkou a jeho život se rázem změnil. Patriarkovi lidé si uměli s komunisty poradit. Došlo k několika nehodám. Jeden z těch nejhorkokrevnějších rebelů si strčil ruku do stavu. Odborový náborář byl zabit při dopravní nehodě, jejíž viník ujel. Dva muži, kteří si stěžovali na porušování bezpečnostních předpisů, se v baru dostali do rvačky a skončili v nemocnici. Jedna odbojná žena stáhla žalobu proti firmě, když jí dům lehl popelem. Trvalo to jen pár týdnů a od té doby už žádné nepokoje nenastaly. Patriarka věděl to, co ví i Hitler: jediný způsob, jak zacházet s komunisty, je rozšlápnout je jako šváby. Luther si podupával nohou a vytrvale pobrukoval Beethovena.

Z doku pro létavé čluny společnosti Imperial Airways se vynořil motorový člun, přeplul kolem vjezdu do doku u Hythe a několikrát překřížil hladinu moře v místech, kde mělo dojít k přistání, aby zkontroloval, že tam neplave nějaký odpad. Davem proběhlo vzrušené mumlání: letadlo se zřejmě už blíží.

První, kdo je uviděl, byl malý chlapec ve velikánských botách. Neměl dalekohled, ale jeho jedenáctileté oči sloužily lépe než čočky. „Tamhle je,“ vykřikl. „Tamhle letí Clipper!“ Ukazoval na jihozápad. Všichni se tím směrem zadívali. Luther nejprve uviděl nejasný obrys, mohl to klidně být i pták, ale jak se tvar vyjasňoval, v davu sílilo vzrušené šeptání, jímž se lidé navzájem ujišťovali, že měl chlapec pravdu.

Všichni říkali letounu „Clipper“, ale oficiálně to byl Boeing 314. Společnost Pan American zadala firmě Boeing úkol, aby vyvinula letadlo, jež bude schopné dopravit cestující přes oceán při zachování veškerého pohodlí, a tady byl výsledek: rozlehlý, majestátní, neuvěřitelně výkonný létající palác. Společnost již šest letounů obdržela a objednala si dalších šest. Pohodlím a elegancí se letadla vyrovnala pohádkovým zaoceánským lodím kotvícím v Southamptonu, ale těm trvalo čtyři až pět dnů, než překonaly Atlantik, zatímco Clipper celou vzdálenost zvládl za dvacet čtyři až třicet hodin.

Vypadá jako okřídlená velryba, pomyslel si Luther, když stroj přiletěl blíž. Měl velký, tupý čumák podobný velrybí hlavě, masivní tělo a zužující se záď přecházející v trojici vztyčených ocasních ploutví. Obrovité motory byly zapuštěny do křídel. Pod křídly vystupovala z trupu dvojice krátkých, tlustých kýlových stabilizátorů, které pomáhaly letounu udržovat rovnováhu, když plul po hladině. Břicho stroje se zužovalo do tenkého ostří připomínajícího kýl rychlé lodi.

Brzy Luther rozeznal velká obdélníková okna ve dvou nepravidelných řadách, naznačujících, kde je dolní a horní paluba. Přiletěl s Clipperem do Anglie přesně před týdnem, takže si velmi jasně pamatoval, jak stroj vypadá uvnitř. Horní paluba byla rozdělena na pilotní kabinu a prostory pro zavazadla, dolní palubu obývali cestující. Ti ale neseděli v řadách za sebou – celý prostor byl rozčleněn do oddílů s rozkládacími křesly. Ze společenské místnosti se v době jídel stávala jídelna a pohodlná sedadla se na noc měnila na lůžka.

Veškeré zařízení v letadle sloužilo především tomu, aby chránilo cestující před světem a počasím za okny. Podlahu pokrývaly tlusté koberce, světla na palubě svítila jen tlumeně, všude člověk narazil na samet, uklidňující barvy a měkké polstrování.

Tlustá zvuková izolace měnila řev silných motorů na vzdálené, uklidňující hučení. Kapitán byl klidně rozhodný, posádka v uniformách Pan American elegantní a jako ze škatulky, stevardi vždy ochotni přiskočit. Člověk měl k dispozici všechno, co potřeboval: jídlo i pití se servírovalo neustále. Ať jste zatoužili po čemkoliv, objevilo se to jako zázrakem, jakmile jste na to pomysleli – záclonami oddělené kóje, když byl čas jít spát, čerstvé jahody k snídani. Venkovní svět začal působit neskutečně, jako nějaký film promítaný na okna kabiny, a vnitřek letounu náhle představoval celý vesmír.

Takový komfort nevyšel vůbec lacino. Zpáteční letenka stála 675 dolarů, polovinu ceny menšího domku. Na lince cestovali členové královských rodin, filmové hvězdy, předsedové velkých akciových společností a prezidenti malých států.

Tom Luther nepatřil ani do jedné z těchto skupin. Byl bohatý, ale svoje peníze si musel tvrdě vydělat a obvykle je nevyhazoval za takový luxus. Potřeboval se ale s letounem seznámit. Měl pro jednoho mocného – tedy, velmi mocného – muže splnit nebezpečný úkol. Nedostane za práci zaplaceno, ale vděčnost takového člověka je lepší než peníze.

Celá záležitost se nakonec vůbec nemusela uskutečnit: Luther čekal na zprávu, která mu měla definitivně potvrdit, že se do toho může dát. Polovinu času se nemohl dočkat, až se do toho dá, druhou polovinu doufal, že to nebude muset dělat.

Letoun klesal v náklonu, záď měl níž než příď. Byl už docela blízko a Luthera znovu ohromila jeho děsivá velikost. Věděl, že trup měří po spodní hraně přes 32 metrů a rozpětí křídel je víc než 46 metrů, ale dokud člověk tu zatracenou potvoru neviděl letět vzduchem, byly tyto rozměry jen nicneříkajícími číslicemi.

Na okamžik to vypadalo, že stroj neletí, ale padá, a že se zřítí do moře jako vržený balvan a klesne ke dnu. Pak se několik dlouhých, mučivě nejistých chvil zdálo, že zůstal viset ve vzduchu těsně nad hladinou, jako by ho někdo držel na provázku. Konečně se dotkl vody, narážel na ni, klouzal po hřebenech vln jako naplocho vržený kamínek a rozstřikoval kolem sebe malé spršky pěny. Ale v chráněném vjezdu do doku bylo jen velmi malé vlnění a trup se vzápětí s gejzíry vody, rozstřikovanými po obou stranách a připomínajícími kouř po výbuchu bomby, zařízl kýlem do vody.

Rozčísl hladinu, vyoral do její zeleně bílou brázdu a na obě strany rozstřikoval vysoko do vzduchu dva oblouky vody. Luther si vzpomněl na to, jak přistává na jezeře divoká kachna s roztaženými křídly a složenýma nohama. Trup se ponořil hlouběji a ještě o něco zvedl záclony z vodní tříště tvarem podobné lodním plachtám, které se klenuly po obou stranách trupu; gejzíry se ještě o něco zvětšily, když se letoun narovnal a jeho velrybí břicho se zabořilo hlouběji do vody. To už byl konečně dole i čumák. Rychlost stroje náhle klesla, gejzíry se změnily na převalující se vlny a stroj klidně plul po moři, tak klidně, jako by si nikdy nedovolil dotknout se oblohy.

Luther si uvědomil, že zadržoval dech, a dlouze s úlevou vydechl. Opět si začal pobrukovat.

Letadlo přirazilo k přístavišti. Tady Luther před týdnem vystoupil. V doku bylo zvlášť upravené molo se dvěma můstky. Během několika minut budou k tyčím na obou koncích letadla přivázána lana a ta stroj vtáhnou pozadu na jeho stanoviště mezi oba můstky. Pak se všichni ti privilegovaní pasažéři vyhrnou ven, stoupnou si nejprve na širokou horní stranu vodního stabilizátoru, pak na můstek a nakonec se po molu vydají na suchou zem.

Luther se obrátil k odchodu, ale náhle se zarazil. Těsně vedle něj stál někdo, koho předtím neviděl: muž, asi tak stejně vysoký jako on, oblečený do tmavě šedého obleku a s buřinkou na hlavě, jako úředník na cestě do kanceláře. Luther ho už chtěl minout, ale pak si ho prohlédl znovu. Obličej pod kloboukem nemohl patřit úředníkovi. Muž měl vysoké čelo, světle modré oči, protáhlou čelist a tenká, krutá ústa. Byl starší než Luther, asi tak čtyřicetiletý. Měl široká ramena a zdálo se, že je ve formě. Vypadal urostle a nebezpečně. Díval se Lutherovi přímo do očí.

Luther si přestal pobrukovat.

„Já jsem Henry Faber,“ oslovil ho muž.

„Tom Luther.“

„Mám pro vás vzkaz.“

Lutherovi se rozbušilo srdce. Snažil se zakrýt vzrušení a vyjadřovat se stejně úsečně jako jeho společník. „Jistě. Mluvte.“

„Člověk, o kterého máte zájem, bude na palubě letadla, až se bude ve středu odlétat do New Yorku.“

„Víte to jistě?“

Muž věnoval Lutherovi jen přísný pohled a neodpověděl.

Luther s úšklebkem přikývl. Takže mu začíná práce. Alespoň že to napětí je za ním. „Děkuju,“ poznamenal.

„Ještě něco.“

„Poslouchám.“

„Druhá část vzkazu zní: Nesmíte nás zklamat.“

Luther se zhluboka nadechl. „Řekněte jim, ať nemají obavy,“ požádal muže s větší sebejistotou v hlase, než jakou doopravdy cítil. „Ten chlap možná opustí Southampton, ale do New Yorku nikdy nedorazí.“

Imperial Airways měly technická zařízení pro létající lodě přímo naproti southamptonskému doku. Mechanici Imperialu tu teď ošetřovali Clipper pod dozorem palubního inženýra Pan American. Na tomto letu sloužil jako palubní inženýr Eddie Deakin.

Bylo tu spousta práce, ale měli na to tři dny. Když Clipper vyložil u stání 108 cestujících, přetáhli ho na druhou stranu k Hythe. Tam ho, ještě ve vodě, posadili na tažný vozík, zvedli jeřábem na skluzavku a vytáhli jako velrybu uloženou na dětském kočárku do rozlehlého zeleného hangáru.

Pro motory byl přelet přes Atlantik vyčerpávající úkol. Při nejdelším úseku, z New Foundlandu do Irska, byl letoun ve vzduchu devět hodin (při zpátečním letu, proti silným vzdušným proudům, trvala stejná etapa dokonce čtrnáct a půl hodiny). Hodinu za hodinou přitékalo palivo, jiskřily svíčky, čtrnáct válců v každém motoru neúnavně běhalo nahoru dolů a přes dva metry dlouhé listy vrtule se prokousávaly mraky, deštěm i bouřemi.

Právě tohle představovalo pro Eddieho kouzlo strojařiny. Bylo přece velkolepé, přímo úžasné, že člověk dokáže vyrobit motory, které pracují hodinu za hodinou bezchybně a přesně. Vždyť se může tolik věcí pokazit, tolik pohybujících se součástek muselo být naprosto přesně vyrobeno a s puntičkářskou pečlivostí sestaveno dohromady proto, aby nepraskly, nevyklouzly, nezasekly se nebo se prostě neopotřebovaly, až budou pohánět jedenačtyřicet tun těžké letadlo tolik tisíc mil.

Ve středu ráno bude Clipper připraven, aby to celé znovu zvládl.

Kapitola 2

Ten den, kdy vypukla válka, byla překrásná, slunná a mírná sobota na sklonku léta.

Několik minut předtím, než tu zprávu vysílali v rozhlase, postávala Margaret Oxenfordová před nesouměrně roztaženým cihlovým domem, jenž představoval její domov, v kabátě a klobouku se nepatrně potila a vztekala se, protože ji přinutili jít do kostela. Na opačném konci vesnice vyzváněl jednotvárným tónem jediný zvon v kostelní věži.

Margaret kostel nenáviděla, ale otec jí nedovolil, aby vynechala jedinou bohoslužbu, přestože už jí bylo devatenáct a byla dost stará na to, aby se v otázkách víry dokázala rozhodovat sama. Asi tak před rokem sebrala veškerou odvahu a oznámila mu, že tam nechce chodit. Odmítl ji vůbec poslouchat. Margaret tehdy řekla: „Nemáš pocit, že je ode mne pokrytectví chodit do kostela, když ani nevěřím v Boha?“ Otec jí na to odpověděl: „Nebuď směšná.“ Poražená a rozhněvaná sdělila pak matce, že jakmile bude plnoletá, nikdy už do kostela nevkročí. Matka poznamenala: „To bude záležet na tvém manželovi, drahoušku.“ Pokud šlo o ně, byl tím celý spor vyřízen; ale Margaret se od té doby každou neděli ráno dusila odporem.

Z domu vyšli její sestra a bratr. Elizabeth bylo jedenadvacet. Byla vysoká, nemotorná a ne moc pohledná. Kdysi dávno o sobě obě sestry věděly naprosto všechno. Jako malé holky spolu trávily celé roky, protože nikdy nechodily do školy, nýbrž získávaly útržkovité domácí vzdělání od vychovatelek a soukromých učitelů. Znaly tehdy navzájem všechna svoje tajemství. Později se ale jedna druhé odcizily. V dospívání převzala Elizabeth od rodičů jejich přísně tradiční hodnoty: byla z ní ultrakonzervativní, vášnivá royalistka, slepá ke všem novým myšlenkám a nenávidějící jakékoliv změny. Margaret se vydala opačným směrem. Stala se z ní feministka a socialistka, zajímající se o džezovou hudbu, kubismus a volný verš. Elizabeth vycítila, že přebíráním radikálních myšlenek odmítá její sestra poslušnost rodině. Margaretu rozčilovala sestřina omezenost, ale současně byla smutná a roztrpčená, že už přestaly být důvěrnými přítelkyněmi. Neměla příliš mnoho důvěrných přítelkyň.

Percymu bylo čtrnáct, nebyl ani pro radikální ideje, ani proti nim, ale měl od přírody duši uličníka a rozuměl Margaretinu rebelování. Jako spolutrpitelé pod otcovou tyranií se vzájemně utěšovali a podporovali a Margaret ho měla moc ráda.

O chvilinku později vyšli otec s matkou. Otec si uvázal šerednou oranžovozelenou kravatu. Byl sice téměř barvoslepý, ale kravatu mu nejspíš koupila matka. Měla rusé vlasy, oči zelené jako mořská hladina, bledou, jemnou pleť a v barvách jako oranžová a zelená vypadala přitažlivě. Jenže otce zdobily černé, šedivějící vlasy a brunátná plet a kravata na něm vypadala jako výstražné znamení varující před nějakým nebezpečím.

Elizabeth se podobala otci, měla černé vlasy a nepravidelné rysy. Margaret byla spíš po matce: hedvábný šátek v barvách otcovy kravaty by se jí líbil. Percy se měnil tak rychle, že nikdo nedokázal odhadnout, komu se bude nakonec podobat.

Scházeli k vesnici dlouhou cestou podél vjezdů do statků. Otec tu vlastnil většinu domů a veškerou zemědělskou půdu na míle daleko. Neudělal pro získání takového bohatství vůbec nic: řada sňatků počátkem devatenáctého století sjednotila tři nejvýznamnější rodiny majitelů pozemků v hrabství a výsledné rozlehlé panství se neporušené předávalo z generace na generaci.

Ubírali se dál celou vesnicí, až nakonec přešli přes trávník ke kostelu z šedého kamene. Dovnitř vcházeli v zástupu: nejprve otec a matka, za nimi Margaret s Elizabeth. Procesí uzavíral Percy. Jak Oxenfordovi kráčeli uličkou k rodinné lavici, dotýkali se shromáždění vesničané čela v náznaku pokřižování. Bohatší statkáři zdvořile sklonili hlavy a příslušníci střední třídy, doktor Rowan, plukovník Smythe a sir Alfred, uctivě pokývli. Pokaždé, když tento směšný feudální rituál Margaret uviděla, celá se schoulila rozpaky. Všichni lidé si mají přece být před Bohem rovni, nebo ne? Chtělo se jí vykřiknout: „Můj otec není o nic lepší než vy, je spíš o dost horší než většina z vás!“ Jednoho dne k tomu možná sebere odvahu. Kdyby udělala scénu v kostele, třeba by sem už nikdy nemusela jít. Ale příliš se bála otcovy reakce.

Zrovna když vstupovali do své lavice a pohledy všech přítomných se na ně upíraly, prohlásil Percy hlasitým, jevištním šepotem: „Hezká kravata, otče.“ Margaret potlačila hlasitý smích, ale přemohl ji záchvat pochechtávání. Honem si s Percym sedli, sklonili obličeje a předstírali modlitbu, dokud je hihňání nepřešlo. Pak se Margaret najednou cítila mnohem lépe.

Vikář měl kázání o marnotratném synovi. Margaret napadlo, že si ten hloupý, starý paprika mohl vybrat téma, které by se víc hodilo k tomu, co se všem táhlo myslí: jak to asi bude vypadat za války. Předseda vlády poslal Hitlerovi ultimátum, které führer ignoroval, a tak se vypovězení války očekávalo každým okamžikem.

Margaretu válka děsila. Chlapec, kterého milovala, zahynul ve španělské občanské válce. Od té doby už uplynul víc než rok, ale ona si stále ještě občas v noci poplakala. Pro ni válka znamenala, že další tisíce dívek prožijí stejný žal jako ona. Ta představa byla téměř nesnesitelná.

Přitom jiná část její mysli si válku přála. Celá léta ji strašně trápila zbabělost Británie během bojů ve Španělsku. Její vlast jen vyčkávala a dívala se, jak zvolenou socialistickou vládu svrhává banda lotrů vyzbrojená Hitlerem a Mussolinim. Stovky nadšených mladých mužů z celé Evropy se vydaly do Španělska, aby tam bojovaly za demokracii. Jenže neměly dost zbraní a demokratické vlády světa je odmítly zásobovat. Takže mladí muži umírali a lidé jako Margaret pociťovali vztek, bezmoc a stud. Kdyby se teď Británie fašistům postavila, mohla by na svou zemi být opět hrdá.

Ještě z jednoho důvodu jí srdce při představě války poskočilo. Zcela jistě by to znamenalo konec tohoto úzkoprsého, dusivého života s rodiči. Nudily ji, svíraly a otravovaly jejich neměnné rituály a bezúčelný společenský život. Toužila utéct a žít si po svém, jenže se zdálo, že to nebude možné: nebyla plnoletá, neměla peníze a nevěděla o žádné práci, kterou by se mohla živit. Ale za války, uvažovala dychtivě, bude všechno určitě jinak.

S okouzlením čítávala, jak si za minulé války ženy oblékly kalhoty a šly pracovat do továren. Dnes už se našla místa pro ženy i u vojska, námořnictva a letectva. Margaret snila o tom, že se jako dobrovolník přihlásí do Pomocných oddílů domobrany, do té armády pro ženy. Jednou z mála dovedností, které si osvojila, bylo řízení vozu. Otcův řidič Digby ji to naučil v jejich rollsu; a Ian, ten zabitý hoch, ji nechával řídit motocykl. Uměla dokonce zacházet i s motorovým člunem, protože otec měl v Nice malou jachtu. Domobrana potřebovala řidiče sanitek a rychlé posly. Už se viděla v uniformě, na hlavě přilbu, jak sedí obkročmo na motorce a co nejrychleji veze naléhavou zprávu z jednoho bojiště na druhé, s Ianovou fotografií v náprsní kapse khaki košile. S určitostí věděla, že když bude mít příležitost, zachová se statečně.

Později přišli na to, že válka byla ve skutečnosti vyhlášena během bohoslužby. Za pět minut půl dvanácté, uprostřed kázání, se dokonce rozezněly sirény ohlašující nálet, ale k jejich vesnici se varování vůbec nedoneslo, a stejně to byl falešný poplach. Tak se stalo, že Oxenfordovi kráčeli z kostela domů a vůbec nevěděli, že jsou ve válce s Německem.

Percy si chtěl vzít pušku a jít lovit králíky. Všichni uměli střílet: byla to jejich rodinná zábava, téměř posedlost. Jenže otec Percyho návrh zamítl – v neděli se přece nehodilo chodit střílet. Percyho to sice otrávilo, ale poslechl. Přestože byl samá lotrovina, ještě nebyl dost dospělý na to, aby se otci otevřeně postavil.

Margaret milovala bratrovo uličnictví. Byl jediným paprskem světla v temnotě jejího života. Často si přála, aby si dokázala udělat z otce legraci, jako to uměl Percy, a pak se mu mohla smát za zády, ale brala všechno příliš vážně, než aby o tom dokázala žertovat.

Doma je překvapilo, když našli v hale stát plačící bosou komornou. Otec ji nepoznal. „Kdo jste?“ zeptal se příkře.

Matka mu tiše odpověděla se svým americkým přízvukem: „Jmenuje se Jenkinsová, nastoupila tento víkend.“

Dívka vysekla pukrle.

Otec se ptal dál: „A kde sakra máte boty?“

Podezřívavý výraz se mihl děvčeti po tváři a vyčítavě se podívala na Percyho. „Prosím, vaše lordstvo, to mladý pán Isley.“ Percy měl titul hrabě z Isley. „Řekl mi, že komorné musí všechny bez pardonu chodit v neděli bosy.“

Matka vzdychla a otec popuzeně zavrčel. Margaret nedokázala ovládnout hihňání. Tohle byl Percyho oblíbený žert: vyprávěl novému služebnictvu o neexistujících domácích pravidlech. Dokázal vyslovit ty nejsměšnější věci s kamennou tváří a o výstřednosti rodiny se toho povídalo tolik, že lidé byli schopni uvěřit čemukoliv.

Percy často dokázal Margaretu rozesmát, ale tentokrát jí bylo ubohé komorné, stojící bosky a s pocitem zahanbení v hale, líto.

„Jděte se obout,“ přikázala ji matka.

„A už nikdy nevěřte lordu Isleymu,“ dodala Margaret.

Odložili klobouky a vešli do salonu. Margaret zatahala Percyho za vlasy a zasyčela: „Tohle se ti moc nepovedlo.“ Percy se jen ušklíbl: byl nepolepšitelný. Jednou namluvil vikářovi, že otec v noci zemřel na srdeční záchvat. Všichni obyvatelé vesnice se začali připravovat na smuteční obřad, než přišli na to, že to není pravda.

Otec zapnul rádio a vtom se tu novinu dověděli: Británie vyhlásila válku Německu.

Margaret ucítila v prsou jakousi barbarskou radost, podobnou vzrušení z příliš rychlé jízdy nebo z lezení na vysoký strom. Už nemělo cenu se tím dál trápit: tragédie a úmrtí budou na denním pořádku, stejně jako bolest a žal, ale tomu už se teď nedá předejít, los padl na smrt a nezbývalo než bojovat. Při té představě se jí srdce rozbušilo rychleji. Všechno teď bude jinak. Společenské konvence padnou, ženy se zapojí do boje, třídní bariéry se zhroutí, všichni potáhnou za jeden provaz. Mysl se jí naplnila pocitem svobody. Každý bude bojovat proti fašistům, proti lidem, kteří zabili jejího Iana a tisíce dalších mladíků. Margaret si o sobě nemyslela, že je kdovíjak pomstychtivá, ale když přemítala o boji s nacisty, cítila touhu po odplatě. Ten pocit byl pro ni neznámý, lekal ji a děsil.

Otec zuřil. Byl i v klidu odulý a brunátný, ale když se rozčílil, vypadal vždycky, jako by měl každou chvíli prasknout. „Zatracenej Chamberlain!“ řičel. „Ať sejde ten prokletej mizernej chlap bodnout!“

„Algemone, prosím tě,“ napomenula ho žena kvůli jeho nevhodným výrazům.

Otec byl kdysi jedním ze zakladatelů Britské fašistické jednoty. Tehdy to byl úplně někdo jiný: byl nejen mladší, ale i štíhlejší, pohlednější a snesitelnější. Dokázal lidi okouzlit a získat jejich oddanost. Napsal rozporuplnou knihu Lidský kříženec: Hrozba znečištění rasy pojednávající o tom, že civilizace upadá od chvíle, kdy se běloši začali mísit s židy, asiaty, orientálci a dokonce černochy. Dopisoval si s Adolfem Hitlerem, o němž se domníval, že je to největší státník od dob Napoleonových. Doma pořádal každý víkend velkolepé večírky, kam občas chodili politici, cizí státníci a – při jedné nezapomenutelné příležitosti – sám král. Debatovalo se dlouho do noci, sluha přinášel ze sklepa další a další brandy a lokajové zívali v hale. Po celou dobu hospodářské deprese otec čekal, že ho vlast povolá, aby ji zachránil v hodině nejtěžší a stal se ministerským předsedou vlády národní obnovy. Ale volání se nikdy neozvalo. Víkendová setkání se konala stále řidčeji a účastníků ubývalo; významnější hosté hledali způsoby, jak se od Britské fašistické jednoty veřejně distancovat; z otce se stal zahořklý, zklamaný muž. Jeho kouzlo vyprchalo spolu se sebedůvěrou. Pohledný zevnějšek poznamenaly zášť, nuda a pití. Jeho mozek nikdy za moc nestál: Margaret si jeho knihu přečetla a vyděsilo ji, že je nejen nepravdivá, ale hloupá.

V posledních letech se upnul k jediné utkvělé představě: že by se Británie a Německo měly sjednotit proti Sovětskému svazu. Obhajoval tuto myšlenku v článcích a dopisech, jež psal do novin, a při stále řidších příležitostech, kdy ho pozvali, aby vystoupil na nějaké politické schůzi nebo v univerzitním debatním klubu. Držel se té vidiny tím zatvrzeleji, čím ji vývoj událostí v Evropě činil neskutečnější. Vyhlášení války mezi Británií a Německem jeho naděje definitivně zahubilo a Margaret si při všech vnitřních pocitech, které jí zmítaly, uvědomila, že někde hluboko v srdci je jí ho líto.

„Británie a Německo se navzájem smetou a nechají Evropu, aby jí vládl ten neznabožský komunismus!“ prohlásil.

Narážka na ateismus Margaretě připomněla, že ji nutí chodit do kostela, takže hned poznamenala; „Mně to nevadí, já jsem bezvěrec.“

Matka ji opravila: „To přece nejde, drahoušku, jsi členkou anglikánské církve.“

Margaret nedokázala potlačit smích. Elizabeth, která měla slzy na krajíčku, se na ni osopila: „Jak se můžeš smát? Vždyť je to tragédie!“

Elizabeth byla nadšenou obdivovatelkou nacistů. Mluvila německy – obě se němčinu naučily díky německé vychovatelce, která u nich vydržela déle než většina ostatních – několikrát navštívila Berlín a dvakrát večeřela se samotným Vůdcem. Margaret měla podezření, že nacisti jsou snobové, jimž dělalo dobře, že je uznává anglický aristokrat.

Teď se Margaret obrátila na sestru a odsekla: „Je na čase, abychom se těm lotrům postavili.“

„Nejsou to lotři,“ odpověděla Elizabeth rozhořčeně. „Jsou to hrdí, silní, čistokrevní árijci a tragedií naší země je, že s nimi jde do války. Otec má pravdu – běloši se navzájem vybijí a svět dostanou do ruky židi a míšenci.“ Nad takovouhle hloupostí ztratila Margaret trpělivost. „Na židech není nic špatného!“ zvolala vášnivě.

Otec vztyčil ukazováček. „Na židech není nic špatného – když jsou tam, kam patří.“

„Což je pod podpatkem jezdecké boty, v tom vašem – vašem fašistickém systému!“ Už málem řekla „vašem hnusném systému“, ale pak se toho zalekla a útok trochu zmírnila – příliš otce rozzlobit bývalo nebezpečné.

„Zatímco v tom tvém bolševickém systému židi vládnou!“ odsekla Elizabeth.

„Nejsem bolševik, jsem socialista.“

Ozval se Percy napodobující matčin přízvuk: „To přece nejde, drahoušku, jsi členkou anglikánské církve.“

Margaret se proti své vůli rozesmála. Její smích sestru znovu rozzuřil a hořce poznamenala: „Ty bys prostě chtěla zničit všechno, co je dokonalé a čisté, a pak se tomu vysmát.“

Na to nemělo ani cenu odpovídat, ale Margaret chtěla říct svoje. Obrátila se na otce a přikývla: „S tvým názorem na Nevilla Chamberlaina souhlasím. Tím, že nechal fašisty, aby ovládli Španělsko, dostal nás do mnohem nevýhodnější vojenské pozice. Teď je nepřítel nejen na východě, ale i na západě.“

„Chamberlain nenechal fašisty, aby ovládli Španělsko,“ opravil ji otec. „Británie uzavřela s Německem, Itálií a Francií smlouvu o nevměšování. Takže jsme jen drželi slovo.“

Tohle bylo čisté pokrytectví a on to věděl. Margaret cítila, jak pobouřením rudne. „My jsme slovo dodrželi, zatímco Německo a Itálie je porušily!“ ohradila se. „Proto fašisti dostali zbraně a demokrati neměli nic… jen hrdiny.“

Na okamžik se rozhostilo rozpačité ticho.

Pak se ozvala matka: „Opravdu je mi líto, že Ian zemřel, drahoušku, ale měl na tebe velmi špatný vliv.“

Margaretě se náhle chtělo plakat.

Ian Rochdale byl to nejlepší, co ji v životě potkalo, a bolest nad jeho smrtí ji stále ještě dokázala vzít dech. Celé roky tancovala na loveckých bálech s mladými příslušníky venkovské šlechty, hloupými chlapci, kteří nemysleli na nic jiného než na pití a lov. Už ani nedoufala, že se někdy seznámí s mladíkem jejího věku, který by ji zaujal. Ian do jejího života vstoupil jako paprsek poznání. A od chvíle, kdy zahynul, žila opět v temnotách.

Studoval posledním rokem v Oxfordu. Margaret by byla strašně ráda šla na univerzitu, ale při svém vzdělání neměla nejmenší naději – vždyť nikdy nechodila do školy. I když hodně četla – nic jiného se tu stejně nedalo dělat! – a nadchlo ji, že našla někoho, kdo je stejný jako ona a rád hovoří o různých názorech. On byl jediným člověkem, který jí dokázal věci vysvětlovat bez blahosklonného postoje. Ian byl nejinteligentnějším člověkem, s jakým se kdy setkala; při debatách měl nekonečnou trpělivost; a vůbec netrpěl ješitností vzdělanců – nikdy nepředstíral, že něčemu rozumí, když tomu nerozuměl. Od samého počátku ho obdivovala.

Dlouho o tom neuvažovala jako o lásce. Ale jednoho dne se jí začal svěřovat, nemotorně a s rozpaky, netypicky dlouho hledal vhodná slova, až konečně prohlásil: „Myslím, že jsem se do tebe zřejmě zamiloval – nezkazí se tím všechno?“ A v tu chvíli si s potěšením uvědomila, že i ona je do něj zamilovaná.

Úplně změnil její život. Bylo to, jako by se přestěhovala do nějaké cizí země, kde je všechno docela jinak: krajina, počasí, lidé, jídlo. Všechno se jí to líbilo. Omezení a nepříjemnosti jejího života s rodiči jí najednou začaly připadat méně důležité.

Dokonce i když se přihlásil do Internacionální brigády a odejel do Španělska, aby tam bojoval za zvolenou socialistickou vládu proti fašistickým vzbouřencům, dál její život prosvětloval. Byla na něj hrdá, protože mu jeho přesvědčení dodávalo odvahy a protože byl za věc, ve kterou věřil, ochoten nasadit život. Občas od něj dostala dopis. Jednou jí poslal báseň. Pak přišla zpráva, že je mrtev, že ho po přímém zásahu granát roztrhal na kousky; Margaret měla pocit, že tím její život skončil.

„Špatný vliv,“ opakovala trpce. „Ano. Naučil mě pochybovat o dogmatech, nevěřit lžím, nenávidět omezenost a pohrdat pokrytectvím. Výsledkem je, že se moc nehodím do civilizované společnosti.“

Otec, matka i Elizabeth začali mluvit všichni najednou a pak rázem ustali, protože neslyšeli, co kdo povídá. Do nečekaného ticha se ozval Percy:

„Když už mluvíme o Židech,“ prohlásil, „našel jsem ve sklepě zvláštní fotku, v jednom z těch kufrů ze Stamfordu.“ Ve Stamfordu v Connecticutu žili matčini rodiče. Percy vylovil z kapsy u košile poškrábanou, polámanou a zahnědlou fotografii. „Já měl prababičku, která se jmenovala Ruth Glencarryová, že jo?“

„Ano – byla to matka mé matky,“ odpověděla mu matka. „Proč, drahoušku, cos to vlastně našel?“

Percy podal obrázek otci a ostatní se k němu nahrnuli, aby se na ni podívali. Byl na ní záběr z ulice v nějakém americkém městě, nejspíš v New Yorku, starý asi sedmdesát let. Vepředu stál jakýsi židovský, asi třicetiletý muž s černým plnovousem, oblečený do hrubého pracovního oděvu a s kloboukem na hlavě. Stál u ručně malovaného štítu, na němž šlo rozeznat brusný kotouč. Štít byl ozdoben dobře čitelným nápisem „Reuben Fishbein – brusič“. Vedle muže stálo asi desetileté děvče v potrhaných bavlněných šatech a těžkých botách.

„Co to je, Percy?“ zeptal se otec. „Co to je za otrhance?“

„Obrať to,“ poradil mu Percy.

Otec se podíval na druhou stranu. Zezadu bylo na fotografii napsáno: „Ruthie Glencarryová, rozená Fishbeinová, 10 let.“

Margaret se podívala na otce. Hrůzou oněměl.

„Je to zvláštní,“ ozval se znovu Percy, „že si matčin dědeček mohl vzít dceru potulného židovského brusiče nožů, ale ono se říká, že Amerika už je taková.“

„To není možné!“ prohlásil otec, ale hlas se mu třásl a Margaret si představila, jak si v duchu říká, že je to až moc dobře možné.

Percy bezstarostně pokračoval: „Ať je to jak chce, židovství se dědí po přeslici, takže jestli matčina babička byla židovka, jsem já taky žid.“

Otec ve tváři úplně zbělel. Matka se tvářila tajemně, nepatrné zamračení jí krabatilo obočí.

Percy se nedal vyrušit. „Doufám, že Němci tuhle válku nevyhrajou. Nesměl bych chodit do kina a matka by si musela na všechny plesové róby přišít žlutou hvězdu.“

Zapadalo to do sebe až příliš lákavě, než aby to mohla být pravda. Margaret se pozorně zadívala na slova napsaná na rubu fotografie a rázem jí byla pravda jasná. „Percy!“ zvolala pobaveně, „To je tvůj rukopis!“

„Ne, není!“ ohradil se Percy.

Ale to už všichni pochopili, že je to pravda. Margaret se škodolibě rozesmála. Percy někde našel obrázek téhle malé židovské holčičky a zfalšoval poznámku na rubu, aby otce zmátl. Ten mu na podvrh skočil a nebylo ani divu: pro každého rasistu musí být nejhorší noční můra představa, že mezi svými předky najde nějaké nevhodné smíšení. Patří jim to.

Otec zavrčel: „Pff!“ a odhodil fotografii na stůl. Matka utrápeným hlasem pronesla: „Tedy, Percy.“ Možná že by byli řekli ještě něco, ale v tu chvíli se otevřely dveře a nerudný komorník Bates oznámil: „Oběd je připraven, vaše lordstvo.“

Vyšli ze salonu a zamířili přes halu do malé jídelny. Zase bude připálený rostbíf, jako každou neděli. Matka si dá salát: nikdy nejedla teplem zpracovaná jídla, věřila, že teplem se v jídle ničí všechno dobré.

Otec se pomodlil a posadili se. Bates nabídl matce uzeného lososa. Uzená či zavařená jídla byla podle její teorie v pořádku.

„Ovšem, teď můžeme udělat jen jedinou věc,“ prohlásila matka, když se obsloužila z nabízeného talíře. Mluvila nezúčastněným tónem člověka, který říká takovou samozřejmost, že jí sotva věnuje pozornost. „Musíme odjet, a dokud ta hloupá válka neskončí, zůstat v Americe.“

Nastalo vyděšené ticho.

Margaret hrůzou vyjekla: „Ne!“

Matka pokračovala: „Tedy, myslím, že pro dnešek už jsme měli hašteření dost. Pojďme si prosím alespoň oběda užít v klidu a pokoji.“

„Ne!“ opakovala Margaret. Rozhořčením téměř nemohla mluvit. „To – to nemůžete udělat, to je – to je…“ Chtěla se na ně osopit, vynadat jim, obvinit je z vlastizrady a zbabělosti, nahlas vykřičet svůj odpor a vypovědět poslušnost, ale nedostávalo se jí slov, a tak nakonec jen hlesla: „To není fér!“

Ale i to bylo příliš. „Pokud nedokážeš držet jazyk za zuby, tak jdi radši pryč!“ osopil se na ni otec.

Margaret si přitiskla na ústa ubrousek, aby ztlumila vzlyknutí; pak odstrčila židli a vstala. A rychle opustila pokoj.

Museli to pochopitelně plánovat celé měsíce.

Percy přišel po obědě do Margaretina pokoje a seznámil ji s podrobnostmi. Dům nechají zavřený, nábytek přikryjí přehozy a služebnictvo propustí. Pozemky svěří do opatrování otcovu obchodnímu zástupci, který se postará o vybírání nájemného. Peníze bude ukládat do banky: převést je do Ameriky nebude možné, protože válka vyvolala kontrolu finančních transakcí. Koně se prodají, pokrývky posypou kuličkami proti molům, stříbro se zamkne.

Elizabeth, Margaret a Percy si mají každý zabalit po jednom kufru: ostatní věci za nimi dopraví doručovatelská firma. Otec zamluvil pro všechny letenky na Clipper společnosti Pan American a odlet je ve středu.

Percy byl bez sebe vzrušením. Před tím už jednou nebo dvakrát letěl, ale Clipper – to bylo něco jiného. Šlo o obrovské a velmi honosné letadlo: když před pár týdny zahajovali na lince provoz, byly toho plné noviny. Let do New Yorku trvá dvacet devět hodin a noc nad Atlantským oceánem stráví všichni cestující v posteli.

Je až nechutně symbolické, pomyslela si Margaret, že až budou opouštět vlast a nechávat ji napospas strádání, utrpení a válce, budou obklopeni marnivým přepychem.

Percy si šel zabalit a Margaret se natáhla na postel a zírala do stropu, trpce zklamaná, dusící se vztekem, vzlykající zklamáním, neschopná jakkoliv změnit svůj osud.

Ze svého pokoje už do večera nevyšla.

V pondělí ráno, když ještě ležela v posteli, vstoupila do místnosti matka. Margaret se nadzvedla a věnovala jí nenávistný pohled. Matka se usadila u toaletního stolku a prohlížela si Margaret v zrcadle. „Prosím tě, nedělej už kvůli tomu otci další potíže,“ požádala dceru.

Margaret si všimla, že je matka nervózní. Za jiných okolností by proto Margaret patrně zvolila smířlivější tón; tentokrát byla příliš pobouřená, než aby se v ní probudil soucit. „Je to taková zbabělost!“ vybuchla.

Matka zbledla. „My nejsme zbabělci.“

„Ale utíkáte z vlastní země, zrovna když začíná válka!“

„Nemáme jinou možnost. Musíme odjet.“

Margaret se zatvářila nechápavě. „Proč?“

Matka se otočila od zrcadla a zadívala se na ni přímo. „Protože jinak zavřou otce do vězení.“

Margaret zůstala překvapením jako opařená. „Jak by to mohli udělat? Být fašista není zločin.“

„Mají ta mimořádná opatření. Ale o to nejde. Jeden náš příznivec z ministerstva vnitra nás varoval. Pokud bude otec v Británii ještě koncem týdne, přijdou ho zatknout.“

Margaret nemohla uvěřit, že by jejího otce chtěli vsadit do vězení jako nějakého zloděje. Připadala si jako hlupák – nedokázala si představit, že válka může jejich každodenní život tak zásadně změnit.

„Ale nedovolí nám, abychom si s sebou vzali peníze,“ poznamenala matka trpce. „To je ten britský smysl pro poctivou hru.“

Peníze byly poslední, o co se Margaret v tuto chvíli starala. Stála před zásadním životním rozhodnutím. Zmocnila se jí nečekaná statečnost a rozhodla se, že řekne matce pravdu. Aby neměla čas si to rozmyslet, zhluboka se nadechla a prohlásila: „Matko, nechci s vámi jet.“

Matka vůbec nevypadala překvapeně. Možná něco takového dokonce čekala. Mírným, nevýrazným tónem, jaký užívala, když se snažila předejít sporu, dceru upozornila: „Ty ale budeš muset jet, drahoušku.“

„Mne přece do vězení nezavřou. Můžu bydlet u tety Marthy, nebo nakonec i u sestřenky Catheriny. Promluvíš s otcem?“

Matka nasadila neobvykle rozčilený výraz. „Dala jsem ti život v bolesti a utrpení, a dokud tě můžu chránit, nehodlám ho riskovat!“

Matčiny neskrývané city Margaretu na okamžik zarazily. Pak namítla: „Já bych do toho měla snad taky právo mluvit – je to můj život!“

Matka vzdychla a vrátila se ke svému obvyklému, nezúčastněnému projevu: „Na tom, co si ty nebo já myslíme, vůbec nezáleží. Otec tě tu nenechá, ať řekneme cokoliv.“

Matčina odevzdanost Margaretu pobouřila tak, že se rozhodla vložit se do toho sama: „Požádám o to tedy otce rovnou.“

„Byla bych radši, kdybys to nedělala,“ vzdychla matka a v hlase se jí objevil prosebný tón. „Už takhle je to pro něj všechno strašně těžké. Vždyť víš, jak Anglii miluje. Za jiných okolností by v tuhle chvíli volal na ministerstvo války a nabízel svoje služby. Láme mu to srdce.“

„A co moje srdce?“

„Pro tebe je to něco jiného. Jsi mladá, život máš před sebou. Pro něj je to konec veškerých nadějí.“

„Není to moje chyba, že je fašista,“ namítla Margaret drsně.

Matka vstala. „Doufala jsem, že budeš vlídnější,“ pronesla tiše a vyšla z pokoje.

Margaret měla současně pocit viny i ponížení. Bylo to tak nefér! Otec ji za její názory stíral od chvíle, kdy vůbec nějaké začala mít, a teď – když vývoj událostí ukázal, že se mýlil – by chtěl, aby s ním měla soucit.

Vzdychla. Matka byla krásná, výstřední a nechápavá. Dostala do vínku bohatství a odhodlanost. Její výstřednost byla důsledkem silné vůle bez vzdělání, které by jí ukazovalo cestu: hnala se za bláznivými myšlenkami, protože nedokázala rozlišit, co má smysl a co ne. Nechápavost pro ni byla prostředkem, jak se vyrovnávat s mužskou nadřazeností: nesměla svému manželovi odporovat, a tak jediný způsob, jak se vyhnout tomu, aby ji ovládal, bylo předstírat, že mu nerozumí. Margaret matku milovala a její výstřelky přijímala s naprostou velkorysostí; byla však rozhodnuta neskončit – přes jejich tělesnou podobnost – jako matka. Když jí ostatní odepřeli vzdělání, může se docela dobře učit sama; a radši z ní bude stará panna, než aby si vzala nějaké čuně, které si bude myslet, že má právo jí poroučet, jako by byla nějaká podřadná služtička!

Občas toužila, aby vztah mezi ní a matkou vypadal jinak. Chtěla s ní být důvěrnější, získat její sympatie, požádat ji o radu. Vždyť by se mohly spojit a bok po boku bojovat za svobodu proti světu, který s nimi chtěl jednat, jako by byly pouhé ozdoby. Jenže matka všechen boj už dávno vzdala a chtěla po Margaretě, aby udělala totéž. Jenže k tomu nikdy nedojde! Margaret bude sama sebou: tím si byla naprosto jistá. Ale jak to zařídit?

Celé pondělí nedokázala pozřít ani sousto. Zatímco služebnictvo připravovalo dům na zavření, popíjela nekonečné šálky čaje. V úterý matka pochopila, že si Margaret nezabalí, a požádala tu novou služku, Jenkinsovou, aby to udělala za ni. Jenomže Jenkinsová pochopitelně nevěděla, jak se balí, a tak jí Margaret musela pomáhat; matka tedy nakonec dosáhla svého, jako už mnohokrát předtím.

Margaret dívku oslovila: „Je to pro vás smůla, že jsme se rozhodli zavřít dům týden po tom, co jste u nás nastoupila.“

„Teď nebude o práci nouze, milostslečno,“ odpověděla Jenkinsová. „Náš táta říká, že za války není nikdy nezaměstnanost.“

„Co budete dělat – půjdete do továrny?“

„Chci narukovat. V rádiu povídali, že včera se přihlásilo do Pomocných oddílů domobrany sedmnáct tisíc žen. Před všemi radnicemi v zemi jsou fronty – viděla jsem to v novinách vyfotografovaný.“

„Máte štěstí,“ vydechla Margaret odevzdaně. „Já budu stát jedině ve frontě na letadlo do Ameriky.“

„Musíte přece udělat, co si pan markýz přeje,“ upozornila ji Jenkinsová.

„Co říká váš otec na to, že chcete narukovat?“

„Já mu to nepovím – prostě to udělám.“

„Ale co když si vás vezme zpátky?“

„To nemůže. Je mi osmnáct. Jak se jednou upíšete, je to vyřízený. Když je člověk dost starý, rodiče už s tím nic nenadělají.“

Margaret zbystřila pozornost. „Víte to jistě?“

„Jasně. To ví každej.“

„Já ne,“ opravila ji Margaret zamyšleně.

Jenkinsová snesla Margaretin kufr dolů do haly. Ve středu budou odjíždět velmi časně ráno. Když Margaret uviděla vyrovnanou řadu kufrů, pochopila, že pokud se bude i nadále jen tvářit zhrzeně, zaručeně stráví celou válku v Connecticutu. Přes matčinu prosbu, aby nedělala potíže, jí nezbývalo, než se otci postavit přímo.

Byla z té představy celá roztřesená. Vrátila se do svého pokoje, aby se uklidnila, a uvažovala, co by mu mohla říct. Bude muset zůstat chladná. Slzy ho nedojmou a vztek by jen mohl povzbuzovat jeho odpor. Musí se tedy chovat rozumně, odpovědně, dospěle. Nesmí být ani hádavá, protože tím by ho rozzuřila a on by ji vystrašil tak, že by nebyla schopna pokračovat.

Jak má začít? „Myslím, že mám právo se ke své vlastní budoucnosti taky vyjádřit.“ Ne, to není dobré. On na to odpoví: „Jsem za tebe zodpovědný, tak musím rozhodnout já.“

Třeba by měla jen prohodit: „Mohla bych si s tebou promluvit o té cestě do Ameriky?“ Jenže na to by nejspíš odpověděl: „Není o čem diskutovat.“ Musí začít tak neútočné, aby ji neměl možnost odmítnout. Rozhodla se, že řekne: „Můžu se tě na něco zeptat?“ Na to musí odpovědět ano.

A co dál? Jak se dostane k tématu, aniž by vyvolala jeden z jeho děsivých záchvatů zuřivosti? Mohla by poznamenat: „Za minulé války jsi byl v armádě, ne?“ Pak by pokračovala: „Matka se taky zapojila do práce, že je to tak?“ Na svou otázku dokonce znala odpověď: matka pracovala v Londýně jako dobrovolná zdravotní sestra, starala se o raněné americké důstojníky. Nakonec by mohla prohlásit: „Oba jste sloužili své vlasti, takže jistě chápete, proč chci udělat totéž.“ Tohle se určitě nedalo odmítnout.

Cítila, že kdyby její pohled na věc v principu odsouhlasil, dokázala by se s jeho dalšími námitkami vypořádat. Než narukuje, může bydlet u příbuzných – vždyť by šlo jen o pár dnů. Už jí bylo devatenáct: v jejím věku některé dívky šest let naplno pracují. Byla dost stará na to, aby se vdávala, řídila auto nebo šla do vězení. Nebyl nejmenší důvod, proč by jí neměl dovolit, aby zůstala v Anglii.

Tohle dávalo smysl. Teď už potřebovala jen sebrat odvahu.

Otec bude v pracovně se svým obchodním zástupcem. Margaret vyšla z pokoje. Na odpočívadle přede dveřmi náhle pocítila, že je strachy celá zesláblá. Vždycky ho rozzuří, když se mu někdo vzepře. Jeho vztek byl strašný a tresty kruté. Když jí bylo jedenáct, musela stát celý den v rohu pracovny otočená obličejem ke zdi, protože se chovala nezdvořile k návštěvě. V sedmi letech jí za trest zabavil milovaného medvídka, protože se počůrala v posteli. Jednou ve vzteku vyhodil kočku z okna v prvním patře. Co asi provede, až mu řekne, že chce zůstat v Anglii a bojovat proti fašistům?

Přinutila se sejít po schodech, ale když se blížila k pracovně, strach v ní opět začal narůstat. Představovala si, jak se otec rozpaluje, jak mu obličej rudne a oči lezou z důlků, a byla bez sebe hrůzou. Pokoušela se uklidnit rychle pulzující krev tím, že se v duchu ptala, jestli se má opravdu čeho bát. Už jí přece nemohl zlomit srdce tím, že by jí vzal milovaného medvídka. Ale někde v hloubi duše věděla, že si otec pořád ještě dokáže najít způsob, jak dosáhnout toho, aby si přála být raději po smrti.

Když stanula přede dveřmi do studovny a celá se třásla, vešla do haly správcová v černých hedvábných šatech. Paní Allenová řídila ženskou část služebnictva pevnou rukou, ale k dětem byla vždycky vlídná. Milovala celou rodinu a strašně ji trápilo, že všichni odjíždějí: znamenalo to pro ni konec života, na jaký byla zvyklá. Věnovala Margaretě uplakaný úsměv.

Když se na ni Margaret podívala, dostala nápad, nad nímž se jí srdce zastavilo.

V hlavě se jí vynořil dokonalý plán útěku. Půjčí si od paní Allenové peníze, vzápětí odejde z domu, chytí vlak do Londýna ve čtyři padesát pět, přespí u sestřenky Catherine a hned ráno se nechá zapsat do Pomocných oddílů domobrany. Než se otci podaří ji chytit, bude už pozdě.

Plán byl tak prostý a smělý – ani nechtěla věřit, že by bylo možné ho uskutečnit. Ale než si to stačila znovu rozmyslet, slyšela se, jak říká: „Ach, paní Allenová, nemohla byste mi dát nějaké peníze? Potřebuju si na poslední chvíli ještě něco koupit a nechci obtěžovat otce, má moc práce.“

Paní Allenová nezaváhala. „Ale jistě, mylady. Kolik budete potřebovat?“

Margaret neměla tušení, kolik může stát jízdenka do Londýna – nikdy si sama lístek nekupovala. Naslepo odhadla cenu a odpověděla: „Myslím, že libra by měla stačit.“ A v duchu se divila: Dělám tohle všechno skutečně já?

Paní Allenová vylovila z kabelky dvě desetišilinkové bankovky. Kdyby Ji Margaret požádala, dala by jí nejspíš i celoživotní úspory.

Margaret si vzala třesoucí se rukou peníze. Možná že pro mě budou představovat jízdenku na svobodu, pomyslela si. A přes všechen strach jí v hrudi zablikal malý plamínek radostné naděje.

Paní Allenová se domnívala, že slečnu trápí odchod z vlasti, a vzala ji za ruku. „Tohle je smutnej den, slečno Margareto,“ zašeptala. „Smutnej den pro nás pro všechny.“ Zasmušile potřásla prošedivělou hlavou a zmizela někde v hlubinách domu.

Margaret se horečně rozhlédla kolem sebe. Nikdo nebyl v dohledu. Srdce jí v hrudi bilo jako polapený ptáček, ani se nedokázala pořádně nadechnout. Bylo jí jasné, že když zaváhá, ztratí odvahu. Nemohla si ani dovolit zdržovat se oblékáním kabátu. Sevřela peníze v hrsti a vykročila hlavním vchodem ven.

Nádraží bylo v sousední vsi, asi dvě míle cesty. Při každém kroku čekala, že za sebou uslyší vrčení otcova rolls-royce. Ale jak by se mohl o jejím rozhodnutí dovědět? Dalo se čekat, že do večeře si její nepřítomnosti nikdo nevšimne. A pokud by si i někdo všiml, budou si všichni myslet, že šla nakupovat, jak to oznámila paní Allenové. Navzdory tomu měla neustále strach z dopadení.

Na nádraží dorazila s velkým časovým předstihem, koupila si jízdenku – peněz měla víc než dost –, posadila se do čekárny pro dámy a sledovala čas na velkých nástěnných hodinách.

Vlak měl zpoždění.

Bylo čtyři padesát pět, pak pět, pak pět minut po páté. Tou dobou už byla Margaret tak vystrašená, že chtěla všechno vzdát a vrátit se domů, jen aby se zbavila napětí.

Vlak dorazil až v pět čtrnáct, ale otec se do té doby neobjevil.

Margaret nastoupila se srdcem v hrdle.

Stoupla si k oknu, zírala přes plot obklopující nádraží a čekala, že uvidí otce přijíždět, aby ji ještě na poslední chvíli chytil.

Konečně se vlak pohnul.

Nemohla vůbec uvěřit, že skutečně odjíždí.

Vlak začal nabírat rychlost. Srdce jí poskočilo prvními nesmělými náznaky úlevy. Za pár vteřin vyrazil vlak z nádraží. Margaret se dívala, jak se vesnice vzdaluje a srdce se jí naplnilo pocitem vítězství. Dokázala to – podařilo se jí utéct!

Náhle se jí udělalo slabo v kolenou. Rozhlédla se po místu k sezení a poprvé si všimla, že ve vlaku je plno. Všechna místa byla obsazena, dokonce i tady, ve vagonu první třídy. Všude na zemi seděli vojáci. Zůstala tedy stát.

Euforie ji neopustila, přestože cesta připomínala podle běžných měřítek spíš něco jako noční můru. Na každé zastávce se do vlaku nacpali další lidé. Před Readingem měli už zpoždění tři hodiny. Ve vagonech byly kvůli zatemnění vyšroubované všechny žárovky, takže když se setmělo, vlak se ponořil do hluboké temnoty narušované jen občasným bliknutím baterky, jak si průvodčí hledal cestu přes pasažéry posedávající a polehávající na zemi. Když už Margaret nemohla dál stát, posadila se prostě taky na podlahu. Teď na takových věcech přece nezáleží, ujišťovala se v duchu. Ušpiní si sice šaty, ale zítra si už oblékne uniformu. Všechno bylo jinak – vždyť vypukla válka.

Margaret uvažovala, jestli už otec zjistil, že zmizela, a zda přišel na to, že chytila vlak, a teď žene vysokou rychlostí auto do Londýna, aby ji na Paddingtonském nádraží útěk překazil. Pravděpodobné to moc nebylo, ale možné ano, takže se jí srdce naplnilo děsem, když vlak vjížděl do nádraží.

Když se jí konečně podařilo prodrat se ven, nikde otce nezahlédla a znovu se jí zmocnil vítězoslavný pocit. Vždyť on nakonec není všemohoucí! V ponurém přítmí nádraží se jí podařilo najít taxík. S rozsvícenými obrysovými světly ji dovezl na Bayswater. Když řidič hledal dům, v němž Catherine bydlí, pomáhal si baterkou.

Okna domu byla zatemněna, ale v hale se trochu svítilo. Vrátný už nebyl ve službě – blížila se půlnoc, ale Margaret věděla, jak se k sestřenčině bytu dostane. Vyšla po schodech nahoru a zazvonila na zvonek.

Nic se nestalo.

Krve by se v ní nedořezal.

Zazvonila znovu, ale bylo jí jasné, že to nemá smysl: byt byl malý a zvonek měl pronikavý zvuk. Catherine nebyla doma.

Uvědomila si, že na tom není nic překvapivého. Catherine žila s rodiči v Kentu a byt používala jako pied-â-terre. Společenský život v Londýně se ovšem zastavil, takže Catherine neměla nejmenší důvod tu zůstávat. Na to Margaret nepomyslela.

Nezdrtilo ji to, ale zklamaná byla. Už se těšila, jak se s Catherine posadí, budou popíjet kakao a ona se bude sestřence svěřovat s podrobnostmi svého velkého dobrodružství. Ale to teď bude muset počkat. Uvažovala, co udělá dál. Měla v Londýně ještě několik příbuzných, ale kdyby se u nich objevila, zavolali by otci. Catherine by ji určitě s chutí kryla, ale ostatním příbuzným se věřit nedalo.

Pak si vzpomněla, že teta Martha nemá telefon.

Ve skutečnosti to byla prateta; asi sedmdesátiletá nesnášenlivá stará panna. Bydlela zhruba míli daleko. Teď už bude určitě tvrdě spát, a probudí-li ji někdo, bude se vztekat, ale co se dá dělat. Důležité bylo, že nijak nemohla dát otci vědět, kde se Margaret nachází.

Margaret sešla po schodech, vyšla zpátky na ulici – a zjistila, že se ocitla v naprosté tmě.

Zatemnění jí docela nahánělo hrůzu. Stála přede dveřmi, rozhlížela se kolem sebe očima široce otevřenýma, ale neviděla vůbec nic. Pociťovala z toho podivné chvění kolem žaludku – jako při oslnění.

Zavřela oči a představila si v duchu, jak ulice, kterou dobře znala, vypadá. Stála před domem, v němž bydlí Catherine. Za normálních okolností by v něm svítilo několik oken a z lampy nade dveřmi by se linula záře. Vlevo na rohu stál malý kostelík, jehož portál byl vždycky dobře osvětlený. Chodník lemovaly pouliční lucerny. Každá z nich bývala obalená malým kruhem světla. A vozovku obvykle ozařovaly reflektory autobusů, taxíků a osobních aut.

Znovu otevřela oči a neviděla nic.

Znervóznělo ji to. Na okamžik si představila, že kolem ní nic není: ulice zmizela a ona visí v prázdnu a beznadějně se propadá do zatracení. Náhle se jí udělalo nevolno jako při mořské nemoci. Pak se vzpamatovala a začala si vybavovat cestu k domu tety Marthy.

Vydám se odtud na východ, uvažovala, na druhé křižovatce zahnu doleva a dům, kde bydlí teta Martha, bude na konci ulice. Měla bych to i ve tmě snadno najít.

Toužila po nějaké pomoci – osvětleném taxíku, měsíci v úplňku nebo ochotném policistovi. Po chvíli se jí přání splnilo: kolem se proplížilo auto, jeho mdlá obrysová světla blikala v hluboké temnotě jako kočičí oči a Margaret náhle zahlédla obrubník vedoucí až na roh ulice.

Vykročila.

Auto projelo a jeho červená koncová světla zmizela někde v temné dálce. Margaret odhadovala, že je tak tři čtyři kroky od rohu ulice, když vtom náhle klopýtla přes obrubník. Přešla ulici a našla chodník na protější straně, aniž o něj zakopla. To ji povzbudilo a na další cestu se vydala s větší jistotou.

Náhle ji něco tvrdého s bezohlednou krutostí udeřilo do tváře. Vykřikla bolestí a leknutím. Na okamžik ji ovládla slepá panika, chtěla se otočit a dát na útěk. S obrovským úsilím se ovládla. Zvedla ruku k obličeji a třela si místo, kde jí to bolelo. Co se to pro všechno na světě stalo? O co se mohla praštit – ve výšce obličeje uprostřed chodníku? Napřáhla obě ruce před sebe. Okamžitě něco nahmatala a vylekaně ruce zase stáhla; pak zaťala zuby a znovu ruce zvedla. Sáhla na něco chladného, tvrdého a kulatého, zdálo se, že je to veliká obrácená forma na bábovku plující ve vzduchu. Prozkoumávala to dál a nahmatala obdélníkový otvor a zašpičatělý vršek. Když pochopila, co to je, rozesmála se navzdory pálícímu obličeji. Zaútočila na ni poštovní schránka.

Obešla ji a dál pokračovala s rukama napřaženýma před sebe.

Po chvíli se smekla z dalšího obrubníku. Vyrovnala rovnováhu a pocítila úlevu: dorazila k ulici, kde bydlí teta Martha. Zahnula doleva.

Vtom ji napadlo, že teta Martha nemusí zvonek slyšet. Bydlí sama: není tam nikdo jiný, kdo by mohl přijít otevřít. Jestli to tak dopadne, Margaret se bude muset vydat zase zpátky ke Catherinině domu a přespat v chodbě. Copak, spánek na zemi zvládne, ale z dalšího putování zatemněnými ulicemi měla strach. Možná že se prostě schoulí do klubíčka u tety Marthy na schodech a počká, až se rozední.

Malý domek tety Marthy stál na vzdálenějším konci dlouhé ulice. Margaret postupovala pomalu. Město bylo temné, ale ne tiché. V dálce čas od času zaslechla auto. Jak procházela kolem dveří, slyšela štěkat psy a jakýsi kočičí pár mňoukal a vůbec si jí nevšímal. V jednu chvíli zaslechla zvonivou hudbu z nějakého pozdního večírku. O kus dál rozeznala za těžkými závěsy zatemnění tlumenou domácí hádku. Uvědomila si, že už strašně touží být v domě, u světla, krbu a šálku čaje.

Ulice se zdála delší, než jak si ji Margaret pamatovala. Ale určitě nezabloudila: na druhé křižovatce přece zahnula doleva. Přesto na ni myšlenka, že jde špatně, neodbytně dotírala. Zradilo ji vnímání času – jde tou ulicí pět minut, dvacet minut, dvě hodiny, nebo celou noc? Náhle si nebyla jistá, jestli jsou kolem vůbec nějaké domy. Mohla čirou náhodou projít bránou a být teď někde uprostřed Hyde Parku. Začala mít pocit, že tma kolem ní je plná stvoření, která vidí v noci jako kočky, a teď ji pozorují a čekají, až do nich narazí, aby ji mohla sevřít. Z hrdla se jí začal drát výkřik, ale dokázala ho potlačit.

Přinutila se přemýšlet. Jakou mohla udělat chybu? Věděla, že tam, kde klopýtla dolů z obrubníku, byla křižovatka s příčnou ulicí. Teď si dodatečně vybavovala, že do ulice, kterou šla, ústilo několik menších cest a uliček. Do jedné z nich mohla docela klidně zahnout. A teď už ušla dobře míli, i víc, špatným směrem.

Snažila se vyvolat v mysli ten opojný pocit nadšení a vítězství, jaký pociťovala ve vlaku, ale byl ztracen v nenávratnu, a tak si připadala jen opuštěná a vystrašená.

Rozhodla se, že se zastaví a zůstane chvíli klidně stát. Tak jí alespoň nebude hrozit žádné nebezpečí.

Stála tam tiše hezkou dobu – po chvíli už nebyla schopna odhadnout, jak dlouho. Přesto se bála pohnout – strach ji ochromil. Říkala si, že tam takhle zůstane, dokud neomdlí, nebo dokud se nerozední.

Pak se objevilo auto.

Jeho tlumená obrysová světla vydávala jen velmi málo záře, ale ve srovnání s dosavadní nekonečnou tmou to vypadalo jako denní světlo. Margaret uviděla, že zůstala stát uprostřed ulice, a honem utekla na chodník, aby se vozu uklidila z cesty. Došla doprostřed nějakého náměstí, které jí připadalo tak trochu známé. Auto kolem ní projelo a zahnulo za roh. Rozeběhla se za ním v naději, že zahlédne něco, co by jí napovědělo, kde se ocitla. Doběhla na roh a uviděla vůz na opačném konci krátké, úzké uličky plné obchůdků. V jednom z nich poznala kloboučnictví, kam pravidelně docházela matka. V tu chvíli Margaret pochopila, že je jen několik metrů od Mramorového oblouku.

Málem se rozvzlykala úlevou.

Na příštím rohu si počkala na další auto, aby jí posvítilo na cestu. Pak pokračovala dál k Mayfair.

Za pár minut stála před hotelem Claridge. Budova byla pochopitelně zatemněná, ale podařilo se jí najít dveře, a to ji vedlo k úvaze, jestli by neměla jít dovnitř.

Tušila, že nemá dost peněz, aby si zaplatila nocleh, ale pokud měla možnost posoudit, lidé vždycky platí za hotel až při odchodu. Mohla si tedy vzít pokoj na dvě noci, ráno odejít s tím, že se později zase vrátí, přihlásit se do domobrany, pak zavolat do hotelu a požádat je, aby účet poslali otcovu právníkovi.

Zhluboka se nadechla a opřela se do dveří.

Jako ve většině veřejně přístupných budov otevřených přes noc nechali si i v hotelu zamontovat dvojité dveře – připomínalo to princip přetlakové komory, takže lidé mohli vcházet i vycházet, aniž by světlo zevnitř proniklo ven. Margaret počkala, až za ní venkovní dveře zapadnou, a pak prošla druhými dveřmi do příjemného osvětlení hotelové haly. Cítila obrovskou úlevu. Tohle byl normální svět – noční můra zmizela.

Za pultem dřímal mladý noční vrátný. Když si Margaret odkašlala, probral se a zmateně na ni zíral. „Potřebuju pokoj,“ oznámila mu Margaret.

„Takhle pozdě v noci?“ vyjekl.

„Ztratila jsem v zatemnění cestu,“ vysvětlovala Margaret. „Nemůžu se teď dostat domů.“

Muž se pomalu začal vzpamatovávat. „Máte zavazadla?“

„Ne,“ přiznala se Margaret provinile. Pak ji napadla spásná myšlenka a dodala: „Ovšemže ne – neměla jsem v úmyslu zabloudit.“

Prohlížel si ji tak nějak divně. Ale odmítnout ji, říkala si v duchu Margaret, určitě nemůže. Polkl, přejel si rukou po obličeji a předstíral, že zkoumá knihu hostů. Co je to s ním? Konečně se rozhodl, zaklapl knihu a prohlásil: „Máme plno.“

„Ale no tak, něco přece mít musíte –“

„Vy jste se poprala se starým, co?“ poznamenal s úšklebkem.

Margaret nemohla ani uvěřit, že se jí to celé nezdá. „Nemůžu se dostat domů,“ zopakovala – muž jí zcela zjevně poprvé nerozuměl.

„Nic s tím nenadělám,“ odpověděl. A v náhlém pokusu o vtip dodal: „Vyřiďte si to s Hitlerem.“

Byl to ještě mladík. „Kde máte nadřízeného?“ zeptala se.

Zatvářil se uraženě. „Do šesti tu za všechno odpovídám já.“

Margaret se rozhlédla. „Budu tedy muset do rána sedět tady v hale,“ poznamenala odevzdaně.

„To nemůžete!“ upozornil ji vrátný a vyděšeným pohledem. „Samotná holka bez zavazadel nemůže strávit noc tady v hale. Nenechám se kvůli tomu vyhodit.“

„Nejsem žádná holka,“ ohradila se pohněvaně. „Jsem lady Margaret Oxenfordová.“ K smrti nerada používala svůj titul, ale nevěděla zoufalstvím kudy kam.

Stejně to nebylo nic platné. Vrátný jí věnoval tvrdý, pohrdavý pohled a utrousil: „Jo, vážně?“

Margaret se už chystala, že se na něj rozkřikne, když v tu chvíli zahlédla svůj obraz ve skleněné výplni dveří a zjistila, že má úplně černé oko. Ke všemu měla ještě špinavé ruce a roztržené šaty. Vzpomněla si, jak narazila do schránky na dopisy a jak ve vlaku seděla na zemi. Nebylo divu, že ji vrátný nechtěl ubytovat. V zoufalství se na něj znovu obrátila: „Přece mě nevyhodíte zpátky do té tmy!“

„Nic jinýho mi nezbývá,“ pokrčil vrátný rameny.

Margaretu napadlo, jak by se asi zachoval, kdyby se prostě posadila na zem a odmítala se pohnout. Měla velikou chuť to udělat – byla k smrti unavená a napětí ji vyčerpalo. Ale už toho za den prožila tolik, že neměla sílu na nějaký spor. Navíc bylo pozdě a byla sama – nedalo se odhadnout, co ten chlap může udělat, když mu dá záminku, aby na ni vztáhl ruku.

Unaveně se k němu otočila zády a trpce rozčarovaná vyšla ven do noci.

Hned jak vykročila pryč od hotelu, litovala, že se nezachovala bojovněji. Proč je vždycky odhodlanější v představách než ve skutečnosti? Teď, když už to jednou vzdala, měla takový vztek, že by vrátného určitě zdolala. Málem se otočila a vrátila zpátky. Pak ale kráčela dál – zdálo se, že je to snazší.

Neměla kam jít. Dům, kde bydlí Catherine, už se jí podruhé najít nepodaří; dům tety Marthy se jí nikdy najít nepodařilo; žádným jiným příbuzným se nedalo věřit a na noc v hotelu byla příliš špinavá.

Bude muset prostě chodit dokola, dokud se nerozední. Počasí jí přeje – neprší a noční vzduch je jen docela nepatrně chladný. Když se vydrží pohybovat, ani jí nebude zima. Teď mohla sledovat, kudy jde: ve West Endu bylo hodně dopravních světel a každou minutu nebo dvě projelo auto. Slyšela hluk a hudbu z nočních klubů a čas od času zahlédla nějaké příslušníky její vlastní třídy – ženy v nádherných róbách a muže se sněhobílými motýlky a náprsenkami, jak je jejich vozy řízené osobními šoféry odvážejí po protaženém večírku domů. V jedné ulici probudily její zvědavost tři osamělé ženy: jedna stála ve vchodu do domu, druhá se opírala o lucernu a třetí seděla v autě. Všechny tři kouřily a zcela zjevně na někoho čekaly. Uvažovala, jestli patří mezi osoby, které matka nazývala „padlé ženy“.

Začínala na ni doléhat únava. Stále šla v lehkých domácích botách, které měla na nohou, když utíkala z domova. Z náhlého popudu se posadila na schody vedoucí k domovním dveřím, zula si střevíce a třela si rozbolavělé nohy.

Vzhlédla a uvědomila si, že nejasně rozeznává hrubý obrys budovy na druhé straně ulice. Že by se už konečně začínalo rozednívat? Možná že by mohla najít nějakou dělnickou jídelnu, která otevírá brzo ráno. Mohla by si objednat snídani a počkat tam, až začnou pracovat náborové kanceláře. Už dva dny skoro nic nejedla a nad vidinou vajíček se slaninou se jí sbíhaly sliny.

Náhle se jí ve vzduchu před očima vynořil nějaký bílý obličej. Nepatrně vyjekla leknutím. Obličej se přiblížil a Margaret rozeznala mladě vypadajícího muže ve večerním obleku. Vzápětí ji oslovil: „Nazdar, zlato.“

Rychle se vyškrábala na nohy. Nesnášela opilce – byli tak nechutní. „Jděte pryč, prosím,“ požádala ho. Snažila se mluvit rozhodně, ale hlas se jí třásl.

Přivrávoral se k ní blíž. „Ták, dej mi pusu.“

„To je vyloučeno!“ ohradila se zděšeně. Ustoupila o krok zpátky, zapotácela se a přišla o boty. Po jejich ztrátě si najednou připadala bezmocná a zranitelná. Otočila se a sehnula se, aby je nahmatala. Šťavnatě se zachechtal a Margaret ke své hrůze ucítila jeho ruku mezi svými stehny, jak tam se zraňující nešikovností šátrá. Nechala boty botami, bleskově se narovnala a odskočila od útočníka. Pak se k němu otočila a vykřikla: „Jděte ode mne pryč!“

Znovu se zasmál a poznamenal: „To je vono, jen tak dál, mám rád, když se mi holka trochu šprajcuje.“ S překvapivou hbitostí ji chytil za ramena a přitáhl k sobě. Ovanul ji alkoholický dech, z kterého se jí chtělo zvracet, když vtom ji muž náhle začal líbat na ústa.

Bylo to nevyslovitelně odporné a Margaretě se začalo dělat doopravdy špatně, ale svíral ji tak pevně, že se sotva mohla nadechnout, natož aby měla možnost něco namítat. Slintal na ni, zatímco ona se mu bez výsledku pokoušela vykroutit. Pak jí jednou rukou sklouzl z ramene, aby si mohl sáhnout na ňadro. Sevřel ho tak surově, až vyjekla bolestí. Ale protože jí přitom musel uvolnit rameno, mohla se od něj teď s úlevou napůl odklonit. Využila toho a hned začala ječet.

Ječela dlouho a nahlas.

Když ji vystrašeným hlasem uklidňoval, trochu ho vnímala: „No jo, no jo, tak si to tak neber, nechtěl jsem ti ublížit.“ Ale byla příliš vyděšená, než aby na ni nějaké domlouvání zapůsobilo, a tak prostě ječela dál. Ze tmy se začaly vynořovat obličeje: náhodný chodec v dělnických šatech, jedna z padlých žen s cigaretou a kabelkou a hlava v jednom z oken domu za nimi. Opilec zmizel někam do noci a Margaret přestala ječet a začala plakat. Pak se ozval zvuk běžících nohou v těžkých botách a objevil se paprsek světla z baterky zúžený zatemněním a policejní přilba.

Policista posvítil Margaretě do tváře.

Padlá žena zamumlala: „Tahle mezi nás nepatří, Steve.“

Policista jménem Steve se zeptal: „Jak se jmenuješ, děvenko?“

„Margaret Oxenfordová.“

Muž v pracovním oděvu zabručel: „Je to jasný, nějakej vyfešákovanej otrapa si myslel, že je to šlapka.“ A uspokojen odešel.

„To jako lady Margaret Oxenfordová?“ ujišťoval se policista.

Margaret utrápeně popotáhla a přikývla.

„Říkala jsem, že mezi nás nepatří,“ přikývla žena. Načež zatáhla z cigarety, odhodila nedopalek, šlápla na něj a zmizela.

Policista pokračoval: „Půjdete se mnou, mladá dámo, teď už bude všechno v pořádku.“

Margaret si rukávem otřela obličej. Policista jí nabídl rámě. Přijala to. Posvítil jí baterkou na chodník a pak společně vykročili.

Po chvíli se Margaret otřásla a prohlásila: „To byl ale příšerný člověk.“

Policista příliš soucitu neprojevil. „Nemůžete mu to zazlívat,“ poznamenal pobaveně. „Tohle je nejvykřičenější ulice v celým Londýně. Musel předpokládat, že když tu touhle dobou najde osamělou dívku, bude to určitě kněžka lásky.“

Margaret uznávala, že má pravdu, ale přišlo jí to trochu nespravedlivé.

V ranním přítmí se před nimi objevila známá modrá lampa policejní stanice. „Teď si dáte hrníček čaje,“ ujišťoval ji policista, „a hned vám bude líp“

Vešli dovnitř. Proti sobě uviděli pult, za nímž stáli dva policisté – jeden byl ve středních letech a podsaditý, druhý mladý a štíhlý. Po obou stranách místnosti stály podél zdí dřevěné lavice. Jinak byl v celé místnosti už jen jeden člověk: u zdi na lavici seděla bledá žena v šátku a s domácími trepkami na nohou a s unavenou trpělivostí čekala.

Margaretin zachránce dovedl dívku k lavici u protější stěny a řekl: „Tady se na chvilku posaďte.“ Margaret ho poslechla. Policista došel k pultu a oslovil staršího kolegu. „Seržo, to je lady Margaret Oxenfordová. Na Bolting Lane měla potíže s nějakým ožralou.“

„Myslel si zřejmě, že je ve službě.“

Margaret si uvědomila, kolik eufemistických opisů se používá pro prostituci. Zdálo se, že se lidé bojí pojmenovat ji pravým jménem a musí k ní odkazovat nepřímo. I ona sama o ní jen tak nejasně něco tušila, a vlastně až do dnešní noci nevěřila, že něco takového opravdu existuje. Ale na záměrech mladíka ve večerním obleku nebylo vůbec nic nejasného.

Seržant se na Margaretu se zájmem zadíval a pak něco tiše poznamenal, aby to nemohla slyšet. Steve přikývl a zmizel v zadní části budovy.

Margaret si uvědomila, že nechala boty tam venku na schodech. Teď už měla chodidla na punčochách samou díru. Dostala strach: takhle se nebude moci v náborové kanceláři objevit. Možná že by se za dne mohla pro boty vrátit. Ale to už tam patrně nebudou. Taky se strašně potřebovala vykoupat a vzít si na sebe čisté oblečení. Kdyby ji po tom všem do Pomocných oddílů domobrany nevzali, zlomilo by jí to srdce. Ale kde by se mohla dát do pořádku? Ráno už nebude v domě tety Marthy v bezpečí – otec ji bude hledat a mohl by se tam vynořit. Copak se jí celý plán zhroutí kvůli jednomu páru bot? uvažovala utrápeně.

Policista jí přinesl čaj nalitý do tlustého kameninového hrníčku. Nápoj byl slabý a přeslazený, ale Margaret ho vděčně srkala. Posílil znovu její odhodlání. Se svými problémy se dokáže vypořádat. Jakmile čaj dopije, nikdo už ji tu neudrží. Zajde si do nějaké chudé čtvrti a najde obchod, kde prodávají levné oblečení – pořád ještě jí pár šilinků zbývá. Koupí si šaty, sandály a čisté spodní prádlo. Pak zaskočí do veřejných lázní a tam se vykoupe a převlékne. Tím bude připravena pro vstup do armády.

Zatímco v duchu promýšlela svůj plán, ozval se za dveřmi nějaký hluk a dovnitř vrazila skupina mladíků. Oblečeni byli spořádaně, měli na sobě výhradně večerní obleky nebo převlečníky. Po chvíli Margaret pochopila, že s sebou vlečou nějakého vzpouzejícího se nedobrovolného společníka. Jeden z mužů začal křičet na seržanta za pultem.

Policista ho rozhodným hlasem přerušil: „No jo, no jo, tak se uklidněte! Nejste na rugbyovém zápase – tohle je policejní stanice.“ Hluk se trochu ztišil, ale seržantovi to nestačilo. „Jestli se nezačnete chovat slušně, kruci, šoupnu vás za mříže všechny do jednoho,“ zaburácel. „Tak sakra, DRŽTE HUBY!“

Zmlkli a pustili svého zajatce, který zůstal stát na místě s uraženým výrazem. Seržant pokynul jednomu z příchozích – černovlasému mladíkovi, asi tak v Margaretině věku. „Tak – vy. Vyložte mi, co má ten povyk znamenat.“

Mladý muž ukázal na zajatce. „Tenhle ničema vzal mou sestru do restaurace a pak utekl bez placení!“ zvolal nahněvaně. Přízvuk prozrazoval příslušníka vyšší třídy a Margaret si uvědomila, že mladíkův obličej už někdy viděla. Doufala, že ji nepozná: bylo by příliš ponižující, kdyby se lidé dověděli, že ji po útěku z domova musel zachraňovat policista.

Mladší muž v proužkovaném obleku dodal: „Jmenuje se Harry Marks a měli byste ho zavřít!“

Margaret si Harryho Markse se zájmem prohlížela. Byl to nápadně pohledný mladík, mohlo mu být tak dvaadvacet, třiadvacet let, měl světlé vlasy a pravidelné rysy. Přestože byl dost pomuchlaný, pohyboval se ve svém dvouřadovém saku s nenucenou elegancí. Pohrdavě se rozhlédl a poznamenal: „Ti pánové jsou opilí.“

Mladík v proužkovaném obleku vybuchl: „My jsme možná opilí, ale ty seš darebák – a zloděj! Podívejte se, co jsem mu našel v kapse!“ Hodil na pult jakýsi předmět. „Tyhle manžetový knoflíčky někdo dneska večer ukradl u sira Simona Monkforda.“

„No dobře,“ vzdychl seržant. „Takže ho obviňujete z pokusu o vědomé obohacení podvodem – když nezaplatil účet v restauraci – a z krádeže. Ještě něco?“

Chlapec v proužkovaném obleku se uštěpačně zasmál a poznamenal: „To vám snad nestačí?“

Seržant na něj namířil tužkou: „Uvědom si, sakra, kde se nacházíš, synku. Možná ses narodil se stříbrnou lžičkou v puse, ale tady seš na policejní stanici, a jestli se tu nebudeš chovat slušně, strávíš zbytek noci v cele.“ Mladík se zatvářil nechápavě a už nic neřekl.

Policista obrátil pozornost zpátky k prvnímu mluvčímu. „Tak, můžete uvést všechny podrobnosti kolem obou obvinění? Potřebuju jméno a adresu tý restaurace, jméno a adresu vaší sestry a jméno a adresu lidí, kterým patří tyhle manžetový knoflíčky.“

„Jistě, to vám všechno můžu sdělit. Ta restaurace –“

„Fajn. Tak tu zůstaňte.“ Seržant ukázal na obviněného muže. „Vy se posaďte.“ Pak mávl rukou ke skupince mladíků. „Zbytek může jít domů.“ Nechápavě se na něj zadívali. Jejich velké dobrodružství končilo zklamáním. Chvíli se žádný z nich nehýbal.

Policista na ně vyštěkl: „No tak, vodprejskněte – všichni do jednoho!“ Margaret v životě neslyšela za jediný den tolik hrubostí.

Mladíci se s reptáním obrátili k odchodu. Chlapec v proužkovaném saku podotkl: „Člověk předá zloděje spravedlnosti a zacházejí s ním přitom, jako by sám byl kriminálník!“ Ale než stačil větu dokončit, už procházel dveřmi ven.

Seržant začal tmavovlasému mládenci klást otázky a dělal si přitom poznámky. Harry Marks vedle nich chvíli stál, ale pak se netrpělivě odvrátil. Všiml si Margaret, věnoval jí rozzářený úsměv a posadil se vedle ní. „No ne, holka?“ oslovil ji. „Hele, co tady vyvádíš, takhle pozdě v noci?“

Margaret to dokonale znechutilo. Najednou se úplně změnil. Vytříbené způsoby a kultivovaná řeč zmizely a mladík mluvil se stejným přízvukem jako seržant. Chvíli nemohla překvapením ani odpovědět.

Harry odhadl pohledem vzdálenost ke dveřím, jako kdyby uvažoval o útěku, pak se podíval zpátky k pultu a postřehl, že ho mladší policista, který doposud nepronesl ani slovo, bedlivě sleduje. Díky tomu Harry myšlenku na únik zřejmě vzdal a obrátil se opět na Margaretu: „Kdo ti udělal toho moncla na voku? Tvůj starej?“

Margaret se vrátil hlas a odpověděla: „Zabloudila jsem při zatemnění a narazila do schránky na dopisy.“

Teď byla s překvapením řada na něm. Odhadoval, že má před sebou dělnickou holku. Když uslyšel, s jakým mluví přízvukem, uvědomil si svůj omyl. Bez mrknutí se vrátil ke svému původnímu způsobu vystupování: „Řeknu vám, to je ale smůla!“

Margaret byla u vytržení. Jaký byl tedy doopravdy? Voněl kolínskou. Vlasy měl dobře přistřižené, i když trochu moc dlouhé. Na sobě měl tmavě modrý večerní oblek ve stylu Edwarda VIII., hedvábné ponožky a boty z leštěné kůže. I jeho šperky byly velmi slušné: diamantové spony vepředu na košili hodící se k manžetovým knoflíčkům, zlaté náramkové hodinky s řemínkem z krokodýlí kůže a pečetní prsten na malíčku levé ruky. Ruce měl velké a zdálo se, že jsou silné, ale nehty měl dokonale čisté.

Tiše se ho zeptala: „Vy jste skutečně odešel z restaurace bez placení?“ Chvíli ji pohledem odhadoval a pak zřejmě dospěl k nějakému rozhodnutí– „Popravdě řečeno, utekl,“ odpověděl spikleneckým tónem.

„Ale proč?“

„Protože kdybych ještě minutu poslouchal Rebeccu Maugham-Flintovou, jak vykládá o svých vynikajících koních, nedokázal bych patrně potlačit touhu vzít ji pod krkem a uškrtit.“

Margaret se zahihňala. Rebeccu Maugham-Flintovou znala, byla to rozložitá, přihlouplá dívka, dcera nějakého generála, po němž zdědila srdečné vystupování a hlas, kterým se dalo velet na přehlídce. „To si umím představit,“ poznamenala. Těžko by si šlo pro přitažlivého pana Markse vymyslet méně vhodnou společnost na večeři.

Objevil se strážník Steve a vzal si od ní hrníček. „Už je vám líp, lady Margaret?“

Koutkem oka zahlédla, že Harry Marks na její titul zareagoval. „Mnohem lépe, děkuju,“ odpověděla. Když si povídala s Harrym, na okamžik hodila svoje problémy za hlavu, ale teď si znovu připomněla, co všechno musí zařídit. „Bylo to od vás velmi milé,“ pokračovala. „Teď už radši půjdu, abyste se mohli věnovat důležitějším záležitostem.“

„Nemusíte nikam spěchat,“ ujistil ji strážník. „Váš otec, pan markýz, už je na cestě sem, aby si vás vyzvedl.“

Margaretě se zastavilo srdce. Jak je to možné? Byla tak hluboce přesvědčená, že je v bezpečí – to tedy otce podcenila! Teď byla najednou stejně vyplašená, jako když kráčela po silnici k nádraží. Zrovna teď pro ni jede, zrovna v tuhle chvíli! Cítila, že se třese. „Jak se dověděl, kde jsem?“ zeptala se vysokým, přiškrceným hlasem.

Mladý policista se zatvářil pyšně. „Včera pozdě večer rozesílali váš popis. Čet jsem ho, když jsem nastoupil do služby. V tom zatemnění bych vás nepoznal, ale jméno jsem si pamatoval. Podle pokynů jsme měli neprodleně uvědomit pana markýze. Hned jak jsem vás sem doved, běžel jsem mu zatelefonovat.“

Margaret vstala a srdce jí divoce bušilo. „Nebudu na něj čekat,“ prohlásila. „Venku už je světlo.“

Policista vypadal polekaně. „Ještě okamžik,“ požádal ji nervózně a otočil se k pultu. „Seržo, tady dáma nechce na svýho otce čekat.“

„Nemůžou vás nutit, abyste tu zůstala,“ upozornil Margaret Harry Marks. „Utéct z domova není ve vašem věku žádný zločin. Jestli chcete odejít, tak prostě jděte.“

Margaret se bála, že si najdou nějakou záminku, pod kterou ji tam budou zdržovat.

Seržant se zvedl ze svého místa a obešel pult. „Má naprostou pravdu,“ přikývl. „Můžete odejít, kdykoliv budete chtít.“

„Děkuju vám,“ vydechla Margaret vděčně.

Seržant se usmál. „Ale jste bosa a punčochy máte samou díru. Jestli chcete odejít, než dorazí váš otec, dovolte mi aspoň, abych vám zavolal taxík.“

Na okamžik se zamyslela. Zavolali otci, hned jak dorazila na stanici, ale od té doby neuplynula ještě ani hodina. Otec se sem nedostane dřív než za další hodinu, ale spíš ještě později. „Dobře,“ ustoupila milému policistovi, „děkuju vám.“

Seržant otevřel dveře vedoucí z haly. „Než taxík dorazí, budete tu mít mnohem větší pohodlí,“ řekl a otočil vypínačem.

Margaret by radši zůstala, kde byla, a povídala si s tím pozoruhodným Harrym Marksem, ale nechtěla seržantovu vlídnou nabídku odmítnout, zvlášť teď ne, když jí nabízel volnost. „Děkuju vám,“ opakovala ještě jednou.

Když kráčela ke dveřím, slyšela, jak Harry poznamenává: „Jen vás blbne.“

Vstoupila do malého pokojíku. Stálo v něm několik obyčejných židlí a lavice, od stropu visela holá žárovka a v okně byly mříže. Margaret si nedokázala představit, proč měl seržant pocit, že tam bude mít větší pohodlí než v hale. Otočila se, aby se ho na to zeptala.

Dveře se jí zabouchly před nosem. Předtucha, že je po všem, jí naplnila srdce děsem. Vrhla se ke dveřím a chytila za kliku. V tu chvíli uslyšela, jak se v zámku otáčí klíč, a její obavy se potvrdily. Zuřivě klikou zalomcovala. Dveře nepovolily.

V zoufalství udeřila hlavou o dřevo.

Zvenku se ozval tichý smích a pak tlumeně, ale zřetelně uslyšela, jak Harry říká: „Vy prevíte.“

V seržantově hlase teď nebylo po vlídnosti ani stopy. „Koukej tu hubu zavřít,“ okřikl Harryho hrubě.

„Na tohle nemáte právo a vy to víte.“

„Její táta je sakra jednou markýz a jiný právo nepotřebuju.“

Pak už neřekl nikdo nic.

Margaret si s trpkostí uvědomila, že prohrála. Její velký útěk skončil krachem. Zradili ji lidé, o nichž se domnívala, že jí pomáhají. Krátkou dobu byla skutečně volná, ale to už je všechno pryč. Dnes se do Pomocných oddílů domobrany nepřihlásí, pomyslela si hořce, místo toho nasedne do Clipperu společnosti Pan Am a odletí do New Yorku, aby utekla před válkou. Ani po tom všem, co prožila, se její úděl nezmění. Připadalo jí to zoufale nespravedlivé.

Po chvíli se odtrhla ode dveří a přešla několik kroků k oknu. Uviděla prázdný dvůr a cihlovou zeď. Stála tam, poražená a bezmocná, dívala se, jak se za mřížemi rozjasňuje den, a čekala na otce.

Eddie Deakin se dal do závěrečné prohlídky Clipperu společnosti Pan American. Čtyři motory Wright Cyclone o síle 1500 koní se leskly čistotou. Každý motor byl vysoký jako dospělý muž. Všech padesát šest zapalovacích svíček vyměnili. Eddie náhle vyjmul z kapsy kombinézy šroubovák a namátkou jej zasunul pod úchyt motoru mezi kov a gumu, aby ozkoušel, jak pevně osazení drží. Těžké otřesy během dlouhého letu kladou na přilnavost spoje neobyčejné nároky. Ale ostří nástroje neproniklo ani do hloubky čtvrt palce. Úchyty přiléhaly pevně.

Eddie zavřel poklop a slezl po žebříku dolů. Než spustí letoun zpátky na vodu, svlékne ze sebe kombinézu, umyje se a vezme si černou leteckou uniformu společnosti Pan American.

Když opustil dok a šplhal do kopce k hotelu, kde byla posádka během přestávky ubytovaná, slunce se do něj opíralo. Byl na letadlo a na práci, kterou dělal, hrdý. Do posádek Clipperu se dostala jen elita, skutečně jen ti nejlepší, které společnost měla, protože zaoceánské lety se považovaly za prestižní linky. Celý život bude moci vykládat, že když se s tím začínalo, létal přes Atlantik zrovna on.

Přesto měl v úmyslu brzo létání nechat. Bylo mu třicet, před rokem se oženil a Carol-Ann byla v jiném stavu. Létání se hodilo pro svobodné, on nehodlá strávit celý život pryč od ženy a od dětí. Usilovně šetřil a už bude mít na kontě brzo dost peněz, aby si mohl otevřít vlastní firmu. Poblíž Bangoru ve státě Maine má zamluvený pozemek, kde bude skvělé letiště. Bude obsluhovat letadla, prodávat palivo a jednou se zmůže na vlastní stroj, se kterým bude příležitostně létat na objednávku. Tajně snil o tom, že si jednoho dne otevře vlastní pravidelnou linku jako průkopník Juan Trippe, zakladatel společnosti Pan American.

Došel k pozemku, na němž stál venkovský hotel Langdown. Posádky Pan Americanu měly z pekla štěstí, protože jen půldruhého kilometru od letiště Imperial Airways stál velmi útulný hotel. Byla to typická anglická venkovská usedlost vedená milým párkem hostitelů, kteří dokázali každého potěšit, a když odpoledne vysvitlo slunce, podávali kávu venku na trávníku.

Vešel dovnitř. V hale narazil na pomocného technika Desmonda Finna – nikdo mu neřekl jinak než Mickey. Mickey mu připomínal postavu Jimmyho Olsena z kreslených seriálů o Supermanovi – byl to lehkovážný mladík s širokým, zubatým úsměvem a se sklony Eddieho uctívat jako hrdinu, přestože palubnímu inženýrovi připadal takový obdiv trapný. Mickey zrovna mluvil do telefonu, a když Eddieho uviděl, honem zvolal: „Počkejte, máte štěstí, právě vešel!“ Podal Eddiemu sluchátko a řekl: „To je pro tebe.“ Pak odešel nahoru, aby svému idolu dopřál soukromí.

„Haló?“ promluvil Eddie do sluchátka.

„To je Edward Deakin?“

Eddie se zamračil. Ten hlas neznal a „Edwarde“ ho nikdo neoslovoval. „Jo, tady Eddie Deakin,“ odpověděl. „Kdo je tam?“

„Vydržte, předám vám vaši manželku.“

Eddiemu se sevřelo hrdlo. Proč by mu Carol-Ann volala ze Států? Něco se muselo stát.

Za okamžik uslyšel její hlas: „Eddie?“

„Ahoj, zlato, co se děje?“

Rozplakala se.

V duchu si představil celou řadu těch nejděsivějších důvodů: dům shořel do základů, někdo umřel, sama se zranila při nějaké nehodě, potratila… „Carol-Ann, uklidni se. Jsi v pořádku?“

Odpověď přerušovalo vzlykání: „Nic… mi… není…“

„Tak o co jde?“ zeptal se vystrašeně. „Co se stalo? Zkus mi to vyložit, holčičko.“

„Ty muži… přišli do domu.“

Eddie hrůzou ztuhl. „Jaký muži? Co ti provedli?“

„Přinutili mě, abych s nimi odjela.“

„Kristepane, co je to za lidi?“ Vztek ho bolestivě pálil v hrudi, až musel lapat po dechu. „Tak udělali ti něco?“

„Jsem v pořádku… ale, Eddie, strašně se bojím.“

Nevěděl, co jí na to má říct. Na jazyku měl spoustu otázek. K nim domů přišli nějací lidé a přiměli Carol-Ann, aby s nimi odjela. Co se tam děje? Nakonec se zeptal: „Ale proč?“

„To mi neřeknou.“

„A co ti teda řekli?“

„Eddie, budeš muset udělat, o co tě požádají, víc nevím.“

I při vší hrůze a zuřivosti, kterou Eddie prožíval, si vzpomněl, jak jeho táta říkával: „Nikdy nepodepisuj prázdnej šek.“ Přesto ani na chvíli nezaváhal. „Udělám cokoliv, ale co…“

„Přísahej!“

„Přísahám!“

„Díky Bohu.“

„Kdy se to celé stalo?“

„Před pár hodinami.“

„A kde jsi teď?“

„V jednom domě kousek od…“ Věta přešla ve vyděšený výkřik. „Carol-Ann! Co se děje? Jsi v pořádku?“

Odpovědi se nedočkal. Rozzuřený, vylekaný a bezmocný svíral sluchátko, až mu klouby na ruce zbělely.

Pak se znovu ozval původní mužský hlas. „Teď mě bedlivě poslouchej, Edwarde.“

„Ne, ty poslouchej mě, grázle jeden!“ vyjel Eddie. „Jestli jí ublížíš, tak tě přísámbohu zabiju – najdu si tě, i kdyby mi to mělo trvat celej život, a až tě najdu, ty dobytku, vlastníma rukama ti utrhnu hlavu od krku, rozuměl jsi mi dobře?“

Muž na druhém konci linky zaváhal, jako by takový výlev nečekal. Pak odpověděl: „Přestaň vyvádět, na to seš krapet daleko.“ Zdálo se, že to s ním trochu otřáslo, ale měl nakonec pravdu – Eddie nemohl podniknout vůbec nic. Muž vzápětí pokračoval: „Teď mě pořádně poslouchej.“

Eddie držel silou vůle jazyk za zuby.

„V letadle dostaneš pokyny od člověka, který se jmenuje Tom Luther.“

V letadle! Co to má znamenat? To bude ten Tom Luther pasažér, nebo co? „Ale co chcete, abych udělal?“ zeptal se Eddie.

„Sklapni. Luther ti to poví. A jestli chceš svou ženu ještě někdy vidět živou, tak koukej jeho požadavky splnit do posledního písmena.“

„Jak můžu vědět…“

„Ještě něco. Policii do toho netahej. Nebylo by ti to nic platný. A jestli je zavoláš, vojedu ti tu kočku, ať máš vztek.“

„Ty svině, já tě –“

Spojení se přerušilo.

Kapitola 3

Harry Marks byl největší dítě štěstěny, jaké svět spatřil. Už matka mu vždycky říkávala, že má kliku. Přestože otce mu zabili ve světové válce, štěstí mu přálo, protože ho vychovávala silná a schopná matka. Živila se uklízením kanceláří a za celou krizi nebyla ani jednou bez zaměstnání. Bydleli v jednom činžáku v Battersea, kde byl vždy jen jeden kohoutek se studenou vodou na celé patro a záchody na pavlači, ale žili tam s nimi poctiví lidé, kteří si v těžkých dobách uměli navzájem pomáhat. Před Harrym každý průšvih doslova uhnul. Když dostávali kluci ve škole nářez, zlomila se učiteli rákoska, jakmile přišel na řadu Harry. Harry mohl spadnout pod drožku, vůz i s koňmi přes něj přejel a vůbec se ho nedotkl.

Zloděje z něj udělala jeho láska ke klenotům.

Jako chlapec se strašně rád potuloval po ulicích s luxusními obchody na West Endu a nakukoval do výkladů klenotnictví. Diamanty a drahé kameny pableskující v jasném světle reflektorů na tmavých sametových podnosech mu učarovaly. Miloval je pro jejich krásu, ale také proto, že pro něj symbolizovaly život, o němž čítával v knihách, život v rozlehlých venkovských sídlech obklopených obrovskými zelenými trávníky, na kterých pohledné dívky se jmény jako lady Penelope a Jessica Chumley hrály celé odpoledne tenis a pak utíkaly s větrem o závod na čaj.

Začal pracovat u jednoho klenotníka jako učeň, ale nebavilo ho to, a tak po šesti měsících znuděný utekl. Opravovat přetržené řemínky k hodinkám a roztahovat snubní prsteny tloustnoucím manželkám pro něj nemělo nejmenší půvab. Naučil se rozeznávat rubín od červeného granátu, přirozenou perlu od vypěstované a moderní přesné broušení diamantu od starých hrubých řezů z devatenáctého století. Dokázal také odlišit pečlivé uložení kamene od zfušovaného a podařený vzor od nevkusné splácaniny. Získané podrobnější poznatky v něm dál podněcovaly náklonnost k nádherným klenotům a touhu po životě, který k nim patřil.

Nakonec přišel na to, že obě potřeby uspokojí, když bude využívat dívky, jako byla Rebecca Maugham-Flintová.

S Rebeccou se seznámil v Ascotu. Často si bohaté dívky vybíral na dostizích. Otevřený prostor a velké množství lidí mu umožňovaly, aby se motal mezi dvěma skupinkami dostihových nadšenců tak šikovně, až všichni nabyli dojmu, že patří k té druhé partě. Rebecca byla vysoká dívka s velikým nosem, na sobě měla nabírané pletené šaty a na hlavě klobouček jako Robin Hood včetně vetknutého pírka. Nikdo z přítomných mladíků jí nevěnoval pozornost, a tak byla Harrymu dojemně vděčná, že se s ní baví.

Nesnažil se na novou známost nijak tlačit, věděl, že nejlepší je nevypadat moc nadšeně. Když na ni ale narazil asi o měsíc později v jedné výtvarné galerii, vítala ho jako dávného přítele a představila ho matce.

Dívky jako Rebecca nemohly pochopitelně chodit s chlapci do biografu nebo do restaurace bez doprovodu – to dělaly jen prodavačky a holky z fabriky. Proto všichni před rodiči předstírali, že se vyskytují jen v početnější společnosti. Aby to vypadalo dobře, začínali dokonce večery tím, že se sešli někde na koktejl. Pak postupně nenápadně odcházeli ve dvojicích. To Harrymu dokonale vyhovovalo: protože se Rebecce oficiálně „nedvořil“, její rodiče nepocítili potřebu prozkoumat jeho původ a neprověřovali neurčité lži, které čas od času utrousil o venkovském sídle v Yorkshiru, o malé soukromé škole ve Skotsku, o invalidní matce žijící v jižní Francii a o perspektivních úkolech u Královského letectva.

Přišel na to, že neurčité lži jsou v lepší společnosti naprosto běžné. Pronášeli je mladíci, kteří nechtěli přiznat, že jsou zoufale na mizině, že jejich rodiče beznadějně nasávají jako nezavření nebo že pocházejí z rodiny, jejíž pověst dokonale zničil nějaký skandál. Nikdo se neobtěžoval takového chlapíka odhalit, dokud nezačal jevit známky vážného zájmu o některou urozenou dívku.

Takhle nezávazně se Harry s Rebeccou setkával tři týdny. Vyneslo mu to pozvání na venkovskou oslavu do Kentu, kde hrál kriket a kradl peníze hostům, kterým bylo trapné krádež ohlásit, protože se obávali, že by se tím svých hostitelů dotkli. Rebecca ho vzala na několik plesů, na nichž se probíral kapsami a vyprazdňoval kabelky. K dovršení všeho ho pozvali do domu jejích rodičů, kde ukradl drobnější sumy, stříbrné příbory a tři zajímavé viktoriánské brože, na jejichž ztrátu její matka doposud nepřišla.

Z jeho pohledu nebylo na tom, co dělal, nic nemorálního. Lidé, které okrádal, si svoje bohatství nezasloužili. Většina z nich za celý svůj život nepracovala ani jediný den. Těch několik, kteří si museli nějaké místo najít, využilo svých známostí ze soukromých škol a dostalo přehnaně dobře placená korýtka: stali se z nich diplomaté, soudci nebo konzervativní členové Parlamentu. Okrádat je bylo jako zabíjet nacisty – šlo o službu veřejnosti, ne o zločin.

Vycházelo mu to takhle už tři roky a věděl, že to nevydrží věčně. Svět anglické lepší společnosti byl rozlehlý, ale ne bez hranic, a jednou ho někdo bude muset nachytat. Válka ho zastihla ve chvíli, kdy byl připraven změnit způsob života.

Ale narukovat do armády jako obyčejný voják neměl v úmyslu. Špatné jídlo, zasmrádlé oblečení, buzerace a vojenská kázeň, to nebylo nic pro něj. Navíc mu khaki barva moc neslušela, vypadal v ní, jako že mu není dobře. Modř letectva se mu naproti tomu hodila k očím, a tak mu nedělalo potíže představit si sám sebe jako pilota. Stane se z něj tedy důstojník R.A.F. Ještě nevěděl, jak to zařídí, ale nepochyboval, že to zvládne – míval v tomhle směru vždycky štěstí.

Rozhodl se, že mezitím využije Rebeccu k tomu, aby se dostal do jednoho z honosnějších domů, a pak ji teprve pustí k vodě.

Ten večer začali na recepci ve čtvrti Belgravia v domě sira Simona Monkforda, bohatého nakladatele.

Harry chvíli postál se ctihodnou Lydií Mossovou, obtloustlou dcerou jakéhosi skotského hraběte. Ve své nemotornosti a osamělosti patřila přesně mezi ty dívky, které nejvíce podléhaly jeho kouzlu. Bavil ji asi dvacet minut, víceméně jen tak ze zvyku. Pak si chvíli povídal s Rebeccou, aby ji udržel v náladě, načež dospěl k závěru, že nastal pravý čas, kdy se může dát do díla.

Omluvil se a vyšel z místnosti. Večírek se odehrával v rozlehlém dvojitém salonu v prvním patře. Když přešel přes chodbu a vyběhl po schodech, cítil, jak mu v žilách – jako vždy, když se pouštěl do akce – povzbudivě tepe adrenalin. Vědomí, že se chystá okrást své hostitele, a nebezpečí, že ho chytí při činu a odhalí jako podvodníka, v něm probouzely strach i vzrušení.

Dorazil do dalšího patra a vydal se chodbou do přední části domu. Nejvzdálenější dveře nejspíš povedou do ložnice majitelů, uvažoval. Otevřel je a uviděl rozlehlou místnost s květinami na záclonách a růžovým ložním prádlem. Už chtěl vejít dovnitř, když se otevřely jiné dveře a kdosi vyzývavým hlasem zvolal: „Co to má být?“

Harry se otočil, napjatý jako struna. Uviděl asi stejně starého muže, jak se blíží chodbou a zvědavě ho pozoruje.

Jako obvykle ho napadla ta pravá slova, zrovna když je potřeboval. „Hm, je to tady někde, ne?“ zeptal se.

„Co?“

„Tohle není toaleta?“

Mladíkův obličej se rozjasnil. „Aha. Vy hledáte ty zelené dveře na druhém konci chodby.“

„Děkuju vám mockrát.“

„Není zač.“

Harry vykročil chodbou. „Roztomilý dům,“ poznamenal.

„Aby ne.“ Muž seběhl po schodech a zmizel.

Harry si dopřál potěšený úšklebek. Lidé se vždycky dají oblbnout.

Vrátil se ke dveřím a vešel do růžové ložnice. Jako obvykle to bylo celé apartmá. Barevné ladění napovídalo, že to bude pokoj lady Monkfordové. Bleskovým průzkumem odhalil na jedné straně malou převlékárnu, také laděnou do růžova; pak ještě menší ložnici se zelenými koženými židlemi a proužkovanými tapetami; a za ní pánskou šatnu. Harry už věděl, že lidé z vyšších tříd spí často odděleně. Ještě se ale nerozhodl, jestli je to tím, že se neumějí tak odvázat jako dělnická třída, nebo jestli považují za nutné využívat ve svých obrovských domech co nejvíc pokojů.

V šatně sira Simona stál těžký mahagonový šatník a prádelník, který se skříní tvořil jeden komplet. Harry vytáhl horní zásuvku prádelníku. Tam, v malé kožené šperkovnici, našel změť jehlic do kravat, výztuh do límečků a knoflíčků do manžet, ne pečlivě srovnaných, ale smotaných do sebe bez ladu a skladu. Většina předmětů byla docela obyčejných, ale Harryho vycvičený pohled padl na okouzlující pár zlatých manžetových knoflíčků vykládaných drobnými rubíny. Vsunul je do kapsy. Hned vedle šperkovnice ležela peněženka z měkké kůže obsahující asi padesát liber v pětilibrových bankovkách. Harry z ní vzal dvacet liber a byl sám se sebou spokojen. Dobrá práce, pomyslel si. Většina lidí by musela dva měsíce tvrdě dřít ve špinavé továrně, aby si vydělala dvacet liber.

Nikdy nekradl všechno. Když člověk vezme jen pár kousků, vzbuzuje tím pochybnost. Lidé si řeknou, že ten šperk třeba někam založili, nebo že se spletli, když odhadovali, kolik peněz mají v peněžence, a váhají, jestli mají ohlásit krádež.

Zavřel zásuvku a přešel do ložnice lady Monkfordové. Byl v pokušení vypadnout už teď se slušným úlovkem, který se mu podařilo získat, ale pak se rozhodl, že ještě bude pár minut riskovat. Ženy mají většinou lepší šperky než jejich manželé. Lady Monkfordová by mohla mít safíry. Harry miloval safíry.

Byl vlahý večer a okna byla dokořán. Harry vykoukl ven a uviděl malý balkónek s krouceným železným zábradlím. Rychle se vrátil do převlékárny a sedl si k malému toaletnímu stolku. Vytahal všechny zásuvky a objevil několik skříněk a pouzder se šperky. Rychle se jimi začal probírat a ostražitě naslouchal, jestli neuslyší otevírání dveří.

Lady Monkfordová neměla dobrý vkus. Byla to pohledná žena, Harrymu připadala dost vyrovnaná, a přitom si vybírala – nebo jí manžel vybíral – nápadné, dost laciné klenoty. Perly se k sobě nehodily, brože byly velké a šeredné, náušnice humpolácké a náramky křiklavé. Harry byl zklamán.

Zrovna váhal nad jedním z mála zajímavých přívěsků, když uslyšel, jak se dveře do ložnice otevřely.

Ztuhl se sevřeným žaludkem a horečně přemýšlel.

Jediné dveře z převlékárny vedly do ložnice.

Bylo tu malé okno, ale to bylo pevně zavřené a on by ho pravděpodobně nedokázal dostatečně tiše a rychle otevřít. Uvažoval, jestli má dost času, aby se schoval v šatníku.

Z místa, kde seděl, na dveře do ložnice dobře neviděl. Uslyšel, jak se opět zavřely, pak si nějaká žena odkašlala a na koberci se ozvaly lehké kroky. Naklonil se k zrcadlu a zjistil, že takhle vidí do ložnice. Byla v ní lady Monkfordová a mířila k převlékárně. Neměl ani čas, aby zavřel zásuvky.

Dech se mu zrychlil. Byl celý ztuhlý strachy, ale takováhle situace pro něj nepředstavovala nic nového. Ještě chvíli počkal, přinutil se dýchat pravidelněji a uklidnil mysl. Pak se pohnul.

Vstal, rychle prošel dveřmi do ložnice a řekl: „To snad ne!“

Lady Monkfordová se zarazila uprostřed pokoje. Dala si ruku před ústa a nepatrně vyjekla.

Závěsy s květinami povlávaly ve větru z otevřeného okna a to Harrymu vnuklo nápad.

„To snad ne!“ opakoval a záměrně vložil do hlasu trochu rozhořčení. „Právě jsem viděl, jak někdo vyskočil z vašeho okna.“

Lady se vrátil hlas. „Co to má pro všechno na světě znamenat?“ zeptala se. „A co děláte v mé ložnici?“

Harry hrál dál zvolenou roli, došel k oknu a vyhlédl ven. „Už je pryč!“ zvolal.

„Tak vysvětlíte mi to?“

Harry se zhluboka nadechl, aby si stačil srovnat myšlenky. Lady Monkfordová byla asi čtyřicetiletá rozklepaná ženská v zelených hedvábných šatech. Když mu nepovolí nervy, mohl by ji zvládnout. Rozhodl se pro roli srdečného hráče rugby, přerostlého školáka – tenhle typ určitě dobře znala – vítězně se usmál a začal jí věšet bulíky na nos.

„Něco tak divnýho jsem v životě neviděl,“ prohlásil. „Byl jsem zrovna na chodbě, když z tohodle pokoje vyrazil takovej divně vyhlížející chlápek. Zahlíd mě a zacouval zpátky. Věděl jsem, že je to vaše ložnice – sám jsem sem nakouk, když jsem hledal toaletu. Zajímalo mě, o co tomu koumákovi jde – na sluhu nevypadal a určitě to nebyl host. Tak jsem se ho šel zeptat. Když jsem otevřel dveře, vyskočil tadyhle z okna.“ Pak s ohledem na zásuvky toaletního stolku, jež zůstaly otevřené, dodal: „Jen jsem juknul k vám do převlíkárny a mám dojem, že měl zálusk na vaše šperky.“

Tohle jsi zvládnul skvěle, pochválil se v duchu obdivně, moh bys s tím vystupovat v rádiu.

Lady si přiložila ruku k čelu. „Ach,“ vzdychla. „To je příšerné,“ hlesla slabým hlasem.

„Radši se posaďte,“ radil jí Harry starostlivě a dovedl ji k malé růžové stoličce.

„Jen si to představte!“ pokračovala. „Kdybyste ho nevyhnal, byl by tu, když jsem sem přišla! Obávám se, že omdlím.“ Chytila Harryho za ruku a pevně ji sevřela. „Jsem vám tak vděčná.“

Harry nedokázal potlačit úsměv. Zase mu to jednou prošlo.

Chvíli uvažoval, jak by to mělo probíhat dál. Nechtěl, aby kolem toho udělala moc velký povyk. Ideální by bylo, kdyby dokázal, aby si to nechala pro sebe. „Poslyšte, ale Rebecce o tom neříkejte, ano?“ začal ji zpracovávat. „Nemá nervy úplně v pořádku a tohle by ji mohlo vyhodit ze sedla na celý dlouhý týdny.“

„Mě taky!“ zvolala lady Monkfordová. „Na týdny!“ Byla příliš rozčilená, než aby jí vůbec přišlo na mysl, že urostlá, přímočará Rebecca sotva bude typ dívky, která by mohla mít potíže s nervy.

„Nejspíš budete muset zavolat policii a tak vůbec, přestože večírek se tím nadobro rozbije,“ pokračoval.

„Ach, bože – to by bylo hrozné. A musíme je skutečně volat?“

„No…,“ Harry se snažil skrýt uspokojení, „to nejspíš záleží na tom, co vám ten darebák vlastně ukrad. Nechcete se na to kouknout?“

„Panebože, ano, to bude nejlepší.“

Harry jí povzbudivě stiskl ruku a pomohl jí vstát. Přešli do převlékárny. Když uviděla všechny zásuvky otevřené, zalapala po dechu. Harry ji dovedl k židli. Posadila se a začala se probírat šperky. Po chvíli prohlásila: „Mám pocit, že toho moc neodnesl.“

„Třeba jsem ho překvapil, než stačil vůbec začít,“ navrhl Harry.

Dál si prohlížela náhrdelníky, náramky a brože. „Určitě to tak bylo,“ přikývla. „Byl jste prostě skvělý.“

„Pokud vám nic nechybí, určitě byste to nemusela nikomu říkat.“

„Jen siru Simonovi, pochopitelně,“ doplnila ho.

„Jistě,“ přikývl Harry, přestože doufal v pravý opak. „Ale stačí, když mu to řeknete až po večírku. Aspoň mu nezkazíte večer.“

„To je dobrý nápad,“ podívala se na něj vděčně.

Tak tohle tedy vyšlo. Harrymu se nepředstavitelně ulevilo. Rozhodl se, že když už se dostal takhle daleko, nechá toho. „Radši už půjdu dolů,“ ozval se. „Nechám vás trochu vydechnout.“ Rychle se sehnul a políbil ji na tvář. Nečekala to a zapýřila se. Pošeptal jí do ucha: „Podle mě jste neuvěřitelně odvážná.“ A vyšel ven.

Ženy ve středních letech se někdy dají zvládnout snadněji než jejich dcery, uvažoval. V prázdné chodbě zahlédl v zrcadle vlastní obraz. Zastavil se, aby si narovnal motýlka a sám na sebe se vítězně usmál. „Seš ďábel, Harolde,“ zamumlal.

Večírek se pomalu chýlil k závěru. Když Harry vešel do salonu, Rebecca se na něj podrážděně osopila: „Kde jsi byl?“

„Povídal jsem si s hostitelkou,“ odpověděl. „Promiň. Vypadneme odtud?“

Vyšel z domu a v kapse měl hostitelovy manžetové knoflíčky a dvacet liber.

Na Belgrave Square chytili taxík a nechali se odvést do jedné restaurace na Picadilly. Harry miloval dobré restaurace: dokázal ocenit čisté ubrousky, vyleštěné sklo, jídelní lístky ve francouzštině a pozorné číšníky. Jeho otec se nikdy na takové místo nedostal. Matka možná ano, ale jedině, pokud tam šla uklízet. Objednal láhev šampaňského, pečlivě prozkoumal nabídku vín a vybral značku, o které věděl, že je dobrá, ale ne moc vzácná, takže cena nebude nepřijatelná.

Když začal vodit dívky do restaurací, dopouštěl se čas od času chyb, ale učil se rychle. Mezi jeho oblíbené triky například patřilo nechat jídelní lístek zavřený a zeptat se: „Dal bych si platejze, máte nějakého?“ Číšník sám otevřel jídelní lístek a ukázal mu na místo, kde bylo napsáno Sole meuni re, Les de sole avec sauce tartare a Sole grillée, a pak – když viděl, že host váhá – sám nejspíš navrhl: „Ty goujons jsou velmi zdařilé, pane.“ Takhle se Harry rychle naučil francouzská označení většiny hlavních jídel. Navíc si všiml, že lidé, kteří v takových podnicích večeří častěji, se číšníků vyptávají, co obnáší to či ono jídlo – bohatý Angličan přece nemusí umět francouzský. Od té chvíle si při každé návštěvě lepší restaurace nechal jedno jídlo z francouzštiny přeložit. Dnes dokázal přečíst jídelní lístek lépe než většina bohatých synků jeho věku. Ani víno mu nedělalo potíže. Sklepníky obvykle potěšilo, když je někdo požádal o radu, a navíc nečekali, že takový mladík bude znát všechny chateau a tvrze a nejrůznější značky. V restauraci, stejně jako v životě, bylo důležité chovat se, jako že je to samozřejmost, zvláště když to nebyla pravda.

Šampaňské, které vybral, bylo dobré, ale stejně zábava ten večer nějak vázla a on brzy pochopil, že za to může Rebecca. Neodbytně se mu vracela myšlenka, jak by to bylo příjemné vyrazit si do takového podniku s hezkou holkou. Vždycky chodil do společnosti jen s nepřitažlivými dívkami: s prostoduchými dívkami, s tlustými dívkami, s uhrovitými dívkami, s hloupými dívkami. Bylo snadné se s nimi seznámit. A jakmile je jednou měl člověk na háčku, snažily se ze všech sil, aby si ho udržely, a raději se na nic neptaly, jen aby ho neztratily. Lepší způsob, jak se dostat do domů boháčů, neexistoval. Potíž byla v tom, že veškerý čas strávil s dívkami, které se mu nelíbily. Ale jednoho dne, možná…

Rebecca byla ten večer zakřiknutá. Něco jí vadilo. Možná že jí po tom, co se s Harrym pravidelně scházela už tři týdny, začalo být divné, že se pořád ještě nepokusil „zajít příliš daleko“, což by podle jejích představ nejspíš znamenalo sáhnout jí na ňadra. Ve skutečnosti nedokázal předstírat, že na ni má zálusk. Mohl ji bavit, dvořit se jí, rozesmát ji, mohl dosáhnout toho, aby se do něj zamilovala – ale nemohl po ní toužit. Při jedné mimořádně bolestivé příležitosti se ocitl v jakési mansardě s vyzáblou, skleslou dívkou, jež se rozhodla, že se zbaví panenství, a pokusil se k tomu sám sebe přimět – ale tělo odmítlo spolupracovat a jím dodnes zalomcoval pocit trapnosti, kdykoliv si na to vzpomněl.

Opravdové zkušenosti s pohlavním životem získával s děvčaty ze své vlastní společenské třídy a žádná z těch známostí nevydržela dlouho. Měl vlastně jen jediný skutečně hluboký milostný vztah. Když mu bylo osmnáct, bezostyšně ho sbalila na Bond Street starší žena, znuděná manželka příliš vytíženého právníka. Dva roky pak spolu vydrželi jako milenci. Hodně se od ní naučil – o milování, do něhož ho s nadšením zasvěcovala, o chování v lepší společnosti, jež si nenápadně osvojoval, a o poezii, kterou spolu četli a probírali v posteli. Harry byl do ženy velice zamilován. Ukončila jejich vztah náhle a bezohledně, když manžel přišel na to, že má jeho žena milence (nikdy ale nezjistil koho). Od té doby je Harry několikrát oba potkal: žena se na něj pokaždé podívala, jako by tam ani nebyl. Harrymu to připadalo kruté. Znamenala pro něj hodně a zdálo se, že i jí na něm záleží. Měla tak pevnou vůli, nebo byla bezcitná? To se nejspíš už nikdy nedozví.

Ani šampaňské, ani dobré jídlo nezvedly Harrymu a Rebecce náladu. Začal být netrpělivý. Plánoval si, že po dnešku pustí dívku jemně k vodě, ale náhle nedokázal přenést přes srdce představu, že by s ní vůbec ještě měl strávit zbytek večera. Zatoužil, aby nemusel za večeři s ní utrácet peníze. Prohlížel si její otrávený obličej bez nejmenší stopy líčidla, připosražený pod nemožným kloboučkem s pírkem, a začal ji nenávidět.

Když dojedli zákusek, objednal kávu a odešel na toaletu. Šatna byla hned vedle pánského záchodku, blízko východu, a od stolu na ni nebylo vidět. Harryho se zmocnila nepřekonatelná touha. Vyzvedl si klobouk, vtiskl šatnáři spropitné a vyklouzl z restaurace.

Byla vlahá noc. Díky zatemnění nebylo vidět na krok, ale Harry znal West End dobře a dokázal se orientovat podle dopravních světel a tlumené záře obrysových svítilen automobilů. Měl pocit, jako by utekl za školu. Zbavil se Rebeccy, ušetřil sedm nebo osm liber a získal pro sebe volný večer – to vše jednou jedinou osvícenou ranou.

Vláda nechala zavřít divadla, kina a veškeré tančírny, „dokud nebude posouzen rozsah možného německého útoku proti Británii“. Jenže noční kluby se pohybovaly vždycky tak trochu za hranicí zákona, a pokud člověk věděl, kam má jít, našel jich spousty otevřených. Netrvalo dlouho a Harry se uvelebil za stolem v jednom sklepě v Soho, popíjel whisky, poslouchal prvotřídní americkou džezovou kapelu a zahrával si s myšlenkou pobavit se s dívkou, která tam prodávala cigarety.

Když vstoupil Rebeččin bratr, pořád ještě o tom uvažoval.

Příštího rána seděl v cele v suterénu pod soudní budovou, byl sklíčený a provinilý a čekal, až ho předvedou před soudce. Vězel až po krk v průšvihu.

Utéct takhle z restaurace byla prvotřídní hloupost. Rebecca nepatřila mezi dívky, které by polkly vlastní hrdost a tiše zaplatily účet. Udělala scénu, ředitel zavolal policii, tím se podařilo do věci vtáhnout celou rodinu… Udělal prostě frajeřinu, jaké se obvykle velmi pečlivě vyhýbal. Byl by se z toho patrně nakonec vysmekl, nebýt toho, že měl tak děsivou smůlu a o pár hodin později narazil na Rebeččina bratra.

Seděl v prostorné cele s dalšími patnácti či dvaceti vězni, kteří čekali, až je během dopoledne předvedou před soudní stolici. V místnosti nebyla okna a vzduch byl plný cigaretového kouře. Harryho dnes soudit nebudou: půjde jen o předběžný výslech.

Jednou ho pochopitelně odsoudí. Důkazy, které proti němu měli, se nedaly přehlédnout. Vrchní číšník potvrdí Rebeččinu výpověď a sir Simon Monkford pozná svoje manžetové knoflíčky.

To ale nebylo nejhorší. Harryho se vyptával inspektor z kriminálního oddělení. Muž měl na sobě uniformu detektiva z praktického sukna, obyčejnou bílou košili, černou vázanku, vestu bez řetízku od hodinek a naleštěné, dobře vyšlápnuté boty. Byl to zkušený policista s bystrým úsudkem a podezřívavým vystupováním. „V posledních dvou či třech letech jsme dostávali podivná hlášení z domů boháčů o ztracených špercích,“ poznamenal. „Ne ukradených, pochopitelně. Jen chybějících. Náhrdelníky, náušnice, přívěsky, jehlice… Všichni si byli naprosto jisti, že jim ty věci nemohl nikdo ukrást, protože příležitost měli jen lidé, kteří byli jejich hosty. Nám to oznámili jenom proto, aby se o předměty mohli přihlásit, kdyby se někde objevily.“

Harry během celého rozhovoru neřekl ani slovo, ale v duchu se mu dělalo mdlo. Až do této chvíle si byl jist, že o jeho živnosti nemá nikdo ani tušení. Otřáslo s ním, když zjistil, že opak je pravdou: už po něm nějakou dobu šli.

Detektiv otevřel tlustý svazek. „Hrabě z Dorsetu – stříbrná dóza na bonbony z doby krále Jiřího a lakovaná skříňka na šňupavý tabák, stejně stará. Manželka Harryho Jasperse – perlový náhrdelník s rubínovou ozdobou od Tiffanyho. Komtesa di Malvoli – diamantový přívěsek na stříbrném řetízku z dílny Art Deco. Ten člověk má vytříbený vkus.“ Detektiv se významně zadíval na diamantovou sponu na Harryho košili.

Harry pochopil, že svazek musí obsahovat podrobnosti o spoustě zločinů, jichž se dopustil. Bylo mu jasné, že alespoň za část z nich ho odsoudí. Ten prohnaný detektiv stačil sesbírat veškerá fakta: teď snadno sežene svědky, kteří potvrdí, že Harry byl pokaždé v době loupeže na místě činu. Dřív či později prohledají jeho byt a dům, kde bydlí matka. Většiny šperků se zbavil, ale pár kousků si nechal: diamantovou sponu, jíž si detektiv všiml, sebral spícímu opilci na plese na Grosvenor Square a matka nosila brož, kterou zkušeným pohybem odepjal z hrudi jedné hraběnky na svatební slavnosti v zahradě v Surrey. A co jim odpoví, jestli se zeptají, z čeho je živ?

Čekal ho dlouhý pobyt ve vězení. Až vyjde ven, povolají ho rovnou do armády, kde to bude víceméně stejné. Při té představě mu stydla krev v žilách.

Zarputile odmítal vydat ze sebe jediné slovo, nepromluvil, ani když ho detektiv chytil za klopy večerního obleku a mrštil jím o zeď. Ale mlčení ho nezachrání. Ubíhající čas nahrával spíš zákonu.

Harry měl jenom jedinou možnost, jak se dostat na svobodu. Musí přesvědčit soudce, aby ho pustili ven na kauci, a pak se ztratit. Náhle se mu stýskalo po volnosti, jako kdyby byl za mřížemi celá léta, a ne pouze hodiny.

Ztratit se nebude snadné, ale z druhé možnosti, kterou měl na výběr, dostával třesavku.

Při okrádání bohatých si postupně zvykl na jejich způsob života. Vstával pozdě, čaj si naléval do porcelánu, honosně se oblékal a jedl v drahých restauracích. Přesto se rád vracel tam, odkud vyšel, popíjel v hospodě se starými kumpány, nebo vyvedl mámu do Odeonu. Ale myšlenka na vězení byla nesnesitelná; špinavé hadry, odporné jídlo, naprostý nedostatek soukromí, ubíjející nuda dokonale bezúčelné existence.

Otřásl se odporem a soustředil myšlenky na to, jak získat kauci.

Policie bude kauci pochopitelně odmítat; ale rozhodují o tom soudci. Harry se ještě nikdy neocitl před soudem, ale v ulicích, kde vyrůstal, věděli lidé o takovýchhle věcech stejně dobře jako o tom, kdo se dostane na radnici, nebo jak vymetat komíny. Když šlo o obvinění z vraždy, kauce se zamítala automaticky. Jinak záleželo na libovůli soudců. Obvykle se řídili tím, co jim navrhla policie, ale ne vždycky. Někdy se pohotovému obhájci nebo obžalovanému podařilo soudce přemluvit dojemným vyprávěním o nemocném dítěti. Jindy – když byl policejní žalobce trochu moc namyšlený – udělili kauci prostě proto, aby předvedli svou nezávislost. Bude muset složit nějaké peníze, nejspíš dvacet pět nebo padesát liber. To nebude problém. Měl spoustu peněz. Povolili mu telefonní hovor, a tak zavolal do trafiky na rohu ulice, v níž bydlila máma, a požádal Bernie, majitelku obchodu, ať řekne jednomu z kamelotů, aby doběhl pro mámu a dovlekl ji k telefonu. Když konečně přišla, vysvětlil jí, kde najde peníze.

„Pustěj mě na kauci, mami,“ poznamenal furiantsky.

„Já vím, chlapče,“ odpověděla matka. „Tys měl vždycky kliku.“

Ale jestli ne…

Už ses v životě ocitl v nejrůznějších šlamastykách, upozornil se v duchu povzbudivě. Ale v takovéhle ještě ne.

„Marks!“ vykřikl strážný.

Harry vstal. Neměl tušení, co nakonec řekne: vždycky dokázal improvizovat na místě. Tentokrát by byl radši, kdyby měl něco připraveného. Tak ať to máme z krku, pomyslel si otráveně. Zapnul si sako, narovnal motýlka a povysunul čtvereček bílého plátna v náprsní kapse. Přejel si rukou po bradě a zalitoval, že mu nedovolili, aby se oholil. V posledním okamžiku se mu v hlavě vynořil zárodek jakési povídačky, odepjal si manžetové knoflíčky a vsunul je do kapsy.

Dveře se otevřely a on vyšel ven.

Vyvedli ho po betonových schodech a dostrkali do ohrádky uprostřed soudní síně. Před ním stála křesla pro právníky, teď úplně prázdná; soudní zapisovatel, zkušený právník, seděl za svým stolem a nad ním se tyčila soudní lavice se třemi laickými soudci.

Harry si pomyslel: Kristepane, doufám, že mě ty bastardi pustěj.

Po jedné straně, na místech pro novináře, seděl mladý reportér se zápisníkem. Harry se otočil a podíval se dozadu. V hledišti uviděl matku – vzala si na to svůj nejlepší kabát a nový klobouk. Významně si poklepala na kabelku: Harry se z jejího gesta dovtípil, že má s sebou peníze na kauci. Ke své hrůze si všiml, že si vzala brož, kterou ukradl hraběnce z Eyeru.

Zadíval se dopředu a pevně sevřel zábradlí, aby se mu netřásly ruce. Žalobce, holohlavý policejní inspektor s velikým nosem, zrovna odříkával: „Na programu je číslo tři, Vaše Ctihodnosti: krádež dvaceti liber v hotovosti a jednoho páru zlatých manžetových knoflíčků v hodnotě patnácti guineí, majetek sira Simona Monkforda; a pokus o podvodné obohacení v restauraci U svatého Rafaela na Piccadilly. Policie žádá uvalení vazby, protože vyšetřuje další obvinění, u nichž pravděpodobně půjde o závažné finanční částky.“

Harry si soudce pečlivě prohlížel. Na jedné straně seděl nějaký starý pošuk s bílými skráněmi a tuhým límečkem, na druhé straně chlap s vojensky upjatým držením těla: oba se na něj dívali svrchu a jemu bylo jasné, že podle nich musí být každý, kdo se na tomhle místě ocitne, něčím vinen. Zmocnila se ho beznaděj. Pak si řekl, že omezenou předpojatost jde rychle změnit na stejně hloupou důvěřivost. Pokud mu na to mají skočit, tak je lepší, když jim to nebude moc pálit. Předseda soudu sedící uprostřed byl jediný, na koho si musel dávat pozor. Muž ve středních letech s prokvetlým knírem a v šedém obleku působil nekonečně unaveným dojmem naznačujícím, že za život slyšel tolik povídaček a věrohodných výmluv, že mu ani nestojí za to, aby si je pamatoval. Na toho si bude potřeba dát pozor, pomyslel si Harry s úzkostí.

Teď se předseda obrátil na Harryho: „Budete žádat o kauci?“

Harry předstíral, že je zmaten: „Ach! Bože na nebi! Myslím, že ano. Ano – ano, budu.“

Když uslyšeli výslovnost příslušníka vyšší třídy, všichni tři soudci vzhlédli a začali mu věnovat pozornost. Harryho účinek pobavil. Byl pyšný, že dokáže mást lidi v jejich společenských očekáváních. Reakce soudní stolice mu dodala odvahu. Však já vás zblbnu, pomyslel si, to si pište.

Předseda se znovu ozval: „A co můžete uvést na svou obhajobu?“

Harry pečlivě naslouchal předsedově přízvuku a snažil se blíž určit jeho společenské postavení. Rozhodl se, že muž bude vzdělaný příslušník střední třídy: možná lékárník nebo ředitel banky. Bude bystrý, ale v úsudku je zvyklý dát na postoje vyšší třídy.

Harry nasadil provinile ponížený výraz a hlas naladil do tóniny žáčka mluvícího s ředitelem školy. „Obávám se, že došlo k nějakému nedorozumění, pane,“ začal. Zájem soudců se opět o stupínek zvýšil, narovnali se v křeslech a zvědavě se naklonili dopředu. Už jim bylo jasné, že tohle nebude tuctový případ, a byli osudu vděčni za trochu rozptýlení v obvyklé šedi. Harry pokračoval: „Abych vám řekl pravdu, pár mládenců se včera večer v klubu Carlton trochu moc napilo, a tím to celé vzniklo.“ Odmlčel se, jako by to bylo všechno, co chtěl říct, a vyčkávavě se na soudce zadíval.

Vojácký soudce odfrkl: „Klub Carlton!“ Jeho výraz napovídal, že se nestávalo často, aby se člen takové výlučné instituce ocitl před soudem.

Harry uvažoval, jestli to nepřehnal. Co když mu neuvěří, že je členem klubu? Honem pokračoval: „Je mi to strašně trapné, ale ihned všechny, jichž se to týká, obejdu, omluvím se jim a dám celou záležitost neprodleně do pořádku…“ Dělal, jako by si právě uvědomil, že má na sobě večerní oblek. „Tedy – hned jak se převléknu.“

Promluvil starý pošuk: „Chcete tím říct, že jste neměl v úmyslu vzít těch dvacet liber a manžetové knoflíčky?“

V hlase mu zněla nedůvěřivost, ale bylo dobře, že mu kladli otázky. Znamenalo to, že jeho vyprávění neodmítají šmahem. Kdyby mu z jeho příběhu nevěřili ani slovo, neobtěžovali by se vyptávat se ho na podrobnosti. Srdce mu poskočilo: možná, že ho pustí!

„Ty knoflíčky jsem si půjčil,“ odpověděl. „Vyšel jsem si totiž bez nich.“ Zvedl ruce, aby jim ukázal rozepnuté manžety u košile vyčuhující z rukávů saka. Knoflíčky měl přitom v kapse.

Pošuk se nedal: „A co těch dvacet liber?“

Tohle je těžší otázka uvědomil si s hrůzou Harry. Žádná přijatelná výmluva ho nenapadala. Člověk si může zapomenout knoflíčky do manžet a příležitostně si je u někoho vypůjčit, ale půjčit si bez dovolení peníze, to bylo stejné, jako je ukrást. Už se ho málem zmocňovala panika, když vtom ho zase jednou zachránilo náhlé vnuknutí: „Myslím, že sir Simon se mohl zmýlit, když odhadoval, kolik měl v peněžence původně peněz.“ Harry ztišil hlas, jako by soudcům říkal něco, co by obyčejní lidé sedící v sále neměli slyšet: „Je strašně bohatý, pane.“

Teď se do hovoru vložil předseda: „Ale nezbohatl tím, že by zapomínal, kolik má peněz.“ Mezi diváky to zašumělo smíchem. Smysl pro humor by byl povzbuzujícím znamením, ale předseda se ani neušklíbl: neměl v úmyslu pronést vtip. Je to bankovní ředitel, pomyslel si Harry, o penězích se nežertuje. Soudce pokračoval: „A proč jste nezaplatil účet v restauraci?“

„Musím říct, že mě to strašně mrzí. Měl jsem velmi nepříjemnou hádku s – se svou partnerkou.“ Harry vytrvale a okatě odmítal říct, s kým byl na večeři: věděl, že mezi chlapci ze soukromých škol se nehodí prozrazovat jméno dámy, a byl si jist, že soudce to ví taky. „Tak jsem odtamtud bohužel tak nějak vyletěl a úplně zapomněl na účet.“

Předseda se podíval přes horní okraj brýlí a upřel na Harryho tvrdý pohled. Harry cítil, že někde něco zkazil. Srdce mu spadlo do kalhot. Co vlastně řekl? Napadlo ho, že zaujal k dluhu příliš bezstarostný postoj. Mezi příslušníky lepší společnosti to bylo běžné, ale pro bankovního úředníka to znamenalo smrtelný hřích. Zmocnila se ho panika a vyděsil se, že všechno prohraje kvůli jedné malé chybě v úsudku. Honem zvolal: „Bylo to ode mne hanebně nezodpovědné, pane, a dnes během oběda tam zajdu a dám všechno do pořádku. Tedy, pokud mě pustíte.“

Nedokázal odhadnout, jestli to předsedu uchlácholilo, nebo ne. „Čili mi tím chcete říct, že když jste nám tu všechno vysvětlil, můžeme obvinění proti vám stáhnout?“

Harry se rozhodl, že by neměl mít na každou otázku pohotově připravenou odpověď. Svěsil hlavu a zatvářil se hloupě. „Počítám, že by mi ohromně prospělo, kdybyste ta obvinění stáhnout odmítli.“

„To nejspíš ano,“ prohlásil předseda tvrdě.

Ty nafoukanej, starej prďolo, myslel si v duchu Harry. Věděl, že takovéhle řeči jsou sice ponižující, ale mohou mu prospět. Čím víc ho budou urážet, tím spíš ho nepošlou zpátky za mříže.

„Ještě něco byste nám rád řekl?“ zeptal se předseda.

Harry tiše odpověděl: „Jen to, že se za sebe strašně stydím, pane.“

„Hm,“ zavrčel předseda skepticky, ale vojácký přísedící souhlasně pokyvoval.

Pak se všichni tři soudci začali tiše dohadovat. Po chvíli si Harry uvědomil, že zadržuje dech, a přinutil se vydechnout. Bylo pro něj nesnesitelné, že celá jeho budoucnost je v rukou tří starých otrapů. Přál si, aby si pospíšili a nějak se už rozhodli; když pak začali všichni shodně pokyvovat hlavami, zatoužil naopak po tom, aby ten ohavný okamžik ještě oddálili.

Předseda vzhlédl. „Doufám, že jste díky té noci ve vazbě dostal pořádně za vyučenou,“ prohlásil.

Pane bože, mám dojem, že mě pustěj, pomyslel si Harry. Polkl a odpověděl: „Dokonale, pane. Už nikdy se tam nechci vrátit, nikdy.“

„Tak si na to dejte pozor.“

Předseda se odmlčel, pak odvrátil pohled od Harryho a oslovil celý soud: „Neříkám, že věříme všemu, co jsme tady slyšeli, ale domníváme se, že tohle není případ, který by bylo třeba držet ve vězení.“

Harrym projela vlna úlevy a nohy mu zeslábly v kolenou.

Předseda pokračoval: „Propuštěn na sedm dnů. Kauce ve výši padesáti liber.“

Harry byl volný.

Viděl ulice úplně novýma očima, jako by byl ve vězení celé roky, a ne pár hodin. Londýn se připravoval na válku. Vysoko na obloze se vznášely tucty obrovských stříbrných balonů, jejichž úkolem bylo zadržet německá letadla. Kolem obchodů a veřejných budov byly naskládané pytle s pískem, které je měly chránit před bombami. V parcích stály nové protiletadlové kryty a každý s sebou nosil plynovou masku. Všichni cítili, že je to může každou chvíli smést s povrchu země, a díky tomu odkládali svou uzavřenost a dávali se do řeči s úplně neznámými lidmi.

Harry si na světovou válku vůbec nepamatoval – když skončila, byly mu dva roky. Jako malý kluk si myslel, že „válka“ je nějaké místo, protože všichni říkali „Tvýho tátu zabili ve válce“, jako když říkali „Můžeš si hrát v parku, neutop se v řece, máma bude dělat v hospodě“. Později, když pochopil velikost své ztráty, byla pro něj každá zmínka o světové válce bolestivá S Marjorie, manželkou právníka, jež byla dva roky jeho milenkou, čítávali poezii o světové válce a tehdy si nějaký čas říkal, že je pacifista. Pak uviděl pochodovat Londýnem Černé košile, zahlédl vyděšené pohledy starých Židů, kteří je pozorovali, a dospěl k závěru, že některé války stojí za to, aby se v nich bojovalo. V dalších letech ho znechutilo, jak britská vláda dělá, že nevidí, co se děje v Německu, v naději, že Hitler zničí Sovětský svaz. Jenže teď, když válka doopravdy vypukla, dokázal myslet jen na to, kolik malých chlapců bude žít s prázdným místem tam, kde by měl být jejich otec.

Ale bombardéry ještě nedorazily a byl nádherný, slunný den.

Harry se rozhodl, že k sobě do bytu nepůjde. Policisty určitě rozzuřilo, že se dostal ven na kauci, a budou ho chtít při první příležitosti znovu zatknout. Radši se na nějaký čas ztratí. Zpátky do vězení se mu nechtělo. Ale jak dlouho se bude muset dívat přes rameno? Dokáže policii unikat věčně? A jestli ne, co udělá?

Nastoupili s mámou do autobusu. Na chvíli zajede k ní do Battersea.

Máma vypadala smutně. Věděla, čím se živí, ale nikdy o tom spolu nemluvili. Teď zamyšleně prohlásila: „Celej život jsem ti nemohla nic dát.“

„Ale, mami, vždyť jsi mi dala všechno,“ namítl.

„Nedala. To bys přece nemusel krást, ne?“

Na to nedokázal odpovědět.

Když vystoupili z autobusu, zašel nejdřív na roh do trafiky, poděkoval Bernie, že sehnala mámu k telefonu, a koupil si Daily Express. Na titulku stálo: POLÁCI BOMBARDUJÍ BERLÍN. Když vyšel ven, zahlédl strážníka jedoucího na kole a na moment jím zalomcovala nesmyslná panika. Než se ovládl a připomněl si, že na zatčení posílají vždycky dva policisty najednou, málem se otočil a dal na útěk.

Takhle žít nedokážu, pomyslel si.

Došli k domu, kde máma bydlela, a vyškrábali se po kamenném schodišti do pátého patra. Matka postavila na plotnu konvici a řekla: „Vyžehlila jsem ti ten modrej oblek – můžeš se do něj převlíct.“ Pořád ještě mu pečovala o oblečení, přišívala knoflíky a štupovala hedvábné ponožky. Harry odešel do ložnice, zpod postele vytáhl kufr a přepočítal peníze.

Po dvou letech krádeží měl nastřádáno dvě stě čtyřicet sedm liber. Musel jsem nahrabat čtyřikrát tolik, uvažoval, to by mě zajímalo, za co jsem ten zbytek utratil.

Navíc měl americký pas.

Zamyšleně ho prolistoval. Vzpomněl si, že ho našel v pracovně domu jednoho diplomata v Kensingtonu. Všiml si tehdy, že křestní jméno majitele je Harold a že je mu na fotografii podobný, a strčil pas do kapsy.

Amerika, uvažoval.

Americký přízvuk by zvládl. Ve skutečnosti věděl něco, o čem většina Britů neměla ani tušení – že amerických přízvuků je několik a některé z nich jsou víc nóbl. Jen si vezměte takové slovo Boston. Lidé z Bostonu řeknou Bástn. Lidé z New Yorku prohlásí Boustn. Čím silnější britský přízvuk v Americe člověk má, tím výš je na společenském žebříčku. A tam právě čekají miliony bohatých amerických dívek na to, aby se jim někdo dvořil.

Zatímco jeho vlast mu nemůže nabídnout nic jiného než vězení nebo armádu.

Měl tedy pas a slušný balík peněz. U matky v šatníku visel čistý oblek a pár košil a nový kufr si může koupit. Od Southamptonu ho dělilo jen sedmdesát pět mil.

Ještě dnes by mohl být pryč.

Připadalo mu to jako sen.

Probral se, až když na něj matka z kuchyně zavolala: „Harry – nedáš si chleba se slaninou?“

„Jo, rád.“

Vešel do kuchyně a posadil se za stůl. Položila před něj chléb, ale on se ho nedotkl. „Pojeď se mnou do Ameriky, mami,“ navrhl.

Vybuchla smíchy. „Já? Do Ameriky? Já snad upadnu!“

„Myslím to vážně. Já pojedu.“

Zvážněla. „To není nic pro mě, chlapče. Na to, abych utíkala, jsem moc stará.“

„Ale tady bude válka.“

„Přežila jsem tady už jednu válku, generální stávku i krizi.“ Rozhlédla se po malé kuchyni. „Moc toho nemám, ale nic s tím nenadělám.“

Harry ve skutečnosti nečekal, že matka bude souhlasit, ale teď, když to vyslovila nahlas, zmocnila se ho beznaděj. Nikoho jiného než ji neměl.

„A co tam budeš dělat?“ zeptala se.

„Máš strach kvůli mýmu chmatáctví?“

„Chmatáci skončej všichni stejně. Ještě jsem neslyšela o sbalručkovi, kterýho by dřív či pozdějc nezhaftli.“

Sbalručka znamenalo v hravé řeči slangu „zloděj“. „Chtěl bych se přihlásit k letectvu a naučit se lítat,“ vysvětlil jí Harry.

„A dovolej ti to?“

„Tam je každýmu jedno, že jsi z dělnický třídy, pokud na to máš mozek.“

Tohle ji zřejmě potěšilo. Posadila se, upíjela čaj a Harry se zakousl do krajíce se slaninou. Když dojedl, vytáhl peníze a odpočítal padesát liber.

„Na co to je?“ zeptala se. Byla to suma, jakou by si vydělala, kdyby dva roky uklízela kanceláře.

„Budou se ti hodit,“ odpověděl. „Vem si je, mami. Chci, aby sis je vzala.“

Natáhla se pro peníze. „Takže skutečně vypadneš.“

„Chci si od pana Brennana půjčit moped, ještě dnes odjet do Southamptonu a chytit loď.“

Naklonila se přes stolek a vzala ho za ruku. „Hodně štěstí, chlapče.“

Jemně jí sevřel dlaň. „Ještě ti nějaký peníze pošlu, z Ameriky.“

„To nemusíš, pokud nebudeš mít nazbyt. Radši mi sem tam pošli dopis, ať vím, jak se ti tam vede.“

„Jo. Budu psát.“

Oči se jí zalily slzami. „A vrať se, ať svou starou mámu ještě někdy uvidíš.“

Stiskl jí ruku. „To víš, že jo, mami. Vrátím se.“

Harry si prohlížel svůj obraz v zrcadle u holiče. Modrý oblek, který ho v Savile Row stál třináct liber, mu skvěle padl a hodil se k jeho modrým očím. Měkký límeček nové košile vypadal velmi americky. Holič mu vykartáčoval vycpaná ramena dvouřadového saka, Harry sáhl pro spropitné a odešel.

Vyšel po mramorovém schodišti ze suterénu a rychle kráčel bohatě zdobenou halou hotelu v západní části Southamptonu. Byla k prasknutí nacpaná lidmi. Touhle dobou zrovna odplouvala většina zaoceánských linek a tisíce lidí se snažily opustit Anglii.

Harry na to přišel, když se pokoušel obstarat si na nějaké lodi lůžko. Všechna místa byla zamluvena několik týdnů dopředu. Některé loďařské společnosti raději zavřely své kanceláře, než aby jejich zaměstnanci plýtvali časem na to, že budou odmítat jednoho zájemce za druhým. Chvíli to vypadalo, že nemá naději. Už byl připraven všechno vzdát a začít vymýšlet jiný plán, když se jeden cestovní agent zmínil o Clipperu společnosti Pan American.

O Clipperu četl v novinách. Pravidelný provoz na lince začal v létě. Do New Yorku šlo doletět za necelých třicet hodin, zatímco lodí to trvalo čtyři až pět dní. Jenže jeden lístek stál devadesát liber. Devadesát liber! Za to si šlo málem koupit nové auto.

Harry za to ty peníze dal. Bylo to čiré šílenství, ale když už se jednou rozhodl, že odjede, byl ochoten zaplatit cokoliv, jen aby se ze země dostal. A letoun byl tak vábivé pohodlný: celou cestu do New Yorku může pít šampaňské. To byla přesně ta nesmyslná výstřednost, jaké Harry miloval.

Už nevyskočil pokaždé, když zahlédl policajta: nepadalo v úvahu, že by o něm policie v Southamptonu mohla vědět. Ale na druhou stranu ještě nikdy v životě neletěl a byl z toho trochu nervózní.

Na hodinkách značky Patek Phillipe, jež ukradl jednomu královskému komořímu, si zkontroloval čas. Ještě mohl stihnout rychle vypít šálek kávy, aby si uklidnil žaludek. Vešel do kavárny.

Zatímco upíjel kávu, vstoupila nápadně krásná žena. Byla nádherně plavovlasá a na sobě měla krémově světlý hedvábný kostým s drobnými sytě oranžovými skvrnkami, pevně stažený v pase. Mohlo jí být něco přes třicet, takže byla zhruba o deset let starší než Harry, ale to mu vůbec nebránilo, aby se neusmál, kdykoliv se mu podařilo zachytit její pohled.

Seděla u vedlejšího stolu, Harry ji mohl pozorovat z boku, a tak vychutnával, jak jí vzorkované hedvábí obepíná ňadra a splývá z kolenou. Na nohou měla krémové lodičky a na hlavě slaměný klobouk. Malou kabelku odložila na stůl.

Po chvíli k ní přisedl muž v blejzru. Podle řeči Harry zjistil, že ona je Angličanka a on Američan. Harry jim pozorně naslouchal, aby si mohl vybrousit přízvuk. Ona se jmenovala Diana, muž byl Mark. Všiml si, jak ji muž uchopil za paži. Naklonila se k němu blíž. Jsou do sebe zamilovaní a nemají oči pro nikoho jiného než pro sebe navzájem: místnost mohla být docela dobře prázdná.

Harry ucítil, jak ho bodla žárlivost.

Podíval se jinam. Pořád ještě se necítil dobře. Čekala ho cesta vzduchem přes Atlantik. Na to, že pod sebou nebude mít pevnou zem, to byla nechutně dlouhá cesta. Nikdy nepochopil, jak je možné, že letadla létají: vrtule se přece točí pořád dokola – tak jak je možné, že se letadlo pohybuje dopředu?

Zatímco poslouchal rozhovor mezi Markem a Dianou, zkoušel si povznesený pohled. Nechtěl, aby ostatní cestující v Clipperu poznali, že je nervózní. Jsem Harry Vandenpost, říkal si v duchu, úspěšný mladý Američan, který se vrací domů, protože v Evropě začala válka. Evropu bude vyslovovat Júrap. Teď jsem zrovna bez místa, ale počítám, že brzy se do něčeho pustím. Otec má uložené nějaké peníze. Matka, Bůh buď milostiv její duši, je Angličanka a já tam chodil do školy. Ne, univerzitu jsem nevyštudoval – šprtání mi nikdy nesedělo. (Řekl by Američan šprtání? Nebyl si tím jist.)

V Anglii jsem strávil tolik času, že už dnes mluvím tak trochu jako oni. Párkrát už jsem letěl, jistě, ale, to vám povídám, tohle je můj první let přes Atlantský oceán. A zatraceně se na něj těším!

Než dopil kávu, už skoro vůbec neměl strach.

Eddie Deakin zavěsil. Rozhlédl se po hale: byla prázdná. Nikdo to neslyšel. Zíral na telefon, který ho vtáhl do takové hrůzy, a nenáviděl ho, jako kdyby šlo celou tu noční můru ukončit tím, že přístroj rozmlátí. Pak se pomalu odvrátil.

Co je to za lidi? Kam Carol-Ann odvezli? Proč ji unesli? Co od něj tak asi můžou chtít? Otázky mu bzučely v hlavě jako mouchy ve sklenici. Snažil se přemýšlet. Přinutil se soustředit se vždy jen na jedinou otázku.

Co je to za lidi? Mohli by být prostě šílenci? Ne. Na to mají příliš promyšlenou organizaci: blázni by dokázali zvládnout únos, ale zjistit, kde Eddie bude hned po činu, a dostat ho k telefonu, do něhož Carol-Ann v pravý okamžik promluví, to vyžadovalo pečlivou přípravu. Byli to rozumně uvažující lidé, ale na druhou stranu neváhali porušit zákon. Mohli by to být třeba anarchisti, ale pravděpodobně má co do činění s gangstery.

Kam Carol-Ann odvezli? Řekla, že je v nějakém domě. Mohl by patřit některému z únosců, ale mnohem spíš obsadili nebo pronajali nějaký prázdný dům na opuštěném místě. Carol říkala, že se to stalo před několika hodinami, takže dům by neměl stát víc než šedesát či sedmdesát mil od Bangoru.

Proč ji unesli? Něco od něj budou chtít, něco, co by neudělal ani dobrovolně, ani pro peníze. Tedy něco, co by pro ně jinak odmítl vykonat, uvažoval. Ale co? Peníze neměl, tajemství žádné neznal a na nikoho neměl vliv.

Musí to mít něco společného s Clipperem.

Říkali přece, že pokyny dostane v letadle, od nějakého Toma Luthera. Mohl by ten Luther pracovat pro někoho, kdo chce podrobnosti o konstrukci a provozu letounu? Pro nějakou jinou leteckou společnost, možná zahraniční? Vyloučit se to nedalo. Třeba Němci nebo Japonci doufají, že postaví kopii letadla a použijou ji jako bombardér. Ale pak by pro ně bylo snazší získat nákresy. Informace jim můžou poskytnout stovky, možná tisíce lidí: zaměstnanci Pan American, zaměstnanci Boeingu, dokonce i mechanici Imperial Airways, kteří obsluhují stroj tady v Hythe. Nebylo potřeba nikoho unášet. Sakra, vždyť spousta technických podrobností vyšla v nejrůznějších časopisech.

Mohl by se někdo chtít letadla zmocnit? To si šlo těžko představit.

Nejpravděpodobnější vysvětlení bylo, že chtějí, aby jim Eddie pomohl něco nebo někoho propašovat do Spojených států.

Na nic lepšího už přijít nedokázal. Co s tím ale udělá?

Byl zákonů dbalý občan a navíc oběť zločinu – z celého srdce toužil zavolat na policii.

Ale zároveň měl strach.

V životě nebyl takhle vystrašený. Jako kluk se bál táty a ďábla, ale od té doby ho nic nedokázalo doopravdy k smrti vyděsit. Teď byl bezmocný a ochromený hrůzou. Připadal si jako ochrnutý: chvíli se ani nemohl pohnout z místa, kde stál.

Uvažoval o policii.

Ale vždyť je sakrapráce v Anglii, nemá přece smysl vybavovat se s těmi místními bambuly na bicyklech. Ale mohl by se pokusit zavolat domů a sehnat k telefonu šerifa v jejich okrese, nebo se obrátit na policii státu Maine, nebo dokonce na FBI a požádat je, aby začali hledat osamělý dům, který si před nedávnem pronajal muž.

Policii do toho netahej. Nebylo by ti to nic platný, řekl ten hlas v telefonu. A jestli je zavoláš, vojedu ti tu kočku, ať máš vztek.

Eddie mu věřil. V tom bezohledném hlase byl náznak touhy, jako kdyby jeho majitel doufal, že dostane pro znásilnění výmluvu. Se zakulaceným břichem a naběhlými prsy vypadala Carol tak šťavnatě a vyzývavě, že…

Zaťal pěst, ale kromě zdi tu nebylo nic, do čeho by mohl praštit. Se zoufalým povzdechem vyrazil hlavním vchodem ven. Nedíval se, kam jde, a rázoval přes trávník. Došel ke skupince stromů, zastavil se a opřel se čelem o vrásčitý kmen dubu.

Eddie byl obyčejný chlap. Narodil se na farmě několik mil od Bangoru. Jeho otec byl chudý zemědělec s několika akry bramborového políčka, trochou drůbeže, jednou krávou a záhonem na zeleninu. V Nové Anglii bylo těžké být chudý: zimy jsou tam dlouhé a vlezle studené. Máma s tátou věřili, že všechno je vůle Páně. Dokonce když Eddieho malá sestřička umřela na zápal plic, táta tehdy řekl, že Bůh k tomu jistě měl nějaký důvod, „příliš hluboký, než abysme ho my dokázali pochopit“. V dětství Eddie snil o tom, že najde v lese zakopaný poklad: mědí tepanou pirátskou truhlu plnou zlata a drahých kamenů jako v knížkách. Ve svých představách odešel pak vždy se zlatou mincí do Bangoru a koupil tam veliké měkké postele, celý náklad dřeva na topení, pro matku jemný porcelán a pro celou rodinu kabáty z ovčí kůže, tlusté plátky hovězího a chladničku plnou zmrzliny a ananasu. Ubohé, rozpadající se stavení se změnilo v dům plný tepla, pohodlí a štěstí.

Zakopaný poklad nikdy nenašel, ale chodil každý den šest mil do školy a získal vzdělání. Chodil tam rád, jelikož ve třídě bylo tepleji než doma. A paní Mapleová ho měla ráda, protože se neustále vyptával, jak co funguje.

A právě paní Mapleová po letech napsala jednomu kongresmanovi, aby umožnil Eddiemu skládat přijímací zkoušky na námořní akademii v Annapolis.

Připadalo mu, že akademie je ráj. Měli tam přikrývky a dobré oblečení a jídla tolik, kolik dokázal sníst: takový přepych si nikdy neuměl ani představit. Přísný denní režim mu nevadil. Výklady nebyly o nic horší než to, co celý život poslouchal v kapli, a šikanování bylo jen drobnou nepříjemností ve srovnání s výprasky, které mu vyplácel jeho otec.

Právě v Annapolis si poprvé začal uvědomovat, jak ho vidí ostatní lidé. Pochopil, že je poctivý, paličatý, vytrvalý a pracovitý. Přestože byl hubený, rváči si na něj obvykle netroufali: měl v očích výraz, který je odrazoval. Lidé ho měli rádi, protože když něco slíbil, bylo na něj spolehnutí, ale v životě se mu nikdo nevyplakal na rameni.

Překvapilo ho, že ho všichni považují za dříče. Táta s mámou ho učili, že tvrdou prací může člověk získat všechno, co chce, a Eddieho nikdy nenapadlo, že by to mohlo být jinak. Přesto mu ta představa lichotila. Vždyť největší pochvala, kterou otec uznával, byla „tahoun“, což v jejich místním nářečí znamenalo hodně pracovitý člověk.

Povýšili ho a poslali do leteckého kurzu na létavé čluny. Annapolis byla luxusní ve srovnání s jeho domovem, ale americké námořnictvo žilo v přepychu zcela objektivně. Dokázal dokonce posílat domů rodičům peníze, aby si mohli opravit střechu a koupit nová kamna.

Když byl u námořnictva čtvrtý rok, zemřela matka a otec ji po pouhých pěti měsících následoval. Jejich políčko pohltila sousední farma, ale Eddie si mohl bez potíží dovolit koupit dům a přilehlý les. Odešel od námořnictva a přijal dobře placenou práci u letecké společnosti Pan American Airways System.

Mezi jednotlivými lety opravoval starý dům, zavedl vodovod a elektřinu a připojil ohřívač vody. Veškerou práci dělal sám, ze svého inženýrského platu kupoval jen materiál. Do ložnice umístil elektrická kamna, koupil rádio a nechal dokonce zavést telefon. Pak si našel Carol-Ann. Brzy, říkal si v duchu, se dům zaplní dětským smíchem a jeho sen se stane skutkem.

Místo toho se sen změnil v noční můru.

Kapitola 4

První slova, která Mark Alder pronesl, když se s Dianou Loveseyovou setkal, byla: „Panebože, vy jste ta nejkrásnější věc, jakou jsem za dnešek viděl.“ Lidé jí takové věty říkali v jednom kuse. Byla hezká, plná života a ráda se dobře oblékala. Ten večer si vzala dlouhé tyrkysové, nad pasem přiléhavé šaty s klopami a s krátkými rukávy, sahajícími jen po lokty; a věděla, že vypadá skvěle.

Byla v hotelu Midland v Manchesteru – účastnila se tam jakési večeře s tancem. Netušila ani, jestli je to setkání obchodní komory, večer svobodných zednářek, nebo dobročinná slavnost Červeného kříže: při podobných příležitostech potkávala pořád stejné lidi. Už si zatancovala s většinou manželových obchodních partnerů – všichni ji k sobě tiskli příliš těsně a šlapali jí na nohy. Jejich manželky ji přitom probodávaly pohledem. Stejně je zvláštní, uvažovala Diana, že když se nějaký mužský začne předvádět před mladou holkou, jeho manželka vždycky obrátí svůj vztek proti děvčeti a ne proti svému choti. Vždyť Diana neměla o žádného z jejich nadutých, whisky nasáklých manželů nejmenší zájem.

Všechny je pohoršila a svému muži připravila trapnou chvilku, když začala zástupce starosty učit, jak se tancuje jitterbug. Pak pocítila, že si potřebuje vydechnout, a pod záminkou, že si jde koupit cigarety, proklouzla k hotelovému baru.

Stál tam sám, usrkával malý koňak a vzhlédl k ní, jako by do místnosti vpustila sluneční svit. Byl to menší pohledný chlapík s klukovským úsměvem a americkým přízvukem. Zdálo se, že svou poznámku myslel naprosto upřímně, a měl navíc příjemné způsoby, tak se na něj zářivě usmála, ale neodpověděla. Koupila si cigarety, vypila sklenku vody s ledem a vrátila se na parket.

Musel se zeptat barmana na její jméno a nějak sehnat adresu, protože příštího dne od něj dostala dopis psaný na dopisním papíru hotelu Midland.

Vlastně to byla báseň.

Začínala takhle:

V mém srdci jak v tiché tůni leží teď úsměv váš

Pohřben tam a vždycky připraven nabídnout mi vaši tvář

Vztek, smutek, ni času řeka dravá nikdy neuhasí jeho zář

Rozplakala se z toho.

Plakala nad vším, po čem toužila a čeho nikdy nedosáhla. Plakala, protože žila v hnusném průmyslovém městě s manželem, jenž nerad jezdil na dovolenou. Plakala, protože ta báseň byla jediná vznešená, romantická záležitost, která ji za posledních pět let potkala. A plakala taky proto, že už nebyla zamilovaná do Mervyna.

Pak to šlo ráz na ráz.

Další den byla neděle. V pondělí zajela do města. Normálně by se nejprve stavila v Boots a vrátila ve veřejné knihovně knihy; pak by si koupila za dva šilinky a šest pencí vstupenku, za kterou se mohlo v kinu Paramount na Oxford Street jít na oběd i na film. Po představení by prošla obchodní domy Lewis a Finnigan a nakoupila by stužky, nebo ubrousky, nebo dárky pro sestřiny děti. Možná že by zašla do jednoho z těch malých obchůdků v The Shambles a koupila Mervynovi nějaký cizokrajný sýr nebo speciální šunku. Pak by nasedla do vlaku a ten by ji odvezl zpátky do Altrinchamu – předměstí, kde bydlela, aby byla doma včas na večeři.

Tentokrát si dala kávu v baru hotelu Midland, oběd v Německém restaurantu v suterénu hotelu Midland a odpolední čaj v salonu hotelu Midland. Ale okouzlujícího muže s americkým přízvukem nezahlédla.

Domů se vracela nešťastná. Vždyť je to hloupost, přemlouvala se v duchu. Setkala se s ním přece sotva na minutu a nepromluvila na něj ani slovo! Přitom jako by pro ni najednou představoval všechno, co jí život nedopřál. Kdyby ho potkala znovu, určitě by zjistila, že je buď nudný, nebo potrhlý, popřípadě prolezlý chorobami či zapocený, nebo všechno dohromady.

Vystoupila z vlaku a kráčela ulicí s rozlehlými předměstskými vilami, kde bydlela. Když přicházela k jejich domu, lekla se a překvapeně se zarazila, jelikož ho uviděla, jak k ní přichází z druhé strany, prohlíží si jejich dům a předstírá nezaujatou zvědavost.

Začervenala se a srdce se jí rozbušilo. Jeho to setkání také zaskočilo.

Zastavil se, ale ona šla dál; když kolem něj procházela, rychle utrousila: „Sejdeme se zítra dopoledne v Ústřední knihovně!“

Nečekala, že něco odpoví, ale – jak měla možnost poznat později – myslelo mu to rychle a měl smysl pro humor. Okamžitě se zeptal: „V kterém oddělení?“

Byla to sice velká knihovna, ale zase ne tak velká, aby se v ní dva lidé mohli dlouho míjet; přesto vyhrkla první odpověď, která jí vytanula na mysli: „V přírodopisném.“ A on se rozesmál.

Vešla do domu a jeho smích jí zněl v uších: vřelý, uvolněný, lahodný smích; smích člověka, jenž miluje život a ze sebe má dobrý pocit.

Dům byl prázdný. Paní Rollinsová, která se jim starala o domácnost, už odešla a Mervyn ještě nedorazil. Diana se posadila v moderní hygienické kuchyni a hlavou se jí honily staromódní nehygienické představy o veselém americkém básníkovi.

Následujícího dne dopoledne ho našla sedět u stolu pod tabulkou s nápisem TICHO. Když zahlaholila „Dobrý den!“, přiložil si varovně prst na ústa, ukázal na židli a napsal jí nějaký vzkaz.

Stálo na něm: Líbí se mi váš klobouk.

Měla na hlavě malý klobouček, připomínající obrácený květináč s krempou, a nasadila si ho ke straně, takže jí málem zakrýval levé oko: byla to v tu dobu největší móda, ale jen několik málo žen v Manchesteru se odvážilo podle ní řídit.

Vylovila z kabelky malé pero a připsala pod jeho větu: Vám by neslušel.

Ale moje pelargónie by se v něm vyjímaly skvěle, napsal.

Zahihňala se a on zasyčel: „Sšš!“

Je blázen, nebo prostě jen vtipný? uvažovala Diana.

Odepsala: Vaše báseň se mi líbí.

On napsal: Mně se líbíte vy.

Blázen, rozhodla se; ale oči se jí zaplavily slzami. Odpověděla mu: Vždyť ani neznám vaše jméno!

Podal jí navštívenku. Jmenoval se Mark Alder a bydlel v Los Angeles.

V Kalifornii!

Šli na časný oběd do restaurace Z.V.M. – Zelenina, Vejce, Mléko – protože si mohla být jista, že tam na manžela nenarazí. Do vegetariánské jídelny by ho nikdo nedostal ani párem splašených koní. Pak, protože bylo úterý, následoval polední koncert v Houldsworthské síni v Deansgate se slavným městským orchestrem Hallé a jeho novým dirigentem Malcolmem Sargentem. Diana byla pyšná, že její město nabídlo návštěvníkovi takové kulturní vyžití.

Během dne se dověděla, že Mark píše scénáře komických výstupů pro rozhlasové pořady. O lidech, pro něž dělá, nikdy neslyšela, ale on prohlašoval, že jsou slavní: Jack Benny, Fred Allen, Amos’n’Andy. Vlastnil taky svou rozhlasovou stanici. Na sobě měl kašmírový blejzr. Přijel na delší dovolenou, během níž se snažil vystopovat svoje vlastní kořeny: rodiče původně pocházeli z Liverpoolu, přístavního města ležícího několik mil na západ od Manchesteru. Byl menší postavy, vysoký asi jako Diana a stejně starý, měl světle hnědé oči a pár pih.

A připadal jí prostě skvostný.

Byl chytrý, zábavný a okouzlující. Měl příjemné chování, čisté nehty a upravený oděv. Měl rád Mozarta, ale znal i Louise Armstronga. A hlavně se mu líbila Diana.

Stejně je zvláštní, jak málo mužům se ve skutečnosti žena opravdu líbí, říkala si. Muži, které znala, po ní jen slintali, pokoušeli se ji ošahávat, jakmile se Mervyn otočil zády, dělali jí důvěrné návrhy a někdy, když si uhnali plačtivou opičku, vyznávali jí dokonce lásku, ale ve skutečnosti se jim nelíbila – jejich hovory byly jen samé plkání, vůbec ji neposlouchali a nic o ní nevěděli. V následujících dnech a týdnech si mohla ověřit, že Mark je úplně jiný.

Další den se opět sešli v knihovně, Mark měl pronajatý vůz a odvezl ji na pobřeží, kde spolu jedli sendviče a líbali se ve skrytu písečných dun.

Bydlel v apartmá v Midlandu, ale tam nemohli jít, protože Dianu v hotelu příliš dobře znali: kdyby s ním šla po obědě nahoru, vědělo by to celé město, než by nastala vhodná doba na čaj. Ale Markova tvořivá mysl si dokázala poradit. Vzali kufry, odjeli do pobřežního městečka Lythan St. Annes a ubytovali se tu v hotelu jako pan a paní Alderovi. Dali si oběd a šli si lehnout.

Milovat se s Markem byla úžasná legrace.

Poprvé jí zahrál celou pantomimu, protože se snažil svléknout v naprosté tichosti, a ona se musela tak smát, že ani neměla čas se stydět, když sama odkládala šaty. Ani si nedělala starosti, jestli se mu bude líbit: bylo jasné, že ji zbožňuje. Nebyla nervózní, protože byl tak milý.

Celé odpoledne strávili v posteli, pak se z hotelu odhlásili s odůvodněním, že si to rozmysleli a že nezůstanou. Aby z toho nevznikly nějaké nepříjemné pocity, zaplatili za celou noc. Vysadil ji u vlaku jednu stanici před Altrinchamem, takže přijela domů stejným vlakem, jako kdyby strávila celé odpoledne v Manchesteru.

Takhle prožili celé radostné léto.

Původně se měl do Států vrátit začátkem srpna, aby mohl pracovat na novém pořadu, ale zůstal v Anglii a napsal sérii scének o Američanovi, který je na dovolené v Británii. Rukopisy odesílal každý týden pomocí nové letecké poštovní služby, o níž se starala společnost Pan American.

Navzdory tomuto upozornění, jež připomínalo, že jim času pomalu ubývá, dokázala Diana nemyslet příliš na budoucnost. Jistě, jednou bude muset Mark odjet domů, ale zítra tady ještě bude, a co přijde potom, neměla chuť rozebírat. Bylo to jako s válkou: všichni věděli, že bude strašná, ale nikdo nedokázal říct, kdy vypukne; a než k tomu dojde, nezbývá, než žít dál a snažit se něco ze života mít.

Den po vyhlášení války jí oznámil, že odjede domů.

Seděla zrovna v posteli a pokrývku měla přitaženou těsně k tělu tak, aby jí byla vidět prsa: Markovi se líbilo, když takhle seděla. Myslel si, že má nádherné poprsí, i když ona sama se domnívala, že jsou její ňadra trochu moc veliká.

Vedli spolu vážný hovor. Británie vypověděla válku Německu a o tom si museli promluvit i ti nejšťastnější milenci. Diana celý rok sledovala strašlivý konflikt v Číně a představa, že se Evropa ocitne ve válce, ji naplňovala děsem. Japonci, stejně jako fašisti ve Španělsku, házeli bez nejmenších skrupulí bomby na ženy i děti; a krveprolití v Chungkingu a I-Changu byla prostě šílená.

Položila Markovi otázku, kterou měl v té době na rtech snad každý: „Co myslíš, že se stane?“

Tentokrát nenašel žádnou vtipnou odpověď. „Mám dojem, že to bude hrozný,“ prohlásil vážně. „Myslím, že Evropa bude úplně zničená. Tahle země to možná přežije díky tomu, že je na ostrově, aspoň doufám.“

„Ach,“ vzdychla Diana. Náhle dostala strach. Britové takovéhle věci neříkali. Noviny byly plné bojovných prohlášení a Mervyn se na válku zcela určitě těšil. Jenže Mark byl cizinec a jeho odhad, pronesený s uvolněným americkým přízvukem, zněl nepříjemně realisticky. Budou na Manchester dopadat bomby?

Vzpomněla si, co před časem řekl Mervyn, a zopakovala to: „Amerika se bude muset do války dřív či později zapojit taky.“

Markova odpověď jí otřásla. „Kristepane, doufám, že ne. Tohle je evropská šarvátka, my s tím nemáme nic společnýho. Dokážu ještě jakž takž pochopit, proč vyhlásili válku Britové, ale co bych byl za hajzla, kdybych chtěl, aby Američani umírali při obraně nějakýho podělanýho Polska?“

Ještě nikdy ho neslyšela mluvit takhle sprostě. Občas jí při milovaní šeptal do ucha různé nemravnosti, ale to bylo něco jiného. Teď vypadal rozhněvaně. Napadlo ji, že je možná trochu vystrašený. Věděla, že Mervyn strach má: projevoval se u něj nezdolným optimismem. Markův strach měl podobu oddělování Ameriky od zbytku světa a klení.

Byla z jeho postoje zaražená, ale dokázala ho pochopit: proč by měli Američané jít do války kvůli Polsku nebo nakonec i kvůli celé Evropě? „Ale co bude se mnou?“ zeptala se. Pokusila se nasadit trochu lehkovážný tón. „Copak chceš, aby mě znásilnil nějaký plavovlasý nacista v nablýskaných holinkách?“ Neznělo to moc vtipně a okamžitě litovala, že to vůbec vyslovila.

Protože v tu chvíli vytáhl z kapsy saka obálku a Dianě ji podal. Vyndala z ní letenku a podívala se na ni. „Ty odjíždíš!“ vykřikla. Bylo to, jako by nastal konec světa.

Vážně se na ni podíval a suše poznamenal: „Jsou to dvě letenky.“

Měla pocit, že se jí srdce zastavilo. „Dvě letenky,“ opakovala bezbarvě. Nemohla se z toho vzpamatovat.

Posadil se vedle ní na postel a vzal ji za ruku. Věděla, co chce říct, a byla z toho současně nadšená i vyděšená.

„Pojeď se mnou, Diano,“ začal. „Poleť se mnou do New Yorku. Zajeď do Rena a dej se rozvést. Pak spolu odletíme do Kalifornie a vezmeme se. Miluju tě.“

Poleť. Neuměla si let přes oceán ani pořádně představit: takové věci patří do pohádek.

Do New Yorku. New York byl sen plný mrakodrapů, nočních klubů, gangsterů, milionářů, módních kadeřnic a velikých automobilů.

A dej se rozvést. A zbav se Mervyna!

Pak spolu odletíme do Kalifornie. Kde se točí filmy, kde na stromech rostou pomeranče a slunce svítí celý den.

A vezmeme se. A budeš mít Marka napořád pro sebe, ve dne v noci.

Nemohla ani promluvit.

Mark pokračoval: „Mohli bychom mít děti.“

Chtělo se jí plakat.

„Zeptej se mě ještě jednou,“ zašeptala.

Nadechl se: „Miluju tě – chceš si mě vzít a mít se mnou děti?“

„Ano,“ odpověděla a měla pocit, že letí už teď. „Ano, ano, ano.“

Ještě ten večer to musí Mervynovi říct.

Bylo pondělí. V úterý už budou muset s Markem odjet do Southamptonu. Clipper odlétal ve středu ve dvě hodiny odpoledne.

Když v pondělí v podvečer dorazila domů, málem se vznášela; ale nadšení vyprchalo, jakmile vstoupila do domu.

Jak mu to jenom má oznámit?

Měli hezký dům: velkou, novou vilu, celou bílou a s červenou střechou. Byly v ní čtyři ložnice, přičemž tři v podstatě nikdy nikdo nepoužil. Měli hezkou moderní koupelnu a kuchyni s nejnovějšími vymoženostmi. Teď, když to měla opustit, prohlížela si všechno s nostalgickou náklonností: vždyť tohle byl celých pět let její domov.

Jídlo připravovala Mervynovi sama. Paní Rollinsová se starala o úklid a o prádlo, takže kdyby Diana nevařila, neměla by vůbec nic na práci. Navíc byl Mervyn duší stále chlapec z dělnické rodiny, a když přišel domů, potrpěl si na to, aby před něj na stůl položila jídlo vlastní žena. Dokonce tomu jídlu říkal „svačina“, a přestože mu nachystala vždycky něco podstatnějšího – párek, biftek nebo piroh, pil k tomu čaj. Podle Mervyna se „večeře“ podávala jen v restauracích. Doma měl člověk svačinu.

Co mu řekne?

Dnes dostane k jídlu studené hovězí, které zbylo od nedělní pečeně. Diana si přivázala zástěru a začala krájet brambory, aby je mohla opéct. Zamyslela se nad tím, jak se Mervyn rozzuří, roztřásly se jí ruce a řízla se nožem do prstu.

Když zranění umývala pod studenou vodou, osušovala ručníkem a zavazovala obvazem, snažila se sama sebe uklidnit. Čeho se bojím? ptala se sama sebe. Přece mě nezabije. Nemůže mi v tom zabránit: jedenadvacet už mi bylo a tohle je svobodná země.

Nijak zvlášť ji to neuklidnilo.

Sedla si ke stolu a umyla salát. Přestože Mervyn pracoval do úmoru, domů chodil vždycky skoro ve stejnou dobu. „Co mám z toho, že jsem šéf, když musím seknout s prací, jakmile jdou ostatní domů?“ říkával vždycky. Byl technik a měl továrnu na všechno, co se otáčí, od malých větráků do chladicích systémů až po obrovské šrouby do zaoceánských lodí. Mervyn měl odjakživa úspěch – byl dobrý obchodník, ale když začal vyrábět vrtule do letadel, trefil opravdu do černého. Létání byl jeho koníček – na jednom letišti za městem měl vlastní malé letadlo, Tygří můru. Když vláda začala před třemi nebo čtyřmi roky budovat vojenské letectvo, bylo v Británii jen několik málo lidí, kteří věděli, jak vyrábět vrtule s matematickou přesností, a Mervyn mezi ně patřil. Od té chvíle mu podnik jen vzkvétal.

Diana byla jeho druhá žena. První ho opustila před sedmi lety – utekla s jiným mužem a jejich dvě děti vzala s sebou. Mervyn se s ní rozvedl, jak to šlo nejrychleji, a jakmile byl volný, požádal o ruku Dianu. Dianě bylo tehdy dvacet osm a jemu třicet osm. Byl přitažlivý, svalnatý a úspěšný. A obdivoval ji. Jako svatební dar jí věnoval diamantový náhrdelník.

Před pár týdny, když měli páté výročí svatby, dostala od něj šicí stroj.

Když o tom zpětně přemýšlela, pochopila, že ten šicí stroj byl poslední rána. Doufala, že dostane vlastní vůz: uměla řídit a Mervyn si to mohl dovolit. Když stroj uviděla, zmocnil se jí pocit, že je na konci svých sil. Byli spolu pět let a její muž si ještě nevšiml, že ona vůbec nešije.

Věděla, že ji Mervyn miluje, ale že ji nevidí. V jeho představách byla prostě osobou patřící do kolonky „manželka“. Byla pohledná, ve společnosti dokázala svou úlohu náležitým způsobem zahrát, nosila mu jídlo na stůl a v posteli mu vždycky byla po vůli: co jiného by ještě měl od manželky chtít? Nikdy se s ní o ničem neradil. Protože nebyla obchodník, ani technik, nikdy ho ani nenapadlo, že by mohla mít na něco názor. S lidmi ve své továrně mluvil vážněji než s ní. V jeho světě toužili muži po automobilech a manželky po šicích strojích.

A přitom byl velmi chytrý. Přestože byl syn soustružníka, vychodil manchesterskou střední školu připravující na vysokou školu a pak studoval na Manchesterské univerzitě fyziku. Měl možnost pokračovat v Cambridgi a dodělat si doktorát, ale nebyl akademický typ a raději začal pracovat v návrhářské dílně jednoho strojírenského závodu. Přesto i nadále sledoval vývoj ve fyzice a donekonečna si s otcem – s Dianou ovšem nikdy – dokázal povídat o atomech, záření a jaderném štěpení.

Diana fyzice bohužel stejně nerozuměla. Věděla hodně o hudbě a literatuře a něco málo o historii, ale Mervyn se o kulturu příliš nezajímal, i když filmy a taneční muziku měl rád. Takže si neměli moc o čem povídat.

Možná že by všechno vypadalo jinak, kdyby měli děti. Jenže Mervyn už dvě měl s první ženou a další nechtěl. Diana by si jeho děti strašně ráda zamilovala, ale to se jí nikdy nemohlo podařit: jejich matka ji před nimi očerňovala a namlouvala jim, že rozpad manželství způsobila Diana. Dianina sestra v Liverpoolu měla dvojčata, dvě roztomilé holčičky s copánky, a Diana věnovala veškerou svou mateřskou náklonnost jim.

Dvojčata jí budou chybět.

Mervyn si liboval v bujném společenském životě s předními městskými obchodníky a politiky a Dianě nějaký čas vyhovovalo dělat hostitelku. Odjakživa měla ráda hezké oblečení a uměla se v něm pohybovat. Ale od života přece člověk chce víc než jen to.

Chvíli hrála v manchesterské společnosti roli bouřliváka – kouřila doutníky, výstředně se oblékala a bez zábran se bavila o volné lásce a o komunismu. Ráda semtam vyvedla z míry nějakou semetryku, ale Manchester nebyl přehnaně konzervativní místo a Mervyn byl, stejně jako většina jeho přátel, liberál, takže moc velký rozruch stejně nezpůsobila.

Byla nespokojená, ale sama sebe se ptala, jestli na to má vůbec právo. Většina žen kolem ní si myslela, že ji potkalo štěstí: měla usedlého, spolehlivého, velkorysého manžela, nádherný dům a spoustu přátel. Říkala si, že by měla být šťastná, ale nebyla. A pak se objevil Mark.

Slyšela, jak před domem zastavilo Mervynovo auto. Byl to tak známý zvuk, a přesto dnes zněl výhrůžně jako vrčení krvelačné bestie.

Třesoucíma se rukama postavila na plotnu pánev.

Mervyn vešel do kuchyně.

Byl fešák, až to bralo dech. Tmavé vlasy mu už trochu prokvétaly šedí, ale ta mu jen dodávala na přitažlivosti. Byl vysoký a na rozdíl od většiny svých přátel neztloustl. Nepotrpěl si na parádu, ale Diana ho přiměla, aby nosil dobře střižené tmavé obleky a drahé bílé košile, protože chtěla, aby na něm bylo vidět, jak je úspěšný.

Děsila se, že jí z tváře vyčte pocit provinění, a bude chtít vědět, co se stalo.

Políbil ji na ústa. S pocitem nesmírného studu mu polibek vrátila. Dřív ji ještě objal a přitiskl jí dlaň do štěrbiny mezi hýždě, až se jich zmocnila vášeň a museli honem utíkat do ložnice a nechat jídlo spálit. Ale teď už k tomu docházelo jen zřídka, takže ani dnes nic podobného nečekala. Díky Bohu. Políbil ji naprosto nesoustředěné a otočil se.

Odložil si sako, vestu, vázanku a límeček a vyhrnul si rukávy; pak si v kuchyňském dřezu umyl ruce a obličej. Měl široká ramena a silné paže.

Vůbec nezaznamenal, že by něco bylo v nepořádku. Ani nemohl, pochopitelně, vždyť ji neviděl. Prostě se tam jen vyskytovala, stejně jako kuchyňský stůl. Nemusela se ničeho bát. Dokud mu to neřekne, sám si ničeho nevšimne.

Ještě mu to nepovím, pomyslela si.

Zatímco se brambory opékaly, namazala chleba máslem a připravila šálek čaje. Ještě pořád se chvěla, ale dokázala to skrýt. Mervyn si četl Manchester Evening Post a sotva se na ni podíval.

„Jeden chlap ve fabrice mi pořád štve lidi,“ prohlásil, když před něj postavila talíř.

A co je mně tak asi do toho, pomyslela si hystericky. S tím už nemám nic společného.

Proč jsem ti tedy vařila ten čaj?

„Je to Londýňan, z Battersea, mám dojem, že je komunista. No jo, žádá, aby na tom novým podavači k fréze platily jiný normy. Něco na tom je, to ano, ale já stanovil platy podle starých norem, a musel bych je teď hrozně zvedat.“

Diana sebrala mysl a vydechla: „Musím ti něco říct.“ Pak si zoufale přála, aby ta slova mohla vzít zpátky, ale bylo už pozdě.

„Co sis udělala s prstem?“ zeptal se, protože se všiml malého obvazu.

Ta naprosto obyčejná otázka ji zničila. „Nic,“ vzdychla a sesula se do židle. „Řízla jsem se při krájení brambor.“ Chopila se vidličky a nože.

Mervyn se srdečně cpal. „Měl bych si dávat větší pozor, koho přijímám, ale problém je v tom, že na slušnýho nástrojaře dnes pořádně nenarazíš.“

Když mluvil o práci, nečekalo se od ní, že bude odpovídat. Kdyby něco poznamenala, podrážděně by se na ni podíval, jako kdyby mu skočila do řeči. Byla tam od toho, aby poslouchala.

Zatímco mluvil o novém podavači k fréze a o komunistovi z Battersea, vzpomínala na jejich svatbu. To byla její matka ještě naživu. Brali se v Manchesteru a hostinu uspořádali v hotelu Midland. Mervyn ve vycházkovém obleku byl ten nejkrásnější muž v celé Anglii. Diana si říkala, že jim to vydrží věčně. Představa, že by se manželství mohlo rozpadnout, jí vůbec nepřišla na mysl. Než poznala Mervyna, nepotkala ještě ani jednoho rozvedeného člověka. Když si vybavovala svoje tehdejší pocity, bylo jí do pláče.

Věděla také, že její odchod Mervynem otřese. Neměl ani tušení, co se jí honí hlavou. Fakt, že ho první žena opustila úplně stejným způsobem, to pochopitelně jenom zhoršoval. Bude z toho strašlivě přepadlý. Ale nejdřív bude vyvádět.

Dojedl hovězí a nalil si další šálek čaje. „Moc jsi toho nesnědla,“ poznamenal. Ve skutečnosti nepolkla ani sousto.

„Měla jsem pořádný oběd,“ odpověděla.

„Kde jsi byla?“

Z té nevinné otázky se jí zmocnila panika. Jedla přece sendviče s Markem v posteli v jednom hotelu v Blackpoolu, a nedokázala si vymyslet žádnou přijatelnou lež. Vybavovala se jí pouze jména hlavních manchesterských restaurací a u těch se nedalo vyloučit, že v některé z nich zrovna dnes Mervyn obědval. Po bolestivé odmlce ze sebe vypravila: „Ve Waldorf Café.“ Podniků jménem Waldorf Café bylo několik – šlo o řetěz levnějších restaurací, kde si člověk mohl za šilink a devět pencí dát biftek s opékaným bramborem.

Mervyn se jí nezeptal, v kterém z nich byla.

Sesbírala talíře a vstala. Kolena měla tak slabá, až se bála, že upadne, ale nakonec zvládla dojít až ke dřezu. „Dáš si nějaký moučník?“ zeptala se.

„Buď tak hodná.“

Došla ke špíži a našla v ní konzervu s hruškami a trochu kondenzovaného mléka. Plechovku otevřela a donesla jídlo na stůl.

Pozorovala ho, jak jí zavařené hrušky, a potila se hrůzou při představě, co se mu chystá provést. Měla pocit, že tím něco neodpustitelně ničí. Jako ta válka – všechno tím zkazí. Život, který si s Mervynem v tomhle domě a v tomhle městě vytvořili, se ocitne v troskách.

Náhle pochopila, že to nedokáže.

Mervyn odložil lžíci a podíval se na své kapesní hodinky. „Půl osmé – co kdybychom si poslechli zprávy.“

„To nemůžu,“ prohlásila Diana nahlas.

„Co?“

„To prostě nemůžu udělat,“ ozvala se znovu. Celé to odvolá. Hned pojede Markovi sdělit, že si to rozmyslela a že s ním nakonec nikam neuteče.

„Proč by sis nemohla poslechnout rozhlas?“ zeptal se Mervyn netrpělivě.

Diana na něj zůstala zírat. Byla v pokušení vypovědět mu celou pravdu; ale ani na to nesebrala dost odvahy. „Musím ještě někam zajet,“ dodala. Zuřivě se snažila dát dohromady nějakou výmluvu. „Doris Williamsová je v nemocnici, měla bych se na ni jít podívat.“

„Kdo je Doris Williamsová, pro boha živýho?“

Nikdo takový neexistoval. „Vždyť ses s ní už setkal,“ improvizovala Diana rozevlátě. „Byla na operaci.“

„Nevzpomínám si na ni,“ pokrčil rameny, ale žádné podezření to v něm nevzbudilo – měl na lidi z náhodných setkání špatnou paměť.

Diana se ho v náhlém vnuknutí zeptala: „Chceš jet se mnou?“

„Pro boha, jen to ne!“ zvolal přesně, jak předpokládala.

„Tak budu řídit sama.“

„Ale nejezdi v tom zatemnění moc rychle.“ Vstal a přešel do salonu, kde měli rozhlasový přijímač.

Diana se za ním chvíli dívala. Nikdy se nedozví, jak blízko jsem měla k tomu, abych ho opustila, pomyslela si s pocitem jakéhosi smutku.

Nasadila si klobouk a vyšla ven s kabátem hozeným přes ruku. Motor naskočil, díky bohu, napoprvé. Vycouvala z cesty a vydala se směrem k Manchesteru.

Cesta připomínala noční můru. Měla zoufale naspěch, ale musela se plížit pomalu vpřed, protože díky přelepeným reflektorům viděla jen několik metrů před sebe; a navíc měla všechno rozmazané, jelikož bez ustání plakala. Kdyby cestu tak dobře neznala, nejspíš by se někde vybourala.

Neměla to dál než nějakých patnáct kilometrů, ale trvalo jí to víc než hodinu.

Když konečně zastavila před hotelem Midland, byla naprosto vyčerpaná. Minutu jen tak tiše seděla a snažila se trochu vzpamatovat. Pak sáhla do kabelky a napudrovala si obličej, aby zakryla stopy po slzách.

Věděla, že to Markovi bude rvát srdce, ale dostane se přes to. Brzy na ni začne vzpomínat jako na letní známost. A je méně kruté přervat krátkou vášnivou milostnou aféru než po pěti letech rozbít manželství. Oba se s Markem budou vždycky za létem 1939 ohlížet s radostí…

Znovu jí vyhrkly slzy.

Po chvíli se rozhodla, že nemá smysl tam sedět a přemílat to v hlavě. Musí jít dovnitř a vyřídit to. Znovu si opravila nalíčení a vystoupila z vozu.

Prošla hotelovou halou a vydala se po schodech nahoru, aniž by se zastavila v recepci. Číslo Markova pokoje znala. Je nepochybně pohoršující, když žena bez doprovodu vejde do hotelového pokoje svobodného pána, ale rozhodla se, že na to nebude brát ohled. Měla ještě na vybranou setkat se s Markem v salonu nebo u baru, ale nedokázala si představit, že by mu takovouhle novinu sdělovala na veřejnosti. Nerozhlížela se kolem sebe, takže ani nevěděla, jestli ji nezahlédl někdo, koho znala.

Zaklepala na dveře. Modlila se, aby byl doma. Co když se rozhodl, že si zajde někam do restaurace nebo do kina? Nedostala žádnou odpověď, a tak zaťukala znovu, tentokrát hlasitěji. Jak mohl jít do kina ve chvíli, jako je tahle?

Pak uslyšela jeho hlas: „Ano?“

Znovu zaklepala a zavolala: „To jsem já!“

Zaslechla rychlé kroky. Dveře se rozlétly a za nimi stál Mark a překvapeně na ni zíral. Pak se šťastně usmál a vtáhl ji dovnitř. Jakmile zavřel dveře, objal ji.

Měla najednou stejný pocit, že ho zrazuje, jaký předtím cítila vůči Mervynovi. Provinile ho políbila a v žilách jí začalo tepat důvěrně známé horko vzrůstající touhy; ale potlačila ji a dostala se sebe: „Nemůžu s tebou odjet.“

Zbledl. „To ani neříkej.“

Rozhlédla se po pokoji. Zrovna balil. Šatníky i prádelníky byly zotvírané, po zemi ležely kufry a všude viděla složené košile, pečlivě vyrovnané hromádky prádla a boty v pytlících. Byl tak pořádný. „Nemůžu odjet,“ opakovala.

Vzal ji za ruku a dovedl do ložnice. Posadili se na postel. Tvářil se zničeně. „To nemyslíš vážně,“ vydechl.

„Mervyn mě miluje a žijeme spolu už pět let. Nemůžu mu to udělat.“

„A co já?“

Podívala se na něj. Měl na sobě špinavě růžový svetr, motýlka, modrošedivé flanelové kalhoty a boty z drahé kůže. Byl přímo k sežrání. „Oba mě milujete,“ začala vysvětlovat, „ale on je můj manžel.“

„Oba tě milujeme, ale já tě mám rád,“ upozornil ji Mark.

„Ty myslíš, že on mě rád nemá?“

„Myslím, že tě vůbec nezná. Poslyš. Je mi pětatřicet a už jsem byl v životě zamilovaný. Jedna známost mi vydržela šest let. Nebyl jsem ženatý, ale neměl jsem k tomu daleko. Vím, že tohle je to pravý. Ještě nikdy mi nebylo tak jasný, že je to ono. Jsi krásná, jsi vtipná, jsi neobyčejná, myslí ti to a ráda se miluješ. Já jsem fešák, mám vtip, nejsem tuctovej typ, myslí mi to a zrovna teď se s tebou chci milovat, až…“

„Ne,“ prohlásila, ale nemyslela to vážně.

Jemně ji k sobě přitáhl a políbili se.

„Dokonale se k sobě hodíme,“ mumlal. „Vzpomínáš, jak jsme si dopisovali pod tou cedulí s nápisem TICHO? Pochopila jsi pravidla hry zjedný vody načisto, bez vysvětlování. Jiná žena by si pomyslela, že jsem cvok, ale tobě jsem se takhle líbil.“

To je pravda, uvažovala; a když vyváděla vylomeniny, jako třeba, že kouřila dýmku, šla ven bez kalhotek nebo navštívila schůzi fašistů a spustila požární sirénu, Mervyna to pokaždé pohoršilo, zatímco Mark se jen potěšeně smál.

Pohladila ho po vlasech a pak po bradě. Panika ji pomalu opouštěla a začala se cítit uvolněněji. Položila mu hlavu na rameno a rty mu přejížděla po měkké kůži na krku. Na noze, pod šaty, cítila jeho prsty, jak ji hladí na vnitřní straně stehna, v místech, kde končila punčocha. Takhle to ale přece nemělo dopadnout, pomyslela se zesláble.

Něžně ji položil na postel a klobouk jí přitom spadl z hlavy. „To není správné,“ vzdychla vláčně. Políbil ji na ústa a jeho rty si jemně pohrávaly s jejími. Přes tenké hedvábí kalhotek cítila jeho prsty a zachvěla se rozkoší. Za okamžik vklouzla jeho ruka dovnitř.

Věděl přesně, co má dělat.

Jednoho dne začátkem léta leželi nazí v posteli v hotelovém pokoji, otevřeným oknem k nim doléhalo šumění vln a Mark ji v tu chvíli požádal: „Ukaž mi, jak to vypadá, když to děláš sama sobě.“

Pohoršilo ji to a předstírala, že mu nerozumí. „Jak to myslíš?“

„Vždyť víš. Když si to sama děláš. Ukaž mi to. Pak budu aspoň vědět, co máš ráda.“

„Já si to nedělám,“ lhala.

„No… ale když jsi byla ještě holka, než ses vdala, určitě jsi to tehdy dělala – všichni to dělají. Tak mi ukaž, jak jsi to dělávala.“

Už to chtěla odmítnout, ale pak si uvědomila, jak strašně by to mohlo být vzrušující. „Ty chceš, abych se dráždila – tam dole – a budeš se na mě přitom dívat?“ zeptala se a hlas měla přiškrcený touhou.

Rozpustile se ušklíbl a přikývl.

„To myslíš – celou dobu?“

„Celou dobu.“

„To nezvládnu,“ vydechla. Ale zvládla to.

Teď se jí konečky jeho prstů zkušeně dotýkaly přesně na správných místech, stejnými, důvěrně známými pohyby a se správnou silou. Zavřela oči a celá se tomu pocitu oddala.

Po chvíli začala tiše sténat a boky se jí rytmicky pohybovaly nahoru dolů. Naklonil se k ní blíž a ona ucítila na tváři jeho horký dech. Pak ji, zrovna když nad sebou začínala ztrácet vládu, naléhavě požádal: „Podívej se na mě.“

Otevřela oči. Dál ji hladil přesně stejným způsobem, jenom o něco rychleji. „Nezavírej oči,“ řekl. Dívat se mu do očí, když dělal něco tak strašlivě důvěrného, jí připadalo jako jakási umocněná nahota. Měla dojem, že teď už na ní viděl, co šlo, a dověděl se o ní všechno, co mohl, a najednou se jí zmocnil pocit naprosté svobody, protože už neměla co skrývat. Pak přišlo vyvrcholení, ale přesto se přiměla dál mu hledět do očí, zatímco její boky sebou zmítaly a ona křivila obličej a lapala po dechu v poryvech blaha, které jí otřásalo tělem. Chvíli se na ni usmíval a pak prohlásil: „Miluju tě, Diano, strašně moc tě miluju.“

Když bylo po všem, objala ho a sevřela, vzlykala a chvěla se a věděla, že je to pocit, o nějž by ráda nikdy nepřišla. Plakala by, ale už jí nezbyly žádné slzy.

Mervynovi to vůbec neřekne.

Markova vynalézavá mysl našla řešení a ona si je cestou domů promýšlela, klidná, vyrovnaná a tiše odhodlaná.

Mervyn měl na sobě pyžama a župan, kouřil cigaretu a poslouchal hudbu z rádia. „To byla ale zatraceně dlouhá návštěva,“ poznamenal mírně.

Diana, jen nepatrně nervózní, odpověděla: „Musela jsem jet strašně pomalu.“ Pak polkla, zhluboka se nadechla a oznámila mu: „Zítra musím odjet.“

Trochu ho to překvapilo. „Kam?“

„Chtěla bych navštívit Theu a podívat se na dvojčata. Chci se ujistit, že jsou všichni v pořádku, a nedá se vůbec odhadnout, jestli se tam později ještě dostanu: vlaky jezdí nepravidelně už dnes a šetření s benzinem začne příští týden.“

Souhlasně přikývl. „Jo, máš pravdu. Radši tam zajeď, dokud to jde.“

„Půjdu si nahoru sbalit kufr.“

„Můžeš mi taky jeden zabalit?“

Na okamžik ji ochromila děsivá myšlenka, že chce jet s ní. „Na co?“ zeptala se vystrašeně.

„Nebudu spát v prázdném domě,“ odpověděl. „Stavím se zítra večer v Reformním klubu. Vrátíš se ve středu?“

„Ano, ve středu,“ zalhala.

„Dobře.“

Vyšla nahoru. Když mu ukládala spodní prádlo a ponožky do malého kufříku, napadlo ji: Tohle je naposled, kdy to pro něj dělám. Složila mu jednu bílou košili a vybrala k ní stříbrošedou kravatu: usedlejší barvy se k jeho tmavým vlasům a hnědým očím hodily víc. Ulevilo se jí, že její výmluvu přijal, ale současně byla nespokojená, jako kdyby odcházela od nedokončené práce. Cítila, že by mu ráda vysvětlila, proč ho opouští, ale současně měla ze střetu s ním hrůzu. Potřebovala mu vyložit, že ji zklamal, že se stal nesnesitelným a lhostejným manželem, že se jí nevěnuje jako dřív. Uvědomovala si, že už nebude mít nikdy příležitost mu to všechno vypovědět, a byla z toho podivně zklamaná.

Zaklapla kufr a začala si do váčku na toaletní potřeby skládat líčidla a nejnutnější předměty. Připadalo jí legrační, že její pětileté manželství končí tím, že si balí punčochy, zubní pastu a pleťový krém.

Po chvíli přišel nahoru Mervyn. S balením už skončila, seděla u toaletního stolku, na sobě měla tu nejméně dráždivou noční košili a zbavovala se líčidla. Stoupl si těsně za ni a sevřel jí ňadra.

To ne, pomyslela si; dnes ne, prosím!

Ačkoliv jí to bylo nepříjemné, její tělo okamžitě odpovědělo, až zrudla hanbou. Mervynovy prsty jí polaskaly naběhlé bradavky a ona zasténala, jak se jí zatajil dech rozkoší a odevzdáním. Vzal ji za ruce a zvedl ji. Vedl ji k posteli a ona ho bezmocně následovala. Zhasnul a v černočerné tmě dopadli na postel. Okamžitě ji zalehl a začal ji milovat s podivně zuřivým zoufalstvím, skoro jako by věděl, že od něj odchází a že už se s tím nedá nic dělat. Tělo ji zradilo a ona se celá chvěla rozkoší a studem. S pocitem nejhlubšího ponížení poznala, že by byla během dvou hodin schopna dosáhnout orgasmu se dvěma různými muži, a snažila se tomu zabránit, ale nepodařilo se jí to.

Jakmile vyvrcholení přišlo, rozplakala se.

Mervyn si toho naštěstí nevšiml.

Když seděla Diana ve středu ráno v elegantně zařízené hale Severozápadního hotelu a čekala na taxík, který ji i Marka odveze ke kotvišti 108 v southamptonských docích, aby tam nastoupili do Clipperu Pan American, měla pocit vítězství a svobody.

Všichni v místnosti se na ni buď dívali, nebo se snažili na ni nedívat. Pohlednému muži v modrém obleku, jenž mohl být tak o deset let mladší než ona, věnovala zvlášť tvrdý pohled. Ale jinak na to byla zvyklá. Vždycky ji to potkalo, když dobře vypadala, a dnes byla naprosto úchvatná. Její krémově bílé šaty se sytě oranžovými tečkami působily svěže, letně a nápadně. Krémové boty se k nim hodily a slaměný klobouk celkový dojem perfektně doplňoval. Rtěnka i lak na nehty zářily stejně jásavě jako tečky na šatech. Uvažovala i o rudých střevíčkách, ale pak se rozhodla, že by to vypadalo příliš vyzývavě.

Milovala cestování: znamenalo pro ni balit a rozbalovat šaty, seznamovat se s novými lidmi, nechat se obskakovat a rozmazlovat a dát si nabízet šampaňské a jídlo, dostávat se na nová místa. Z létání měla trochu strach, ale letět přes Atlantik, to byla ta nejkouzelnější cesta, jakou si šlo představit, protože na jejím konci ji čekala Amerika. Už se nemohla dočkat, až tam bude. Jako častý návštěvník kin si to představovala takhle: viděla sama sebe v ateliéru salonu Art Deco, všude samá okna a zrcadla; komorná v uniformě ji pomáhá navléknout bílý kožich; a venku čeká dlouhé černé auto s běžícím motorem a barevným řidičem, aby ji odvezlo do nočního klubu, kde si objedná martini, velmi suché, a zatancuje si s džezovým orchestrem, s nímž bude zpívat Bing Crosby. Uvědomovala si, že jsou to jen sny, ale nemohla se dočkat, až uvidí, jak to vypadá ve skutečnosti.

Z toho, že opouští Británii, zrovna když vypukla válka, měla rozporné pocity. I když to vypadalo jako hanebná zbabělost, strašně se těšila, až budou na cestě.

Sama znala hodně Židů. V Manchesteru byla velká židovská komunita: Židé z Manchesteru vysadili v Nazarethu tisíce stromů. Dianini židovští přátelé sledovali vývoj v Evropě s hrůzou a děsem. Ono už nešlo jen o Židy: fašisti nenáviděli barevné, cikány, teplouše a kohokoliv, kdo nesouhlasil s fašismem. Jeden Dianin strýček byl homosexuál a vždycky k ní byl neobyčejně milý a choval se k ní jako k dceři.

Na to, aby narukovala, byla už příliš stará, ale nejspíš by měla zůstat v Manchesteru, přihlásit se jako dobrovolník a rolovat obvazy pro Červený kříž…

To byl taky jen sen, možná ještě méně pravděpodobný než zatancovat si s orchestrem Binga Crosbyho. Nebyla přece typ na smotávání obvazů. Spořádanost a uniformy jí neslušely.

Ale nic z toho nebylo doopravdy důležité. Doopravdy záleželo jenom na tom, že je zamilovaná. Půjde tam, kde je Mark. Kdyby bylo třeba, následovala by ho do samého středu největší bitevní vřavy. Vezmou se a budou mít děti. On teď jede domů a ona jede s ním.

Dvojčata její sestry jí budou chybět. Uvažovala, jak dlouho bude trvat, než je zase uvidí. Třeba v tu dobu budou už dospělé a na místo ponožek a copánků nastoupí parfémy a podprsenky.

Ale třeba bude mít své vlastní holčičky…

Na cestu v Clipperu Pan American se hrozně těšila. V Manchester Guardian hltala všechno, co o něm napsali, ale ve snu ji nenapadlo, že by v něm někdy opravdu mohla letět. Dostat se do New Yorku za den a kousek jí připadalo jako naprostý zázrak.

Napsala Mervynovi vzkaz. Nebylo v něm nic z toho, co mu chtěla říct. Nevysvětlila mu, jak svou nevšímavostí a lhostejností pomalu a nevyhnutelně ztratil její lásku; nevyložila mu ani, jak je Mark báječný. Drahý Mervyne, napsala, opouštím tě. Cítím, že jsi ke mně ochladl a zamilovala jsem se do někoho jiného. Až budeš číst tenhle dopis, budeme už v Americe. Nerada ti ubližuju, ale je to částečně i tvoje vina. Nedokázala přijít na žádný vhodný způsob, jak dopis ukončit – nemohla napsat Tvoje ani S láskou, tak prostě jen připsala: Diana.

Původně měla v úmyslu nechat dopis ležet v kuchyni na stole. Pak se jí zmocnila obava, že by mohl změnit plány. Místo, aby strávil noc v klubu, se vrátí domů, najde vzkaz a ještě jí i Markovi stačí působit nějaké potíže, dříve než se jim podaří ze země odletět. Nakonec mu to poslala poštou do továrny, takže to dostane dneska.

Podívala se na náramkové hodinky (dárek od Mervyna – chtěl, aby byla přesná). Znala jeho denní režim: většinu dopoledne stráví v tovární hale, před polednem zaskočí do kanceláře, a než bude odcházet na jídlo, projde si poštu. Na obálku napsala „Soukromá záležitost“, takže sekretářka ji neotevře. Bude na něj čekat na stole v hromadě účtů, příkazů, dopisů a hlášení. Teď zrovna by mohl dopis číst. Bylo jí z té představy smutno a trápilo ji špatné svědomí, ale současně cítila úlevu, že je od sebe dělí tři sta kilometru.

„Náš taxík už je tady,“ ozval se Mark.

Byla trochu nervózní. Přes Atlantik v letadle!

„Je čas jít,“ pokračoval.

Potlačila strach. Odložila šálek od kávy, vstala a věnovala mu ten nejzářivější úsměv. „Ano,“ vzdychla šťastně, „je čas letět.“

Eddie se před dívkami vždycky styděl.

Annapolis ukončil jako panic. Když ho poslali do Pearl Harboru, občas si tam vyšel s prostitutkami, ale tahle zkušenost v něm jen zanechala pocit odporu k sobě samému. Když odešel od námořnictva, stal se z něj samotář, a kdykoliv potřeboval společnost, zajel si o pár kilometrů dál do baru. Carol-Ann pracovala jako pozemní hosteska v přístavu Washington Port na Long Islandu, kde měly konečnou létavé čluny mířící do New Yorku. Byla to opálená blondýna s očima modrýma jako uniformy společnosti Pan American a Eddie by se nikdy v životě neodvážil pozvat ji na schůzku. Ale jednoho dne mu mladý radista dal dva lístky na Broadway na představení Života s otcem, a když Eddie přiznal, že nemá nikoho, koho by vzal s sebou, naklonil se radista k vedlejšímu stolu a zeptal se Carol-Ann, jestli by nechtěla jít.

„Jo,“ špitla a Eddie pochopil, že zřejmě našel spřízněnou duši.

Později zjistil, že v tu dobu byla zoufale osamělá. Pocházela z venkova a sebevědomé způsoby Newyorčanů v ní probouzely strach a napětí. Měla citlivou povahu, ale nevěděla, jak si počínat, když se o ni nějaký muž začal živěji zajímat, tak je všechny ve zmatku nevybíravě zahnala. Podrážděným jednáním si vysloužila pověst ledové královny a málokdy se stalo, že by ji někdo někam pozval.

Ale o tom v tu dobu neměl Eddie ani tušení. Když se do něj zavěsila, připadal si jako král. Vzal ji na večeři a zpátky k jejímu bytu ji odvezl taxíkem. Na schodech jí poděkoval za hezký večer a sesbíral veškerou odvahu a políbil ji na tvář. V tu chvíli se rozeštkala a vyložila mu, že je první slušný muž, kterého v New Yorku potkala. Než si stačil uvědomit, co říká, požádal ji o další schůzku.

Při druhém setkání se do ní zamiloval. Byl horký červencový pátek, jeli spolu na Coney Island a ona měla na sobě bílé kalhoty a bledě modrou blůzu. Ke svému překvapení zjistil, že je vlastně pyšný, když vedle něj Carol-Ann jde. Jedli zmrzlinu, vozili se na horské dráze Cyklon, koupili si legrační kloboučky, drželi se za ruce a svěřovali si prostá důvěrná tajemství. Když ji dovedl domů, upřímně se jí přiznal, že za celý život nebyl tak šťastný, a ona ho znovu zaskočila, jelikož prohlásila, že ona taky ne.

Brzy začal zanedbávat farmu a veškeré volno trávil v New Yorku, kde přespával na koberci překvapeného, ale přejícího kolegy. Carol-Ann ho vzala do Bristolu v New Hampshiru, kde se seznámil s jejími rodiči, dvěma menšími, drobnými lidmi, chudými a upracovanými. Připomínali mu jeho vlastní rodiče, ale chybělo jim to nesmlouvavé náboženství. Nechtělo se jim ani věřit, že mohli mít tak překrásnou dceru, a Eddie jejich pocitům rozuměl vždyť sám nemohl uvěřit, že by se do něj taková dívka mohla zamilovat.

Když stál na trávníku před venkovským hotelem a zíral na kmen dubu, uvědomoval si, jak moc ji miluje. Pohyboval se jak ve zlém snu, v jedné z těch pekelných vidin, jež začínají pocitem bezpečí a štěstí a člověk jen čistě teoreticky uvažuje o nejhorších věcech, které by se mohly přihodit, a najednou zjistí, že se skutečně dějou, že ty nejhorší věci na světě se opravdu, neodvratně, děsivě dějou, a on proti tomu nemůže udělat vůbec nic.

Bylo to ještě horší o to, že se zrovna pohádali, než odjížděl, a rozloučili se, aniž by to nějak vyřešili.

Seděla na pohovce, na sobě měla džínovou pracovní košili, která byla ostatně jeho, a jinak skoro nic; dlouhé, opálené nohy natáhla před sebe a jemné, světlé vlasy jí splývaly na ramena jako přehoz. Četla si nějaký časopis. Prsa měla normálně poměrně malá, ale v poslední době se jí nalila. Pocítil touhu se jich dotknout a pomyslel si: Proč ne? Tak vklouzl dlaněmi pod košili a dotkl se bradavek. Vzhlédla k němu, zamilovaně se usmála a pokračovala ve čtení.

Políbil ji na temeno hlavy a posadil se vedle ní. Od samého začátku ho udivovala. Oba se zprvu styděli, ale brzy po návratu z líbánek, když spolu začali žít ve starém domě, přestala mít Carol-Ann jakékoliv zábrany.

Nejdřív chtěla, aby se milovali při rozsvícených světlech. Eddiemu se to nezdálo, ale nakonec na to přistoupil a svým způsobem se mu to líbilo, i když se trochu zdráhal. Pak si všiml, že manželka nezamyká dveře, když se koupe. Od té chvíle si sám připadal hloupě, že se v koupelně zamyká, tak to přestal dělat – a ona jednoho dne vešla dovnitř úplně nahá a vklouzla k němu do vany! Za celý život si Eddie nepřipadal tak trapně. Naposledy ho nějaká žena viděla nahého, když mu byly asi čtyři roky. Dělalo mu nesmírné potíže už jen pozorovat, jak se Carol-Ann myje v podpaží, a dokud se mu pořádně nevysmála, přikrýval si přirození žínkou.

Začala po stavení chodit různě nedooblečená. To, jak na tom byla teď, to nic nebylo – podle svých zvyklostí byla v podstatě oblečená až moc, vždyť v rozkroku se bělal malý čtvereček hedvábí, jak košile nedokázala zakrýt celé kalhotky. Obvykle na tom byla mnohem hůř. Připravoval si třeba v kuchyni kávu a Carol-Ann vešla jen ve spodním prádle a začala si opékat topinky. Nebo se holil a ona se objevila jen v kalhotkách, ani podprsenku neměla, a začala si jakoby nic čistit zuby. Jindy vstoupila úplně nahá do ložnice a nesla na tácu snídani. Uvažoval, jestli není „příliš živočišná“ – slyšel, že lidé tenhle výraz užívají. Ale na druhou stranu se mu to takhle líbilo. Moc se mu to líbilo. Nikdy si nedokázal představit, že by mohl mít překrásnou manželku, která by po jeho domě chodila nahá. Připadal si tak šťastný.

Rok společného života s ní ho změnil. Podařilo se mu natolik setřást zábrany, že byl schopen přejít nahý z ložnice do koupelny; čas od času si neoblékl pyžama, když si šel lehnout; jednou se jí dokonce zmocnil tady v obýváku, přímo na téhle pohovce.

Stále ještě uvažoval nad tím, jestli takové chování není známka nějakého duševního vyšinutí, ale pak se jednou rozhodl, že na tom nezáleží: oni dva s Carol-Ann si můžou dělat, co se jim zachce. Když na tohle řešení přistoupil, připadal si jako ptáček, který vyletěl z klece. Bylo to neuvěřitelné; bylo to skvělé; bylo to jako v nebi.

Posadil se vedle ní, nic neříkal, jen se těšil z toho, že je s ní, a vdechoval mírný větřík, který k nim z nedalekého lesa vanul otevřeným oknem. Tašku už měl sbalenou a za pár minut odjížděl do přístavu Washington. Carol-Ann od Pan American odešla – nemohla bydlet v Maine a pracovat v New Yorku – a přijala práci v jednom obchodě v Bangoru. A právě o tom s ní chtěl Eddie mluvit.

Vzhlédla od časopisu Life a zeptala se: „Cože?“

„Nic jsem neříkal.“

„Ale chystal ses, ne?“

Ušklíbl se. „Jak to víš?“

„Eddie, vždyť víš, že slyším, když ti mozek pracuje. Tak o co jde?“ Položil jí svou velkou, drsnou ruku na vystouplé bříško a ucítil tam nepatrný pohyb. „Chci, abys dala výpověď.“

„Ještě je brzo…“

„To nevadí. Můžeme si to dovolit. A já chci, abys na sebe mohla opravdu pořádně dávat pozor.“

„Dávám na sebe pozor. Nechám té práce, až to budu potřebovat.“

To se ho dotklo. „Myslel jsem si, že ti to udělá radost. Proč tam chceš ještě zůstat?“

„Protože potřebujeme peníze a protože jinak nemám co na práci.“

„Řekl jsem přece, že si to můžeme dovolit.“

„Otravovala bych se.“

„Většina žen nechodí do práce.“

Zvýšila hlas: „Eddie, proč se mě tady snažíš přivázat za nohu?“

Nesnažil se ji držet doma a rozzuřilo ho, že si to myslí. „Proč se mi snažíš dělat všechno naschvál?“ osopil se na ni.

„Nedělám ti nic naschvál! Nechci tu prostě sedět jako budižkničemu!“

„Copak tu nemáš co dělat?“

„A co?“

„Plést dětské oblečení, zavařovat, občas si zdřímnout…“

To ji pobouřilo. „Ale, pro boha živýho…“

„Co je na tom špatnýho, kristepane?“ skočil jí do řeči.

„Na to na všechno bude spousta času, až se dítě narodí. Ráda bych si užila posledních pár týdnů svobody.“

Eddieho pálil pocit ponížení a nebylo mu jasné, jak k němu vlastně přišel. Zatoužil jít pryč. Podíval se na hodinky. „Musím už utíkat na vlak.“

Carol-Ann se tvářila smutně. „Nezlob se,“ žadonila smířlivým tónem.

Ale on se zlobil. „Počítám, že ti prostě nerozumím,“ odsekl podrážděně. „Nesnáším, když jsem zavřená.“

„Snažil jsem se ti udělat radost.“ Vstal a odešel do kuchyně, kde na věšáku visela bunda jeho letecké uniformy. Připadal si zesměšněný a nepochopený. Chtěl udělat něco velkorysého a ona to pochopila jako omezování.

Když si oblékal bundu, přinesla mu z ložnice brašnu a podala mu ji. Nastavila mu tvář a on ji políbil.

„Neodcházej takhle, když se na mě zlobíš,“ poprosila ho.

Jenže on to udělal.

A teď stál v zahradě v úplně cizí zemi, tisíce kilometrů od ní, srdce ho tížilo, jako by bylo z olova, a přemítal, jestli svou Carol-Ann ještě někdy uvidí.

Kapitola 5

Poprvé za celý život začala Nancy Lenehanová přibírat na váze. Stála ve svém apartmá v hotelu Adelphi v Liverpoolu vedle hromady zavazadel čekajících, až je odvezou na palubu zaoceánské lodi Orania, a s hrůzou se na sebe dívala do zrcadla.

Nebyla krásná ani ošklivá, ale měla pravidelné rysy – přímý nos, rovné tmavé vlasy a úhlednou bradu – a pokud se dobře oblékla, což většinou činila, vypadala přitažlivě. Dnes na sobě měla lehounký třešňově červený flanelový kostým od Paquina a šedivou hedvábnou blůzu. Sako kostýmu bylo, jak velela móda, vypasované, a díky tomu se dověděla, že přibrala. Když si sako zapnula, objevil se malý, ale nepřehlédnutelný fald a spodní knoflíky začaly roztahovat dírky.

Dalo se to vysvětlit jen jediným způsobem. Pas saka byl menší než pas paní Lenehanové.

Byl to pravděpodobně důsledek toho, že celý srpen obědvala a večeřela v nejlepších pařížských restauracích. Povzdechla si. Celou cestu přes oceán bude držet dietu. Až dorazí do New Yorku, bude mít postavu jako dřív.

Ještě nikdy v životě se nemusela k dietě uchýlit. Ale nijak ji ta vidina netrápila: přestože se ráda dobře najedla, netrpěla nenasytností. Ve skutečnosti ji vyděsilo hlavně podezření, že to bude známka stárnutí.

Dnes slavila čtyřicáté narozeniny.

Vždycky byla štíhlá a v drahých šatech šitých na zakázku vypadala dobře. Nesnášela zplihlou, beztvarou módu dvacátých let a ožila, když se opět objevily zvýrazněné pasy. Strávila spoustu času nakupováním, utrácela hodně peněz a bavilo ji to. Kdysi se vymlouvala, že musí vypadat dobře, protože pracuje v módním průmyslu, ale ve skutečnosti to dělala pro své potěšení.

Její otec otevřel továrnu na boty v Brocktonu poblíž Bostonu ve státě Massachusetts v roce 1899, ve stejném roce, kdy se Nancy narodila. Nechal si z Londýna posílat prvotřídní páry a vyráběl jejich laciné kopie. Na své nepůvodnosti pak dokonce založil i reklamu. Na obrázcích byly vedle sebe boty z Londýna za 29 dolarů a vedle nich Blackova kopie za 10 dolarů a slogan se ptal: „Můžete říct, v čem je mezi nimi rozdíl?“ Otec tvrdě dřel a dařilo se mu, takže za světové války získal od armády zakázky, jež od té doby představovaly základ výroby.

Ve dvacátých letech vybudoval otec řetězec obchodů – převážně v Nové Anglii, v nichž se prodávaly výhradně jeho boty. Když udeřila deprese, snížil počet modelů z tisíce na padesát a zavedl jednotnou cenu 6.60 dolaru za jeden pár bez ohledu, o jaký typ jde. Odvážný tah mu vyšel, a zatímco ostatní krachovali, Blackovi stoupaly zisky.

Říkával, že vyrobit mizerné boty stojí stejně jako vyrobit dobré a že nevidí důvod, proč by pracující měli chodit špatně obuti. V době, kdy si chudí lidé kupovali boty s podrážkami z kartonu, které se za pár dní prošoupaly, byly Blackovy boty levné a vydržely dlouho. Otec na to byl hrdý a Nancy taky. Podle ní byly dobré boty, jež její rodina vyráběla, dostatečným ospravedlněním toho, že žili v přepychovém domě v zátoce Back Bay, jezdili ve velkém packardu s řidičem, pořádali večírky, nosili hezké oblečení a měli služebnictvo. Na rozdíl od většiny dětí z bohatých rodin nepovažovala bohatství za samozřejmost.

Byla by ráda, kdyby mohla totéž říct o svém bratrovi.

Peterovi bylo třicet osm. Když otec před pěti roky zemřel, odkázal jemu i Nancy na podniku stejný podíl, každému čtyřicet procent. Otcova sestra, tetička Tilly, dostala deset procent a zbývajících deset připadlo Danny Rileymu, otcovu starému právníkovi, proslulému nedostatkem jakýchkoliv skrupulí.

Nancy vždycky předpokládala, že až otec zemře, převezme vedení celé firmy ona. Otec ji měl vždycky radši než Petera. A ženy řídící továrnu se sice nevyskytovaly příliš často, ale občas se nějaká našla, zvlášť v oděvním průmyslu.

Otec měl zástupce, Nata Ridgewaye, velmi schopného pomocníka, jenž se netajil tím, že podle jeho vlastních představ je právě on nejvhodnějším člověkem, který by měl stát v čele Blackových obuvnických závodů.

Ale Peter chtěl totéž a byl navíc syn. Nancy měla vždycky špatné svědomí z toho, že je ona otcovým miláčkem. Petera by ponížilo a trpce zklamalo, kdyby se neposadil do otcovy židle on. Nancy neměla to srdce, aby mu uštědřila tak zničující ránu. Proto souhlasila, že Peter převezme vedení. Oba dva dohromady vlastnili osmdesát procent akcií, takže pokud se s bratrem na něčem dohodli, bylo vždycky po jejich.

Nat Ridgeway dal výpověď a odešel pracovat do textilní továrny General Textiles do New Yorku. Pro podnik, ale i pro Nancy, to znamenalo ztrátu. Těsně před otcovou smrtí se Nat s Nancy začali scházet.

Od smrti jejího manžela Seana se Nancy s nikým důvěrněji nestýkala. Nechtěla. Ale Nat si uměl vybrat příhodnou chvíli, protože po pěti letech samoty začínala mít Nancy pocit, že její život je samá práce a žádná zábava, a byla zralá na menší románek. Dopřáli si několik tichých večeří, jednou či dvakrát zašli do divadla a na dobrou noc ho políbila, a docela vřele; jenže dál se nestačili dostat. Když přišly tahanice a Nat odešel od Blackových závodů, opustil tím i Nancy, které zbyl jen pocit, že byla podvedena.

Od té doby se Natovi u General Textiles nápadně dobře dařilo a dotáhl to až na ředitele společnosti. Také se oženil – vzal si pohlednou blondýnu, o pět let mladší než Nancy.

Peter si naproti tomu vedl velmi špatně. Ve skutečnosti na práci předsedy správní rady nestačil. Za pět let, během nichž stál v čele, to s podnikem šlo rychle z kopce. Síť obchodů už dávno nepřinášela žádný zisk – jen tak tak, že nebyla prodělečná. Peter zřídil na Páté Avenue v New Yorku luxusní salon s módní dámskou obuví, jenž si vyžádal všechen jeho čas a veškerou pozornost – a peníze v něm jen mizely.

Jedině továrna, kterou vedla Nancy, ještě vydělávala. V polovině třicátých let, když se Amerika začala dostávat z Deprese, otevřela Nancy výrobu velmi levných dámských sandálů bez špičky, které si brzy získaly velkou oblibu. Nancy byla přesvědčena, že pokud jde o obuv pro ženy, patří budoucnost lehkým, barevným výrobkům, jež budou dostatečně levné, aby bylo možné je vyhazovat.

Mohla by prodat dvojnásobek párů bot, než kolik stačila vyrobit, kdyby na to měla výrobní kapacitu. Jenže její zisk stačily spolykat Peterovy ztráty, a tak nezbylo nic na investice.

Nancy věděla, co musí udělat, aby podnik zachránila.

Řetězec obchodů je třeba prodat – klidně i jejich vedoucím, aby závod získal větší hotovost. Peníze z prodeje se investují do modernizace továrny a na zavedení pásové výroby, která už běží ve většině moderních obuvnických firem. Peter ji bude muset předat otěže a soustředit se na svůj salon v New Yorku, který bude muset přežít za přísné kontroly nákladů.

Byla mu ochotna ponechat titul předsedy a veškerou společenskou prestiž, která je s tím spojena, a dál podporovat salon ze zisků podniku, ale jen do jisté míry. Skutečné vlády se bude muset Peter ovšem vzdát.

Celou svou představu sepsala do podoby návrhu a předala ji bratrovi jako důvěrný materiál. Slíbil, že o tom bude přemýšlet. Nancy mu také sdělila, jak to šlo nejšetrněji, že úpadek závodů nemůže takhle dál pokračovat a že pokud nebude s jejím plánem souhlasit, bude nucena ho obejít a obrátit se rovnou na správní radu – což by znamenalo, že by ho mohli sesadit a ona by se stala předsedkyní. Pevně věřila, že bratr bude mít rozum. Kdyby se rozhodl vyvolat krizi, mohlo by to pro něj skončit ponižující porážkou a rozvrat rodiny by se už nikdy nemuselo podařit napravit.

Zatím se nechoval uraženě. Zůstával klidný a uvážlivý a tvářil se přátelsky. Rozhodli se, že do Paříže pojedou spolu. Peter potřeboval pořídit boty pro svůj salon a Nancy chtěla pro sebe nakupovat u módních návrhářů a dohlížet na bratrovy výdaje. Nancy milovala Evropu, zvlášť Paříž, a těšila se do Londýna. Pak vypukla válka.

Rozhodli se, že bez prodlení odcestují zpátky do Spojených států. Ale to chtěl pochopitelně každý, takže nastaly potíže se zajištěním cesty. Nakonec sehnala Nancy lístky na loď odplouvající z Liverpoolu. Po dlouhé cestě vlakem a lodí z Paříže sem konečně včera večer dorazili a dnes se měli nalodit.

To, jak se Anglie připravovala na válku, ji ničilo nervy. Včera odpoledne přišel do jejího pokoje poslíček a připevnil na okno promyšlenou clonu zabraňující, aby světlo pronikalo ven. Každý večer musela být všechna okna dokonale zatemněna, aby nebylo možné město ze vzduchu zahlédnout. Okenní tabulky byly do kříže přelepeny lepicí páskou, aby se sklo netříštilo, kdyby se město stalo terčem bombardování. Před hotelem ležely naskládané hromady pytlů s pískem a vzadu byl podzemní protiletecký kryt.

Měla děsivý strach, že Spojené státy vstoupí do války a její dva synové Liam a Hugh budou muset narukovat. Vzpomněla si, že když se Hitler poprvé dostal k moci, otec poznamenal, že Německo zastaví postup komunismu; od té doby si na Hitlera ani nevzpomněla. Měla příliš mnoho práce, než aby se starala o Evropu. O mezinárodní politickou situaci, rovnováhu sil a nárůst fašismu se nikdy moc nezajímala: když všechny tyhle abstrakce srovnala se životy svých synů, měla pocit, že jsou to samé hlouposti. Poláci, Rakušané, Židé i Slovani se o sebe budou muset postarat sami. Na ní je, aby se postarala o Liama a Hugha.

Ne že by její péči potřebovali. Nancy se vdávala mladá a hned měla děti, takže chlapci už byli dospělí. Liam se oženil a žil v Houstonu, Hugh studoval v posledním ročníku na Yalské univerzitě. Nevěnoval se studiu, jak by měl, a Nancy rozhněvalo, když zjistila, že si koupil rychlý sportovní vůz, jenže chlapec už dávno vyrostl z věku, kdy poslouchal matčiny rady. A protože je před armádou případně stejně ochránit nemohla, tolik jí toho zase domů netáhlo.

Věděla, že válka jejich závodům jen prospěje. V Americe nastane hospodářský rozmach a lidé budou mít víc peněz na boty. Ať už Spojené státy vstoupí do války nebo ne, armáda bude nucena se rozrůstat, a to bude znamenat zvýšení vládních zakázek. Vzato kolem a kolem, předpokládala, že se prodej během příštích dvou až tří let zhruba zdvojnásobí, možná i ztrojnásobí – což byl další důvod, aby výrobu zmodernizovali.

To všechno ovšem pozbývalo na jakékoliv důležitosti vedle omračující, děsivé možnosti, že by její synové mohli narukovat, bojovat, být zraněni, nebo dokonce někde na bojišti v agónii zahynout.

Přišel nosič, aby odnesl zavazadla, a vytrhl ji z morbidních úvah. Zeptala se ho, jestli už Peter svoje zavazadla odeslal. Přestože jeho silnému místnímu nářečí sotva rozuměla, pochopila, že Peter si nechal všechny věci odnést na loď už včera.

Zašla do Peterova pokoje, aby se podívala, jestli už je připraven vyrazit. Když zaklepala, otevřela jí pokojská a se stejným hrdelním přízvukem jí oznámila, že z tohoto pokoje se host odstěhoval už včera.

Nancy se v tom nemohla vyznat. V hotelu se včera večer ubytovali společně. Nancy se rozhodla, že povečeří ve svém pokoji a půjde si brzy lehnout; Peter prohlásil, že udělá totéž. Jestli svoje rozhodnutí změnil, kam šel? Kde strávil noc? A kde je teď?

Sešla do haly, kde byl telefon, ale nemohla přijít na to, komu by měla zavolat. Peter ani ona nikoho v Anglii neznali. Z Liverpoolu bylo přes vodu blízko do Dublinu: mohl Peter odjet do Irska, aby se podíval na zemi, z níž pocházela rodina Blackových? Původně to měli v plánu. Ale Peter přece věděl, že by se odtamtud nestačil vrátit, aby stihl odplutí lodi!

Z náhlého popudu řekla telefonistovi číslo tetičky Tilly.

Dovolat se z Evropy do Ameriky vyžadovalo hodně štěstí. Linek bylo málo a někdy musel člověk čekat hezky dlouho. Pokud měl ale štěstí, dostal spojení za několik minut. Možnost domluvy byla celkově velmi špatná – muselo se hodně křičet.

Bostonu zbývá několik minut do sedmé ráno, ale tetička Tilly bude jistě vzhůru. Jako mnoho starých lidí málo spala a brzy vstávala. Byla velmi činorodá.

Linky nebyly teď nijak zvlášť vytížené – možná proto, že bylo ještě příliš brzo, než aby američtí obchodníci seděli za svými stoly – a za pouhých pět minut telefon v budce zazvonil. Nancy zvedla sluchátko a uslyšela známý vyzváněcí tón amerického telefonu. Představovala si tetičku Tilly, jak v hedvábném županu a chlupatých papučích cupitá po nablýskané dřevěné podlaze z kuchyně k černému telefonu v hale.

„Haló?“

„Tetičko Tilly, tady Nancy.“

„Pane bože, holka, jsi v pořádku?“

„Jsem. Vyhlásili sice válku, ale střílení ještě nezačalo, alespoň tady v Anglii ne. Máš nějaké zprávy od kluků?“

„Jsou oba v pořádku. Dostala jsem od Liama pohlednici z Palm Beach, píše, že Jacqueline se opálila a je ještě krásnější než obvykle. Hugh mě vzal na projížďku ve svém novém voze, je moc hezký.“

„Jezdí rychle?“

„Měla jsem pocit, že jel opatrně, a navíc odmítl koktejl a prohlásil, že když člověk řídí silný automobil, neměl by pít.“

„To se mi docela ulevilo.“

„Všechno nejlepší k narozeninám, drahoušku! Co vlastně děláš v Anglii?“

„Jsem v Liverpoolu, zrovna se chystám nastoupit na loď do New Yorku, ale ztratil se mi Peter. Asi se ti neozval, viď?“

„Ale jistěže ozval, drahoušku. Svolal na pozítří schůzi správní rady, hned na ráno.“

To Nancy zmátlo: „To myslíš jako na páteční ráno?“

„Ano, drahoušku, pozítří je pátek,“ ujistila ji Tilly poněkud uraženým tónem. Její hlas jako kdyby říkal: Ještě nejsem tak stará, abych si nepamatovala, co je za den.

Nancy nevěděla, co si má myslet. Jaký smysl mělo svolávat radu, když tam Peter ani ona nebudou? Zbylými členy byli už jen Tilly a Danny Riley, a ti sami nikdy nic nerozhodnou.

Tohle vypadalo na nějaký podraz. Měl Peter něco za lubem?

„Co bude na programu, tetičko?“

„Zrovna jsem si to prohlížela.“ Tetička Tilly začala nahlas číst: „Potvrzení prodeje Blackových obuvnických závodů firmě General Textiles, Inc., za podmínek sjednaných předsedou rady.“

„Kristepane!“ Nancy to otřáslo, že se jí až udělalo mdlo. Peter za jejími zády podnik prodává!

Chvíli ze sebe nemohla leknutím dostat ani slovo. Pak se s velikým úsilím přiměla roztřeseným hlasem promluvit: „Mohla bys mi to přečíst ještě jednou, tetičko?“

Tetička Tilly to zopakovala.

Nancy náhle roztřásl chlad. Jak jí to Peter dokázal všechno zařídit přímo pod nosem? Kdy celý obchod dohodl? Od chvíle, kdy mu předala svůj tajný návrh, musel se v skrytu jaksepatří ohánět. Zatímco předstíral, že si její zprávu rozmýšlí, ve skutečnosti proti ní osnoval proradné plány.

Odjakživa věděla, že Peter je slaboch, ale nikdy by ho nepodezřívala z takové špinavosti.

„Jsi tam, Nancy?“

Nancy polkla. „Ano, jsem. Jen mi to vyrazilo dech. Peter to přede mnou tajil.“

„Vážně? Ale to přece není fér, ne?“

„Zjevně chtěl, aby se to projednávalo, když u toho nejsem… ale vždyť on tam taky nebude! Dnes nasedneme na loď – a domů nedorazíme dřív než za pět dnů.“ Ale stejně, napadlo ji, Peter zmizel…

„A nelítá teď nějaký ten aeroplán?“

„Clipper!“ vzpomněla si Nancy: psali o něm ve všech novinách. Šlo s ním přeletět Atlantik za jediný den. Že by Peter cestoval do Spojených států vzduchem?

„Přesně tak, Clipper,“ přisvědčila Tilly. „Danny Riley prohlásil, že Peter přiletí Clipperem a že tu bude včas, aby stihl schůzi rady.“

Nancy si ani nedokázala připustit, že by jí vlastní bratr mohl takhle bezectně obelhávat. Cestoval s ní až do Liverpoolu, jen aby ji přesvědčil, že s ní skutečně nastoupí na loď. Musel odjet, hned jak se na chodbě hotelu rozloučili, a řídit celou noc, aby byl v Southamptonu včas u letadla. Jak s ní mohl strávit tolik času, povídat si s ní, jíst s ní, probírat s ní blížící se cestu, když měl celou dobu v plánu provést jí něco takového?

„A proč neletíš taky Clipperem?“ zeptala se tetička Tilly.

Nebylo už pozdě? Peter to určitě připravil velmi pečlivě. Muselo mu být jasné, že jakmile sestra zjistí, že nebude na lodi, začne po něm pátrat, takže se jistě snažil zabezpečit, aby ho nemohla dostihnout. Ale načasování plánů nepatřilo mezi Peterovy silné stránky, takže tam možná ještě nějaká skulinka zbývá.

Ani se v to neodvažovala doufat.

„Ještě to zkusím!“ rozhodla se Nancy náhle. „Na shledanou.“ A zavěsila.

Na chvilku se zamyslela. Peter zmizel včera večer a zřejmě cestoval celou noc. Clipper tedy zřejmě odlétá dnes a přistane v New Yorku zítra, takže Peter bude mít dost času, aby se dostal do Bostonu a stihl schůzi. Ale kdy přesně Clipper odlétá? A mohla by Nancy být v tu dobu už v Southamptonu?

Se srdcem v hrdle došla k recepčnímu pultu a zeptala se recepčního, kdy odlétá ze Southamptonu Clipper společnosti Pan American.

„To už jste zmeškala, madam,“ odpověděl.

„Jenom mi řekněte, kdy to přesně letí, prosím,“ požádala ho a snažila se, aby jí v hlase nezněla netrpělivost.

Vylovil letový řád a otevřel ho. „Ve dvě.“

Podívala se na hodinky: zrovna bylo poledne.

„Do Southamptonu byste se včas nedostala,“ poznamenal recepční, „ani kdybyste měla soukromý letadlo.“

„A jsou tu nějaká letadla?“ nevzdávala se.

V obličeji se mu usídlil smířlivý výraz hotelového zaměstnance, který uspokojuje bláznivého hosta. „Asi deset mil odtud je letiště. Vždycky se tam dá najít pilot, který vás odveze, kam si řeknete – když dobře zaplatíte. Jenže na to letiště se musíte nejdřív dostat, najít pilota, pak odletět, někde blízko Southamptonu přistát a pak ještě dorazit do doku. To za dvě hodiny nezvládnete, věřte mi.“

Zklamaně se od něj odvrátila.

Vztekat se není v podnikání k ničemu, na to přišla už dávno. Když se věci vyvíjejí špatně, musí člověk najít způsob, jak jim dát správný směr. Do Bostonu se včas nedostane, uvažovala; možná, že by ten prodej mohla zastavit na dálku.

Vrátila se do telefonní budky. V Bostonu bylo před chvilkou sedm ráno. Její právník Patrick MacBride, kterému nikdo neřekl jinak než „Mac“, bude ještě doma. Udala telefonistovi jeho číslo.

Macovi by se měl její bratr podobat! Když zemřel Sean, Mac se do věci vložil a o všechno se postaral: o vyšetřování, pohřeb, poslední vůli i o Nancyiny osobní finanční záležitosti. Ke klukům se choval skvěle, vodil je na sportovní utkání, sám se přišel podívat, když měli školní zápas, a později jim radil, pokud šlo o studium a zaměstnání. Postupně je oba zasvětil i do tajů života. Když umřel Nancyin otec, Mac se ji snažil odradit od myšlenky, že se Peter má stát předsedou: tehdy se jeho radami neřídila a dnes se ukazuje, že měl pravdu. Věděla, že je do ní víceméně zamilovaný, ale nebyl to nijak nebezpečný vztah: Mac byl devótní katolík a své hloupé, obtloustlé a oddané ženě byl věrný. Nancy ho měla ráda, ale nebyl mužem, do jakého by se mohla kdy zamilovat: byl to měkký, kulaťoučký typ s mírným vystupováním a plešatou lebkou, a ji vždycky přitahovali rozhodní muži se spoustou vlasů – muži, jako je Nat Ridgeway.

Zatímco čekala, až dostane spojení, měla dost času uvědomit si ironii celé situace. Peterovým spiklencem proti ní se stal právě Nat Ridgeway, kdysi otcův zástupce a její stará láska. Nat opustil podnik i Nancy, protože ho nemohl řídit. A teď, z pozice ředitele General Textiles, se znovu snaží Blackovy závody ovládnout.

Věděla, že Nat byl v Paříži na nějakých přehlídkách, ale nenarazila tam na něj. Peter se tam s ním zřejmě scházel a dohadoval celý obchod, zatímco jí předstíral, že jen nevinně nakupuje boty. Nancy neměla nejmenší podezření. Když si uvědomila, jak snadné bylo ji podvést, dostala na Petera i Nata vztek – a nejvíc na sebe.

Telefon v budce zazvonil a ona zvedla sluchátko – dnes měla na spojení štěstí!

Mac se ozval s pusou plnou snídaně: „Hmm?“

„Macu, tady Nancy.“

Rychle polkl. „Díky Bohu, že voláš, sháněl jsem tě po celé Evropě. Petr se snaží…“

„Já vím, zrovna jsem se to dověděla,“ přerušila ho. „Jaké jsou podmínky prodeje?“

„Jednu akcii General Textiles plus dvacet sedm centů v hotovosti za každých pět Blackových akcií.“

„Kristepane, to je výprodej!“

„Vzhledem k vašim ziskům to zas tak málo není…“

„Ale celková hodnota je mnohem vyšší!“

„No jo, vždyť se s tebou nehádám,“ upozornil ji smířlivě.

„Promiň, Macu, jsem strašně naštvaná.“

„To chápu.“

Slyšela, jak se někde v pozadí hašteří děti. Měl jich pět, samé holky. Zaslechla také hrát rádio a pískat konvici na čaj.

Za chvíli pokračoval: „Souhlasím s tebou, že nabídka je příliš nízká. Odráží současnou úroveň zisků, ale nebere v úvahu celkovou hodnotu kmenového majetku a výhledové možnosti.“

„To už se poslouchá líp.“

„Jenže jde ještě o něco.“

„Tak povídej.“

„Peter zůstane v čele Blackových závodů dalších pět let od převodu. Ale pro tebe se tam místo nenašlo.“

Nancy zavřela oči. Tahle rána byla ze všech nejkrutější. Udělalo se jí zle. Líný, hloupý Peter, jehož chránila a kryla, zůstane – a ji, která držela firmu na vodou, vyženou. „Jak mi něco takového mohl provést?“ vzdychla. „Vždyť je to můj bratr!“

„Moc mě to mrzí, Nan.“

„Díky.“

„Nikdy jsem Peterovi nevěřil.“

„Otec věnoval vybudování podniku celý život,“ vzlykala. „Nemůžeme Peterovi dovolit, aby ho jen tak zničil.“

„Co chceš, abych udělal?“

„Můžeme to ještě zarazit?“

„Kdyby ses stačila dostavit na zasedání rady, jsem si jist, že bys tetu i Dannyho Rileyho přesvědčila, aby hlasovali proti.“

„Nemůžu to stihnout, v tom je ta potíž. Nedokázal bys je přesvědčit ty?“

„Asi ano, ale nebylo by to k ničemu – Peter by je přehlasoval. Každý z nich má jen deset procent a on má čtyřicet.“

„A nemůžeš mě při hlasování zastupovat?“

„Nemám od tebe plnou moc.“

„Nemohla bych volit telefonicky?“

„Zajímavý nápad… Myslím, že by o tom musela rozhodnout rada, a počítám, že Peter by využil své převahy, aby ti v tom zabránil.“

Chvíli bylo ticho, jak oba napínali mozky, aby na něco přišli.

Mezitím si Nancy uvědomila, co se sluší, a zeptala se: „Jak se daří rodině?“

„Zrovna teď je neumytá, neoblečená a neposlušná. A Betty je těhotná.“

Nancy na okamžik úplně zapomněla na svoje problémy: „Neříkej!“ Myslela si, že se rozhodli nemít už další děti – vždyť nejmladší holčičce bylo pět. „Po takové době!“

„Už jsem si myslel, že vím, jak se tomu vyhnout.“

Nancy se rozesmála. „Tak to vám blahopřeju!“

„Děkuju, i když Betty má trochu… rozporné pocity.“

„Proč? Vždyť je mladší než já.“

„Ale šest dětí už je hodně.“

„Můžete si to dovolit.“

„Jo… Víš jistě, že to letadlo nemůžeš stihnout?“

Nancy vzdychla. „Jsem teď v Liverpoolu. Southampton je tři sta kilometrů odtud a letadlo odlétá za necelé dvě hodiny. To se nedá zvládnout.“

„V Liverpoolu? To není tak daleko od Irska.“

„Ušetři mě cestovatelských…“

„Ale Clipper má v Irsku mezipřistání.“

Nancy se rozbušilo srdce. „Víš to jistě?“

„Četl jsem to v novinách.“

To by mohlo zásadním způsobem změnit situaci, uvědomila si s náhlým zábleskem naděje. Třeba by to letadlo nakonec mohla stihnout! „A kde přistává – v Dublinu?“

„Ne, někde na západním pobřeží, jméno jsem zapomněl. Ale to by pořád ještě šlo zvládnout.“

„Prověřím si to a ještě ti zavolám. Ahoj.“

„Počkej, Nancy!“

„Ano?“

„Všechno nejlepší k narozeninám.“

Usmála se do zdi. „Macu… ty jsi pašák.“

„Hodně štěstí.“

„Zatím se měj.“ Zavěsila a vrátila se k recepci. Recepční jí věnoval shovívavý úsměv. Odolala pokušení vykázat ho do patřičných mezí – mohla by tím jeho neochotu jedině umocnit. „Mám pocit, že Clipper přistává i v Irsku,“ začala a nutila se do přátelského tónu.

„Přesně tak, madam. Ve Foynes, v ústí Shannonu.“

Toužila na něj vybafnout: Tak proč jsi mi to neřekl hned, ty nafoukanej zmetku? Místo toho se usmála a zeptala se: „V kolik hodin?“

Natáhl se pro letový řád. „Podle programu má přistát ve tři třicet a odlítat ve čtyři třicet.“

„Můžu se tam do té doby dostat?“

Shovívavý úsměv zmizel a recepční se na ni podíval s větší úctou. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlel,“ odpověděl. „Jsou to dvě hodiny letu v malým letadle. Jestli najdete pilota, mohla byste to stihnout.“

Její napětí se o stupínek zvýšilo. Teď už to začalo vypadat vážně proveditelně. „Sežeňte mi taxík, který mě ihned odveze na letiště, ano?“

Udeřil prsty do zvonku. „Taxi pro dámu!“ Obrátil se znovu k Nancy. „A co vaše zavazadla?“ Byla teď naskládána v hale. „Tolik se vám jich do malýho letadla nevejde.“

„Pošlete je na loď, prosím.“

„Jistě.“

„A přineste mi účet, jak to jde nejrychleji.“

„Hned to bude.“

Nancy si z hromady zavazadel vzala malý cestovní kufřík. Měla v něm základní toaletní potřeby, líčidla a prádlo na převlečení. Otevřela velký kufr a našla si čistou blůzu na druhý den na ráno – rozhodla se pro jednoduchou z hedvábí v námořnické modři, noční košili a župan. Přes ruku nesla lehký šedý kašmírový plášť, který chtěla mít u sebe, aby si měla co obléci v případě, že bude na palubě lodi foukat chladný vítr. Rozhodla se, že si kabát nechá – i v letadle by se mohla potřebovat zahřát.

Zavřela zavazadla.

„Váš účet, paní Lenehanová.“

Podepsala šek a vrátila ho recepčnímu spolu se spropitným.

„Jste velmi laskavá, paní Lenehanová. Taxi už čeká.“

Pospíchala ven a nasoukala se do stísněného prostoru britského vozu. Recepční položil cestovní kufřík vedle ní na sedadlo a vysvětloval řidiči, kam má jet. Nancy dodala: „A jeďte, jak nejrychleji můžete!“

Vůz se centrem města prodíral nesnesitelně pomalu. Nancy netrpělivě podupávala špičkou šedé semišové boty. Zpoždění zavinili muži, kteří kreslili uprostřed ulice, podél obrubníků a kolem stromů bílé čáry. Podrážděně uvažovala, k čemu to může být dobré, až jí došlo, že bílé čáry pomáhají řidičům držet při zatemnění směr.

Když se taxík ocitl na předměstí a vyrazil z města ven, okamžitě nabral rychlost. Tady žádné přípravy na válku nezahlédla. Němci přece nebudou bombardovat pole, jedině omylem. Neustále se dívala na hodinky. Už bylo skoro půl jedné. Jestli najde letadlo a pilota, a podaří se jí přesvědčit ho, aby ji vzal, a dohodnou-li se na nějaké odměně – to všechno bez velkého zdržování, mohla by odletět kolem jedné. Recepční říkal, že jsou to dvě hodiny letu. Takže by přistála ve tři. Pak pochopitelně musí nějak najít cestu z letiště do Foynes. Ale to by nemělo být příliš daleko. Mohla by tam dorazit i s určitým předstihem. Najde vůbec auto, které by ji dovezlo k dokům? Snažila se uklidnit. Nemělo smysl dělat si starosti tak daleko dopředu.

Pak ji napadlo, že by Clipper mohl být plný – všechny lodě měly obsazeno.

Vypudila tu myšlenku z mysli.

Už se chtěla zeptat řidiče, jak daleko budou ještě muset jet, když k její nezměrně úlevě náhle zahnul ze silnice a projel otevřenými vraty na louku. Jak auto poskakovalo po trávě, uviděla před sebou Nancy malý hangár. Kolem něj stála na zeleném koberci seřazena malá letadla v jasných barvách, jako sbírka motýlů na sametové podložce. Letounů tu skutečně není nedostatek, zaznamenala s uspokojením. Ale bude potřebovat také pilota, a široko daleko nebylo vidět ani živou duši.

Řidič ji dovezl k velikým vratům hangáru.

„Počkejte na mě, prosím,“ požádala ho, když vystupovala. Nechtěla tam uvíznout.

Honem vešla do hangáru. Uvnitř stála tři letadla, ale jinak tam nikdo nebyl. Vyšla opět ven do slunečního svitu. Přece to místo nemohli nechat úplně bez dozoru, říkala si v duchu s obavami. Někdo tu někde musí být, jinak by byla vrata zamčená. Obešla hangár dozadu a tam konečně uviděla tři muže stojící kolem nějakého letounu.

Stroj sám stál za vidění. Celý byl natřený kanárkově žlutou barvou včetně malých žlutých koleček, která v Nancy vzbuzovala dojem, že jde o dětskou hračku. Byl to dvouplošník, horní a dolní křídla byla spojena dráty a vzpěrami a v přídi trupu měl zamontován jeden motor. Vrtuli vystrkoval k nebi, ocas měl položený na zemi a vypadal jako štěně, které žadoní, aby ho někdo vzal na procházku.

Zrovna doplňovali palivo. Na štaflích stál muž v zamaštěné kombinéze a plátěné čepici a z kanystru lil benzin do nádrže v křídle nad předním sedadlem. Na zemi vedle letadla čekal vysoký, dobře vypadající muž, starý asi jako Nancy, na hlavě měl leteckou přilbu a na sobě koženou bundu. Byl zabrán do hovoru s pánem v tvídovém obleku.

Nancy si odkašlala a řekla: „Promiňte.“

Oba dva se na ni podívali, ale vysoký muž nepřestal mluvit a oba zase rychle odvrátili pohledy.

To nebyl dobrý začátek.

Nancy to zkusila znovu: „Omlouvám se, že vás vyrušuju. Chtěla bych si najmout letadlo.“

Vysoký muž přerušil hovor a obrátil se k ní: „V tom vám nepomůžeme.“

„Je to naléhavé,“ nedala se Nancy.

„Kruci, nejsem žádnej taxikář,“ odsekl muž a odvrátil se.

Nancy to natolik rozzlobilo, že se na něj osopila: „A proč se ke mně chováte tak hrubě?“

To upoutalo jeho pozornost. Upřel na ni zaujatý, tázavý pohled a ona postřehla, že má klenuté černé obočí. „Nechtěl jsem být hrubý,“ vysvětlil jí mírně. „Ale moje letadlo se najmout nedá a já taky ne.“

V zoufalství to zkusila ještě jednou: „Prosím vás, neurážejte se, ale jestli jde o peníze, zaplatím jakoukoliv cenu.“

Urazil se: rysy mu ztuhly a otočil se k ní zády.

Nancy si všimla, že má pod koženou bundou tmavě šedé sako s bílými proužky a že černé pánské šněrovací polobotky značky Oxford jsou skutečně původní výrobek, a ne levná imitace, jaké vyráběla ona. Byl to zřejmě bohatý obchodník, který si se svým vlastním letadlem létal pro zábavu.

„A nebyl by tu někdo jiný?“ zeptala se.

Mechanik stojící u nádrže se na ni podíval a zavrtěl hlavou: „Dneska už ne,“ odpověděl.

Vysoký muž svému společníkovi sdělil: „Nevedu firmu, abych se připravoval o peníze. Řekni Sewardovi, že to, co mu platím, je přesně norma za jeho práci.“

„Potíž je v tom, že na té námitce něco je, víš,“ namítl muž v tvídovém obleku.

„Já vím. Vylož mu, že na další práci sjednáme novou normu.“

„Co když se s tím nespokojí?“

„Tak ať si sebere svých pět švestek a vypadne.“

Nancy se chtělo řvát zklamáním. Tady stálo naprosto vyhovující letadlo s pilotem, a ona nedokázala říct nic, co by je přimělo, aby ji odvezli, kam potřebuje. Už téměř v slzách prohlásila: „Já se prostě musím dostat do Foynes!“

Vysoký muž se k ní znovu otočil: „Říkala jste do Foynes?“

„Ano…“

„Proč?“

Alespoň že se jí podařilo začít s ním hovor. „Snažím se chytit Clipper Pan Americanu.“

„To je náhoda,“ poznamenal. „Já taky.“

Naděje se v ní opět probrala k životu. „Ach, bože,“ vzdychla, „vy letíte do Foynes?“

„Jo.“ Zatvářil se kysele. „Pronásleduju manželku.“

Přestože byla napjatá jako struna, uvědomila si, že taková věc se obvykle neříká: muž, který to dokáže přiznat, je buď velmi slabý, nebo velmi sebejistý. Prohlédla si letadlo. Měla pocit, že v trupu jsou za sebou dva otvory. „Máte v letadle místo pro dva?“ zeptala se s obavami.

Prohlédl si ji od hlavy k patě. „Jo,“ odpověděl. „Je dvoumístný.“

„Prosím vás, vemte mě s sebou.“

Zaváhal a pak pokrčil rameny: „Proč ne?“

Měla pocit, že úlevou omdlí. „Ach, bože,“ vydechla, „jsem vám moc vděčná.“

„To nestojí za řeč.“ Napřáhl k ní obrovskou ruku. „Mervyn Lovesey. Těší mě.“

Potřásli si rukama. „Nancy Lenehanová,“ odpověděla Nancy. „Jsem ráda, že jsem vás poznala.“

Eddiemu konečně došlo, že si potřebuje s někým pohovořit.

Měl by to být někdo, komu naprosto důvěřuje; někdo, kdo dokáže celou záležitost udržet v tajnosti.

Jediný člověk, se kterým takové záležitosti probíral, byla Carol-Ann. Ta mu dělala důvěrníka. A tohle by nemohl probrat ani s tátou, kdyby byl táta naživu: odjakživa dával před otcem nerad najevo slabost. Našel by se ještě někdo, komu by se dalo věřit?

Uvažoval o kapitánu Bakerovi. Mervin Baker byl přesně ten typ pilota, jaký mají cestující rádi: pohledná tvář, hranatá brada, důvěryhodný a rozhodný. Eddie ho uznával a měl ho rád. Ale Baker musel dávat přednost letadlu a bezpečnosti pasažérů a navíc přísně dodržoval předpisy. Trval by na tom, že s celou záležitostí okamžitě půjdou na policii. Baker nebyl k ničemu.

Ještě někdo?

Ano. Ještě Steve Appleby.

Steve byl dřevorubecký synek z Oregonu, vysoký chlap se svaly ze železa, katolík z nesmírně chudé rodiny. Poznali se jako lodní poddůstojníci v Annapolis. Stali se z nich přátelé hned první den, kdy se sešli v rozlehlé bílé jídelně. Zatímco ostatní kluci remcali, že žvanec nestál za nic, Eddie vytíral talíř dosucha. Rozhlédl se a všiml si ještě jednoho kadeta, který byl dostatečně chudý, aby si myslel, že jídlo bylo naprosto skvělé: byl to Steve. Jejich pohledy se setkaly a oba si navzájem dokonale porozuměli.

Celou dobu na akademii byli nejlepší kamarádi, později je oba poslali sloužit do Pearl Harboru. Když si Steve bral Nellu, šel jim Eddie za svědka; loni prokázal tutéž službu Steve Eddiemu. Steve byl pořád ještě u námořnictva – sloužil v přístavu Porthsmouth v New Hampshiru. V poslední době se moc nevídali, ale nezáleželo na tom, protože to bylo přátelství, které dokázalo přežít i dlouhá období odluky. Pokud neměli něco určitého na srdci, ani si nepsali dopisy. Když se náhodou ocitli oba ve stejnou chvíli v New Yorku, šli na večeři nebo se podívat na nějaké utkání a byli si blízcí, jako by se rozešli den předtím. Eddie věřil Stevovi celou svou duší.

Steve dokázal vždycky všechno zařídit. Týdenní propustku, láhev chlastu, dva lístky na důležitý zápas – uměl je sehnat, i když už to nikdo jiný nedokázal.

Eddie se rozhodl, že se s ním pokusí spojit.

Díky tomu, že dospěl k nějakému rozhodnutí, cítil se o něco líp. Honem pospíchal zpátky do hotelu.

Vešel do malé kanceláře, řekl majitelce hotelu číslo námořní základy a odešel do svého pokoje. Až dostane spojení, majitelka pro něj dojde.

Svlékl si kombinézu. Nechtěl, aby ho telefon zastihl ve vaně, tak si jen v ložnici vydrbal ruce, opláchl obličej a pak si navlékl čistou bílou košili a kalhoty od uniformy. Navyklé pohyby ho trochu uklidnily, ale přesto byl stále horečně netrpělivý. Netušil, co mu na to Steve řekne, ale už to, že se někomu svěří, bude obrovská úleva.

Zrovna si vázal kravatu, když majitelka zaklepala na dveře. Rychle seběhl ze schodů a zvedl sluchátko. Spojili ho s telefonistkou na základně.

„Mohla byste mě, prosím, přepojit na Steva Applebyho?“ požádal ji.

„Poručíka Applebyho není momentálně možné telefonicky zastihnout,“ uslyšel odpověď. Srdce se mu zastavilo. Telefonistka dodala: „Mohu mu něco vyřídit?“

Eddie byl hluboce zklamán. Věděl, že Steve nebude moct hodit povinnosti za hlavu a utíkat zachránit Carol-Ann, ale aspoň si to mohli probrat a třeba by v rozhovoru došli k nějakému řešení.

„Slečno,“ ozval se konečně, „je to strašně důležitý – kde sakra je?“

„Mohu se zeptat, kdo volá, pane?“

„Tady Eddie Deakin.“

Okamžitě upustila od svého úředního tónu: „Ale, nazdar, Eddie! Tys mu byl za svědka, viď? Tady Laura Grossová, tehdy jsme se potkali.“ Spiklenecky ztišila hlas: „Jen tak mezi námi, Steve strávil minulou noc mimo základnu.“

Eddie v duchu zaklel. Steve dělal něco, co neměl – a ještě v tu nejnevhodnější chvíli. „Kdy čekáš, že se vrátí?“

„Měl tu být před rozedněním, ale neukázal se.“

Ještě lepší – Steve byl nejen mimo dosah, ale pravděpodobně i v průšvihu. Telefonistka se znovu ozvala: „Mohla bych tě přepojit na Nellu, je v písárně.“

„Dobře, děkuju.“ Nelle se pochopitelně svěřit nemohl, ale možná že zjistí něco víc o tom, kde by se Steve mohl vyskytovat. Netrpělivě podupával a čekal na spojení. Snadno si dokázal Nellu vybavit: dobrosrdečná dívka s kulatým obličejem a dlouhými, vlnitými vlasy.

Konečně uslyšel její hlas: „Haló?“

„Nello, tady je Eddie Deakin.“

„Ahoj, Eddie, kde jsi?“

„Volám z Anglie. Nello, kde je Steve?“

„Ty voláš z Anglie? Pane bože! Steve je, hmm, Steve je zrovna v tuhle chvíli mimo dosah.“ Pak dodala hlasem plným obav: „Stalo se něco?“

„Jo. Kdy myslíš, že se Steve vrátí?“

„Někdy dneska ráno, možná za hodinu, nebo tak nějak. Eddie, tobě se třese hlas. Co se děje? Dostal ses do nějakýho průšvihu?“

„Třeba by mi Steve mohl zavolat, jestli se vrátí včas.“ Nadiktoval jí číslo hotelu Langdown.

Zopakovala ho. „A, Eddie, nechceš mi, prosím tě, říct, co se děje?“

„Nemůžu. Hlavně ať zavolá. Ještě hodinu tady budu. Pak musím jít do letadla – ještě dnes letíme zpátky do New Yorku.“

„Jak myslíš,“ poznamenala Nella pochybovačně. „Jak se daří Carol-Ann?“

„Už musím běžet!“ odpověděl. „Ahoj, Nello.“ Zavěsil sluchátko, aniž počkal na odpověď. Věděl, že to bylo nezdvořilé, ale byl příliš rozčilený, než aby se o to staral. Zmocnil se ho pocit, že má vnitřnosti na uzel.

Nevěděl, co má dělat, tak vyšel po schodech nahoru a vrátil se do svého pokoje. Dveře nechal dokořán, aby slyšel dole z haly zvonit telefon, a posadil se na okraj postele. Cítil, že nemá daleko k pláči, poprvé od dětských let. Složil hlavu do dlaní a zašeptal: „Co si jen počnu?“

Vzpomněl si na únos Lindberghova dítěte. Před sedmi lety, když byl ještě v Annapolis, toho byly plné noviny. Dítě tehdy zavraždili. „Ach, Bože, ať se Carol-Ann nic nestane,“ modlil se.

Nemodlil se moc často. Jeho rodičům modlitby nikdy nepřinesly nic dobrého. Věřil, že člověk se má o sebe postarat sám. Zatřásl hlavou. Teď nebyla chvíle na to, aby se obracel k náboženství. Musel si to pořádně promyslet a něco podniknout.

Lidé, kteří Carol-Ann unesli, chtěli, aby byl Eddie v letadle. Až potud to bylo jasné. Třeba by stálo za to neodletět. Ale když tu zůstane, nikdy se nesetká s tím Tomem Lutherem a nedoví se, co od něho chtějí. Překazil by jim plány, ale taky by ztratil jakoukoliv možnost ovlivnit situaci.

Vstal a otevřel kufřík. Nedokázal se soustředit na nic jiného než na Carol-Ann, ale automaticky skládal do kufru holicí potřeby, pyžama a oblečení. Nepřítomně se učesal a zabalil hřeben.

Když si opět sedal, telefon zazvonil.

Dvěma skoky byl z pokoje venku. Řítil se ze schodů, ale někdo zvedl telefon před ním. Když běžel přes halu, slyšel, jak majitelka říká: „Čtvrtého října? Vydržte, podívám se, jestli máme volno.“

Zdrceně se vrátil. Ujišťoval se, že s tím Steve stejně nemůže nic udělat. Nikdo s tím nemůže nic udělat. Někdo prostě unesl Carol-Ann a Eddie bude muset vykonat všechno, co mu ti lidé nařídí, a pak ji dostane zpět. Z pasti, v níž se ocitl, ho nikdo nevysvobodí.

S těžkým srdcem si vybavoval, jak se hádali, když ji naposledy viděl. Tohle si nikdy neodpustí. Celou duší si přál, aby si místo toho byl radši jazyk ukousl. O čem se to sakra vůbec dohadovali? Přísahal si, že už se s ní nikdy nebude o nic přít, hlavně ať se mu ve zdraví vrátí.

Proč ten zatracenej telefon nezvoní?

Ozvalo se zaťukání a vešel Mickey, na sobě měl uniformu a v ruce kufr. „Tak půjdeme!“ zahlaholil vesele.

Eddieho se zmocnila panika: „To už je tolik hodin?“

„To teda je!“

„Kruci…“

„Co je s tebou, to se ti tu tak líbí? Chceš tu zůstat a rvát se s Němci?“

Eddie musel dát Stevovi ještě pár minut. „Vyraž napřed,“ požádal Mikceyho. „Dohoním tě.“

Mickeyho se zjevně trochu dotklo, že s ním Eddie nechce jít. Pokrčil rameny a zabručel: „Zatím nashle.“ A odešel.

Kde sakra vězí Steve Appleby?

Eddie seděl dalších patnáct minut a strnule zíral na tapety.

Pak konečně sebral kufřík a pomalu scházel po schodech do haly. Pozoroval přitom telefon, jako by to byl chřestýš, který se ho chystá uštknout. Pod schody se zastavil a čekal na zazvonění.

V tu chvíli sešel dolů kapitán Baker a překvapeně se na Eddieho podíval. „Máš zpoždění,“ upozornil ho. „Radši pojeď se mnou taxíkem.“ Jednou z kapitánových výsad bylo, že se k hangáru mohl nechat dovézt.

„Čekám ještě na telefon,“ vysvětlil mu Eddie.

Po kapitánově obočí přelétl náznak nelibosti. „Ale dál už čekat nemůžeš. Jdeme!“

Eddie se chvíli nehýbal. Pak pochopil, že je to hloupost. Steve nezavolá a Eddie musí být letadle, pokud má mít možnost něco podniknout. Přinutil se zvednout kufřík a vyšel hlavním vchodem z hotelu.

Venku čekalo taxi a Eddie do něj nastoupil.

Cestou si uvědomil, že se choval téměř neukázněné. Nechtěl se Bakera dotknout, byl to dobrý kapitán a k Eddiemu se vždycky choval slušně. „Tam za to se omlouvám,“ obrátil se ke kapitánovi. „Čekal jsem hovor ze Spojených států.“

Kapitán se velkoryse usmál. „Sakra, chlape, vždyť tam zítra budeš,“ prohlásil povzbudivě.

„Jistě,“ přitakal Eddie nepřítomně.

Zůstal na to sám.

Část druhá

ZE SOUTHAMPTONU DO FOYNES

Kapitola 6

Když vlak ujížděl sosnovými háji Surrey k Southamptonu, pronesla Elizabeth, sestra Margarety Oxenfordové, šokující prohlášení. Oxenfordovi cestovali ve zvláštním vagonu, vyhrazeném cestujícím Clipperu společnosti Pan American. Margaret stála sama na konci vozu a dívala se z okna. Její nálada divoce kolísala od hlubokého zoufalství po probouzející se dychtivost. Zlobilo ji a trápilo, že odjíždí ve chvíli, kdy ji její vlast nejvíc potřebuje, ale současně nedokázala potlačit vzrušení při představě, že poletí do Ameriky.

Její sestra Elizabeth se vzdálila od ostatních členů rodiny a s vážným výrazem k ní přistoupila. Po chvilce zaváhání prohlásila: „Mám tě ráda, Margareto.“

Margaretu to dojalo. V posledních letech – od chvíle, kdy byly obě dost dospělé, aby pochopily, že se svět zmítá v boji názorů – zaujaly naprosto protichůdné postoje a navzájem se odcizily. Ale Margaretě chyběla důvěrná blízkost sestry a z odcizení byla smutná. Bylo by nádherné, kdyby z nich mohly zase být kamarádky. „Taky tě mám ráda,“ odpověděla a pevně Elizabeth objala.

Po chvíli se Elizabeth ozvala znovu: „Já do Ameriky nepojedu.“ Margaret překvapením zalapala po dechu: „Jak to uděláš?“

„Prostě matce a otci oznámím, že nikam nejedu. Je mi jedenadvacet – nemůžou mě k tomu nutit.“

Margaret si nebyla tak úplně jista, že má sestra pravdu, ale v tu chvíli to přešla: měla příliš mnoho jiných otázek: „A kam půjdeš?“

„Do Německa.“

„Ale, Elizabeth!“ zvolala Margaret zděšeně. „Vždyť tě zabijou!“

Elizabeth se na ni vzdorovitě podívala: „Nejen socialisti jsou ochotni se nechat zabít ve jménu své věci, víš?“

„Ale kvůli nacismu!“

„To není jen kvůli nacismu,“ upozornila ji Elizabeth a v očích jí bleskla podivná zář. „Jde mi o všechny čistokrevné bělochy, kterým hrozí nebezpečí, že je pohltí černoši a míšenci. Jde mi o celou lidskou rasu.“

Margaret se zhrozila. Jako by nestačilo, že ztrácí sestru – ještě ji musí ztratit kvůli tak děsivým myšlenkám! Ale Margaret se teď nechtělo vrhat do známých bezvýchodných politických sporů: daleko víc ji zajímalo, jak se o sebe sestra postará. „A z čeho budeš žít?“ zeptala se.

„Mám přece vlastní peníze.“

Margaret si vzpomněla, že obě měly v jedenadvaceti zdědit po dědečkovi nějaké peníze. Nebylo toho mnoho, ale na živobytí to stačilo.

Pak si vzpomněla na něco jiného. „Ale vždyť zavazadla už ti odbavili do New Yorku.“

„Ty kufry jsou plné starých ubrusů. Své věci jsem sbalila do jiných a poslala je napřed už v pondělí.“

Margaret byla naprosto uchvácena. Elizabeth si všechno dokonale připravila a dokázala svůj plán udržet v naprosté tajnosti. S trpkostí si Margaret uvědomila, jak unáhleně a nepromyšleně musel ve srovnání s tím vypadat její útěk. Zatímco jsem trucovala a odmítala jíst, říkala si v duchu, Elizabeth si zajišťovala jízdenky a posílala napřed zavazadla. Jistě, Elizabeth byla na té správné straně jedenadvaceti let, zatímco Margaret pořád ještě na té špatné. Ale to nemělo s pečlivým plánováním a chladnokrevným provedením nic společného. Margaret cítila, že ji sestra zahanbila – že se chovala mnohem rozumněji, přestože byla hloupá a úplně vedle, pokud šlo o politické názory.

Náhle si uvědomila, jak jí bude Elizabeth chybět. Přestože už dávno nebyly velké přítelkyně, Elizabeth byla vždycky nablízku. Většinu času se hádaly a napadaly názory té druhé, ale i to bude Margaretě scházet. V nouzi se pořád ještě dokázaly podpořit. Elizabeth trpěla při menstruaci pokaždé velkými bolestmi a Margaret ji v posteli utěšovala a nosila jí hrníčky s horkou čokoládou a časopis Picture Post. Elizabeth hluboce zarmoutilo, když Ian umřel, a snažila se Margaretu utěšit. Se slzami v očích se jí teď Margaret svěřila: „Budeš mi strašně chybět.“

„Nedělej scény,“ vyhrkla Elizabeth vystrašeně. „Ještě nechci, aby to věděli.“

Margaret se ovládla: „Kdy jim to řekneš?“

„Na poslední chvíli. Dokážeš se do té doby chovat jako by nic?“

„Jistě.“ Přinutila se nenuceně usmát. „Budu na tebe protivná jako obvykle.“

„Ach, Margareto!“ Elizabeth měla slzy na krajíčku. Pak polkla a zašeptala: „Jdi si s nimi povídat, já se zatím uklidním.“

Margaret sevřela sestře ruku a obrátila se k místům, kde seděli rodiče.

Matka listovala časopisem Vogue a čas od času přečetla otci nějaký úryvek, zcela netečná k faktu, že ho to ani v nejmenším nezajímá. „Teď se nosí krajka,“ zarecitovala a dodala: „Víš, že jsem si toho vůbec nevšimla?“ Skutečnost, že neodpověděl, ji ani trochu neodradila. „Bílá je módní barva číslo jedna. No, já ji mít nemusím. V bílé vypadám tak nějak nazelenale.“ Otec se tvářil nesnesitelně samolibě. Margaretě bylo jasné, že je sám se sebou spokojen, protože potlačil rodinnou vzpouru a potvrdil svou rodičovskou nadvládu. Jenže neměl ani tušení, že jeho starší dcera mu mezitím nachystala časovanou nálož.

Dokáže to Elizabeth? Svěřit se Margaretě byla jedna věc, ale čelit otci – to bylo něco úplně jiného. Elizabeth mohla v rozhodující minutě ztratit nervy. Vždyť i Margaret si plánovala, jak se s ním utká, ale na poslední chvíli se tomu raději vyhnula.

I kdyby se Elizabeth odhodlala a otci to oznámila, nebylo jisté, že se jí podaří vyklouznout. Bylo jí jedenadvacet a měla vlastní příjem, ale otec vynikal děsivě pevnou vůlí, a když šlo o to, aby se věci vyvíjely podle jeho představ, neznal slitování. Pokud bude existovat nějaký způsob, jak Elizabeth zadržet, bez váhání ho použije – tím si byla Margaret jistá. V podstatě by mu ani moc nevadilo, že se jeho dcera chce přidat k fašistům, ale rozzuří ho, že se odmítá podřídit plánu, který pro svou rodinu připravil.

Margaret už s otcem prožila spoustu takových střetů. Když se bez jeho svolení naučila řídit, byl vzteky bez sebe. A když zjistil, že si šla poslechnout projev Marie Stopesové, odbojné průkopnice antikoncepčních prostředků, pokoušela se o něj mrtvice. V takových případech se jí podařilo dosáhnout svého jedině díky tomu, že to provedla otci za zády. V přímém konfliktu nikdy nezvítězila. V šestnácti letech ji odmítl pustit na prázdninový tábor se sestřenicí Catherinou a několika jejími přítelkyněmi, přestože na celou akci dozírali vikář a jeho žena: otec s tím nesouhlasil, protože tam budou nejen dívky, ale současně i chlapci. Největší boj svedli kolem chození do školy. Margaret žebrala a prosila, ječela, štkala i trucovala, ale otec byl neoblomný jako skála. „Škola je pro děvčata škoda času,“ prohlásil. „Děvčata jen vyrostou a vdají se.“

Ale nemohl přece ovládat a řídit svoje děti věčně, nebo ano?

Margaret neměla stání. Vstala a začala přecházet po vagonu, jen aby něco dělala. Zdálo se, že většina ostatních cestujících sdílí její smíšené pocity, napůl dychtivost, napůl sklíčenost. Když nastoupili na nádraží Waterloo do vlaku, byl odevšad slyšet živý hovor a smích. Na Waterloo si taky nechali odbavit zavazadla: kolem matčina lodního kufru bylo hodně křiku, protože několikanásobně překračoval povolený váhový limit, ale matka bezstarostně přehlížela všechno, co zaměstnanec Pan Americanu řekl, takže loďák nakonec odbavili taky. Mladý muž v uniformě si vzal jejich letenky a odvedl je do zvláštního vozu. Když opustili Londýn, cestující ztichli, jako by se v duchu loučili se zemí, do níž se možná už nikdy nevrátí.

Mezi pasažéry byla i světoznámá americká filmová hvězda, což mohlo částečně přispívat k dychtivému podtónu. Jmenovala se Lulu Bell. Percy teď seděl vedle ní a povídal si s ní, jako by se znali odjakživa. Margaret by si s ní taky ráda pohovořila, ale neměla v sobě tolik smělosti, aby se s ní prostě dala do řeči. Percy byl troufalejší.

Ve skutečnosti vypadala Lulu Bell starší než na plátně. Margaret odhadovala, že ji bude skoro čtyřicet, ale přesto pořád hrála dívky vstupující do společnosti a novomanželky. Ale i tak byla velmi hezká. Byla drobná a čilá a připomínala tím Margaretě nějakého ptáčka, vrabce či střízlíka.

Margaret se na ni usmála a Lulu ji oslovila: „Váš bratr mě tu moc dobře baví.“

„Doufám, že se chová slušně,“ odpověděla Margaret.

„Ale jistě. Vyprávěl mi o vaší praprababičce Rachel Fishbeinové.“ Lulu začala mluvit vážným hlasem, jako by mluvila o nějaké hrdinské tragédii. „Musela to být obdivuhodná žena.“

Margaret to popudilo. Od Percyho byla podlost, že vykládá tyhle lži úplně cizím lidem. Co všechno, pro Kristovy rány, té ubohé ženě navykládal? Margaret znejistěla, neurčitě se usmála – trik, který se naučila od matky – a kráčela dál.

Percy byl vždycky rošťák, ale v poslední době si dovoloval čím dál víc. Rostl do výšky, hlas se mu prohluboval a jeho žerty začínaly být nebezpečné. Otce se ale stále ještě bál a rodičovské autoritě se postavil jedině tehdy, když ho Margaret podporovala. Ale ani ona neměla tušení, co se stane, až se Percy jednoho dne otevřeně vzbouří. Dokáže si s ním otec poradit? Dokáže ho zdolat taky tak snadno, jako vždy přemohl dcery? Margaret si zdaleka nebyla jistá, že to dopadne stejně.

Na vzdálenějším konci seděla tajemná postava, která Margaretě připadala vzdáleně povědomá. Vysoký, jakoby napjatý muž s horečnatým pohledem se nápadně vymykal z toho dobře oděného a dobře živeného davu, protože byl hubený jako smrtka a vytahaný oblek z tlusté, hrubé látky na něm jen visel. Vlasy měl ostříhané neuvěřitelně nakrátko, jako vězni. Zdálo se, že je vystrašený a neklidný.

Chvíli se na něj dívala, jejich pohledy se střetly a ona ho náhle poznala. Nikdy se nesetkali, ale znala jeho fotografie z novin. Byl to Carl Hartmann, německý socialista a vědec. Margaret se rozhodla, že bude drzá jako její bratr, posadila se proti muži a představila se. Hartmann byl neústupný Hitlerův protivník a v očích mladých lidí, jako byla Margaret, se díky své statečnosti stal hrdinou. Asi před rokem zmizel a všichni se obávali nejhoršího. Margaret pochopila, že je zřejmě na útěku z Německa. Vypadal jako člověk, který prošel peklem.

„Celý svět se dohadoval, co se s vámi stalo,“ začala Margaret hovor.

Odpověděl jí s těžkým cizím přízvukem, ale správnou angličtinou: „Byl jsem v domácím vězení, ale směl jsem pokračovat ve vědecké práci.“

„A pak?“

„Utekl jsem,“ řekl prostě. Představil jí muže, jenž seděl vedle něj. „Znáte mého přítele barona Gabona?“

Margaret o něm slyšela. Phillipe Gabon byl francouzský bankéř, který používal své nesmírné bohatství na to, aby podporoval židovské snahy, jako byl sionismus, což mu vyneslo nelibost britské vlády. Hodně času strávil tím, že jezdil po světě a snažil se přesvědčit jednotlivé vlády, aby přijímaly židy prchající před nacisty. Byl to menší, dost tělnatý pán s pečlivě upraveným plnovousem, na sobě měl elegantní černý oblek, vestu v barvě holubí šedi a stříbrnou kravatu. Margaret si domyslela, že Hartmannovi zaplatil letenku. Pokynula mu a dál věnovala pozornost vědci.

„O vašem útěku vůbec nepsali v novinách,“ podivila se.

Ozval se baron Gabon: „Snažili jsme se to udržet v tajnosti, dokud nebude Carl bezpečně pryč z Evropy.“

To je hrozné, pomyslela si Margaret: vždyť to znělo, jako by je nacisti pořád ještě pronásledovali. „Co chcete dělat v Americe?“ zeptala se.

„Odjedu do Princetonu a budu tam pracovat na katedře fyziky,“ odpověděl Hartmann. Přes tvář se mu mihl zatrpklý výraz. „Nechtěl jsem ze své vlasti odjet. Ale kdybych zůstal, mohla by moje práce přispět k vítězství nacistů.“

Margaret neměla ani tušení, čím se profesor zabývá – věděla jen, že je vědec. Zajímala ji jedině jeho politická činnost. „Vaše odvaha inspirovala spoustu lidí,“ prohlásila. Myslela přitom na Iana, který překládal Hartmannovy projevy v době, kdy směl Hartmann ještě řečnit.

Její obdiv mu byl zřejmě nepříjemný. „Kéž bych mohl pokračovat,“ povzdechl si. „Strašně nerad se vzdávám.“

Baron Gabon se vložil do hovoru: „Vždyť jsi nic nevzdal, Carle. Nesmíš si to vyčítat. Neměl jsi jinou možnost.“

Hartmann přikývl a Margaretě bylo jasné, že rozumem Gabonovy námitky uznává, ale srdcem cítí, že svou vlast opustil. Ráda by ho nějak utěšila, ale nevěděla, co má říct. Její dilema ukončil průvodce Pan Americanu, který procházel vozem a ohlašoval: „Oběd je připraven ve vedlejším voze. Zaujměte, prosím, svá místa.“

Margaret vstala a prohlásila: „Je pro mne velká čest, že jsem vás poznala. Doufám, že si ještě budeme moci pohovořit.“

„Tím jsem si jist,“ odpověděl Hartmann a poprvé za celou dobu se usmál. „Vždyť spolu poletíme skoro pět tisíc kilometrů.“

Margaret přešla do jídelního vozu a posadila se k ostatním členům rodiny. Matka s otcem seděli na jedné straně stolu, všechny tři děti se natlačily proti nim. Percy seděl mezi Margaretou a Elizabethou. Margaret se na sestru po očku podívala. Kdy asi spustí tu časovanou nálož?

Číšník jim nalil vodu a otec si objednal láhev rýnského. Elizabeth se zamlkle dívala z okna. Margaret s přiškrceným dechem vyčkávala. Matka vycítila napětí a zeptala se: „Co je to s vámi, děvčata?“

Margaret zůstala zticha. Elizabeth se ozvala: „Musím vám něco důležitého říct.“

Přišel číšník s krémovou žampiónovou polévkou a Elizabeth počkala, až jim ji naservíruje. Matka ho požádala o salát.

Když odešel, dožadovala se matka: „O co jde, drahoušku?“

Margaret zatajila dech.

„Rozhodla jsem se, že do Ameriky nepojedu,“ odpověděla Elizabeth.

„O čem to sakra mluvíš?“ vybafl otec podrážděně. „Ovšemže pojedeš – vždyť už jsi na cestě!“

„Ne, nepoletím s vámi,“ trvala na svém klidně Elizabeth. Margaret se na ni pozorně zadívala. Elizabeth měla vyrovnaný hlas, ale její protáhlý, dost nehezký obličej byl bledý vypětím a Margaretu z toho zabolelo u srdce.

„Nech těch hloupostí, Elizabeth,“ vložila se do hovoru matka. „Otec ti přece koupil letenku.“

„Třeba by mu ještě vrátili peníze,“ poznamenal Percy.

„Buď zticha, hlupáku,“ utrhl se na něj otec.

„Pokud se mě budete snažit přinutit letět, odmítnu nastoupit na palubu letadla,“ oznámila jim Elizabeth. „Patrně zjistíte, že vám letecká společnost nedovolí, abyste mě přivlekli na palubu, když budu kopat a ječet.“

Elizabeth je ale mazaná, pomyslela si Margaret. Vystihla otcovo nejslabší místo. Nemohl si dovolit nutit ji násilím odletět a pak se zdržovat řešením potíží, jež z toho vyplynou – vždyť úřady se ho jako fašistu chystaly zatknout.

Ale ještě pořád se nevzdával. Teď už pochopil, že to Elizabeth myslí vážně. Odložil lžíci. „Co si sakra myslíš, že budeš dělat, když tu zůstaneš?“ zeptal se drsně. „Narukuješ do armády, jako si to malovala tvoje připitomělá sestřička?“

Když ji označil za připitomělou, zrudla Margaret zlostí, ale kousla se do jazyka, zůstala zticha a čekala, až ho Elizabeth dorazí.

„Odjedu do Německa,“ poučila ho Elizabeth.

Chvíli se otec překvapením nezmohl na slovo.

Ozvala se matka: „Drahoušku, nemáš pocit, že už to trošičku přeháníš?“ Percy skvělým způsobem napodobil otcovu mluvu: „Takhle to s děvčaty dopadá, když jim člověk dovolí, aby si povídaly o politice,“ vystihl velkohubý tón. „Za všechno může ta Stopesová a…“

„Buď zticha, Percy,“ zasyčela Margaret a dloubla ho pod žebra.

Když číšník odklízel polévku, které se ani nedotkli, seděli v naprosté tichosti. Dokázala to, uvažovala Margaret; opravdu našla odvahu a řekla to. Zvládne to teď dotáhnout do konce?

Viděla, že otec je už teď vyveden z míry. Bylo pro něj snadné zesměšnit Margaretu, která chtěla zůstat doma a bojovat proti fašistům, ale hůř se mu vysmívalo Elizabeth, jež stála na jeho straně.

Jenže otec se takovými drobnými etickými pochybami nikdy dlouho netrápil, a jakmile číšník odešel, prohlásil: „Já to jednou pro vždy zakazuju.“ Jeho hlas zněl velmi rezolutně, jako by tím jakékoliv hovory končily.

Margaret se podívala na Elizabethu. Jak mu odpoví? Otec se přece nebude ani obtěžovat, aby se s ní dohadoval.

S překvapivou jemností Elizabeth poznamenala: „Obávám se, že mi to zakázat nemůžeš, drahý otče. Je mi dvacet jedna let a můžu si dělat, co je mi libo.“

„Dokud budeš závislá na mně, tak ne,“ poučil ji otec.

„Pak se zřejmě budu muset obejít bez tvé podpory,“ pokračovala. „Mám svůj vlastní drobný příjem.“

Otec se rychle napil rýnského a vyštěkl: „Já to prostě nedovolím, a je to.“

Znělo to prázdně. Margaret začínala věřit, že sestra skutečně prosadí svou vůli. Nevěděla, jestli má mít radost, že Elizabeth udolala otce, nebo jestli ji má pobuřovat, že se její vlastní sestra chce dát k nacistům.

Naservírovali jim doverského platejse. Jedl jen Percy. Elizabeth byla bledá hrůzou, ale kolem úst měla velmi odhodlaný výraz. Margaret si nemohla pomoci, ale sestřinu odvahu musela obdivovat, i když s jejími plány nesouhlasila.

„Když nepojedeš do Ameriky, proč jsi nastupovala do vlaku?“ zeptal se Percy.

„Mám ze Southamptonu zamluvenou loď.“

„Z téhle země se lodí do Německa nedostaneš!“ zvolal otec vítězoslavně.

Margaretou to otřáslo. Ovšemže to nejde. Copak si toho Elizabeth nevšimla? To se celý plán zhroutí kvůli jedinému detailu?

Sestrou to ani nehnulo. „Odpluju lodí do Lisabonu,“ vysvětlila jim klidně. „Už jsem si tam telegraficky převedla peníze a mám tam v hotelu rezervovaný pokoj.“

„Jsi prolhané dítě!“ zvolal otec rozhněvaně. Pronesl to dost nahlas a muž u vedlejšího stolu se začal rozhlížet.

Elizabeth pokračovala, jako by byl otec nic neřekl: „Jakmile tam budu, snadno najdu loď plující do Německa.“

„A co potom?“ zeptala se matka.

„Mám v Berlíně přátele, matko. Dobře to víš.“

Matka vzdychla: „Ano, drahoušku.“ Tvářila se velmi smutně a Margaret pochopila, že se matka smířila s dceřiným odchodem.

Otec nahlas prohlásil: „Taky mám v Berlíně přátele.“

Několik lidí od okolních stolů vzhlédlo a matka poznamenala: „Jen klidněji, drahý. Všichni máme docela dobrý sluch.“

Otec pokračoval o poznání tišeji: „Mám v Berlíně přátele, kteří tě pošlou zpátky, hned jak tam dorazíš.“

Margaretě vylétla ruka k ústům. No ovšem, otec mohl Němce požádat, aby Elizabeth vyhostili: ve fašistické zemi může vláda udělat, co si zamane. Skončí sestřin útěk u nějakého protivného byrokrata sedícího za přepážkou celní kontroly, který jen toporně pokývá hlavou a odmítne jí poskytnout vstupní vízum?

„To neudělají,“ zavrtěla hlavou Elizabeth.

„Uvidíme,“ prohodil otec, ale Margaret měla pocit, že si není sám sebou dvakrát jist.

„Uvítají mě s poctami, otče,“ poučila ho Elizabeth a náznak únavy v jejím hlase nějak způsobil, že její slova zněla ještě přesvědčivěji. „Okamžitě rozešlou do celého světa tiskovou zprávu, že jsem uprchla z Anglie a přidala se k nim, stejně jako ty zatracené britské noviny napíšou o útěku každého prominentního německého Žida.“

„Doufám, že nepřijdou na prababičku Fishbeinovou,“ prohodil Percy.

Proti otcovým výpadům byla Elizabeth vyzbrojená, ale Percyho krutý žert ji zastihl nepřipravenou. „Budeš zticha, kluku mizerná!“ vyjekla a rozplakala se.

Číšník znovu odnesl netknuté talíře. Další chod tvořily jehněčí kotlety se zeleninou. Číšník jim nalil víno. Matka trochu upila, což bylo vzácné znamení toho, že je rozčilená.

Otec se pustil do jídla, nožem a vidličkou útočil na maso a zuřivě žvýkal. Margaret sledovala jeho nasupený obličej a překvapilo ji, když pod maskou hněvu rozpoznala náznak zděšení. Byl to zvláštní pocit, vidět ho vyvedeného z rovnováhy – jeho arogance obvykle přečkala všechny krize. Pozorovala jeho výraz a začalo jí docházet, že se mu celý jeho svět rozpadá pod rukama. Válka znamenala konec všech jeho nadějí: chtěl, aby Britové pod jeho vedením vešli do náruče fašismu, a oni místo toho vyhlásili fašismu válku a jeho samotného vyhnali.

Ve skutečnosti ho odepsali už v polovině třicátých let, ale on až do této chvíle předstíral, že si toho není vědom, a sám sobě namlouval, že jednoho dne – až bude nouze nejvyšší – si pro něho přijdou. Proto se choval tak příšerně, napadlo ji: protože žil v sebeklamu. Jeho svaté nadšení se vyvinulo v posedlost, jeho sebedůvěra degenerovala na velkohubost, a když se nestal britským diktátorem, omezil se na tyranizování vlastních dětí. Jenže teď už nemohl pravdu přehlížet. Opouštěl svou vlast, a jak Margaret najednou pochopila, možná se do ní už nikdy nebude smět vrátit.

K dovršení všeho se proti němu ve chvíli, kdy se mu všechny jeho politické naděje rozpadají v prach, začnou bouřit i vlastní děti. Percy předstírá, že je Žid, Margaret se pokusila o útěk a teď se mu vzepřela i Elizabeth, jeho poslední spřízněnec.

Margaret si myslela, že bude mít radost z každého zásahu do otcova opevnění, ale ve skutečnosti z toho měla nepříjemné pocity. Jeho vytrvalý despotismus představoval v jejím životě určitou jistotu a představa, že by se mohl zhroutit, ji najednou děsila. Zmocnil se jí náhle pocit nejistoty, jaký prožívá utlačovaný lid při vyhlídce na revoluci.

Pokusila se něco sníst, ale nemohla ani pořádně polykat. Matka chvíli honila po talíři kousek rajčete, pak odložila vidličku a zeptala se: „Je v Berlíně nějaký chlapec, který se ti líbí, Elizabeth?“

„Ne,“ odpověděla Elizabeth. Margaret jí věřila, ale současně tušila, že na matčině otázce něco je. Margaret věděla, že Elizabeth nemá o Německo zájem čistě ideologický. Na těch vysokých, plavovlasých vojácích v čisťounkých uniformách a nablýskaných holinkách bylo něco, co Elizabeth v hloubi duše rozechvívalo. A zatímco londýnská společnost považovala Elizabeth za dost nehezkou, obyčejnou dívku z výstřední rodiny, v Berlíně v ní uvidí něco zvláštního: anglickou šlechtičnu, dceru průkopníka fašismu, cizinku, jež obdivuje německý fašismus. Útěk hned na začátku války jí tam zajistí slávu: budou ji uctívat. Nejspíš se zamiluje do nějakého mladého důstojníka nebo do rychle postupujícího funkcionáře strany, vezme si ho a přivedou na svět děti, které už budou mluvit jenom německy.

„To, co chceš udělat, je velmi nebezpečné, drahoušku,“ oslovila Elizabeth znovu matka. „Máme s otcem oba obavy o tvou bezpečnost.“

Margaret uvažovala, jestli má otec opravdu obavy o Elizabethinu bezpečnost. Matka určitě ano; ale otec hlavně zuřil nad její neposlušností. Třeba je pod tím vztekem ještě někde skryt náznak citu. Nechoval se vždycky takhle hrubě: Margaret si vzpomínala na chvíle, kdy byl vlídný, téměř veselý – za starých dob. Bylo jí z té vzpomínky strašlivě smutno.

„Vím, že je to nebezpečné, matko,“ odpověděla Elizabeth, „ale v téhle válce jde o mou budoucnost. Nechci žít ve světě, který ovládají židovští finančníci a malí, ukoptění komunističtí odboráři.“

„To je naprostá hloupost,“ namítla Margaret, ale nikdo ji neposlouchal. „Tak pojeď s námi,“ přemlouvala Elizabeth matka. „Amerika je dobré místo.“

„Na Wall Street vládnou Židi…“

„Podle mne se to vždycky přehání,“ prohlásila matka pevně a vyhýbala se otcově pohledu. „V americkém obchodě je hodně Židů a jiných pochybných existencí, to je pravda, ale slušných lidí je tam mnohonásobně víc. Uvědom si, že tvůj dědeček vlastnil banku.“

„To je neuvěřitelné, že jsme se za dvě generace vypracovali od broušení nožů k bance,“ poznamenal Percy. Nikdo mu nevěnoval pozornost.

Matka pokračovala: „Souhlasím s tvými názory, drahoušku, vždyť to dobře víš, ale když člověk v něco věří, neznamená to ještě, že pro to musí položit život. Takovou cenu nemá nic na světě.“

Margaretu to šokovalo. Matka naznačovala, že fašismus nestojí za to, aby se za něj umíralo; to se v otcových očích téměř rovnalo rouhání. Ještě nikdy nezažila, že by se matka takhle otci postavila. I Elizabeth to překvapilo, Margaret si toho všimla. Obě se podívaly na otce. Trochu zrudl a něco nesouhlasně zamručel, ale výbuch, který očekávaly, se nedostavil. A to bylo na celé věci největší překvapení.

Nalili jim kávu a Margaret si všimla, že už dojeli na předměstí Southamptonu. Za pár minut dorazí na nádraží. Udělá to Elizabeth doopravdy?

Vlak začal zpomalovat.

Elizabeth se otočila na číšníka: „Na hlavním nádraží vystupuju. Mohl byste mi z vedlejšího vozu donést zavazadlo? Je to červená kožená brašna se jménem lady Elizabeth Oxenfordová.“

„Jistě, mylady,“ přisvědčil.

Za okny vagonu se míhaly řady domů z červených cihel, vyrovnané jako vojáci. Margaret pozorovala otce. Nic neříkal, ale obličej měl potlačovaným vztekem nafouknutý jako balon. Matka mu položila ruku na koleno a požádala ho: „Prosím tě, nedělej scény, drahý.“ Neodpověděl.

Vlak vjel do nádraží.

Elizabeth seděla až u okna. Podívala se na sestru. Margaret i Percy vstali, uvolnili jí cestu a zase se posadili.

Otec se vztyčil.

Ostatní cestující vycítili napětí a zadívali se na ten drobný výjev: zatímco vlak zastavoval, Elizabeth stála proti otci v uličce.

Margaretu znovu napadlo, že si sestra skvěle vybrala správný čas. Za těchto okolností bude pro otce obtížné, aby použil násilí: kdyby se o to pokusil, mohli by mu v tom bránit dokonce i ostatní pasažéři. Přesto se jí dělalo mdlo strachy.

Otec byl rudý v obličeji a poulil oči. Ztěžka dýchal nosem. Elizabeth se třásla, ale ústa měla pevně sevřená.

Pak otec promluvil: „Jestli z toho vlaku vystoupíš, nechci tě už nikdy vidět.“

„Neříkej to!“ vykřikla Margaret, ale bylo příliš pozdě. Už to bylo venku a on to nemohl nikdy vzít zpět.

Matka se rozplakala.

Elizabeth řekla jen: „Sbohem.“

Margaret vyskočila a ovinula paže Elizabeth kolem těla. „Hodně štěstí!“ zašeptala.

„Tobě taky,“ odpověděla Elizabeth a sevření opětovala.

Pak políbila na tvář Percyho a s obtížemi se natáhla přes stůl, aby políbila i matčinu líc, vlhkou od slzí. Nakonec se znovu podívala na otce a roztřeseným hlasem se ho zeptala: „Podáme si aspoň ruce?“

Měl obličej stažený do nenávistné masky. „Moje dcera je mrtvá,“ odpověděl.

Matka bolestivě zaštkala.

Ve voze se rozhostilo naprosté ticho, jako by všem bylo jasné, že rodinné drama se blíží k tragickému závěru.

Elizabeth se otočila a odešla.

Margaret si přála, aby dokázala otce chytit a třást s ním, až by v něm kosti chrastily. Jeho nesmyslná paličatost ji rozpalovala do běla. Proč ji proboha nemohl alespoň projednou nechat spát? Elizabeth byla dospělá: nemusela poslouchat rodiče celý život! Otec nebyl v právu, když ji zavrhl. V slepém hněvu zbytečně a zlomyslně rozvrátil celou rodinu. V tu chvíli ho Margaret nenáviděla. Jak tam stál a tvářil se vztekle a bojovně, chtěla mu říct, že je zlý, nespravedlivý a hloupý; ale jako obvykle, když šlo o otce, kousla se do rtu a neřekla nic.

Elizabeth prošla kolem oken vagonu a nesla si červenou brašnu. Vzhlédla k nim, se slzami v očích se usmála a volnou rukou jim váhavě pokynula. Matka začala tiše vzlykat. Percy a Margaret jí zamávali. Otec se odvrátil. Pak jim Elizabeth zmizela z dohledu.

Otec se posadil a Margaret se rozhlédla kolem sebe.

Ozvala se píšťala a vlak se pohnul.

Pak Elizabeth ještě jednou zahlédli, jak stojí ve frontě u východu. Když ji vlak míjel, vzhlédla. Tentokrát se ani neusmála, ani nezamávala: jen se za nimi smutně a nepřístupně dívala.

Vlak nabral rychlost, a tak ji ztratili z dohledu.

„Rodinný život je nádherná věc,“ poznamenal Percy, a přestože byl sarkastický, nebylo v jeho hlase ani trochu humoru, jen hořkost.

Margaret napadlo, jestli svou sestru vůbec ještě někdy uvidí.

Matka si ťukala lněným kapesníčkem pod očima, ale nedokázala slzy zadržet. Nestávalo se jí moc často, aby se přestala ovládat. Margaret si nemohla vzpomenout, jestli ji předtím vůbec někdy viděla plakat. Percy vypadal otřeseně. Margaret byla zoufalá z toho, že se Elizabeth chce hloupě oddat takovému zlu; ale současně se jí zmocňovalo nadšení. Sestra to dokázala: otevřeně se proti otci vzbouřila a dotáhla to do konce! Postavila se otci, porazila ho a utekla od něj.

Když to mohla zvládnout Elizabeth, dokáže to ona taky.

Ucítila moře. Vlak vjížděl do doků. Trať vedla podél břehu, pomalu míjeli sklady, jeřáby a zaoceánské lodě. Přes bolest, jež jí způsobilo rozloučení se sestrou, začala Margaret pociťovat rozechvělé očekávání.

Vlak zastavil za budovou s nápisem IMPERIAL. Byla to ultramoderní stavba, trochu připomínající loď: rohy měla zaoblené a v horním patře se kolem dokola táhla široká veranda, podobná palubě, obehnaná bílým zábradlím.

Oxenfordovi si spolu s ostatními cestujícími vyzvedli příruční zavazadla a vystoupili z vlaku. Zatímco jejich odbavené kufry začali stěhovat do letadla, zašli všichni do budovy, aby vyřídili úřední formality.

Margaret se pohybovala jako v mrákotách. Svět se kolem ní měnil příliš rychle. Opouštěla domov, její vlast vstoupila do války, ztratila sestru a za chvíli měla odletět do Ameriky. Přála si, aby dokázala na okamžik zastavit čas a trochu si na to na všechno zvyknout.

Otec vysvětloval, že s nimi Elizabeth nepoletí, a zástupce Pan Americanu pokýval hlavou: „To je v pořádku – někdo už tu čeká, jestli se najde volný lístek. Postarám se o to.“

Margaret zahlédla profesora Hartmanna, jak postává na rohu, kouří cigaretu a rozhlíží se kolem sebe nervózními, vystrašenými pohledy. Vypadal vyděšeně a netrpělivě. To mu udělali lidé jako moje sestra, pomyslela si Margaret; fašisti ho pronásledovali tak dlouho, až se z něj stal takový uzlíček nervů. Ani mu nevyčítám, že chce být z Evropy pryč co nejrychleji.

Z čekárny neměli výhled na letadlo, tak se Percy sebral a vyšel ven, aby si našel lepší místo. Když se vrátil, jen překypoval informacemi. „Odlet má být ve dvě hodiny,“ ohlásil. Margaret se zachvěla strachy. Percy pokračoval: „Hodinu a půl nám bude trvat, než se dostaneme do Foynes, kde máme první zastávku. V Irsku je stejně jako v Británii letní čas, takže bychom tam měli dorazit v půl čtvrté. Tam budeme hodinu čekat, než dotankují palivo a upřesní trasu letu. Odlétat odtamtud tedy budeme v půl páté.“

Margaret si všimla, že se tam objevilo několik nových tváří – lidé, kteří s nimi nepřijeli vlakem. Někteří cestující museli dorazit dnes ráno rovnou do Southamptonu, nebo možná že přijeli už včera večer a přespali v místním hotelu. Zatímco o tom uvažovala, přivezl taxík nápadně krásnou ženu. Mohlo jí být tak třicet, blondýna, na sobě měla úchvatné hedvábné šaty, krémové s rudými tečkami. Doprovázel ji vcelku obyčejný muž v kašmírovém blejzru. Všichni na nich mohli oči nechat: vypadali tak šťastně a přitažlivě.

Za pár minut bylo letadlo připraveno k nasednutí.

Prošli předními dveřmi budovy společnosti Imperial přímo na molo. Tam kotvil Clipper, nepatrně se pohupující na hladině a odrážející ve stříbrných bocích sluneční zář.

Byl obrovský.

Margaret v životě neviděla letadlo, které by dosahovalo byť jen poloviny jeho velikosti. Byl vysoký jako dům a dlouhý jako dva tenisové kurty. Na přídi, připomínající tvarem čumák velryby, měl namalovanou ohromnou americkou vlajku. Křídla byla umístěna nahoře, ve stejné rovině s okrajem trupu. V křídlech vězely čtyři obrovité motory s vrtulemi, jež mohly mít dobře pět metrů v průměru.

Jak se taková věc může vůbec vznést?

„Že by to bylo tak lehké?“ uvažovala nahlas.

Percy ji zaslechl. „Čtyřicet jedna tun,“ poučil ji okamžitě.

Došli na okraj mola. Odtud vedl můstek dolů na plovoucí plošinu. Matka po něm postupovala s největší opatrností a pevně se držela zábradlí: zdálo se, že se téměř klepe – jako by zestárla o dvacet let. Otec svíral obě zavazadla – matka nikdy nic nenosila, byl to jeden z jejích drobných nedostatků.

Z plovoucí plošiny je kratší můstek dovedl na něco, co vypadalo jako bachraté přídavné křídlo, napůl ponořené do vody. „Vodní stabilizátor,“ ozval se Percy poučeně. „Známý též jako mořské křídlo. Brání letadlu, aby se na hladině naklánělo do stran.“ Povrch stabilizátoru byl trochu zešikmený a Margaret se bála, že by mohla uklouznout, ale nedošlo k tomu. Šťastně se dostala do stínu obrovského křídla. Ráda by se natáhla a dotkla se jednoho listu ohromné vrtule, ale stejně by na něj nedosáhla.

Přímo pod slovem AMERICAN v nápisu PAN AMERICAN AIRWAYS SYSTEM se v trupu nacházely dveře. Margaret sehnula hlavou a prošla jimi.

Uviděla za nimi tři schůdky vedoucí dolů na podlahu letadla.

Margaret zjistila, že je v asi třímetrové čtvercové místnosti s přepychovým terakotovým kobercem, béžovými stěnami a modrými křesly, jejichž čalounění zdobil nápadný vzorek s hvězdami. Ve stropě svítila tlumená světla a velká čtvercová okna překrývaly žaluzie. Přestože trup byl oblý, stěny i strop byly rovné: působilo to spíš dojmem, že člověk vstupuje do domu, ne na palubu letadla.

Z místnosti vedly dvoje dveře. Někteří cestující zamířili do zadní části letounu. Margaret tam nakoukla a zahlédla kabinu s řadou oddělení, všude ležel koberec a celá zadní část byla laděna do žlutohněda a do zelena. Oxenfordovi měli ale místa vepředu. Malý, trochu obtloustlý stevard se jim představil jako Nicky a uvedl je do jejich části letadla.

Přední kabina byla o něco menší než zadní a barevné ladění se také trochu lišilo: tyrkysový koberec, světle zelené stěny a béžové čalounění. Po pravé straně uviděla Margaret dvě široké pohovky s třemi místy na sezení, umístěné proti sobě, s malým stolečkem uprostřed pod oknem. Nalevo, na druhé straně uličky, byly další dvě pohovky, o něco menší, jen se dvěma místy.

Nicky jim ukázal na větší sedadla napravo. Otec s matkou si sedli k oknu, Margaret a Percy se usadili u uličky, takže mezi nimi zůstala dvě místa volná, stejně jako čtyři místa na druhé straně. Margaret uvažovala, kdo tam asi bude sedět s nimi. Ta krásná žena v tečkovaných šatech by mohla být zajímavá. Lulu Bell taky – zvlášť kdyby si chtěla povídat o praprababičce Fishbeinové! Ze všeho nejlepší by byl Carl Hartmann.

Cítila, jak se letadlo na vodní hladině zlehounka pohupuje nahoru dolů. Byl to jen zcela nepatrný pohyb: stačil sotva na to, aby jí připomněl, že jsou na moři. Rozhodla se, že letadlo je něco jako kouzelný koberec. Nedalo se prostě přistoupit na to, že by ho do vzduchu mohly dostat jenom motory: daleko snazší bylo věřit, že ho vzduchem žene síla nějakého dávného zaklínadla.

Percy vstal. „Jdu se tu porozhlídnout,“ oznámil.

„Zůstaň tady,“ nařídil mu otec. „Když se tu začneš courat, budeš se všem motat pod nohy.“

Percy se okamžitě posadil. Otec ještě neztratil veškerou autoritu.

Matka si napudrovala nos. Už neplakala. Margaret dospěla k závěru, že už se matka cítí líp.

Uslyšela, jak někdo s americkým přízvukem říká: „Popravdě řečeno, radši bych seděl po směru letu.“ Vzhlédla. Stevard Nicky zrovna ukazoval nějakému muži místo na druhé straně oddělení. Margaret nemohla rozpoznat, kdo to je – byl k ní obrácen zády. Měl světlé vlasy a na sobě modrý oblek.

Stevard odpověděl: „To je v pořádku, pane Vandenposte, sedněte si naproti.“

Muž se otočil. Margaret se na něj zvědavě podívala a jejich pohledy se setkaly.

Překvapilo ji, že ho poznala.

Nebyl to Američan a nejmenoval se Vandenpost.

Jeho modré oči na ni varovně blýskly, ale bylo už pozdě.

„Bože na nebi!“ zvolala. „To je Harry Marks!“

Kapitola 7

V situacích, jako byla tato, ze sebe Harry Marks dokázal dostat to nejlepší. Dostat se z vězení na kauci, cestovat s ukradeným pasem, předstírat, že je Američan, a narazit na holku, která o něm ví, že je zloděj, která ho slyšela používat úplně jiný jazyk a ještě ho nahlas osloví pravým jménem, to je téměř neuvěřitelná smůla.

Na okamžik se ho zmocnila slepá panika.

Před očima mu vytanulo všechno, od čeho se snažil utéct: soud, vězení a nakonec děsivé živoření v nějaké jednotce britské armády.

Pak si vzpomněl, že má vždycky kliku, a usmál se.

Dívka se zatvářila naprosto nechápavě. Čekal, až se mu vybaví její jméno.

Margaret. Lady Margaret Oxenfordová.

Hleděla na něj jak u vytržení a překvapením nebyla schopna slova, zatímco on čekal, až ho něco napadne.

„Jmenuju se ve skutečnosti Harry Vandenpost,“ oznámil jí zatím. „A vsadím se, že mám lepší paměť než vy. Jste přece Margaret Oxenfordová, že? Jak se máte?“

„Dobře,“ odpověděla popleteně. Byla mnohem víc vyvedená z míry než on. Dovolila mu, aby se stal pánem situace.

Natáhl se, jako by si s ní chtěl potřást rukou, a ona mu podala svou; a v tu chvíli se nápad dostavil. Místo, aby její ruku uchopil, velmi staromódně se v poslední chvíli uklonil, a když měli hlavy blízko u sebe, tiše prohodil: „Předstírejte, že jste mě na policejní stanici nikdy neviděla, a já udělám totéž pro vás.“

Narovnal se a podíval se jí do očí. Všiml si, že mají neobvykle sytě zelený odstín; docela hezký.

Ještě chvíli byla úplně zmatená. Pak se jí obličej rozjasnil a zeširoka se usmála. Naletěla mu na to a zřejmě ji potěšilo, že se může zaplést do drobného spiknutí, které jí navrhoval. „Ale jistě,“ mávla rukou, „Harry Vandenpost – byla to ode mne hloupost.“

Harrymu se velmi ulevilo. Má největší kliku na světě, pomyslel si. Margaret s lehce škádlivým zamračením dodala: „Mimochodem – kde jsme se seznámili?“

Tohle uměl Harry odpálkovat snadno. „Bylo to na plese v Pippa Matchinghamu?“

„Ne – nešla jsem tam.“

Harry si uvědomil, jak málo toho o Margaretě ví. Bydlela celou společenskou sezónu přímo v Londýně, nebo se skrývala někde na venkově? Lovila, střílela, věnovala se dobročinnosti, bojovala za ženská práva, malovala, nebo prováděla na otcově farmě pěstitelské pokusy? Rozhodl se, že to zkusí s jednou z největších událostí sezóny: „Tak jsme se určitě setkali v Ascotu.“

„Ano, jistěže ano,“ přikývla.

Dopřál si nepatrný uspokojený úsměv. Tím se mu podařilo dostat ji do role spoluviníka.

Pokračovala: „Ale s mou rodinou jste se, mám dojem, nesetkal. Matko, mohu ti představit pana Vandenposta z…“

„Z Pensylvánie,“ vyhrkl Harry. Okamžitě toho litoval. Kde sakra vůbec je Pensylvánie? Neměl ani tušení.

„Moje matka, lady Oxenfordová, můj otec, markýz. A tohle je můj bratr lord Isley.“

Harry o nich pochopitelně slyšel; byla to známá rodina. Se všemi si srdečně potřásl rukou a choval se přehnaně přátelsky, což by Oxenfordovi mohli považovat za chování typického Američana.

Lord Oxenford vypadal přesně podle jeho představ: vyžraný, nasupený starý fašista. Byl navlečen do hnědého tvídového obleku s vestou, jejíž knoflíky se každou chvíli chystaly uletět, a z hlavy si nesundal svůj měkký, hnědý plstěný tralaláček.

Harry oslovil lady Oxenfordovou: „Jsem nadšen, že vás poznávám, madam. Zajímám se o staré šperky a doslechl jsem se, že máte jednu z nejskvělejších sbírek na světě.“

„Ano, děkuji vám,“ odpověděla. „Je to taková moje záliba.“

Když uslyšel její americký přízvuk, vyděsil se. Všechno, co o ní věděl, získal pečlivým pročítáním společenských časopisů. Domníval se, že je Angličanka. Teď si matně vybavoval nějaké drby, jež o Oxenfordových kolovaly. Markýz, jako většina šlechticů s rozsáhlým pozemkovým majetkem, po válce málem zkrachoval kvůli prudkému poklesu cen zemědělských výrobků. Někteří statkáři půdu prodali a přestěhovali se do Nice nebo do Florencie, kde jim jejich zmenšující se bohatství stále ještě mohlo zajistit vyšší životní úroveň. Leč Algernon Oxenford si vzal dědičku nějaké americké banky a právě její peníze mu umožnily pokračovat ve způsobu života jeho předků.

Z toho ze všeho vyplývalo, že teď Harrymu nezbývá, než aby svým vystupováním zmátl i rodilou Američanku. Nesmí udělat ani chybičku a musí mu to vydržet příštích třicet hodin.

Rozhodl se, že se ji pokusí okouzlit. Předpokládal, že nemá odpor k poklonám, zvláště skládá-li je dobře vypadající mladý muž. Pozorněji si prohlédl brož, kterou měla přišpendlenou na svém sálavě oranžovém cestovním kostýmu. Skládala se ze smaragdů, safírů, rubínů a diamantů znázorňujících motýla sedícího na keříčku divoké růže. Byl to neuvěřitelně realistický výjev. Harry dospěl k názoru, že jde o francouzský šperk asi tak z roku 1880, a pokusil se uhádnout autora: „Vaše brož bude od Oscara Massina, že?“

„Máte naprostou pravdu.“

„Je velmi pěkná.“

„Ještě jednou vám děkuji.“

Byla to vcelku pohledná žena. Docela chápal, proč si ji Oxenford vzal, ale dělalo mu potíže přijít na to, proč se ona rozhodla pro něj. Možná že vypadal před dvaceti roky o něco přitažlivěji.

„Myslím, že znám Vandenpostovy z Filadelfie,“ poznamenala.

Harry si jen pomyslel: Safra, doufám, že ne. Ale pronesla to nakonec dost neurčitě.

„Sama pocházím z rodiny Glenncarryových ze Stamfordu v Connecticutu,“ dodala.

„Ale ne!“ zvolal Harry, aby vzbudil dojem, že to na něj zapůsobilo. Pořád přemýšlel o té Filadelfii. Prohlásil předtím, že pochází z Filadelfie, nebo z Pensylvánie? Nemohl si vzpomenout. A možná že je to jedno a to samé místo. Vypadá to, jako by všechna patřila k sobě. Filadelfie, Pensylvánie, Stamford, Connecticut. Až do teď měl pocit, že když se člověk nějakého Američana zeptá, odkud pochází, může dostat jen dvě odpovědi: Houston v Texasu, nebo San Francisco v Kalifornii. Oukej.

Vtom promluvil chlapec: „Jmenuju se Percy.“

„Harry,“ odpověděl Harry, potěšen tím, že je zase na domácí půdě. Percyho titul byl lord Isley. Byl to formální titul, jejž bude dědic majetku používat, dokud jeho otec nezemře, a poté se sám stane markýzem z Oxenfordu. Spousta lidí byla na svoje hloupé tituly směšně hrdá. Harry byl kdysi představen nějakému tříletému usmrkanci jako baronu Portrailovi. Ale Percy vypadal, že je rozumný. Zdvořile dal Harrymu najevo, že nechce být oslovován formálně.

Harry se posadil. Seděl čelem po směru letu, takže vedle sebe přes úzkou uličku bude mít Margaretu a bude si s ní moci cestou povídat, aniž by je ostatní slyšeli. V letadle se rozhostilo ticho jako v kostele. Všichni se chystali na odlet plni bázně i očekávání.

Pokusil se trochu vydechnout. Bude to dost napínavá cesta. Margaret znala jeho pravou totožnost a to bylo úplně nové a dost značné riziko. Přestože přistoupila na jeho úskok, mohla svoje rozhodnutí kdykoliv změnit nebo jí mohlo něco uklouznout náhodou. Harry si nemohl dovolit vyvolávat nějaké pochybnosti. Přes americké imigrační úředníky se dostane jedině v případě, že mu nebudou klást žádné zvídavé otázky. Kdyby v nich jakákoliv maličkost vzbudila podezření a rozhodli se, že si ho pořádně proklepnou, rychle přijdou na to, že používá ukradený pas, a je po všem.

Další pasažér obsadil místo proti Harrymu. Byl vysoký, na hlavě měl buřinku a na sobě tmavě šedý oblek, který mohl být kdysi docela slušivý, ale už měl nejlepší léta dávno za sebou. Harry se díval, jak si muž svléká kabát a uvelebuje se na sedadle, a něco se mu přitom nezdálo. Muž měl na nohou pevné, dobře vyšlápnuté černé boty a silné vlněné ponožky a pod dvouřadým sakem vínově červenou vestu. Tmavomodrá kravata vypadala, jako by ji na stejné místo vázal každý den už deset let.

Kdyby Harry neznal cenu vstupenky do tohoto létajícího paláce, přísahal by bez váhání, že má před sebou policajta.

Ještě měl čas se zvednout a vypadnout z letadla.

Nikdo by ho nezastavil. Jednoduše by odtud vyšel ven a zmizel.

Ale stálo ho to devadesát liber!

Navíc by mu mohlo trvat týdny, než by se našel jiný způsob, jak se dostat přes oceán, a zatímco by čekal, mohli by ho zase zatknout.

Znovu ho napadlo, jestli by neměl na útěku přece jen zůstat v Anglii – a opět tu myšlenku zavrhl. Ve válečném stavu, kdy bude kdejaký horlivec všude hledat špiony, by to bylo těžké; navíc, a to bylo ještě důležitější, život uprchlíka by pro něj byl nesnesitelný – přebývat v laciných prkenných špeluňkách, vyhýbat se policajtům, věčně být na cestách.

Pokud byl muž proti němu policista, tak pochopitelně určitě nešel po Harrym; to by se tu neusazoval a nedělal by si pohodlí na let. Harry si nedokázal představit, co tu ten člověk může pohledávat, ale na chvíli to vypudil z mysli a soustředil se na svoje vlastní úkoly. Zásadní nebezpečí pro něj představovala Margaret. Co by mohl udělat na svou ochranu?

Přistoupila na jeho výmluvu jen tak z legrace. Za těchto okolností se nemohl spolehnout, že tajemství udrží. Ale zvětšovalo to možnost, aby se s ní sblížil. Kdyby dokázal získat její náklonnost, mohla by k němu začít pociťovat určitou oddanost. Pak by jeho šarádu brala vážněji a dávala by si pozor, aby ho neprozradila.

Vetřít se do přízně Margarety Oxenfordové nebude nepříjemná povinnost. Po očku si ji prohlížel. Vynikala stejně bledě podzimními barvami jako její matka: rusými vlasy, smetanovou pletí s několika pihami a fascinujícíma sytě zelenýma očima. Nedokázal odhadnout, jakou má postavu, ale lýtka měla dlouhá a štíhlá a chodidla úzká. Na sebe si vzala docela jednoduchý světle hnědý plášť přes rudohnědé šaty. Přestože se zdálo, že jde o drahé oblečení, chyběl jí matčin smysl pro eleganci – ten se možná dostaví, až bude starší a získá víc jistoty. Nevzala si žádné zajímavé šperky jen obyčejnou jednoduchou šňůru perel kolem krku. Měla úhledné, pravidelné rysy a odhodlanou bradu. Nebyla ani trochu jeho typ – obvykle si vybíral dívky s nějakým nedostatkem, protože ty byly mnohem náchylnější milostným románkům. Margaret vypadala příliš dobře na to, aby ji šlo jen tak ošálit. Na druhou stranu se zdálo, že on se jí zamlouvá, a to do začátku stačilo. Vynasnaží se ze všech sil, aby získal její srdce.

Do jejich oddělení vešel Nicky, menší, obtloustlý, zženštilý tvor ve věku kolem pětadvaceti let, a Harryho napadlo, že nejspíš bude homosexuál. Už si všiml, že to platí o spoustě číšníků. Nicky rozdával na stroji napsané seznamy cestujících a členů posádky dnešního letu.

Harry si seznam se zájmem prostudoval. Barona Gabona, toho zazobaného sionistu, znal. Další jméno, profesor Carl Hartmann, mu taky něco říkalo. O princezně Lavinii Bazarovové v životě neslyšel, ale podle jména šlo zřejmě o Rusku a nejspíš utíkala před komunisty. Její přítomnost v letadle naznačovala, že se jí ze země podařilo dostat alespoň část jejího jmění. O Lulu Bell, té filmové hvězdě, pochopitelně slyšel. Vždyť uplynul pouhý týden od chvíle, kdy vzal Rebeccu Maugham-Flintovou do kina Gaumont na Shaftesbury Avenue na film Špion v Paříži. Lulu Bell tam hrála dospívající dívku, jako obvykle. Harry se s ní strašně rád seznámí.

Percy, jenž seděl čelem dozadu a viděl do vedlejší místnosti, oznámil: „Zavřeli dveře.“

Harryho se znovu zmocnila nervozita.

Poprvé za celou dobu si uvědomil, že letoun se jemně pohupuje na hladině.

Ozvalo se dunění připomínající střelbu nějaké vzdálené bitvy. Harry se vyděšeně podíval z okýnka. Zatímco se rozhlížel, hluk zesílil a vrtule se roztočily. Motory se začaly rozbíhat. Uslyšel, jak se přidal třetí a čtvrtý. Přestože zvuk tlumila silná vrstva izolace, chvění mohutných motorů bylo cítit a Harryho dojem, že je v pasti, to jen posílilo.

Námořník stojící na plovoucí plošině odvázal kotevní lana létavého člunu. Když lana, jež stroj do té chvíle spojovala se zemí, klesla ochable do vody, zmocnil se Harryho nesmyslný pocit nevyhnutelné zkázy.

Bylo mu nepříjemné, že se bojí, a nechtěl, aby si jeho pocitů kdokoliv jiný všiml, tak sáhl po novinách, otevřel je, opřel se a hodil si nohu přes nohu.

Margaret se dotkla jeho kolena. Ani nemusela zvyšovat hlas, aby ji slyšel: zvuková izolace byla skvělá. „Já se taky bojím,“ ujistila ho.

Harry byl zdrcen. Myslel si, že se mu daří předstírat naprostý klid.

Letoun se pohnul. Harry se chytil opěradla a pevně je sevřel; pak se silou vůle přinutil sevření povolit. Ovšemže mohla poznat, že se bojí. Byl nejspíš bílý jako noviny, které předstíral, že čte.

Seděla s koleny přitisknutými k sobě a rukama pevně sevřenýma v klíně. Zdálo se, že je současně vyděšená a nadšená, jako by se chystala na projížďku na kolotoči. Tváře měla zarudlé, oči rozšířené, ústa nepatrně pootevřená a působila díky tomu velmi vyzývavě. Harryho znovu napadlo, jak asi vypadá její tělo, skryté pod kabátem.

Rozhlédl se po ostatních. Muž proti němu si klidně zapínal bezpečnostní pás. Margaretini rodiče se dívali z okna. Lady Oxenfordová vypadala naprosto nevzrušeně, zato lord Oxenford si hlasitě odkašlával, což svědčilo o jeho napětí. Mladý Percy byl tak rozčilený, že ani nedokázal klidně sedět, ale zřejmě se ani trochu nebál.

Harry civěl do novin, ale nedokázal přečíst ani slovo, tak je odložil a zadíval se místo toho z okna. Ohromný letoun vyplouval pomalu a majestátně ze southamptonského přístavu. Harry uviděl zaoceánské lodě seřazené podél doků. Dostali se ve skutečnosti už docela daleko a mezi nimi a zemí se pohybovalo několik menších plavidel. Tady nemůžeme vzlétnout, napadlo ho.

Když se letadlo přiblížilo doprostřed ústí, vlny na hladině se trochu zvýšily. Harry obvykle netrpěl mořskou nemocí, ale jakmile se Clipper začal na vodě zvedat a zase klesat, pocítil jakousi vzdálenou nevolnost. Kabina vypadala jako pokoj v domě, ale houpání mu připomnělo, že sedí v lodi, v křehké skořápce z tenkého hliníku.

Jakmile se letoun ocitl v samém středu ústí, zpomalil a začal se otáčet. Opíraly se do něj poryvy vzduchu a Harry pochopil, že se na odlet obracejí proti větru. Pak jako kdyby se člun zastavil, zaváhal, trochu se přitom ve větru kymácel a s nepatrným prokluzováním to vyrovnával, jako by byl obrovité zvíře větřící svým rozměrným čumákem ve vzduchu. Napětí se stávalo nesnesitelným: Harry se musel silou vůle nutit, aby nevyskočil ze sedadla a nezačal ječet, ať ho pustí ven.

Náhle se ozvalo šílené burácení připomínající začátek ničivé bouře, jak se čtyři ohromné motory rozběhly na plný výkon. Harry vyrazil polekaný výkřik, který v lomozu zanikl. Letoun trochu poklesl, jako by se začal pod tím náporem potápět; ale vzápětí vyrazil vpřed.

Rychle nabíral tempo, jako motorový člun, až na to, že žádné plavidlo jeho velikosti by tak nápadně zrychlovat nedokázalo. Kolem oken stříkala bílá, zpěněná voda. Kolos se stále nakláněl a houpal podle pohybů moře. Harry chtěl zavřít oči, ale bál se. Cítil, že se ho zmocňuje panika. Já určitě umřu, uvažoval hystericky.

Clipper se po hladině řítil rychleji a rychleji. Harry se nikdy nepohyboval takovým tempem po vodě. Uháněli rychlostí osmdesát, devadesát, sto kilometrů za hodinu. Gejzíry vody za okny jim bránily ve výhledu. Určitě se potopíme, vybouchneme nebo havarujeme, říkal si Harry.

Pak ucítil nové otřesy, připomínalo to vůz přejíždějící přes výmoly. Co to bylo? Harry si byl jist, že se něco strašlivě pokazilo a že se letoun každou chvíli rozpadne. Pak pochopil, že se stroj začíná zvedat a otřesy způsobují vlny, na něž naráží jako závodní člun. Bylo to normální?

Náhle měl dojem, že voda s nimi už tolik nehází. Mžoural ven mezi závoji vody, zjistil, že hladina jako by se nakláněla, a došlo mu, že letoun zvedl špičku do vzduchu, přestože on sám žádnou změnu nepocítil. Byl vyděšený a chtělo se mu zvracet. Těžce polkl.

Otřesy se změnily. Místo kodrcání přes výmoly to začalo působit dojmem, že skáčou z vlny na vlnu jako placatý kámen hozený po hladině. Motory ječely a vrtule se zahryzávaly do vzduchu. Třeba to není možné, říkal se Harry; třeba se tak obrovský stroj vůbec vznést nemůže; třeba se bude jen nadzvedávat na vlnách jako přerostlý delfín. Pak náhle ucítil, že se letadlo odpoutalo od hladiny. Řítilo se dopředu a vzhůru a on cítil, jak se odtrhává od vody, jež ho ještě strhávala. Jakmile zmizely záclony z vodní tříště, výhled z okna se pročistil a Harrymu se naskytl pohled na vzdalující se hladinu pod letadlem, jež rychle nabíralo výšku. Stafraporte, my letíme, pomyslel si; tenhle obrovský palác kruci doopravdy letí!

Jakmile byli jednou ve vzduchu, strach zmizel a vystřídal ho omamný pocit nadšení. Jako kdyby se osobně zasloužil o to, že letadlo úspěšně vzlétlo. Chtělo se mu jásat. Rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že ostatní se usmívají úlevou. Jakmile si připomněl, že kolem něj sedí lidé, uvědomil si také, že je zmáčený potem. Vytáhl bílý lněný kapesník, nenápadně si s ním otřel obličej a schoval úplně mokrý kus látky zpátky do kapsy.

Letoun stále stoupal. Harry sledoval, jak jižní břeh Anglie mizí někde pod bachratým vodním stabilizátorem, pak se podíval dopředu a uviděl ostrov Wight. Po chvilce se letadlo srovnalo a řev motorů se náhle zmírnil na hluboké hučení.

Stevard Nicky se tentokrát vynořil v bílém saku a s černou kravatou. Ani nemusel zvyšovat hlas, protože motory jen v dálce předly. „Nedal byste si něco k pití, pane Vandenposte?“ zeptal se.

To je přesně to, co bych si dal, pomyslel si Harry. „Dvojitou whisky,“ odpověděl bez váhání. Pak si vzpomněl, že je vlastně Američan. „A hodně ledu,“ dodal se správným přízvukem.

Nicky přijal objednávky i od Oxenfordových a zmizel v předních dveřích.

Harry netrpělivě bubnoval prsty na opěradlo židle. Koberec, zvuková izolace, měkká sedadla a uklidňující barvy, to všechno v něm vzbuzovalo pocit, že je ve vypolštářované cele – v pohodlí, ale zavřený. Po chvíli si odepjal bezpečnostní pás a vstal.

Vydal se směrem, kterým předtím odešel stevard, a prošel dveřmi. Po levé straně zahlédl kuchyňku, malou komůrku se spoustou nablýskané nerezavějící oceli, tam teď Nicky připravoval nápoje. Po pravé ruce měl dveře označené nápisem PÁNSKÁ ODPOČÍVÁRNA. Pochopil, že tam zřejmě bude záchod. Musím si pamatovat, že tomu mám jako správný Američan říkat koupelna, napadlo ho. Vedle koupelny stály točité schody vedoucí nahoru, nejspíš do pilotní kabiny. Za nimi objevil ještě jedno oddělení pro cestující. Od ostatních oddělení se lišilo barvami a posedávali v něm muži v uniformách. Na okamžik se Harry podivil, co tam dělají, ale pak mu došlo, že při třicetihodinovém letu si musí posádka odpočinout a nechat se vystřídat.

Otočil se, prošel kolem kuchyňky a pak jejich oddělením do místnosti, jíž procházeli při nastupování. Za ní, v zadní části trupu, uviděl ještě tři další oddělení, byla vyzdobena odlišnými barevnými kombinacemi, a to buď tyrkysovým kobercem se světle zelenými stěnami, nebo temně rudým kobercem s béžovými stěnami. Mezi jednotlivými odděleními se muselo stoupat po schůdcích, protože trup letounu byl prohnutý a podlaha se k zádi zvedala. Když tudy procházel, čas od času přátelsky neurčitým směrem pokývl, jak by to asi udělal bohatý a sebevědomý mladý Američan.

Ve čtvrtém oddělení našel jen dvě menší pohovky na jedné straně a naproti nim Dámskou šatnu – nepochybně další komické označení záchodu. Vedle dveří na dámskou toaletu byl ke stěně přimontován žebřík vedoucí k padacím dveřím ve stropě. Ulička, táhnoucí se po celé délce letadla, končila dveřmi. Procházelo se jimi nepochybně do slavné svatební kajuty, která si vysloužila tolik poznámek na stránkách tisku. Harry vzal za kliku: bylo zamčeno.

Vracel se letadlem zpátky a znovu si prohlížel spolucestující.

Odhadoval, že muž v elegantním francouzském obleku je baron Gabon. Vedle něj seděl nějaký nervózní chlápek bez ponožek. To bylo velmi zvláštní. Možná to bude profesor Hartmann. Měl na sobě dost otřesné šaty a vypadal, že napůl umírá hlady.

Harry poznal Lulu Bell, ale otřáslo jím, když zjistil, že herečka vypadá skoro na čtyřicet: představoval si, že bude ve věku, v jakém se objevuje na plátně, tedy tak kolem devatenácti let. Měla na sobě spoustu hodnotných moderních šperků: čtvercové náušnice, velké náramky a brož ve tvaru krystalu, pravděpodobně od Boucherona.

Opět zahlédl tu přitažlivou plavovlásku, které si všiml už v kavárně Jihozápadního hotelu. Slaměný klobouk si sundala. Měla modré oči a hladkou pleť. Smála se něčemu, co jí vykládal její společník. Byla do něj zcela zjevně zamilovaná, přestože on nebyl žádný velký fešák. Jenže ženy mají rády muže, kteří je dovedou rozesmát, pomyslel si Harry.

Ta stará krůta s přívěskem z růžových diamantů od Fabergého byla nejspíš princezna Lavinia. Měla strnule odtažitý výraz – jak hraběnka v prasečinci.

Větší místnost, do které vešli při nastupování byla během startu prázdná, ale teď si Harry všiml, že slouží jako salon. Čtyři či pět lidí se do ní už přesunulo včetně vysokého muže, jenž seděl proti Harrymu. Někteří hráli karty a Harryho napadlo, že profesionální hráč by tady za jednu cestu mohl vydělat docela slušné peníze.

Vrátil se na své místo a stevard mu donesl skotskou. „Zdá se, že letadlo je napůl prázdné,“ oslovil ho Harry.

Nicky zavrtěl hlavou. „Máme plno.“

Harry se rozhlédl. „Ale jen v tomhle oddělení jsou čtyři volná místa a všude jinde je to stejné.“

„Jistě, když letíme ve dne, sedí v tomhle oddělení deset lidí, ale spát tu může jen šest. Sám uvidíte proč, až po večeři roztáhneme lůžka. Zatím si užívejte prostoru.“

Harry popíjel nápoj. Stevard byl dokonale zdvořilý a spolehlivý, ale nechoval se zdaleka tak úslužně jako, řekněme, číšník v londýnském hotelu. Harry uvažoval, jestli mají američtí číšníci odlišné vystupování. Doufal, že ano. Na jeho výpravách do podivného světa londýnské vyšší společnosti ho vždycky tak trochu ponižovalo, když se před ním číšníci klaněli, oprašovali ho, a kdykoliv se otočil, oslovovali ho „pane“.

Bylo na čase, aby trochu pokročil s přátelským vztahem k Margaretě Oxenfordové, která teď usrkávala šampaňské a listovala si nějakým časopisem. Flirtoval už s tucty dívek jejího věku a společenského postavení, a tak začal zcela automaticky podle známého vzorce: „Bydlíte v Londýně?“

„Vlastníme dům na Eaton Square, ale většinu času trávíme na venkově,“ odpověděla. „Máme sídlo v Berkshiru. A otec má ještě lovecký revír ve Skotsku.“ Tón hlasu byl trochu moc neosobní, jako by jí otázka připadala nudná a chtěla mít odpověď z krku, jak to šlo nejrychleji.

„Chodíte na hony?“ pokračoval Harry. Tohle byl obvyklý konverzační chyták: většina boháčů loví a moc rádi o tom vykládají.

„Ani ne,“ odvětila. „U nás se víc střílí.“

„Vy střílíte?“ vyjekl překvapeně: to šlo těžko považovat za vyloženě dámskou zábavu.

„Když mě nechají.“

„Předpokládám, že máte hodně obdivovatelů.“

Obrátila se k němu celým obličejem a ztišila hlas: „Proč mi dáváte všechny ty hloupé otázky?“

To Harryho uzemnilo. Nevěděl pořádně, co má odpovědět. Tytéž otázky už položil celým zástupům dívek, ale ani jedna nezareagovala takto. „Jsou hloupé?“ špitl.

„Vždyť je vám úplně jedno, kde bydlím, nebo jestli chodím lovit.“

„Ale o takových věcech se přece lidé ve vyšší společnosti baví.“

„Jenže vy nejste ve vyšší společnosti,“ poznamenala suše.

„Hrom do čepice!“ přešel do svého přirozeného projevu. „Vy se s tím teda nepářete, to vám povím!“

Zasmála se a přikývla: „To už bylo lepší.“

„Nemůžu v jednom kuse měnit způsob mluvy. Popletlo by mě to.“

„Tak dobře. Vyrovnám se s vaším americkým přízvukem, když mi slíbíte, že se mnou nebudete hloupě konverzovat.“

„Děkuju, zlato,“ usmál se a přešel opět do role Harryho Vandenposta. Tohle nebyla žádná nanynka, myslelo jí to. Ta holka měla na věci svůj názor. Vždyť to nevadí. Dělalo jí to mnohem zajímavější.

„Ale jde vám to moc dobře,“ pokračovala. „Nikdy by mě nenapadlo, že to jen předstíráte. Předpokládám, že je to váš modus operandi.“

Vždycky ho zaskočilo, když začali mluvit latinsky. „Zřejmě ano,“ odpověděl a neměl nejmenší tušení, co tím myslela. Bude muset změnit téma. Přemýšlel, kudy asi povede cesta k jejímu srdci. Už bylo jasné, že s ní nemůže flirtovat jako s ostatními. Třeba byla takový ten oduševnělý typ, co se zajímá o seance a hovory se záhrobím. „Věříte na duchy?“ zeptal se.

Vysloužil si tím další příkrou odpověď. „Za koho mě máte?“ odsekla popuzeně. „A proč jste tak najednou změnil téma?“

Každé jiné dívce by se jen se smíchem vykroutil, ale Margaret se mu z nějakého důvodu dostala pod kůži. „Protože neumím latinsky,“ odsekl.

„O čem to, pro pána boha, mluvíte?“

„Nerozumím slovům, jako je modus andy.“

Chvíli ho nechápavě a podrážděně pozorovala, pak se jí obličej rozjasnil a zopakovala celý výraz: „Modus operandi.“

„Nikdy jsem nechodil do školy tak dlouho, abych se takové věci stačil naučit,“ vysvětloval jí.

Účinek, který to na ni mělo, byl překvapující. Zrudla a vyhrkla: „Strašlivě mě to mrzí. Nechtěla jsem se vás dotknout.“

Byl tím obratem vyveden z míry. Spousta z nich se chovala, jako by považovali za svou povinnost cpát do člověka svoje vzdělání horem dolem. Byl rád, že Margaret má lepší vystupování než většina příslušníků její třídy. Usmál se na ni a prohodil: „Vše odpuštěno.“

Překvapila ho ještě jednou, když prohlásila: „Vím, jaký je to pocit, protože jsem taky nikdy nezískala pořádné vzdělání.“

„Při vašem bohatství?“ nechtěl jí věřit.

Přikývla: „Víte, my jsme se sestrou nikdy nechodily do školy.“

Harry byl jako u vytržení. Pro ctidbalého londýnského dělníka byla ostuda, když neposílal děti do školy; skoro taková ostuda, jako když přišla do domu policie nebo se objevila obsílka k soudu. Většina dětí nemohla jít na vyučování, pokud jim museli dát boty k ševci, protože náhradní pár neměly; a už to jejich matky uvádělo do rozpaků. „Ale děti přece musí chodit do školy,“ namítl Harry. „Na to je zákon!“

„My vždycky měly ty idiotské vychovatelky. Proto taky nemůžu jít na univerzitu – nemám vzdělání.“ Vypadala smutně. „Myslím, že by se mi na univerzitě líbilo.“

„To je neuvěřitelné. Myslel jsem, bohatí lidé si můžou dopřát všechno, co chtějí.“

„S mým otcem ne.“

„A co ten kluk?“ zeptal se Harry a pokynul směrem k Percymu.

„Ach, ten je v Etonu, pochopitelně,“ povzdechla si hořce. „U chlapců je to jiné.“

Harry rozvažoval. „Znamená to tedy,“ začal ostýchavě, „že s otcem nesouhlasíte i v jiných záležitostech – třeba v politice?“

„Ovšemže ne,“ odpověděla bojovně. „Jsem socialistka.“

Tudy by mohla vést cesta k její náklonnosti, pomyslel si Harry. „Kdysi jsem byl členem komunistické strany,“ poznamenal. Byla to pravda, vstoupil tam, když mu bylo šestnáct, a po třech týdnech zase vystoupil. Než se rozhodne, kolik by jí toho měl říct, počká si na její reakci.

Okamžitě ožila. „Proč jste z ní vystoupil?“

Ve skutečnosti ho k smrti nudily politické schůze, ale to by možná nebylo nejlepší říkat nahlas. „To se těžko vysvětluje slovy,“ kličkoval.

Mohlo mu být hned jasné, že Margaretu takhle snadno neoklame. „Přece musíte vědět, proč jste odešel,“ namítla netrpělivě.

„Asi proto, že to příliš připomínalo nedělní školu.“

To ji rozesmálo. „Vím přesně, co tím myslíte,“ poznamenala.

„A přitom počítám, že pokud jde o to, vracet dělníkům bohatství, které vyrobili, dokázal jsem víc, než na co se kdy komunisti zmohli.“

„Jak to?“

„No, bral jsem peníze na Mayfair a odnášel je do Battersea.“

„Chcete říct, že jste okrádal jen bohaté?“

„Okrádat chudé nemá smysl, ti peníze nemají.“

Znovu se zasmála. „Ale určitě jste svoje nepoctivě nabyté jmění nerozdával jako Robin Hood!“

Uvažoval, co jí má říct. Věřila by mu, kdyby jí nabulíkoval, že bohatým bral a chudým dával? Přestože byla inteligentní, byla i naivní… Pak se rozhodl, že tak naivní zase ne. „Nejsem dobročinný spolek,“ odpověděl s pokrčením ramen. „Ale občas jsem někomu pomohl.“

„To je nádhera!“ vzdychla. Oči jí zářily zájmem a vzrušením a vypadala velice vábně. „Jistě, věděla jsem, že lidé, jako jste vy, existují, ale opravdu se s vámi setkat a moci si s vámi pohovořit, to je něco mimořádného.“

Jen to nepřeháněj, děvenko, pomyslel si Harry. Vždycky ho znervózňovaly ženy, které z něho byly příliš nadšené: dalo se čekat, že je rozčílí, až přijdou na to, že je taky jenom člověk. „Není na mně nic zvláštního,“ poučil ji s opravdovým podrážděním. „Přicházím jen ze světa, který jste nikdy neviděla.“

Věnovala mu pohled, jenž napovídal, že ho za něco zvláštního považuje. Tohle by mohlo stačit, rozhodl se. Je čas zavést hovor jiným směrem. „Uvádíte mě do rozpaků,“ zabručel stydlivě.

„Omlouvám se,“ odpověděla rychle. Na chvilku se zamyslela a pak se ho zeptala: „Proč jedete do Ameriky?“

„Utíkám před Rebeccou Maugham-Flintovou.“

Rozesmála se. „Ne – vážně.“

Když jí o něco jde, napadlo Harryho, dokáže být houževnatá jak teriér: drží a nepustí. Nedala se nijak ovládat, a proto byla nebezpečná. „Musel jsem vypadnout, abych se nedostal do vězení,“ vysvětlil jí situaci.

„Co budete dělat, až tam dorazíme?“

„Uvažoval jsem, že bych se mohl přihlásit do kanadského letectva. Rád bych se naučil lítat.“

„To je vzrušující.“

„A co vy? Proč letíte do Ameriky?“

„Jsme na útěku,“ odpověděla znechuceně.

„Jak to myslíte?“

„Víte, že můj otec je fašista?“

Harry přikývl: „Četl jsem o něm v novinách.“

„No, myslí si, že nacisti jsou báječní, a nechce proti nim bojovat. Navíc by ho vláda vsadila do vězení, kdyby zůstal doma.“

„Takže budete v Americe bydlet?“

„Rodina mé matky pochází z Connecticutu.“

„Jak dlouho tam zůstanete?“

„Rodiče tam hodlají vydržet nejméně do konce války. Ale taky se možná už nikdy nevrátí.“

„Vám se nechtělo odjíždět, že?“

„Ovšemže ne!“ odpověděla vzdorovitě. „Chtěla jsem tam zůstat a bojovat. Fašismus je to nejhroznější zlo a tahle válka je strašně důležitá a já na ní chci mít taky svůj podíl.“ Začala vykládat něco o občanské válce ve Španělsku, ale Harry ji poslouchal jen na půl ucha. Bleskla mu hlavou myšlenka tak překvapivá, až se mu z ní srdce rozbušilo a měl co dělat, aby udržel na tváři normální výraz.

Pokud lidé utíkají z nějaké země, když vypukla válka, určitě nenechávají cenné věci doma.

Bylo to docela jednoduché. Když rolníci prchali před blížícími se vojsky, hnali před sebou dobytek. Židé utíkali před nacisty se zlatými mincemi zašitými do kabátů. Po roce 1917 přijížděli do všech hlavních měst Evropy ruští aristokraté, jako byla princezna Lavinia, a pevně svírali svoje přívěsky od Fabergého.

Lord Oxenford musel uvažovat o možnosti, že se už nikdy nevrátí. Britská vláda navíc zavedla opatření, jimiž bránila příslušníkům britských vyšších kruhů, aby převáděli svoje peníze do zahraničí. Oxenfordovi věděli, že to, co nechají doma, taky nemusí už nikdy spatřit. Určitě s sebou vezli všechny cennosti, které se jim podařilo pobrat.

Ovšem, bylo riskantní vozit s sebou v kufru celé bohatství ve špercích.

Ale co bylo bezpečnější? Poslat je poštou? Nebo po poslovi? Kdyby je nechali doma, nemohla je zabavit pomstychtivá vláda, ukořistit útočící armáda, nebo dokonce „osvobodit“ poválečná revoluce?

Ne. Oxenfordovi budou mít svoje klenoty s sebou.

A zcela určitě povezou Dillískou soupravu.

Už jen ta představa mu brala dech.

Dillíská souprava představovala vrchol slavné sbírky starých šperků, kterou vlastnila lady Oxenfordová. Byla vyrobena z rubínů a diamantů uložených ve zlatém osazení a skládala se z náhrdelníku, k němuž patřily ještě náušnice a náramek. Rubíny byly z Barmy, velmi cenný druh, a dosahovaly neuvěřitelné velikosti: do Anglie je v osmnáctém století dovezl generál Robert Clive, známý jako Clive z Indie, a osadili je královští šperkaři.

Cena Dillíské soupravy se odhadovala na čtvrt miliónu liber – to bylo víc peněz, než kolik člověk vůbec dokáže utratit.

A to všechno teď téměř určitě cestovalo s nimi v letadle.

Žádný profesionální lupič nebude krást na lodi nebo v letadle: seznam podezřelých je v takovém případě příliš krátký. Harry navíc předstíral, že je Američan, cestoval na falešný pas, byl na svobodě na kauci a seděl proti policistovi. Pokusit se vztáhnout ruku na soupravu bylo šílenství a Harry se rozklepal už při představě, kolik nebezpečí je s tím spojeno.

Na druhou stranu, taková možnost se mu už nikdy nenaskytne. Náhle ty šperky potřeboval, jako když tonoucí lapá po dechu.

Nebude tu soupravu pochopitelně moci prodat za čtvrt milionu. Ale tak desetinu té ceny by dostat mohl, řekněme dvacet pět tisíc liber, což představovalo víc než sto tisíc dolarů.

V obou měnách to bohatě stačilo, aby měl zbytek života z čeho žít.

Už jen při myšlence na tolik peněz se mu v ústech začaly sbíhat sliny – ale i šperky samotné byly neodolatelné. Harry je viděl na obrázcích. Drahé kameny na náhrdelníku se k sobě dokonale hodily. Diamanty zdobily rubíny jako slzy dětskou tvář; a menší kousky, náušnice a náramek, měly skvělé proporce. Celá souprava by na hrdle, uších a zápěstí krásné ženy byla prostě neodolatelná.

Harrymu bylo jasné, že se už nikdy v životě nedostane tak blízko k takovému mistrovskému dílu. Nikdy.

Musel to ukrást.

Riziko bylo děsivé – ale co, měl přece vždycky kliku.

„Mám pocit, že mě neposloucháte,“ prohlásila Margaret.

Harry si uvědomil, že vůbec nedával pozor. Pousmál se a přikývl: „Promiňte. Něco jste řekla a já jsem se nad tím zasnil.“

„Já vím,“ uklidnila ho. „Podle výrazu vaší tváře bylo jasné, že myslíte na někoho, koho milujete.“

Kapitola 8

Nancy Lenehanová s horečnou netrpělivostí čekala, až bude hezké žluté letadélko Mervyna Loveseyho připraveno k odletu. Ještě na poslední chvíli musel dávat pokyny muži v tvídovém obleku, jenž zřejmě pracoval jako předák v továrně, kterou Lovesey vlastnil. Nancy pochopila, že mají potíže s odbory a že hrozí stávka.

Když skončil, obrátil se k Nancy a prohodil: „Zaměstnávám sedmnáct nástrojařů a každý z nich je individualista a ještě doruda.“

„Co vyrábíte?“ zeptala se.

„Větráky,“ odpověděl. Pak ukázal na letadlo. „Vrtule pro letadla, lodní šrouby, takový věci. Všechno, co je složitě zakroucený. Ale technická stránka, to je to nejjednodušší. Starosti mi působí lidský faktor.“ Krátce se usmál a dodal: „No jo, vás určitě nezajímají problémy průmyslový výroby?“

„Ale ano,“ opravila ho, „taky řídím továrnu.“

To ho zaskočilo: „Jakou?“

„Vyrábím pět tisíc sedm set párů bot denně.“

Udělalo to na něj dojem, ale taky se zdálo, že ho přetrumfla, protože jen poznamenal: „To jste dobrá,“ a v hlase se mu mísil obdiv se vzdorem. Nancy napadlo, že jeho podnik je asi mnohem menší než její.

„Asi bych měla spíš říct, že jsem boty vyráběla,“ opravila se, a když to přiznávala, pocítila na jazyku pachuť žluči. „Bratr se mi snaží prodat podnik pod rukama. Proto,“ dodala a vrhla na letadlo pohled plný obav, „musím chytit Clipper.“

„Stihnete to,“ ujistil ji sebevědomě. „Moje Tygří můra tam dorazí s hodinovým předstihem.“

Mechanik seskočil z letadla a prohlásil: „Všechno je připraveno, pane Lovesey.“

Lovesey se podíval na Nancy. „Sežeňte jí nějakou přilbu,“ požádal mechanika. „V tomhle pitomým kloboučku nemůže letět.“

Nancy zarazila náhlá změna v jeho doposud vlídném vystupování. Bylo to jasné – rád si s ní popovídal, když neměl nic jiného na práci, ale jakmile se vyskytlo něco důležitého, ztratil o ni veškerý zájem. Nebyla u mužů na takhle neotesané jednání zvyklá. I když nepatřila mezi svůdné typy, byla dost přitažlivá, aby na ní muži spočinuli pohledem, a navíc měla jistou autoritu. Dost často se k ní muži chovali přezíravě, ale jen velmi vzácně tak nezúčastněně jako Lovesey. Přesto nehodlala nic namítat. Byla by ochotna snášet mnohem víc než jen hrubost, jen aby získala možnost polapit svého proradného bratra.

S trochou zvědavosti přemítala, jak asi vypadá jeho manželství. „Pronásleduju manželku,“ prohlásil předtím; překvapivě upřímné přiznání. Bylo jí jasné, proč od něj žena mohla utéct. Vypadal zatraceně dobře, ale současně byl zahleděný jen do sebe a naprosto nevšímavý k okolí. Proto ji udivovalo, že se za manželkou žene. Působil dojmem člověka, jenž je na něco takového příliš hrdý. Nancy by spíš předpokládala, že jen zavrčí: „Ať si táhne k čertu.“ Možná že ho špatně odhadla.

Uvažovala, jak asi jeho žena vypadá. Je hezká? Přitažlivá? Sobecká a rozmazlená? Vyjukaná myš? Nancy to brzy zjistí – pokud se jim podaří Clipper dostihnout.

Mechanik jí přinesl přilbu a ona si ji nasadila. Lovesey se vyšplhal do letadla a přes rameno houkl: „Mohl byste jí pomoct nahoru?“ Mechanik, zdvořilejší než jeho pán, jí podržel kabát a přitom podotkl: „Nahoře je zima, i když svítí sluníčko.“ Pak jí zvedl a ona se usadila na zadním sedadle. Podal jí její cestovní kufřík a Nancy si ho nacpala pod nohy.

Když se rozeběhl motor, uvědomila si s nervózním rozechvěním, že se právě chystá vzlétnout s úplně cizím člověkem.

Co mohla tušit – třeba byl Mervyn Lovesey naprosto neschopný pilot, špatně vycvičený a s nedostatečně ošetřovaným letadlem. Mohl to dokonce být bílý otrokář, který měl v úmyslu prodat ji do tureckého nevěstince. Ne, na to byla příliš stará. Ale neměla nejmenší důvod Loveseymu věřit. Nevěděla o něm nic jiného, než že je Angličan a má letadlo.

Nancy už předtím třikrát letěla, ale pokaždé ve větším letounu se zavřenou kabinou. Staromódní dvouplošník si nikdy nevyzkoušela. Připadalo jí to, jako by měla vzlétnout ve voze se staženou střechou. Uháněli po rozjezdové dráze, motor je ohlušoval svým řevem a vítr jim rval helmy z hlavy.

Dopravní letadla, v nichž Nancy doposud letěla, se do vzduchu vnesla s hladkou lehkostí, zatímco tohle vyskočilo, jako když se kůň dostává přes překážku. Pak začal Lovesey nabírat výšku tak strmě, až se Nancy musela chytit, protože se bála, že navzdory bezpečnostním pásům vypadne. Má ten člověk vůbec pilotní průkaz?

Mířil vzhůru a letadélko rychle stoupalo. Jeho let působil pochopitelněji, méně zázračně, než u velkých dopravních strojů. Viděla křídla, nadechovala se do větru, slyšela jekot malého motoru a mohla cítit, že letí, vnímala, jak se vrtule zařezává do vzduchu a jak proudění nadzvedává široká křídla napjatá na konstrukci, stejně jako člověk cítí, jak se mu papírový drak zvedá ve větru, když ho drží na provázku. V zavřeném letadle takové pocity nikdy prožívat nemohla.

Na druhou stranu měla z toho, jak bezprostředně sledovala zápas malého letadla o udržení ve vzduchu, někde hluboko v žaludku nepříjemný pocit. Vždyť křídla měla jen chatrnou konstrukci ze dřeva a plátna; vrtule se mohla zaseknout, zlomit, nebo upadnout; vítr, jenž jim pomáhal, se mohl zrádně otočit a obrátit se proti nim; mohla přijít mlha, blesky nebo krupobití.

Ale jak letadélko stoupalo do slunce a statečně se otočilo špičkou k Irsku, nezdálo se to všechno příliš pravděpodobné. Nancy měla pocit, že se veze na zádech veliké, žluté vážky. Budilo to v ní hrůzu, ale bylo to vzrušující, jako jízda na koni volnou přírodou.

Brzy nechali pobřeží Anglie za sebou. Když vyrazili přes vodu na západ, oddala se Nancy na chvíli drobnému pocitu vítězství. Peter za chvíli nastoupí na palubu Clipperu a jistě si při té příležitosti bude blahopřát, jak se mu podařilo obelstít jeho chytrou starší sestru. Tvoje jásání je předčasné, říkala si se škodolibým uspokojením. Ještě jsi nezažil, co sestra všechno dokáže. Bude to pro tebe strašná rána, až mě uvidíš přijíždět do Foynes. Už se nemohla dočkat, až zahlédne výraz jeho tváře.

Ovšem, i když se jí podaří Petera chytit, pořád ještě ji čeká boj. To, že se objeví na schůzi správní rady, ji ještě samo o sobě nezachrání. Bude muset přesvědčit tetičku Tilly a Dannyho Rileyho, že pro ně bude výhodnější, když si své akcie nechají a budou držet s ní.

Chtěla před nimi odhalit Peterovo podlé jednání, aby všichni věděli, jak své sestře lhal a jaké proti ní osnoval plány; chtěla ho rozdrtit a ponížit tím, že všem ukáže, jaký je její bratr had. Pak jí bleskla hlavou úvaha, že to asi není nejchytřejší nápad. Když bude předvádět zlost a nechuť, budou si ostatní myslet, že je proti splynutí podniků z čistě citových důvodů. Musí klidně a věcně pohovořit o vyhlídkách do budoucna a chovat se, jako by její spor s Peterem byl čistě obchodní povahy. Všichni přece věděli, že ona je daleko lepší obchodník než její bratr.

Má naprosto jednoduché argumenty. Cena, kterou jim za akcie nabídli, je tak malá, protože je založena na výnosech Blackových závodů, a ty jsou nízké následkem Peterova bídného vedení. Nancy odhadovala, že kdyby podnik zavřeli a prodali celou obchodní síť, vydělají na tom mnohem víc. Ale daleko lepší bude výrobu podle jejích plánů přebudovat a mít zase pořádné zisky.

Ještě z jednoho důvodu bylo výhodné počkat: kvůli válce. Válka je pro podnikání celkově výhodná a pro továrny, jako jsou Blackovy závody, jež pracují na zakázkách pro armádu, to platí dvojnásob. Možná že Spojené státy do války nevstoupí, ale zcela jistě se na to budou předběžně připravovat. Takže výnosy zaručeně stoupnou. Není pochyb, že právě proto chce Nat Ridgeway podnik koupit.

Zatímco letěli nad Irským mořem, rozebírala si celou situaci a vštěpovala si do paměti, co musí říct. Vylepšovala klíčové věty a obraty a předříkávala si je nahlas, protože měla jistotu, že vítr odvane její slova, než stačí doletět k uším Mervyna Loveseyho, sedícího v helmě asi metr před ní.

Byla svým projevem tak zaujata, že si ani nevšimla, když motor poprvé vynechal.

„Válka v Evropě zvýší hodnotu firmy během dvanácti měsíců na dvojnásobek,“ prohlašovala zrovna. „Pokud se do války zapojí i Spojené státy, cena se tím zdvojnásobí ještě jednou.“

Když se to ozvalo podruhé, vytrhlo ji to z transu. Stejnoměrný vysoký jekot se na chvilinku změnil – znělo to, jako když z kohoutku vyrazí stlačený vzduch. Pak se zvuk vrátil do původní polohy, znovu přeskočil a usadil se v jiné tónině. Ten nový, přerývavý ryk, působící dojmem, že motor dodělává, vzal Nancy veškerou odvahu.

Letadlo začalo ztrácet výšku.

„Co se děje?“ zaječela Nancy ze všech sil, ale odpovědi se nedočkala. Buď ji neslyšel, nebo měl dost jiných starostí a neměl čas odpovídat.

Zvuk motoru se opět změnil – kvílení zesílilo, jako by pilot přidal plyn; stroj se vyrovnal.

Nancy seděla jako na trní. Co se děje? Je to něco vážného, nebo ne? Byla by ráda viděla Loveseymu do tváře, ale ten zůstával nehnutě otočený dopředu.

Motor už neběžel ani chvíli pravidelně. Občas to vypadalo, že se vzpamatoval a vrací se k původnímu sytému řevu; pak znovu zakolísal a začal škytat. Nancy se zděšeně natahovala, aby viděla dopředu, a snažila se odhadnout, jestli se nějak mění otáčky vrtule, ale na nic nepřišla. Přesto, pokaždé, když motor vynechal, letadlo o něco kleslo.

Dál už nemohla to napětí snést. Rozepnula si bezpečnostní pás, naklonila se dopředu a poklepala Loveseymu na rameno. Otočil hlavu do strany a Nancy mu zakřičela do ucha: „Co se s tím stalo?“

„Nevím!“ vykřikl.

Byla příliš vystrašená, než aby jí to stačilo. „Tak co se teda děje?“ naléhala.

„Počítám, že vynechává jeden válec.“

„A kolik válců to celkem má?“

„Čtyři.“

Letoun se náhle zakymácel. Nancy se chvatně usadila a zapnula si pás. Uměla řídit auto a měla nejasné tušení, že vůz může jet, i když mu jeden válec neběží. Jenže její cadillac jich měl dvanáct. Může letadlo letět na tři válce ze čtyř? Ta nejistota ji drásala.

Teď už ztráceli výšku bez přestávek. Nancy dospěla k závěru, že letoun zřejmě může letět jen na tři válce, ale ne dlouho. Kdy asi spadnou do moře? Zahleděla se do dálky a ke své úlevě před nimi zahlédla zemi. Nedokázala se ovládnout, znovu se odpoutala a oslovila Loveseyho: „Doletíme až k pevnině?“

„Nevím,“ zakřičel.

„Vy nikdy nic nevíte!“ zaječela. Strach změnil její křik v zaječení. Přinutila se znovu uklidnit. „A jak to odhadujete?“

„Buďte zticha, ať se můžu soustředit!“

Opět se posadila. Možná že teď umřu, napadlo ji. Ještě jednou se pustila do křížku s panikou a přinutila se klidně uvažovat. Ještě štěstí, že jsem chlapce vychovala, než k tomu došlo, říkala si v duchu. Bude to pro ně těžké, zvlášť proto, že o otce přišli při autonehodě. Ale jsou to už muži, velcí a silní, a vždycky budou mít dost peněz. Je o ně postaráno.

Kéž bych byla měla nějakého milence. Vždyť už je to… jak dlouho? Deset let! Není divu, že jsem si na to zvykla. To jsem klidně mohla být jeptiška. Měla jsem se vyspat s Natem Ridgewayem: určitě by byl milý.

Než odjížděla do Evropy, sešla se několikrát s jedním mužem, svobodným účetním asi tak v jejím věku; ale ani teď si nepřála, aby se s ním byla vyspala. Byl milý, ale slabošský jako většina mužů, jež poznala. Považovali ji za silnou osobnost a chtěli, aby o ně pečovala. Ale já chci někoho, kdo by pečoval o mě! pomyslela si.

Jestli to přežiju, dám si sakra záležet, abych měla ještě jednoho milence, než umřu!

Pak ji došlo, že Peter zřejmě dosáhne svého. Taková nestydatost! Podnik bylo to jediné, co jim po otci zůstalo, a teď ho pohltí a rozemele beztvará hmota General Textiles. Táta celý život tvrdě makal, aby fabriku vybudoval, a Peter ji zničil za pět mizerných, sobeckých let.

Dodnes se jí po otci občas stýskalo. Byl to tak vynalézavý člověk. Kdykoliv se vyskytl nějaký problém – ať už šlo o zásadní krize v podnikání, jako byla Velká hospodářská krize, nebo o drobné rodinné trable, jako když se některému z kluků nedařilo ve škole – táta vždycky přišel s nějakým věcným, slibným nápadem, jak se s tím vypořádat. Byl moc šikovný na všechny technické záležitosti a lidé, kteří vyráběli velké stroje pro obuvnický průmysl, se s ním často radili, než dohotovili poslední návrh. Nancy měla o výrobě velmi slušnou představu, ale skutečný odborník byla na odhadování, jaké fazóny si bude žádat trh. Proto od chvíle, kdy se ona věnovala řízení výroby, vydělávaly Blackovy závody víc na dámské než na pánské obuvi. Nikdy neměla na rozdíl od Petera pocit, že ji otec nějak zastiňuje; prostě jí chyběl.

Představa, že by mohla zemřít, jí náhle připadala nesmyslná a neskutečná. Vždyť by to bylo, jako by opona spadla ještě před koncem hry – zrovna ve chvíli, kdy je hlavní postava uprostřed věty: tohle se prostě nestávalo. Na chvíli se jí zmocnila naprosto iracionální rozjařenost – ovládla ji jistota, že bude žít.

Břeh Irska se rychle přibližoval a letadlo stále klesalo. Záhy rozeznala smaragdově zelená pole a hnědá vřesoviště. Tak odtud pochází rodina Blackových, pomyslela si s lehkým zamrazením.

Pilotova hlava a ramena se před ní začaly zničehonic zmítat, jako by Mervyn měl potíže s řízením. Nancy se v mžiku změnila nálada a hned se začala modlit. Vychovali ji jako katoličku, ale od chvíle, kdy Sean zahynul, nešla ani jednou na mši; vlastně byla naposledy v kostele při jeho pohřbu. Nevěděla pořádně, jestli je vůbec věřící, ale teď se usilovně modlila, neboť došla k závěru, že nemá stejně co ztratit. Odříkala otčenáš a pak požádala Boha, aby ji zachránil, protože chce být u toho, až se Hugh ožení a usadí; a taky proto, aby ještě viděla jeho děti; a protože chtěla dát podnik do pořádku, dál zaměstnávat všechny muže a ženy jako dosud a vyrábět dobré boty pro obyčejné lidi; a protože chtěla mít taky trochu radosti pro sebe. Náhle cítila, že její život příliš dlouho zaplňovala jenom práce.

Teď už rozeznávala bílé hřbety vln. Nejasný obrys blížícího se břehu se změnil na příboj, pláž, útes a zelené pole. S mrazením v zádech uvažovala, jestli dokáže doplavat na mělčinu, pokud letadlo dopadne na hladinu. Považovala se za zdatnou plavkyni, ale spokojeně brázdit tam a zpátky bazénem bylo něco zhola jiného, než snažit se zachránit si život ve vzedmutém moři. Voda bude určitě ledová, až budou zuby trnout. Jak se tomu říká, když lidé zahynou zimou? Podchlazení. Paní Lenehanová zahynula v Irském moři na následky podchlazení, napíše Boston Globe. I v kašmírovém plášti se roztřásla.

Jestli se letoun zřítí, nebude nejspíš žít ani tak dlouho, aby stačila ozkoušet teplotu vody. Uvažovala, jak rychle se teď asi pohybují. Lovesey jí prozradil, že poletí cestovní rychlostí kolem sto čtyřiceti kilometrů; ale teď ztráceli tempo. Odhadovala to tak na osmdesát kilometrů. Sean havaroval v osmdesátce a zabil se. Ne, nemělo smysl uvažovat, jak daleko dokáže doplavat.

Břeh se přiblížil. Třeba budou její modlitby vyslyšeny, pomyslela si. Zvuk motoru se už nezhoršoval: stroj vydával pořád stejný přerývavý jekot, tak trochu podrážděný, jako pomstychtivé bzučení raněné vosy. Teď si Nancy začala dělat starosti, co si počnou, když se jim podaří doletět ke břehu. Může letadlo přistávat na písečné pláži? A co na kamenité pláži? Letoun může určitě přistát na poli, pokud není příliš hrbolaté; ale co na vřesovišti?

Dozví se to až moc brzy.

Ke břehu jim zbývalo nějakých čtyři sta metrů. Nancy uviděla, že okraj pláže je kamenitý a příboj kolem vysoký. Se staženým hrdlem si všimla, že pláž je naprosto nepoužitelná: všude se válely kusy balvanů s ostrými hranami. Za nimi se zvedal nízký útes zakončený pruhem neobdělané louky s několika pasoucími se ovcemi. Nancy louku bedlivě prozkoumávala. Zdálo se, že je rovná. Zídky na ní žádné nestály a stromů tam rostlo jen pár. Možná že na louce by letadlo mohlo přistát. Nevěděla, jestli se má k té naději upnout, nebo se raději připravovat na smrt.

Žluté letadlo se srdnatě dralo vpřed, ale stále ztrácelo výšku. Nancy zašimral v nose slaný pach moře. Určitě by bylo lepší dopadnout na hladinu, uvažovala s obavami, než snažit se přistát na pláži. Ostré kameny roztrhají tohle chatrné letadélko na cáry – a ji taky.

Doufala, že zemře rychle.

Když byli asi sto metrů od břehu, pochopila, že letadlo se na pláž nestrefí: na to letěli příliš vysoko. Lovesey zřejmě mířil k pastvině na vrcholu útesu. Dostane se tam? Zdálo se, že už teď jsou v jedné rovině s okrajem útesu, a bez ustání klesali. Určitě narazí do útesu. Toužila zavřít oči, ale nedokázala se k tomu odhodlat. Místo toho hypnotizované sledovala, jak se k ní sráz rychle přibližuje.

Motor vyl jako nemocné zvíře. Vítr vmetl Nancy do tváře spršku mořské vody. Ovce na louce se rozutekly všemi směry, jak na ně letoun nalétával. Nancy sevřela okraje kokpitu tak pevně, až ji ruce zabolely. Zdálo se, že míří přímo na samou hranu útesu. Narazíme, opakovala si v duchu; to je konec. Pak letadlo nepatrně nadzvedl náhlý proud vzduchu a Nancy zadoufala, že to dokážou. Vzápětí znovu klesli. Okraj srázu urazí malá žlutá kolečka od vzpěr, pomyslela si. Načež útes znovu zmizel a Nancy zavřela oči a začala ječet.

Chvíli se nic nedělo.

Následoval náraz, který Nancy bezohledně hodil proti bezpečnostnímu pásu. Na okamžik si myslela, že umírá. Pak cítila, jak se letadlo znovu vzneslo. Přestala ječet a otevřela oči.

Pořád ještě byli ve vzduchu, letěli necelý metr nad trávou na vrcholku útesu. Letoun znovu dopadl a tentokrát už zůstal na zemi. Jak poskakovali po hrbolaté zemi, s Nancy to nemilosrdně házelo. Uviděla, že se řítí k hromadě nějakého dřeva, a napadlo ji, že by ještě pořád mohli havarovat; pak Lovesey něco udělal, letoun zatočil a vyhnul se srážce. Poskakování se zklidňovalo – zřejmě zpomalovali. Nancy nemohla ani uvěřit, že je vůbec ještě naživu. Letadlo se trhavě zastavilo.

Úleva ji zasáhla jako náhlý šok. Nemohla zastavit třesavku. Chvíli ji nechala, ať jí lomcuje tělem. Pak ucítila, že se blíží hysterie, a snažila se ovládnout. Je to za námi, pronesla nahlas; je to za námi, je to za námi. Jsem v pořádku.

Před ní se vztyčil Lovesey a se skříňkou na nářadí v ruce vykročil ze svého místa. Ani se na Nancy nepodíval, seskočil na zem, odešel k přídi letadla, nadzvedl kapotu a zadíval se do motoru.

Taky se mě mohl zeptat, jestli se mi něco nestalo, pomyslela si Nancy.

Jakýmsi zvláštním způsobem ji Loveseyho nerudné chování uklidnilo. Rozhlédla se kolem. Ovce se vrátily na pastvinu, jako by se nic nestalo. Teď když byl motor zticha, slyšela, jak se vlny rozbíjejí o pláž. Slunce svítilo, ale ona na tváři cítila studený, vlhký vítr.

Chvíli klidně seděla, pak – když si byla jistá, že ji nohy unesou – vstala a vylezla z letounu. Poprvé v životě stála na irské půdě a dojalo ji to téměř k slzám. Tak odtud jsme před tolika lety přišli, říkala si. Utlačováni Brity, pronásledováni protestanty a sužováni bramborovým morem jsme se stěsnali do dřevěných lodí a odpluli z vlasti do nového světa.

Tohle byl dokonale irský způsob návratu, pomyslela si škodolibě. Málem se zabít při přistání.

Tak, sentimentu už bylo dost. Je naživu – co kdyby ještě dokázala chytit Clipper? Podívala se na hodinky. Ukazovaly čtvrt na tři. Clipper právě vzlétl ze Southamptonu. Kdyby se tohle letadlo podařilo přimět k letu a kdyby sebrala dost odvahy, aby do něj znovu nastoupila, mohla by se do Foynes dostat ještě včas.

Vydala se ke špičce letounu. Lovesey tam obrovským klíčem uvolňoval nějakou matku. „Dokážete to opravit?“ zeptala se Nancy.

Ani se na ni nepodíval. „Nevím.“

„A co se mu stalo?“

„Nevím.“

Zcela zjevně opět upadl do nemluvné nálady. Nancy podrážděně poznamenala: „Měla jsem pocit, že jste něco jako strojař.“

To ho popíchlo. Podíval se na ni a prohlásil: „Studoval jsem matematiku a fyziku. Moje specializace je odpor vzduchu u složitých křivek. Nejsem sakra žádnej opravář!“

„V tom případě bychom si možná měli nějakého opraváře sehnat.“

„V tomhle zatraceným Irsku na jedinýho nenarazíte. Ta země žije pořád ještě v době kamenný.“

„Protože její lid tolik století krutě utlačovali bezohlední Britové!“

Vytáhl hlavu z motoru a narovnal se. „Jak jsme se kruci dostali k politice?“

„Ani jste se mě nezeptal, jestli se mi něco nestalo.“

„Vždyť vidím, že jste v pořádku.“

„Málem jste mě zabil!“

„Zachránil jsem vám život.“

Ten chlap byl nemožný.

Zadívala se na obzor. Asi o půl kilometru dál se táhla ohrada nebo zídka, která by mohla ohraničovat silnici, a kus za ní zahlédla skupinku nízkých doškových střech. Třeba by tam dokázala sehnat auto a dojet do Foynes. „Kde jsme?“ zeptala se. „A neříkejte mi, že to nevíte!“

Široce se usmál. To už bylo podruhé nebo potřetí, kdy ji překvapil tím, že neměl tak špatnou náladu, jak se zdálo. „Mám dojem, že jsme pár kilometrů od Dublinu.“

Rozhodla se, že tam nebude stát a sledovat ho, jak se hrabe v motoru. „Jdu sehnat pomoc.“

Podíval se jí na nohy. „V těchhle botách daleko nedojdete.“

Však já mu ukážu, pomyslela si rozzlobeně. Zvedla sukni a rychle si odepjala podvazky. Zůstal na ni vytřeštěně zírat a zrudl. Srolovala si punčochy a spolu s botami si je sundala. Měla radost, že ho vyvedla z rovnováhy. Nacpala si boty do kapsy pláště, prohodila: „Za chvíli jsem zpátky,“ a bosky vykročila.

Jakmile k němu byla zády a ušla několik metrů, dopřála si spokojený, široký úsměv. Lovesey byl dokonale vyveden z míry. Patří mu to za to jeho věčné podceňování.

Potěšení z toho, jak ho převezla, jí dlouho nevydrželo. Za chvíli měla chodidla vlhká, prochladlá a děsivě špinavá od bahna. Stavení byla dál, než si původně myslela. Nevěděla ani pořádně, co si počne, až k nim dorazí. Napadlo ji, že se pokusí sehnat odvoz do Dublinu. Pokud šlo o nedostatek opravářů v Irsku, měl Lovesey nejspíš pravdu.

Trvalo jí dvacet minut, než k chalupám doklopýtala.

Za prvním domem objevila drobnou ženu v dřevácích okopávající záhon se zeleninou. Nancy na ni zavolala: „Dobrý den!“

Žena vzhlédla a poděšeně vyjekla.

Nancy ji uklidňovala: „Porouchalo se mi letadlo.“

Žena na ni zírala, jako by se před ní zjevila bytost z jiného světa.

Nancy si uvědomila, že v kašmírovém plášti a s bosýma nohama na ni musí být dost neobvyklý pohled. A pro venkovskou ženu okopávající zahrádku by bytost z jiné planety sotva představovala větší překvapení než žena s letadlem. Venkovanka váhavě natáhla ruku a dotkla se Nancyina pláště. Nancy to bylo trapné: vždyf ta žena se k ní chová jako k nějakému božstvu.

„Jsem Irka,“ vyhrkla Nancy ve snaze vypadat o trochu lidštěji.

Žena se usmála a potřásla hlavou, jako by říkala: Mě nenapálíš.

„Potřebuju se dostat do Dublinu,“ pokračovala Nancy.

Tohle dávalo ženě smysl, a tak konečně promluvila. „No jo, bodejť!“ řekla. Nepochybně měla pocit, že zjevení jako Nancy patří do velkého města.

Nancy se ulevilo, když slyšela ženu promluvit anglicky: bála se, že by mohla umět jenom gaelsky. „Jak je to daleko?“

„Když budete mít slušnýho koně, jste tam za půldruhý hodiny,“ odpověděla žena zpěvavě.

To nebylo k ničemu. Za dvě hodiny bude Clipper ve Foynes, na opačném konci země, připraven k odletu. „Nemá tu někdo v sousedství automobil?“

„Ne.“

„Kruci.“

„Ale kovář má motocykl.“ Vyslovovala to „moto-cígl“.

„To stačí!“ V Dublinu by mohla sehnat auto, které by ji dovezlo do Foynes. Neměla tušení, jak daleko je do Foynes, ani jak dlouho může trvat cesta, ale cítila, že to musí zkusit. „Kde bydlí kovář?“

„Dovedu vás tam.“ Žena zarazila motyčku do země.

Nancy ji následovala okolo domu. Silnici tvořila jen blátivá cesta a Nancy zešedivěl svět, když se na ni podívala: po tomhle povrchu se nebude moci motocykl pohybovat o mnoho rychleji než kůň.

Když procházeli vesnicí, vyvstala před ní nová potíž. Motocykl bude moci vézt jen jednoho spolucestujícího. Když uvažovala o autu, měla v úmyslu vrátit se k nešťastnému letadlu a vyzvednout tam Loveseyho. Ale na motorku se vešel jenom jeden z nich – pokud by jim ji majitel neprodal; pak by Lovesey mohl řídit a Nancy by se vezla. To by mohli dojet až do Foynes, napadlo ji vzrušeně.

Došli k poslednímu stavení, zamířili k přilehlé dílně – a veškeré Nancyiny naděje se rázem rozplynuly. Motocykl ležel rozebrán na jednotlivé díly všude kolem po zemi a kovář na něm zrovna pracoval. „A sakra,“ ulevila si Nancy.

Žena na kováře promluvila gaelsky. Podíval se na Nancy s náznakem pobavení. Byl velmi mladý, měl černé vlasy a modré oči jako pravý Ir, a k tomu bujný knír. Chápavě přikývl a oslovil Nancy: „Kde máte to letadlo?“

„Necelý kilometr odtud.“

„Možná že bych se na to měl kouknout.“

„Víte něco o letadlech?“ zeptala se nedůvěřivě.

Pokrčil rameny. „Mašina jako mašina.“

Napadlo ji, že by mohl umět opravit letecký motor, když je schopen rozebrat na kousky motocykl.

Kovář pokračoval: „Ale jestli mě sluch neklame, mám takový pocit, že už je trochu pozdě.“

Nancy se zamračila a pak zaslechla, na co narážel: zvuk letadla. Že by to byla Tygří můra? Vyběhla před dílnu a vzhlédla k obloze. Bylo to tak – žluté letadélko přelétalo nad vesnicí.

Lovesey ho spravil – a odlétl, aniž na ni počkal!

Sledovala letoun a nevěřila vlastním očím. Jak jí to mohl provést? Vždyť u něj dokonce ještě měla i svůj kufřík!

Letadlo se sneslo nad vesnici, jako by se jí chtělo vysmívat. Zahrozila mu pěstí. Lovesey jí zamával a začal nabírat výšku.

Dívala se, jak se stroj zmenšuje. Kovář i venkovanka stáli vedle ní. „Odlítá bez vás,“ poznamenal kovář.

„Je to bezcitný padouch.“

„Váš manžel?“

„To tak!“

„Proč ne – podle mě.“

Nancy se zmocňovala nevolnost. Za dnešek ji zradili dva muži. Copak je na mně něco špatného? uvažovala.

Pomyslela si, že teď už to může docela klidně vzdát. Clipper nemůže nikdy chytit. Peter prodá podnik Natu Ridgewayovi a bude po všem.

Letoun se naklonil a začal zahýbat. Lovesey zřejmě nabírá směr na Foynes, pomyslela si. Nejspíš se mu podaří proradnou manželku dostihnout. Nancy doufala, že se k němu žena odmítne vrátit.

Ale letadlo se nečekaně otáčelo dál. Když mířilo vrtulí k vesnici, narovnalo se. Co to ten chlap vyvádí?

Stroj se přibližoval podél bahnité cesty a pomalu klesal. Proč se vrací? Jak se letoun zvětšoval, Nancy začala uvažovat, jestli opět nepřistane. Že by se motor znovu porouchal?

Letadélko se dotklo bahnité cesty a prohrkalo kolem trojice diváků před kovárnou.

Nancy málem omdlela úlevou. On se pro ni vrátil!

Letoun doskákal až před ni a zastavil se. Mervyn něco zakřičel, ale nerozuměla mu. „Cože?“ zaječela. Netrpělivě na ni mával. Doběhla k letadlu. Naklonil se k ní a zařval: „Na co čekáte? Nastupte si!“

Podívala se na hodinky. Bylo tři čtvrtě na tři. Ještě pořád by do Foynes mohli dorazit včas. Opět se jí zmocnila optimistická nálada. Ještě nejsem vyřízená! pomyslela si.

Mladý kovář k ní přistoupil s pobaveným výrazem ve tváři a zakřičel: „Pomůžu vám nahoru!“ Ze sepjatých dlaní jí nachystal stupínek. Stoupla si na něj zablácenou bosou nohou a on ji zvedl nahoru. Vyškrábala se na svoje místo.

Letoun okamžitě vyrazil.

Za několik vteřin se vznesli do vzduchu.

Kapitola 9

Manželka Mervyna Loveseyho byla na vrcholu blaha. Když Clipper startoval, měla Diana strach, ale teď už necítila nic než nadšení. Nikdy předtím neletěla. Mervyn ji nikdy nepozval do svého letadélka, přestože strávila celé dny tím, že ho natírala rozkošnou, zářivě žlutou barvou. Teď přišla na to, že jakmile člověk překoná nervozitu, je to úžasný pocit, vznášet se tak vysoko v něčem, co připomínalo prvotřídní hotel s křídly, a dívat se dolů na anglické pastviny a pole, silnice a železniční tratě, domy, kostely a továrny. Měla pocit volnosti. Byla volná. Opustila Mervyna a odjížděla pryč s Markem.

Včera se v Jihozápadním hotelu v Southamptonu zapsali jako pan a paní Alderovi a poprvé spolu strávili celou noc. Milovali se, potom usnuli, ráno se probudili a milovali se nanovo. Po třech měsících krátkých odpoledních setkání a kradmých polibků jí to připadalo jako naprostý přepych.

Při letu v Clipperu měl člověk dojem, že se ocitl ve filmu. Bohatá výzdoba, elegantní lidé, dva tiše spolehliví číšníci, všechno do sebe bezvadně zapadalo, jako by to bylo ve scénáři, a kolem se pohybovaly známé tváře. Tamhle seděl baron Gabon, bohatý sionista, stále ponořený do zaujatého hovoru se svým vyplašeným společníkem. Markýz z Oxenfordu, slavný fašista, nastoupil i se svou překrásnou manželkou. Princezna Lavinia Bazarovová, jedna z opor pařížské společnosti, měla místo ve stejném oddělení jako Diana – seděla na Dianině straně u okna.

Proti princezně, také k oknu, usadili filmovou hvězdu Lulu Bell. Diana ji viděla ve spoustě filmů: do biografu Paramount na Oxford Street v Manchesteru se dostaly snímky Můj bratranec Jake, Bolest, Tajný život, Helena trojská a celá řada dalších. Ale nejvíc Dianu překvapilo, že Mark herečku znal. Když je usazovali na místa, ozval se pronikavý americký hlas: „Mark! Mark Alder! Jsi to vážně ty?“ Diana se rozhlédla a uviděla drobnou blondýnku, jak kolem Marka poskakuje jako kanárek.

Ukázalo se, že spolu před mnoha lety – než se Lulu stala velkou hvězdou – pracovali v Chicagu na nějakém rozhlasovém pořadu. Mark jí představil Dianu a Lulu ji velmi mile přijala: prohlásila, že Diana je přenádherná a že měl Mark velké štěstí, když ji našel. Ale on ji zajímal přirozeně daleko víc, takže si ti dva povídali hned od startu a vzpomínali na staré časy, kdy byli mladí, neměli peníze, potloukali se po levných hotelech, zůstávali dlouho do noci vzhůru a popíjeli načerno pálenou kořalku.

Diana nikdy nepostřehla, že je Lulu tak malá. Na plátně vypadala vyšší. A mladší. Ve skutečnosti bylo vidět, že nemá vlasy přirozeně plavé jako Diana, ale odbarvené. Zato těkavé, vtíravé vystupování, jaké předváděla ve většině filmů, k ní skutečně patřilo. Už teď na sebe dokázala strhnout veškerou pozornost. Ačkoliv mluvila s Markem, všichni ji sledovali: princezna Lavinia z rohu, Diana sedící proti Markovi, i dva muži na druhé straně uličky.

Vyprávěla příhodu z nějakého rozhlasového vysílání, během něhož jeden z herců odešel, protože si myslel, že už jeho role skončila, jenže ve skutečnosti mu zbývala ještě jedna věta úplně na konci celé hry. „Takže jsem odříkala svůj part, což byla věta: Kdo snědl velikonoční koláč? Všichni se začali rozhlížet – jenže George zmizel! A rozhostilo se dlouhé ticho.“ Udělala dramatickou odmlku. Diana se usmála. Co si člověk pro všechno na světě počne, když se během vysílání něco pokazí? Často rádio poslouchala, ale nevzpomínala si, že někdy něco podobného zažila. Lulu pokračovala: „Tak jsem větu zopakovala: Kdo snědl velikonoční koláč? A hned jsem si takhle odpověděla.“ Snížila hlas a promluvila nečekaně věrohodným chraplavým mužským hlasem: „Já bych řek, že ho sežrala kočka.“

Všichni se smáli.

„A tím hra skončila,“ uklonila se Lulu.

Diana si vzpomněla, jak jednou během vysílání hlasatele něco tak vylekalo, že nahlas vyjekl: „Kristova noho!“

„Jednou jsem slyšela hlasatele zaklít,“ ozvala se. Už se chystala celou příhodu vyprávět, ale Mark poznamenal: „Jo, to se stává v jednom kuse,“ obrátil se zpátky k Lulu a zeptal se jí: „Vzpomínáš si, jak Max Gifford řek, že Babe Ruth má čistý koule, a pak se nemoh přestat smát?“

Mark i Lulu se tomu bezmocně hihňali, Diana se usmívala, ale začínala mít pocit, že se o ni nezajímají. Napadlo ji, že je zřejmě dost rozmazlená: celé tři měsíce, když byl Mark sám v neznámém městě, se těšila z jeho soustředěné pozornosti. To nemohlo samozřejmě vydržet věčně. Musí si zvykat, že se o něj bude dělit s jinými lidmi. Ale na druhou stranu nemusela trpně hrát roli diváka. Obrátila se na princeznu Lavinii, jež seděla po její pravici, a zeptala se: „Posloucháte rozhlas, princezno?“

Stará Ruska pokrčila hubený, dost zahnutý nos a poznamenala; „Připadá mi to trochu vulgární.“

Diana se už dřív setkala s věčně pohoršenými starými dámami a neuráželo ji to. „To vám řeknu,“ prohodila, „zrovna včera večer se nám v rádiu podařilo chytit několik Beethovenových kvintetů.“

„Německá hudba je příliš mechanická,“ odpověděla princezna.

Tu už nikdo nerozveselí, pomyslela si Diana. Kdysi patřila do nejlínější a nejurozenější vrstvy, jakou kdy svět nosil, a teď chce, aby si toho každý všiml, tak předstírá, že všechno, co se jí nabídne, není tak dobré jako to, na co byla zvyklá. Bude s ní pěkná otrava.

Přišel stevard, jenž měl na starosti zadní část letounu, aby si u něj objednali nápoje. Jmenoval se Davy. Byl to menší, úhledný, příjemný mladík se světlými vlasy a rozhodným krokem si vyšlapoval uličkou po koberci. Diana ho požádala o suché martini. Netušila, co dostane, ale z filmů si pamatovala, že v Americe je to nóbl pití.

Pozorovala dvojici mužů na druhé straně oddělení. Oba se dívali z oken. Blíž k ní seděl pohledný mladý muž v trochu křiklavém obleku. Měl široká ramena jako sportovec a na rukou několik prstenů. Jeho snědá pleť vedla Dianu k úvaze, jestli nepochází z Jižní Ameriky. Muž sedící proti němu působil dojmem, že sem vůbec nepatří. Oblek mu byl příliš volný a límeček u košile měl ošoupaný. Nevypadal, že by si mohl dovolit letenku do Clipperu. Ke všemu měl hlavu holou jak žárovku. Muži spolu slovo neprohodili, ani pohledem o sebe nezavadili, ale přesto si Diana byla jistá, že k sobě patří.

Napadlo ji, co asi zrovna teď dělá Mervyn. Její dopis už téměř určitě četl. Možná že ho to rozplakalo, pomyslela si s pocitem viny. Kdepak, to není jeho styl. Daleko spíš se rozzuřil. Ale na kom si vybije vztek? Možná na chudácích zaměstnancích. Litovala, že nenapsala dopis o něco vlídněji, nebo alespoň s trochou povzbuzení, ale v hněvu se na nic lepšího nezmohla. Napadlo ji, že nejspíš zavolá její sestře Thee. Bude přesvědčen, že Thea má představu, kam mohla Diana odejít. Jenže Thea nic netuší. Bude to pro ni šok. Co řekne dvojčatům? Tahle myšlenka Dianu trápila. Její malé neteře jí budou chybět.

Vrátil se Davy s nápoji. Mark připil na zdraví Lulu a teprve potom Dianě – skoro, jako by ho to napadlo až dodatečně, pomyslela si kysele. Ochutnala martini a malém ho vyprskla. „Fuj!“ ulevila si. „Vždyť to chutná jak čistý gin!“

Všichni se jí smáli. „Vždyť v tom taky skoro nic jiného než gin není, miláčku,“ poučil ji Mark. „Pila jsi už někdy martini?“

Diana si připadala znemožněná. Nevěděla, co si objednává – jako školačka v baru. Všichni ti světem protřelí lidé kolem ní si teď budou myslet, že před sebou mají nějakou hlupačku z Balíkova.

Davy se k ní naklonil: „Rád vám přinesu něco jiného, madam.“

„Tak sklenku šampaňského,“ požádala ho zaraženě.

„Hned to bude.“

Pak odpověděla podrážděně Markovi: „Ještě jsem martini nikdy nepila. Prostě mě napadlo, že to zkusím. Na tom přece není nic špatného, ne?“

„Jistěže ne, miláčku,“ přikývl a poplácal ji po koleni.

Vtom se ozvala princezna Lavinia: „To brandy je prostě nechutné, mladý muži. Přineste mi místo něj čaj.“

„Ovšem, madam.“

Diana se rozhodla, že si odskočí na toaletu. Vztyčila se, špitla: „Omluvte mě,“ a vydala se klenutým průchodem dozadu.

Prošla dalším oddělením pro cestující, jež vypadalo stejně jako to, které právě opustila, a zjistila, že je v zádi letadla. Na jedné straně uviděla maličké oddělení, v němž seděli jen dva lidé, a na druhé straně dveře s nápisem DÁMSKÁ ÚPRAVNA. Vešla dovnitř.

Úpravna jí zvedla náladu. Byla skutečně velmi hezká. Našla v ní malinký toaletní stolek se dvěma stoličkami potaženými modrozelenou kůží. Stěny pokrývala béžová tapeta. Diana se posadila před zrcadlo, aby si upravila nalíčení. Mark tomu říkal, že si přemalovává obličej. Papírové kapesníčky i čisticí krém ležely úhledně srovnány přímo před ní.

Ale když se na sebe podívala, uviděla nešťastnou ženu. Lulu Bell se zjevila jako mrak, jenž náhle zastíní slunce. Strhla na sebe veškerou Markovu pozornost a způsobila, že s Dianou jednal trochu jako s nějakou drobnou přítěží. Jistě, Lulu se Markovi mnohem víc blížila věkem: jemu bylo třicet devět, takže ona už musela překročit čtyřicítku. Dianě bylo teprve třicet čtyři. Všiml si Mark vůbec, jak Lulu doopravdy vypadá? Mužští dokážou být v takových věcech strašlivě hloupí.

Největší potíž spočívala v tom, že Lulu a Mark měli hodně společného: oba pracovali v zábavním průmyslu, oba byli Američani a navíc pamětníci raných dob rozhlasového vysílání. Diana nikdy nic takového nedělala. Kdyby člověk chtěl být hrubý, mohl by říct, že nedělala nikdy nic kromě udržování společenského života v provinčním městě.

Bude to s Markem vždycky vypadat takhle? Odjížděla s ním do jeho vlasti. Od této chvíle bude pro něj všechno známé a pro ni všechno nové. Budou se stýkat jedině s jeho přáteli, protože ona v Americe žádné neměla. Kolikrát se jí ještě budou smát, že neví něco, co je všem ostatním jasné, jako třeba, že suché martini je v podstatě jen vychlazený gin?

Přemýšlela, nakolik jí bude chybět pohodlný, známý svět, který opouštěla, svět dobročinných plesů a zednářských večeří pořádaných v manchesterských hotelích, kde znala všechny přítomné, všechny nápoje i každé jídlo na jídelním lístku. Bylo to tupé, ale cítila se tam v bezpečí.

Zatřásla hlavou, aby se jí vlasy hezky uvolnily. Odmítala takhle uvažovat. Ten svět mě k uzoufání nudil, upozornila se v duchu. Toužila jsem po dobrodružství a vzrušení. A mám, co jsem chtěla, takže si to budu koukat užít.

Rozhodla se, že podnikne zásadní pokus získat zpátky Markovu pozornost. Co by ale měla udělat? Nechtěla se s ním střetnout přímo a vyčíst mu nevhodnost jeho chování. To by vypadalo slabošsky. Třeba by pomohlo, kdyby mu dala ochutnat něco z jeho vlastní kuchyně. Co kdyby se dala s někým do řeči, stejně jako on si povídá s Lulu? To by ho mohlo usadit a přimět, aby dával pozor. Koho by si na to měla vybrat? Ten pohledný chlapec přes uličku by se docela hodil. Je mladší než Mark a vyšší. To by mělo stačit, aby Mark žárlil jako čert.

Kápla si parfém za uši a mezi ňadra a vyšla z toalety. Když procházela letadlem, kroutila boky trochu víc, než bylo nutno, a bavila se žádostivými pohledy mužů a obdivnými nebo závistivými výrazy dam. Jsem nejkrásnější žena v letadle a Lulu Bell to ví, pomyslela si.

Když dorazila do jejich oddělení, nesedla si zpátky na svoje místo, nýbrž se otočila doleva a podívala se z okna přes rameno mladíkovi v proužkovaném obleku. Vstřícně se na ni usmál.

Vrátila mu úsměv a poznamenala: „Není to nádhera?“

„Moje řeč!“ přitakal; ale všimla si, že předtím vrhl tázavý pohled na muže sedícího proti němu, jako by ho žádal o svolení. Skoro jako kdyby mu druhý muž dělal gardedámu.

Diana pokračovala: „Cestujete spolu?“

Holohlavý pán úsečně odpověděl: „Dá se říct, že k sobě patříme.“ Pak si zřejmě vzpomněl na dobré vychování, napřáhl ruku a představil se: „Ollis Field.“

„Diana Loveseyová.“ S nechutí mu rukou potřásla. Za nehty měl špínu. Obrátila se opět k mladíkovi.

„Frank Gordon,“ prohlásil.

Oba dva byli Američani, ale tím veškerá podobnost končila. Frank Gordon měl slušivý oblek, v límečku košile jehlici a z náprsní kapsy mu vyčuhoval hedvábný kapesníček. Voněl kolínskou a vlnité vlasy měl lehce naolejované. „Co je to za kraj, nad kterým letíme – to jsme pořád ještě v Anglii?“

Diana se znovu naklonila a vykoukla z okna, přičemž mu dopřála, aby si mohl přivonět k jejímu parfému. „Myslím, že letíme nad Devonem,“ prohlásila, i když ve skutečnosti neměla o jejich poloze tušení.

„Odkud jste?“ zeptal se.

Posadila se vedle něj. „Z Manchesteru,“ odpověděla. Podívala se po Markovi, zachytila jeho vyděšený pohled a soustředila se opět na Franka. „To je na severozápadě.“

Ollis Field si proti ní s nesouhlasným výrazem zapálil cigaretu. Diana si hodila nohu přes nohu.

„Moje rodina pochází z Itálie,“ sdělil jí Frank.

Itálii vedla fašistická vláda. Diana se s upřímným zájmem zeptala: „Myslíte, že Itálie vstoupí do války?“

Frank zavrtěl hlavou. „Lidi v Itálii válku nechtějí.“

„Nemám pocit, že by vůbec někdo chtěl válku.“

„Tak proč začala?“

Pochopila, že s ním bude těžká řeč. Nepochybně měl peníze, ale zřejmě mu chybělo vzdělání. Většina mužů se mohla přetrhnout, aby jí všechno vysvětlili, aby jí předvedli, co všechno vědí, ať o to stála nebo ne. Tohoto člověka to ani nenapadlo. Podívala se na jeho společníka a zeptala se: „Co myslíte vy, pane Fielde?“

„Nemám tušení,“ zabručel.

Obrátila se znovu na mladšího muže. „Třeba je válka už jediný prostředek, kterým ještě dokážou fašističtí vůdci udržet národ pod svou nadvládou.“

Podívala se opět na Marka a zklamalo ji, když zjistila, že je už zase ponořen do hovoru s Lulu a že se spolu chichotají jako dvě školačky. Zmocnil se jí pocit naprosté porážky. Co je to s ním? Mervyn by se touhle dobou už chystal vrazit Frankovi jednu do nosu.

Obrátila pohled zpátky k Frankovi. Už měla na jazyku větu „Povězte mi něco o sobě“, ale pak jí přišlo nesnesitelné, že by měla vydržet poslouchat odpověď, a raději nic neřekla. V tu chvíli jí Davy přinesl šampaňské a misku kaviáru jako přílohu. Využila toho a s pocitem naprostého neúspěchu se vrátila na svoje místo.

Chvíli s nechutí poslouchala Marka a Lulu a pak se ponořila do svých úvah. Je to hloupost, rozčilovat se kvůli Lulu. Mark je přece oddaný jen jí, Dianě. Prostě si rád poklábosí o starých časech. A nemělo nejmenší smysl, aby se Diana Ameriky bála: už se jednou rozhodla, kostky byly vrženy, Mervyn měl touhle dobou její dopis přečtený. Nemělo smysl začít váhat kvůli pětačtyřicetileté peroxidové blondýně, jako je Lulu. Diana brzy zjistí, jak to v Americe chodí, co se tam pije, jak vypadají jejich rozhlasové pořady a co se tam sluší. Než se naděje, bude mít víc přátel než Mark: byla už taková, přitahovala k sobě lidi.

Začala se těšit na dlouhý let přes Atlantik. Když četla o Clipperu v Manchester Guardian, říkala si, že to určitě je ta nejromantičtější cesta na světě. Z Irska na Newfoundland to bylo přes tři a půl tisíce kilometrů a let trvá celou věčnost, nějakých sedmnáct hodin. Než letadlo přistane, stihnou si dát večeři, jít si lehnout, spát celou noc a ještě vstát. Nelíbila se jí představa, že by si měla na sebe vzít noční prádlo, které nosila doma před Mervynem, jenže si na cestu nestačila nic koupit. Naštěstí měla smetanově hnědý župan a lososově růžové pyžama, které si na sebe ještě nikdy neoblékla. Nebyly tu dvojité postele, dokonce ani ve svatební kajutě – Mark to prověřil, ale on bude mít lůžko přímo nad ní. Bylo to vzrušující a současně děsivé, že si půjdou lehnout tak vysoko nad oceánem a poletí pořád dál, hodinu za hodinou, stovky kilometrů od pevniny. Uvažovala, jestli vůbec dokáže usnout. Motory budou pracovat, ať bude spát nebo ne, ale přesto se bude bát, že jakmile usne, mohly by se zastavit.

Podívala se z okna a zjistila, že jsou nad vodou. To je určitě Irské moře. Říkalo se, že létavé čluny nemůžou kvůli vlnám přistávat na volné hladině; ale Diana měla pocit, že mají pořád víc šancí než obyčejné letadlo.

Vletěli do mraků a rázem nic neviděla. Po chvíli se letoun začal otřásat. Cestující se po sobě dívali, nervózně se usmívali a stevard chodil uličkou a všechny žádal, aby si zapjali bezpečnostní pásy. V dohledu nebyl ani kousek pevniny a Diany se zmocnil strach. Princezna Lavinia rukou pevně sevřela opěradlo křesla, ale Mark a Lulu si dál povídali, jako by se nic nedělo. Frank Gordon i Ollis Field vypadali klidně, ale oba si zapálili cigarety a usilovně z nich pokuřovali.

Zrovna když se Mark ptal: „Co se kruci vlastně stalo s Muriel Fairfieldovou?“ letadlo sebou hodilo a začalo se propadat. Diana cítila, jak se jí žaludek dere do krku. Ve vedlejším oddělení někdo ze spolucestujících zaječel. Pak se stroj opět vyrovnal, skoro jako kdyby už přistál.

„Muriel si vzala milionáře!“ odpověděla Lulu.

„Neblázni!“ předklonil se Mark. „Vždyť byla tak šeredná!“

„Marku, já se bojím!“ prohlásila Diana.

Otočil se k ní. „To byla jen vzdušná díra, miláčku. To je normální.“

„Ale vypadalo to, že se zřítíme!“

„Nezřítíme. To se stává každou chvíli.“

Obrátil se zpátky k Lulu. Ta se na Dianu na okamžik podívala, jako by čekala, že Diana něco řekne. Ale Diana, rozhněvaná na Marka, odvrátila pohled.

Mark pokračoval: „Jak mohla Muriel ulovit milionáře?“

Lulu po chvíli odpověděla: „Nevím, ale bydlí teď spolu v Hollywoodu a on cpe prachy do filmů.“

„To je neuvěřitelný!“

Neuvěřitelné je to správné slovo, pomyslela si Diana. Jakmile budou s Markem chvíli sami, vyčiní mu, co se do něj vejde.

Nedostatek jeho zájmu ještě posílil její zděšení. Až přijde noc, poletí někde nad Atlantským oceánem, ne nad Irským mořem: jaké bude mít tam pocity? Představovala si Atlantik jako rozlehlou, jednotvárnou pustinu táhnoucí se tisíce kilometrů, studenou a mrtvou. Jediné, co na ní – alespoň podle Manchester Guardian – lze zahlédnout, jsou kry. Kdyby tam alespoň byly nějaké ostrovy, které by mořskou pláň narušily, Diana by si připadala míň nejistá. Ta naprostá prázdnota na fotografii, ta ji děsila: nic než letadlo, měsíc a zvedající se moře. Bylo to směšné, ale ten pocit svým způsobem připomínal její strach z celé cesty do Ameriky: rozumem věděla, že to není nebezpečné, ale bylo to pro ni cizí prostředí a neviděla tam jediný náznak něčeho známého.

Zmocnil se jí neklid. Pokoušela se myslet na něco jiného. Těšila se na večeři o sedmi chodech, protože měla ráda dobře upravená a dlouho trvající jídla. Vylézt na lůžko bude dětsky vzrušující, jako jít spát do stanu na zahradě. A na konci na ni čekají oslňující mrakodrapy New Yorku. Jenže vzrušení z cesty do neznáma se stále měnilo v strach. Vyprázdnila skleničku, poručila si další šampaňské, ale ani to ji neuklidnilo. Nemohla se dočkat, až zase ucítí pod nohama pevnou zem. Otřásla se při představě, jak studené musí být moře. Nedokázala přijít na nic, co by ji odvedlo od těch vystrašených úvah. Kdyby tam seděla sama, schovala by obličej do dlaní a pevně zavřela oči. Nenávistně sledovala, jak se Mark bezstarostně baví s Lulu a vůbec nevnímá její utrpení. Zmocnilo se jí dokonce pokušení vyvolat scénu, rozplakat se nebo začít hystericky vyvádět; ale jen těžce polkla a zůstala klidně sedět. Letadlo už brzy přistane ve Foynes a ona vystoupí a projde se po suché zemi.

Jenže pak bude muset zase nastoupit a vydat se na dlouhý let přes oceán.

Nějak se nedokázala s tou představou vyrovnat.

Dělá mi potíže vydržet to hodinu, pomyslela si. Jak bych to mohla vydržet celou noc? Ale co jiného můžu dělat?

Jistě, nikdo ji nemůže nutit, aby se ve Foynes do letadla vrátila. Jenže jestli mě nikdo nebude nutit, pochybuju, že to sama udělám.

Ale co si tam počnu? Už to mám.

Zavolám Mervynovi.

Ani se jí nechtělo věřit, že by se její zářné sny mohly takhle zhroutit. Ale bylo jí jasné, že to tak dopadne.

Marka jí před očima zaživa požírala ta přehnaně nalíčená starší ženská s odbarvenými vlasy a Diana se chystala zavolat Mervynovi a říct: Promiň, udělala jsem chybu, chci se vrátit domů.

Věděla, že jí odpustí. Byla si tak jista jeho reakcí, že se až trochu styděla. Ublížila mu, ale on ji přesto sevře do náruče a bude šťastný, že se mu vrátila.

Jenže tohle já přece nechci, říkala si v duchu utrápeně; chci odjet do Ameriky, vzít si Marka a žít v Kalifornii. Miluju ho.

Ne, to byl jen takový bláznivý sen. Ona byla manželka Mervyna Loveseyho z Manchesteru, sestra They, pro její dvojčata teta Diana a navíc umírněný rebel manchesterské společnosti. Nikdy nebude bydlet v domě s palmami a bazénem na zahradě. Vdala se za oddaného, protivného chlapa, jenž se zajímá víc o svůj podnik než o ni; a většina žen, které znala, se ocitla ve stejné situaci, takže to muselo být normální. Všechny prožívaly zklamání, ale pořád na tom byly líp, než ta jedna nebo dvě, co si vzaly budižkničemu a opilce. Proto spolu navzájem cítily, ujišťovaly se, že to mohlo dopadnout hůř, a v obchodních domech a kadeřnických salonech utrácely manželovy těžce vydělané peníze. Ale nikdy se nedostaly do Kalifornie.

Letoun se znovu propadl do prázdna a narovnal se jako předtím. Diana se musela přemáhat, aby se nepozvracela. Ale z nějakého důvodu už nebyla vyděšená. Věděla, jak vypadá její budoucnost. Cítila se bezpečně.

Jen se jí chtělo plakat.

Kapitola 10

Eddie Deakin, palubní inženýr, uvažoval o Clipperu jako o obrovské mýdlové bublině, kterou je potřeba cestou přes oceán bedlivě opatrovat, zatímco lidé v ní se baví a nemají tušení, jak tenká je vrstva mezi nimi a nekonečnou nocí venku.

Cesta byla nebezpečnější, než se domnívali, protože zařízení letounu bylo nové a noční obloha nad Atlantikem neprozkoumané území, plné nečekaných nebezpečí. Přesto pocítil Eddie pokaždé hrdost, že je kapitánova dovednost, odhodlání posádky a spolehlivost americké techniky v bezpečí dopravily domů.

Tentokrát se ale Eddiemu dělalo zle strachy.

Na seznamu cestujících nějakého Toma Luthera našel. Když pasažéři nastupovali, Eddie celou dobu vykukoval z okna v pilotní kabině a uvažoval, který z nich je asi zapletený do únosu Carol-Ann; pochopitelně na to nepřišel – viděl jen obvyklý zástup draze oblečených a dobře živených magnátů, filmových hvězd a aristokratů.

Když se připravovali na start, dokázal na chvíli odtrhnout trýznivé myšlenky od Carol-Ann a soustředit se na to, co měl za úkol: zkontrolovat přístroje, připravit čtyři mohutné hvězdicové motory, zahřát je, nastavit bohatost palivové směsi a polohu krycích klapek a během manévrování dohlížet na otáčky motorů. Jakmile dosáhlo letadlo své cestovní výšky, práce mu rázem ubylo. Musel sladit tempo jednotlivých motorů, seřídit jejich teplotu a nastavit směs; pak už se jeho činnost omezila převážně na to, že motory sledoval a hlídal, jestli běží hladce. V tu chvíli se mu myšlenky opět rozutekly.

Zoufale a nesmyslně potřeboval vědět, co má Carol-Ann na sobě. Cítil by se přece jen o něco méně mizerně, kdyby si ji dokázal představit v ovčím kožíšku, zapnutém a přepásaném páskem, a v nepromokavých botách; ne proto, že by mohla prochladnout – bylo teprve září – ale proto, že pak by tvar jejího těla nevypadal nijak lákavě. Jenže bylo daleko pravděpodobnější, že na sobě měla levandulové šaty bez rukávů, které měl tak rád, jelikož v nich vynikala její ztepilá postava. Dalších čtyřiadvacet hodin bude zamčená s bandou rabiátů a myšlenka, co by se mohlo stát, kdyby začali pít, mu působila muka.

Co od něj sakra chtějí?

Doufal, že si ostatní členové posádky nevšimli, v jakém je stavu. Naštěstí se každý soustředil na svoje povinnosti a nebyli tu na sebe tak namačkáni jako v jiných letadlech. Pilotní kabina Boeingu 314 byla velmi rozlehlá. Prostorný kokpit tvořil jen její část. Kapitán Baker a druhý pilot Johnny Dott v něm seděli vedle sebe ve vyvýšených křeslech, každý u svého řízení, mezi sebou měli mezeru s padacími dveřmi, jimiž se dalo slézt do kajuty pro posádku v přídi letounu. V noci se za piloty zatáhnou těžké závěsy, aby jim světlo ze zadní části kabiny nezmenšovalo výhled do noci.

Už jen tahle část byla větší než většina pilotních prostorů v jiných letadlech, ale zbytek kabiny byl dokonce ještě rozlehlejší. Větší díl levé strany – stál-li člověk čelem po směru letu – zabíral dvaapůl metru dlouhý stůl s mapami, nad nimiž se teď skláněl navigátor Jack Ashford. Za ním stál menší konferenční stolek, u něhož sedával kapitán, pokud zrovna sám přímo neřídil letadlo. Vedle kapitánova stolku byla oválná dvířka vedoucí k chodbičce uvnitř křídla: mezi zvláštnosti Clipperu patřilo, že se k motorům dalo dolézt i za letu, a k tomu právě sloužila tato chodbička. Eddie tedy mohl provádět údržbu a menší opravy, jako třeba při unikání oleje, aniž musel letoun přistávat.

Napravo, hned za sedadlem druhého pilota, ústily schůdky vedoucí na palubu pro cestující. Za nimi stála vysílačka, kde seděl Ben Thompson obrácen čelem dopředu. Za Benem měl místo Eddie. Byl natočený do boku a před sebou měl stěnu plnou číselníků a řadu pák. Kousek vedle něj doprava vedla oválná dvířka do chodbičky v pravém křídle. Do zavazadlového prostoru šlo projít vchodem v zadní stěně.

Celá kabina byla přes sedm metrů dlouhá, tři metry široká a po celé délce v ní šlo stát vzpřímeně. Vybavena byla kobercem a zvukovou izolací a vyzdobena světle zelenými tapetami a hnědými koženými křesly a představovala nejpřepychovější pilotní kabinu, jakou kdy kdo vyrobil: když ji Eddie poprvé spatřil, myslel si, že je to nějaký žert.

Teď ale sledoval ohnutá záda a soustředěně svraštělá obočí ostatních členů posádky a s úlevou si uvědomoval, že si nevšimli, jak je strachy bez sebe.

V touze dovědět se, proč se tahle noční můra přihodila právě jemu, chtěl dát neznámému panu Lutherovi co nejdřív příležitost, aby se mu představil. Hned po startu začal Eddie hledat nějakou výmluvu, aby mohl projít kabinami cestujících. Na žádný dobrý důvod nemohl přijít, tak si posloužil špatným. Vstal, zabručel směrem k navigátorovi: „Mrknu se na ovládací lanka kormidel,“ a rychle seběhl po schodech. Kdyby se ho někdo zeptal, proč si vzal do hlavy, že zrovna teď půjde na tuhle prohlídku, řekl by jen: „Pro všechny případy.“

Pomalu procházel palubou pro cestující. Nicky a Davy podávali nápoje a občerstvení. Cestující se uvolnili a povídali si v několika jazycích. V salonu se už dokonce rozběhla karetní partie. Eddie zahlédl pár známých obličejů, ale byl příliš vyvedený z míry, než aby si vybavoval, kdo jsou všichni ti slavní lidé. Několika pasažérům se podíval přímo do očí v naději, že se některý prohlásí za Toma Luthera, ale žádný z nich ho neoslovil.

Došel do zadní části letounu a po žebříku přišroubovaném ke stěně vedle dámské toalety vyšplhal nahoru. Dostal se k průlezu, kterým se protáhl do prázdného prostoru v ocasu. Kdyby zůstal na horní palubě a prošel zavazadlovým prostorem, dostal by se tam taky.

Zběžně zkontroloval lanka vedoucí k ocasním plochám, zavřel za sebou poklop a slezl po žebříku dolů. Stál tam asi čtrnáctiletý chlapec a se živým zájmem ho sledoval. Eddie se přinutil k úsměvu. Chlapce to povzbudilo: „Moh bych se podívat do pilotní kabiny?“

„Jistěže ano,“ odpověděl Eddie automaticky. Zrovna v tuhle chvíli se mu to ani trochu nehodilo, ale posádka jejich letadla musela být ke svým cestujícím ze všech posádek nejlaskavější, a určité rozptýlení by nakonec mohlo na čas odvést jeho myšlenky od Carol-Ann.

„Skvělý, díky!“

„Odstrč se na chvíli na svý místo a já si tě tam za minutku vyzvednu.“

Chlapec nasadil nechápavý výraz, pak přikývl a odběhl. Eddiemu došlo, že „odstrčit se“ je výraz z Nové Anglie: vždyť ho neznají ani v New Yorku, natož teprve v Evropě.

Zpátky šel uličkou snad ještě pomaleji a čekal, jestli proti němu někdo vykročí; ale nikdo se neobjevil. Usoudil, že muž čeká na nějakou nenápadnější příležitost. Eddie se mohl prostě zeptat stevardů, kde sedí pan Luther, ale ti by se přirozeně divili, proč to chce vědět, a on v nich nechtěl probudit zvědavost.

Chlapec seděl v oddělení číslo dvě, vepředu, se svou rodinou. Eddie na něj kývl: „Tak, kamaráde, jdeme na to,“ a usmál se na rodiče. Dost chladně mu pokynuli. Dívka s dlouhými zrzavými vlasy – patrně chlapcova sestra – se na něj vděčně usmála, až se mu srdce na okamžik zastavilo: když se usmívala, byla překrásná.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se chlapce cestou nahoru po točitých schodech.

„Percy Oxenford.“

„Já jsem Eddie Deakin, palubní inženýr.“

Došli nahoru nad schody. „Většina pilotních kabin není tak hezká jako tahle,“ poučil ho Eddie a nutil se, aby to znělo vesele.

„Jak vypadají obvykle?“

„Jsou holý, studený a hlučný. A mají ostrý výstupky, o který se praštíš pokaždý, když se pokusíš otočit.“

„Co má na práci inženýr?“

„Starám se o motory – udržuju je, aby fungovaly celou cestu až do Ameriky.“

„Na co jsou všechny tyhle páky a ciferníky?“

„Tak podívej… Tyhle páky ovládají otáčky vrtulí, teplotu motoru a bohatost směsi. Pro každý motor je tu jedna sada pák.“ Došlo mu, že to znělo trochu neurčitě a že chlapec je docela bystrý. „Víš co, posaď se na moje místo. Percy nadšeně poslechl. „Podívej se na tenhle číselník. Ukazuje, že teplota motoru číslo dvě je dvě stě pět stupňů Celsia. To už je trochu moc blízko maximálně povolený teplotě, což je za letu dvě stě třicet dva stupňů. Takže ho trochu zchladíme.“

„Jak to uděláte?“

„Vezmi tamhle za tu páku a přitáhni ji o kousek k sobě… to by stačilo. Teď o pár centimetru pootevřeme krycí klapky, aby se dovnitř dostalo víc studenýho vzduchu, a za chvíli uvidíš, jak teplota spadne. Umíš toho hodně z fyziky?“

„Chodím do jedný staromódní školy,“ odpověděl Percy. „Děláme hodně latinu a řečtinu, ale na přírodní vědy tam moc vysazený nejsou.“

Eddie měl pocit, že latina ani řečtina Británii válku vyhrát nepomůže, ale nechal si tu úvahu pro sebe.

Percy se znovu ozval: „A co dělají ti ostatní?“

„Takže – nejdůležitější osoba je tu navigátor: to je Jack Ashford, ten, co stojí u stolu s mapami.“ Jack, tmavovlasý muž s bradou promodralou strništěm a pravidelnými rysy, vzhlédl a přátelsky se usmál. Eddie pokračoval: „Musí vypočítávat, kde zrovna jsme, což může být uprostřed oceánu dost složitý. Má na to pozorovatelnu, vzadu uprostřed zavazadlového prostoru. Tam musí chodit sextantem měřit hvězdy.“

„Ve skutečnosti je to oktant s vodováhou,“ ozval se Jack.

„Co to je?“

Jack mu přístroj předvedl. „Vodováha ti prostě jen ukáže, kdy máš oktant v rovnováze. Určíš si nějakou hvězdu, pak se na ni podíváš do zrcadla a nastavuješ úhel zrcadla tak dlouho, dokud se ti hvězda neobjeví přímo nad obzorem. Tadyhle na zrcadle odečteš úhel, vyhledáš ho v tabulkách a tam se dovíš svou přesnou polohu na zemském povrchu.“

„To zní jednoduše,“ poznamenal Percy.

„Jako každá teorie,“ zasmál se Jack. „Jedním z problémů, které nás přitom můžou potkat, je, že celou cestu poletíme v mracích a nezahlídneme ani jednu hvězdičku.“

„Když ale víte, odkud jste vyrazili, a poletíte pořád stejným směrem, nemůžete se minout.“

„Tomu říkáme odhad natvrdo. Ale i tak se můžeš minout, protože tě strhává vítr.“

„To se nedá odhadnout, o kolik?“

„Nejen odhadnout – to je to nejmenší. V křídle je malý otvor, kterým spustím do vody světlici a pozorně ji sleduju, jak se od ní vzdalujeme. Když se drží v jedné rovině s ocasem letounu, letíme rovně. Když se ale zdá, že se pohybuje na jednu nebo na druhou stranu, je mi jasné, že nás to unáší“.

„To ale vypadá na pěkně hrubý odhad.“

Jack se znovu usmál. „Je to tak. Když mám smůlu a celou cestu přes oceán se mi neotevře výhled na hvězdy, a pak špatně odhadnu, nakolik nás to strhává, můžeme skončit odkloněni i o víc než dvě stě kilometrů od plánovaného směru letu.“

„A co se stane pak?“

„Jakmile se dostaneme do dosahu nějakého majáku nebo vysílačky, zjistíme to a hned provedeme opravu kurzu.“

Eddie sledoval, jak se na inteligentní chlapecké tváři střídá zvědavost s pochopením. Jednou, pomyslel si, vysvětlím všechny tyhle věci svému vlastnímu potomkovi. To ho přivedlo ke vzpomínce na Carol-Ann a jen ho zabolelo u srdce. Kdyby se tak už neznámý pan Luther hodlal ohlásit, hned by se Eddie cítil líp! Jakmile bude vědět, co od něj chtějí, alespoň pochopí, proč se tahle strašlivá věc přihodila právě jemu.

Percy se zeptal: „Můžu se podívat do křídla?“

Eddie přikývl: „Jistě.“ Otevřel dvířka vedoucí do pravého křídla. Řev mohutných motorů se okamžitě zvýšil a kabinu zaplnil pach horkého oleje. Do křídla vedla nízká chodbička s můstkem připomínajícím úzkou lávku. Za každým motorem byla plošina pro mechanika, kde se stěží mohl jeden člověk narovnat. Výzdoba interiérů v letadlech Pan Americanu tak daleko nedošla, takže před sebou viděli svérázný svět vzpěr, stahováků, kabelů a trubek. „Takhle vypadá většina pilotních prostor!“ zakřičel Eddie.

„Můžu vlízt dovnitř?“

Eddie zavrtěl hlavou a zavřel dvířka. „Cestujícím není dál vstup povolen. Je mi líto.“

Ozval se Jack: „Ukážu ti svou pozorovatelnu.“ Odvedl si Percyho dveřmi v zadní stěně pilotní kabiny a Eddie zkontroloval číselníky, kterých si několik posledních minut vůbec nevšímal. Všechno bylo v pořádku.

Radista Ben Thompson zpěvavě přednesl povětrnostní podmínky ve Foynes: „Západní vítr, dvacet dva uzlů, moře zvednutý!“

Za okamžik na Eddieho panelu zhasla žárovka nad slovem „Let“ a rozsvítilo se světýlko nad políčkem „Přistání“. Eddie zkontroloval teploměry a ohlásil: „Motory připraveny na přistání.“ Šlo o naprosto nezbytný úkon, protože náhlé snížení obrátek by mohlo motory s vysokým zdvihem poškodit.

Eddie otevřel dveře vedoucí do zadní části trupu. Před sebou uviděl úzkou uličku se zavazadlovými prostory po obou stranách a s pozorovatelnou, do níž vedl žebřík, nahoře. Na žebříku stál Percy a díval se do oktantu. Za zavazadly se otevíral volný prostor, kde měla být lůžka pro posádku, ale nikdy je tam nikdo neumístil: ti, kteří nebyli ve službě, používali oddělení číslo jedna. Úplně vzadu se šlo průlezem dostat do ocasního prostoru, kudy vedla řídicí lanka. Eddie zavolal: „Přistání, Jacku.“

„Je čas, aby ses vrátil na svoje místo, mladý muži,“ upozornil Percyho Jack.

Eddieho napadlo, že Percy je příliš ukázněný, než aby to mohla být pravda. Přestože udělal, co mu Jack nařídil, v očích se mu mihl proradný záblesk. Ale zatím se choval naprosto vzorně, poslušně došel ke schodům a sestoupil na palubu pro cestující.

Motory změnily zvuk a letadlo začalo klesat. Posádka hladce zapadla do skvěle secvičených úkonů běžných při přistání. Eddie toužil po tom, aby mohl ostatním sdělit, co ho potkalo. Připadal si zoufale opuštěný. Tady seděli jeho přátelé a spolupracovníci; všichni si navzájem věřili; létali spolu přes Atlantik; chtěl jim vyložit, v jakém se ocitl srabu, a požádat je o radu. Ale bylo to příliš riskantní.

Na okamžik vstal, aby se podíval z okna. Zahlédl malé městečko a dohadoval se, že to bude Limerick. Za městem, na severním břehu ústí řeky Shannon, budovali rozlehlé letiště pro pozemní letadla i létavé čluny. Než stavbu dokončí, přistávali s Clipperem na jižním okraji ústí, v závětří malého ostrůvku, kousek od vesnice Foynes.

Mířili na severozápad, takže kapitán Baker musel s letadlem proletět západním větrem pod úhlem čtyřiceti pěti stupňů k zemi. Motorový člun z vesnice bude hlídat prostor, kde mají přistát, aby zachytil plovoucí odpad, jenž by mohl letadlo poškodit. U břehu bude čekat tankovací loď s padesátigalonovými barely a na břehu se sejde dav diváků, kteří se přišli podívat na zázračnou loď, jež létá.

Ben Thompson mluvil do mikrofonu vysílačky. Stačilo, aby odletěli pár kilometrů, a už musel používat morseovku, ale teď byli dost blízko, aby se mohl dorozumívat hlasem. Eddie nerozeznával jednotlivá slova, ale z Benova klidného, nevzrušeného tónu usoudil, že všechno probíhá hladce.

Klesali plynule. Eddie bedlivě sledoval číselníky a čas od času provedl drobnou opravu. Jedním z jeho nejdůležitějších úkolů bylo slaďovat otáčky jednotlivých motorů, což bylo zvlášť náročné ve chvílích, kdy musel pilot často ubírat plyn.

Přistání na klidném moři může proběhnout bez povšimnutí. Za ideálních podmínek vjel kýl Clipperu do vody jako lžička do šlehačky. Eddie, soustředěný na svůj panel s ukazateli, si často uvědomil, že se letoun dotkl hladiny, až když už pluli několik sekund ve vodě. Jenže dneska je moře neklidné. Nebylo to nakonec o nic horší než na kterémkoliv jiném místě, kde Clipper na své pouti přistával.

Nejnižší místo na kýlu, jemuž se říkalo „schod“, se hladiny dotklo jako první a vzápětí se ozvalo slabé plesk – plesk – plesk, jak poskakovalo po hřbetech vln. Trvalo to jen několik vteřin, pak celé obrovské letadlo pokleslo o dalších pár desítek centimetrů a zařízlo se do vody. Eddiemu to připadalo mnohem jemnější než přistávat s letadlem na suché zemi, kde byl vždycky cítit zřetelný náraz, a někdy i několik nárazů za sebou. K pilotní kabině, jež byla na horní palubě, dostříklo jen málo vody. Pilot hned snížil otáčky a stroj okamžitě zpomalil. Z letadla se zase stala loď.

Když zajížděli do jejich přístaviště, Eddie opět vykoukl z okna. Na jedné straně ležel nízký a holý ostrůvek: zahlédl malé bílé stavení a několik ovcí. Na druhé straně se táhla pevnina. Eddie uviděl úctyhodná betonová mola, k jejichž bokům byly přivázány rybářské lodě, a několik velikých tankerů, za nimiž se krčila skupina šedivých domků. To byl Foynes.

Na rozdíl od Southamptonu neměl Foynes zvláštní molo uzpůsobené pro odbavení létavých člunů, takže Clipper musel zakotvit v ústí a lidi k němu bylo třeba dopravovat lodí. Připoutání měl na starosti palubní inženýr.

Eddie došel dopředu, klekl si mezi sedadla obou pilotů a zvedl padací dveře vedoucí do předního oddělení. Spustil do prázdného prostoru žebřík. Sešplhal do špičky trupu, nadzvedl poklop a vystrčil hlavu ven. Vzduch byl svěží a slaný a Eddie se zhluboka nadechl.

Loď plula vedle nich. Někdo z ní Eddiemu zamával. Byl to muž držící lano přivázané k bóji. Hodil lano do vody.

Na špičce létavého člunu bylo výsuvné pachole. Eddie je povytáhl a zaklapl, pak zvnitřku letadla vzal lodní hák a přitáhl si jím konec lana volně plovoucí ve vodě. Přivázal lano k pacholeti a letoun byl ukotven. Eddie se podíval do čelních oken kabiny za sebou a ukázal kapitánovi vztyčený palec.

To už se blížila další motorová loď, aby naložila cestující a posádku z letadla.

Eddie zaklapl poklop a vrátil se do pilotní kabiny. Kapitán Baker a radista Ben seděli stále ještě na svých místech, ale druhý pilot Johnny se opíral o stůl s mapami a klábosil s Jackem. Eddie se posadil do své židle a vypnul motory. Když bylo všechno, jak má být, oblékl si černé sako od uniformy a bílou čepici. Posádka sešla dolů po schodech, prošla oddělením číslo dvě pro cestující, vešla do salonu a vystoupila na vodní stabilizátor. Odtamtud je vzala na palubu loď. Eddieho pomocník Mickey Finn zůstal v letadle, aby dohlížel na doplnění paliva.

Slunce svítilo, ale bylo chladno a foukal slaný vítr. Eddie si prohlížel pasažéry shromážděné na lodi a znovu ho napadlo, který z nich je asi Tom Luther. Poznal obličej jedné ženy a s mírným leknutím si uvědomil, že ji viděl milovat se s nějakým francouzským hrabětem ve filmu Špion v Paříži: byla to filmová hvězda Lulu Bell. Živě se bavila s chlápkem v blejzru. Mohl to být Tom Luther? Stála s nimi žena v puntíkovaných šatech a tvářila se utrápeně. Zahlédl ještě několik povědomých obličejů, ale většinu cestujících tvořili neznámí muži v oblecích a kloboucích a bohaté ženy v kožiších.

Jestli se Luther brzy neohlásí, Eddie se vykašle na nenápadnost a najde si ho, rozhodl se. Dál už čekat nevydrží.

Motorový člun pomalu zdolával vzdálenost mezi Clipperem a břehem. Eddie upíral pohled přes vodu a myslel na svou ženu. Neustále si představoval, jak to asi vypadalo, když vtrhli ti muži do domu. Carol-Ann mohla zrovna jíst vajíčka, vařit si kávu nebo se oblékat do práce. A nemohla ležet ve vaně? Eddie se na ni strašně rád díval, když se koupala. Přichytila si vlasy sponkami, aby ji držely nahoře, odhalila dlouhé nohy, lehla si do vody a líně si omývala opálené údy. Měla ráda, když si sedl na okraj vany a povídal si s ní. Dokud jí nepoznal, myslel si, že takovéhle věci se dějou jen v erotických představách. Jenže teď mu tu představu kazili tři odporní chlapi v měkkých kloboucích, kteří vrazili do jejich domu a zmocnili se jí…

Pomyšlení, jak se vyděsila a kolik strachu musela prožít, když je zahlédla, rozzuřilo Eddieho téměř k nepříčetnosti. Cítil, jak se mu točí hlava, a musel se soustředit, aby zůstal stát zpříma na palubě. Ničila ho ta naprostá bezmoc. Dostal se do strašlivého maléru a nemohl s tím nic udělat, vůbec nic. Uvědomil si, že křečovitě zatíná pěsti, a silou vůle se přinutil, aby toho nechal.

Loď doplula ke břehu a přirazila k plovoucí plošině, od níž vedla lávka do doku. Členové posádky letadla pomohli pasažérům vystoupit a pak za nimi sami po lávce odešli. Cesta je dovedla k domku, kde byla celnice.

Úřední formality netrvaly dlouho. Cestující se rozešli po vesničce. Přes ulici od přístavu stála bývalá hospoda, již skoro celou zabral personál letecké společnosti, a tam členové posádky zamířili.

Eddie šel jako poslední, a když vycházel z celnice, přistoupil k němu jeden z cestujících a zeptal se: „Vy jste palubní inženýr?“

Eddie ztuhl. Muži mohlo být tak kolem pětatřiceti, menší postavy, ale dobře stavěný a svalnatý. Na sobě měl světle šedivý oblek, kravatu s jehlicí a měkký šedivý klobouk. „Jo,“ odpověděl Eddie, „jsem Eddie Deakin.“

„Jmenuju se Tom Luther.“

Eddiemu se před očima snesla rudá opona a vztek v něm okamžitě vzkypěl. Chytil Luthera za klopy, zamával s ním a praštil s ním o zeď celnice. „Co jste udělali Carol-Ann?“ vyštěkl. Luthera to dokonale zaskočilo: čekal vyděšenou, odevzdanou oběť. Eddie s ním třásl, až v něm kosti praštěly. „Ty zatracenej bezectnej zkurvysynu, kde je moje žena?“

Luther se však z překvapení rychle vzpamatoval. Zaskočený výraz mu zmizel z tváře. Rychlým, rázným pohybem rozrazil Eddieho sevření a ohnal se pěstí. Eddie uhnul a dvakrát udeřil muže do žaludku. Z Luthera vyrazil vzduch jako z polštáře a muž se zlomil v pase. Sílu měl, ale nebyl v kondici. Eddie ho chytil pod krkem a začal svírat.

Luther na něj upíral vyděšený pohled.

Po chvíli Eddie pochopil, že muže zabíjí.

Uvolnil sevření a pak stáhl ruku úplně. Luther se opřel o zeď, lapal po dechu a dlaní si třel odřený krk.

Z domku vykoukl irský celník. Zřejmě zaslechl ránu, jak Eddie praštil Lutherem o stěnu. „Co se stalo?“

Luther se s úsilím narovnal. „Zamotal jsem se, ale jsem v pořádku,“ dokázal ze sebe vydat.

Celník se sehnul a zvedl Lutherův klobouk. Když mu ho podával, upřel na oba zvědavý pohled, ale nic už neřekl a vrátil se dovnitř.

Eddie se rozhlédl. Nikdo jiný rvačku nesledoval. Cestující i posádka zmizeli na druhé straně malého nádražíčka.

Luther si nasadil klobouk. Chraptivým hlasem poznamenal: „Jestli to pokazíte, zabijou nás oba a vaši manželku s námi, vy idiote.“

Narážka na Carol-Ann Eddieho znovu rozlítila, napřáhl pěst, aby Luthera udeřil, ale muž zvedl odevzdaně ruku a prohlásil: „Uklidněte se už, ano? Takhle ji zpátky nedostanete! Copak nechápete, že mě potřebujete?“

Tomu Eddie naprosto dokonale rozuměl: jenom prostě na chvíli ztratil rozvahu. Ustoupil a začal si muže prohlížet. Luther se vyjadřoval velmi uhlazeně a na sobě měl drahé oblečení. Obličej mu zdobil tenký blonďatý; knírek a světlé oči měl plné nenávisti. Eddie vůbec nelitoval, že ho udeřil. Potřeboval si do něčeho praštit a Luther byl naprosto vyhovující cíl. „Tak co ode mě chceš, ty hajzle?“ zeptal se ho.

Luther sáhl rukou do náprsní kapsy saka. Eddiemu blesklo hlavou, že by tam mohl mít zbraň, ale muž vytáhl pohlednici a podal mu ji.

Eddie se na ni podíval. Uviděl fotografii Bangoru ve státě Maine. „Co to má sakra znamenat?“

„Otočte to,“ vybídl ho Luther.

Na druhé straně bylo napsáno:

44,70 S, 67,00 Z

„Co znamenají ta čísla – souřadnice na mapě?“ zeptal se Eddie.

„Ano. Musíte zařídit, aby tam letadlo přistálo.“

Eddie na něj zůstal koukat. „Zařídit, aby letadlo přistálo?“ opakoval nechápavě.

„Ano.“

„Tak tohle po mně chcete – kvůli tomu je celý ten cirkus?“

„Přesně tady musí letoun přistát.“

„Ale proč?“

„Protože chcete svou pohlednou manželku dostat zpátky.“

„Kde je to místo?“

„U pobřeží Maine.“

Lidé se obvykle domnívají, že létavé čluny mohou přistát kdekoliv na vodě, jenže ve skutečnosti potřebují velice klidnou hladinu. Pan American nedovoluje kvůli bezpečnosti přistání, pokud jsou vlny vyšší než jeden metr. Kdyby letadlo přistávalo na vzedmutém moři, mohlo by se rozlomit. Eddie namítl: „S létavým člunem nemůžete přistávat na otevřeném moři…“

„To víme. Tohle je chráněné místo.“

„To neznamená…“

„Tak si to prověřte. Přistát se tam dá. Sám jsem se o tom přesvědčil.“ Řekl to tak přesvědčivě, že Eddie jeho slovům uvěřil. Ale tím nebylo vyřešeno všechno. „Jak mám zařídit, aby letoun přistál? Nejsem kapitán.“

„Velmi pečlivě jsem to promýšlel. Kapitán může s letadlem teoreticky; přistát, ale jakou si pro to najde výmluvu? Vy jste technik, můžete zařídit, aby se něco porouchalo.“

„Vy chcete, abych s letadlem havaroval?“

„To radši ne – já budu na palubě. Prostě jen něco trochu pokažte, abyste kapitána přinutil k neplánovanému přistání.“ Pěstěným ukazováčkem si dotkl pohlednice. „Přesně tady.“

Palubní inženýr mohl způsobit nějakou poruchu a dosáhnout přistání, o tom nebylo pochyb; ale nouzové situace se vždycky těžko držely pod kontrolou a Eddie neměl v tuhle chvíli ani tušení, jak zařídit neplánované přistání na přesně stanoveném místě. „Nebude to tak jednoduchý…“

„Vím, že to nebude jednoduchý, Eddie. Ale vím taky, že se to dá zvládnout. Prověřoval jsem si to.“

S kým si to mohl prověřit? Co to vůbec bylo za člověka? „Kdo sakra jste?“

„Neptejte se.“

Eddie začal tím, že muže vyděsil, ale karta se nějak obrátila, a najednou měl sám strach. Luther byl členem nelítostného týmu, který si celou tuhle akci pečlivě připravil. Jako svůj nástroj si vybrali Eddieho; unesli Carol-Ann; měli ho ve své moci.

Zastrčil pohlednici do kapsy saka od uniformy a otočil se.

„Tak zvládnete to?“ zeptal se Luther s obavami.

Eddie se k němu obrátil a chladně se na něj podíval. Dlouho vydržel neuhnout před Lutherovýma očima a pak beze slova odešel.

Choval se jako drsňák, ale ve skutečnosti ležel na lopatkách. O co jim vlastně jde? Jednu chvíli uvažoval, že chtějí Boeing 314 ukrást Němci, aby ho mohli okopírovat, ale teď tahle nepravděpodobná možnost padla docela, protože Němci by letadlo chtěli ukrást v Evropě, a ne poblíž Maine.

Důležité bylo, že měli tak přesně určenou polohu, kde chtěli, aby Clipper přistál. Dalo se z toho usoudit, že tam na ně bude čekat loď. Ale proč? Chtěl Luther někoho nebo něco propašovat do Spojených států – kufr opia, bazuku, komunistického agitátora nebo nacistického agenta? Jestli ta věc nebo ten člověk stál za tolik obtíží, muselo to být pro někoho zatraceně důležité.

Alespoň už věděl, proč si vybrali zrovna jeho. Jestli chcete přinutit Clipper k přistání, palubní inženýr je váš člověk. Navigátor to nezvládne, radista taky ne, a pilot by musel spolupracovat s druhým pilotem; ale inženýr – sám samotinký – může vypnout motory.

Luther musel získat od Pan Americanu seznam palubních inženýrů. Asi to nebylo těžké: stačilo vloupat se v noci do kanceláře, nebo prostě jen podplatit některou ze sekretářek. Proč zrovna Eddie? Z nějakého důvodu se Luther rozhodl právě pro tento let a pak jen nahlédl do seznamu. Načež si položil otázku, jak přimět Eddieho Deakina ke spolupráci, a vzápětí si na ni odpověděl: unést jeho manželku.

Eddiemu rvalo srdce, že by měl pomáhat těmhle gangsterům. Nenáviděl grázly. Byli příliš namyšlení, než aby žili jako obyčejní lidé, a příliš líní, než aby si na sebe vydělali, tak podváděli a okrádali tvrdě pracující občany a žili si na vysoké noze. Zatímco ostatní si v každodenní dřině lámali hřbety nad pluhem či u ponku, nebo dřeli osmnáct hodin denně, aby vybudovali firmu, rubali uhlí pod zemí nebo se potili celý den v huti, gangsteři se producírovali v nóbl oblecích a velikých autech a nedělali nic, jen trápili lidi, bili je a děsili k smrti. Elektrické křeslo pro ně bylo pořád ještě příliš dobré.

Jeho otec si myslel totéž. Vzpomínal si, co mu táta řekl o grázlech ve škole: „Ty kluci jsou silný, to je fakt, ale nejsou chytrý.“ Tom Luther byl silný, ale byl taky chytrý? „Přeprat tyhle kluky je fuška, ale doběhnout je zas tak složitý není,“ dodal tehdy táta. Jenže Tom Luther se tak snadno napálit nedá. Sestavil promyšlený plán a zatím se zdá, že mu perfektně vychází.

Eddie by udělal téměř všechno, jen kdyby mu svitla možnost Luthera převézt. Jenže Luther měl Carol-Ann. Cokoliv Eddie podnikne, aby Lutherovi překazil plány, může Carol-Ann ublížit. Nemohl je ani přeprat, ani doběhnout: musel se prostě jen pokusit vykonat, co po něm chtějí.

Když Eddie opouštěl přístav a přecházel přes jedinou cestu, jež vedla vesničkou Foynes, bublal bezmocnou zlostí.

Letištní budovu suplovala bývalá hospoda s dvorkem uprostřed. Od doby, kdy se vesnice stala významným přístavištěm létavých člunů, zabrala skoro celé stavení společnost Pan American; i když výčep tam pořád ještě zůstal. Říkalo se mu Hostinec paní Walshové a nacházel se v malé místnosti s vlastním vchodem z ulice. Eddie vyšel po schodech do operačního sálu, kde se kapitán Marvin Baker a první důstojník Johnny Dott radili s velitelem místní základny Pan Americanu. Tady, mezi šálky od kávy, popelníky, hromadami telegrafických zpráv a předpovědí počasí, se rozhodovalo o tom, kudy skutečně povede jejich let přes oceán.

Rozhodující roli hrála síla větru. Cesta na západ byla vlastně neustálou bitvou se silnými vzdušnými proudy. Piloti museli bez ustání měnit výšku, aby našli nejpřijatelnější podmínky – té hře se říkalo „chytání větru“. Obecně platilo, že nejmírnější větry vanou v nízkých výškách, ale od určitého bodu zase letadlům hrozilo, že se střetnou s loďmi, nebo – což bylo pravděpodobnější – narazí do kry. Silnější protivítr zase představoval větší spotřebu paliva a předpověď někdy ohlašovala větry tak silné, že Clipper prostě nemohl pobrat dost paliva, aby mu vydrželo na víc než tři tisíce kilometrů letu na Newfoundland. V takovém případě museli let odložit a cestující odvézt do hotelu, aby tam počkali, až se počasí zlepší.

Ale jestli se něco takového přihodí dnes, co se stane s Carol-Ann?

Eddie se zběžně koukl na zprávu o počasí. Vítr byl silný a uprostřed Atlantiku zuřila bouře. Věděl, že v letadle mají plno. Proto budou muset všechno pečlivě propočítat, než se rozhodnou odletět. Už ta představa ho vyděsila: nemohl přece vydržet přivázaný v Irsku, když je Carol-Ann v rukou nějakých bastardů na opačné straně oceánu. Dají jí alespoň najíst? Má si kde lehnout? Ať už ji drží kdekoliv – má tam vůbec teplo?

Přešel k mapě Atlantského oceánu na stěně a podíval se na souřadnice, které mu Luther předal. Místo vybrali docela dobře. Bylo to poblíž kanadských hranic, tak dva až tři kilometry od břehu, v průplavu mezi pobřežím a velkým ostrovem, v zátoce Fundy. Když člověk věděl něco málo o létavých člunech, mohl si myslet, že je to ideální místo na přistání. Ideální nebylo – plochy, na nichž Clipper přistával, byly chráněné daleko lépe – ale hladina tam bude klidnější než na otevřeném moři a Clipper tam pravděpodobně bude moci bez většího rizika přistát. Eddiemu se tak trochu ulevilo: alespoň tahle část plánu by mohla vyjít. Přistihl se, že mu na úspěchu Lutherova plánu hodně záleží. Zbyla mu z toho pomyšlení hořká pachuť v ústech.

Pořád si nevěděl rady s tím, jak přinutit letadlo přistát. Mohl by předstírat poruchu motoru, ale Clipper dokázal letět i se třemi motory a navíc tu byl pomocný mechanik Mickey Finn, kterého by moc dlouho balamutit nedokázal. Namáhal si mozek, ale nepodařilo se mu na nic přijít.

Při vědomí, že spřádá takový podraz na kapitána Bakera a ostatní členy posádky, se ho zmocňoval pocit, že je naprostý ničema. Zrazoval lidi, kteří mu věřili. Ale neměl na vybranou.

Pak před ním vyvstalo větší nebezpečí. Tom Luther by nemusel dodržet svoje sliby. Proč by se tím trápil? Byl přece grázl! Eddie přimme letadlo k přistání, a Carol-Ann se mu přesto nevrátí.

Do místnosti vstoupil navigátor Jack s dalšími zprávami o počasí a vrhl na Eddieho nejistý pohled. Eddie si uvědomil, že na něj od chvíle, kdy vstoupil do místnosti, nikdo nepromluvil. Jako by kolem něj chodili po špičkách: všimli si, že ho něco trápí? Bude se muset snažit, aby se choval normálně. „Koukej, Jacku, ať se cestou někde neztratíme,“ obrátil se na navigátora se starým vtipem. Nebyl kdovíjaký herec a bylo zřejmé, že se do žertu nutí, ale všichni se zasmáli a atmosféra se uvolnila.

Kapitán Baker si prohlédl čerstvé informace o počasí a prohlásil: „Bouře se zhoršuje.“

Jack přikývl. „Vypadá to na to, čemu by Eddie řekl strkačka.“

Neustále si z něj utahovali kvůli jeho nářečí z Nové Anglie. Dokázal se přinutit k úsměvu a podotknout: „Nebo nakládačka.“

„Pokusím se to obletět,“ poznamenal Baker.

Pak spolu Baker a Johnny Dott sestavili letový plán do Botwoodu na Newfoundlandu tak, aby proklouzli po okraji bouře a vyhnuli se nejhorším čelním větrům. Když skončili, sedl si k předpovědím počasí Eddie a začal počítat.

Pro každý úsek letu měl odhad směru a síly větru ve výšce tři sta metrů, dvanáct set metrů, dva tisíce čtyři sta metrů a tři tisíce šest set metrů. Pokud Eddie znal předpokládanou rychlost letadla v jednotlivých výškách a sílu větru, mohl vypočítat skutečnou rychlost. Tím získal délku letu pro jednotlivé úseky v nejvýhodnější výšce. Pak musel najít v tabulkách, jakou bude mít za takovou dobu Clipper při současném vytížení spotřebu. Spotřebu zanese úsek po úseku do grafu, kterému posádka říkala „Křivka do Nemanic“. Pak vypočítá, kolik paliva celkem potřebují, a připočte k tomu nutnou rezervu.

Když měl všechny výpočty hotové, zjistil ke svému zděšení, že na let na Newfoundland potřebují víc paliva, než kolik může Clipper pobrat.

Chvíli bez hnutí seděl.

Rozdíl byl děsivě malý: jen o pár liber víc nákladu a o pár galonů míň paliva. A Carol-Ann někde k smrti vyděšená čeká.

Teď by měl kapitánu Bakerovi oznámit, že odlet je třeba odložit, dokud se počasí nezlepší, jinak že bude muset proletět přímo prostředkem bouře.

Ale rozdíl je tak nepatrný.

Dokáže zalhat?

Stejně do toho započítal rezervu. Kdyby se to začalo vyvíjet nějak špatně, může letadlo proletět bouří, a ne se jí vyhýbat.

Myšlenka, že bude kapitána podvádět, se mu hnusila. Vždycky si uvědomoval, že právě na jeho bedrech leží životy cestujících a byl hrdý na svou puntičkářskou přesnost.

Na druhou stranu ale nebyl jeho podvod neodvolatelný. Během letu musí každou hodinu porovnávat skutečnou spotřebu paliva s křivkou do Nemanic. Kdyby spálili víc, než kolik očekávali, prostě se otočí zpátky.

Taky by mu na to mohli přijít, a to by byl konec jeho kariéry, ale copak na tom záleží, když je v sázce život jeho ženy a jejich nenarozeného dítěte?

Znovu si prošel všechny výpočty. Tentokrát ale při srovnávání s tabulkami udělal dvě záměrné chyby – našel spotřebu paliva ve vedlejším sloupci, kde byla uváděna pro menší celkový náklad. Vyšlo mu to i s povinnou rezervou.

Ještě pořád váhal. Ani v takovéhle děsivé situaci pro něj nebylo lehké lhát.

Nakonec kapitán Baker ztratil trpělivost, podíval se Eddiemu přes rameno a zeptal se: „Tak co, Ede – poletíme, nebo tu zůstaneme?“

Eddie mu v bloku ukázal upravený výsledek a sklopil pohled, aby se nemusel kapitánovi podívat do očí. Nervózně si odkašlal a pak se ze všech sil pokusil promluvit pevným, sebevědomým hlasem.

„Je to těsný, kapitáne – ale poletíme,“ prohlásil.

Část třetí

Z FOYNES DOPROSTŘED ATLANTIKU

Kapitola 11

Diana Loveseyová vystoupila na molo ve Foynes a málem se rozplakala úlevou, že pod nohama opět cítí pevnou zemi. Byla sklíčená, ale klidná. Už se jednou rozhodla: na palubu Clipperu se nevrátí, do Ameriky nepoletí a za Marka Aldera se nevdá.

Kolena se pod ní podlamovala, až se chvíli bála, že upadne, ale pak jí nejistota přešla a Diana se vydala po molu k domku s celnicí.

Opřela se o Markovo rámě. Jakmile budou sami, oznámí mu to. Zlomí mu to srdce, pomyslela si s bolestí; vždyť je do ní tak strašně zamilovaný. Teď už ale nemělo smysl nad tím rozvažovat.

Z lodi vystoupili všichni cestující kromě podivného páru sedícího vedle Diany – pohledného Franka Gordona a plešatého Ollise Fielda. Lulu Bell si ani na chvíli nepřestala povídat s Markem. Diana si jí nevšímala. Teď už jí Lulu rozčilit nemohla. Byla vtíravá a nesnesitelná, ale umožnila Dianě, aby nahlédla, do jaké situace se ve skutečnosti dostala.

Prošli celní kontrolou a opustili přístav. Ocitli se na západním okraji vesničky, kterou procházela jediná ulice. Po cestě zrovna kráčelo stádo krav, a tak byli nuceni počkat, až zvířata přejdou.

Diana zaslechla, jak se princezna Lavinia nahlas ohražuje: „Proč nás dovezli na tenhle statek?“

Davy, malý stevard, odpověděl uklidňujícím hlasem: „Dovedu vás do budovy společnosti, princezno.“ Ukázal na rozlehlé, psím vínem obrostlé stavení připomínající starou hospodu. „Najdete tam velmi příjemný bar, známý jako Hostinec paní Walshové, kde nabízejí vynikající irskou whisky.“

Když se krávy odkolébaly, následovalo Davyho několik pasažérů k paní Walshové. Diana se obrátila na Marka a navrhla: „Pojďme se projít po vesnici.“ Chtěla s ním být sama, jak to jen půjde nejdřív. Usmál se a souhlasil. Jenže několik dalších cestujících dostalo stejný nápad, mezi nimi i Lulu; takže po hlavní ulici Foynes se nakonec potuloval menší zástup.

Ulice začínala nádražím, o kus dál uviděli poštu a kostel, za nimi dvě řady šedivých stavení s břidlicovými střechami. Některé domy měly vpředu obchod. Na cestě stálo několik povozů, ale jen jediný motorizovaný vůz. Vesničané, oblečeni do vlněných, doma vyráběných šatů, pozorovali návštěvníky v hedvábí a kožešinách, a Diana si připadala jako v nějakém průvodu. Ve Foynes si ještě nezvykli, že se jejich vesnička stala zastávkou výkvětu světového bohatství a urozenosti.

Doufala, že se skupinka rozpadne, ale všichni se drželi v jednom chumlu, jako cestovatelé, kteří se bojí, že se ztratí. Začala mít pocit, že je v pasti. Čas utíkal. Došli k dalšímu výčepu a Diana se na Marka náhle obrátila: „Pojďme dovnitř.“

Lulu bez zaváhání zahlaholila: „To je nápad – ve Foynes stejně není nic k vidění.“

Diana měla v tu chvíli Lulu právě po krk. „Ráda bych si s Markem promluvila o samotě,“ odsekla příkře.

Marka to pohoršilo. „Miláčku!“ namítl.

„O nic nejde!“ zarazila ho Lulu okamžitě. „Půjdeme dál a dopřejeme našim milencům soukromí. Vím o Irsku dost, aby mi bylo jasné, že o kousek dál bude další výčep!“ Hlas zněl bezstarostně, ale oči měla chladné.

„Lulu, mrzí mě, že…,“ začal Mark.

„Netrap se tím!“ přerušila ho vesele.

Dianě se nezamlouvalo, že se Mark omlouvá. Otočila se na patě, vstoupila do domu a nechala ho, ať si počíná, jak uzná za vhodné.

Ocitla se ve vlhké a studené místnosti. Uviděla nálevní pult, nad nímž visela police s vyrovnanými lahvemi. Na prkenné podlaze stálo několik dřevěných stolků se židlemi. V rohu seděli dva muži a zírali na Dianu. Přes puntíkované šaty měla oblečený jásavě oranžový plášť. Připadala si jako princezna v zastavárně.

Od pultu k ní vykročila malá žena v zástěře. „Mohla bych dostat brandy, prosím?“ oslovila ji Diana. Chtěla si dát něco na kuráž. Posadila se k jednomu ze stolků.

Vešel Mark – nejspíš se ještě chvíli omlouval Lulu, pomyslela si Diana otráveně. Posadil se vedle ní a zeptal se: „Co má tohle celé znamenat?“

„Už jsem měla Lulu dost,“ odpověděla Diana.

„Proč jsi musela být tak hrubá?“

„Nebyla jsem hrubá. Prostě jsem jen řekla, že si s tebou chci promluvit o samotě.“

„A to jsi nemohla přijít na nějaký taktnější způsob, jak to naznačit?“

„Podle mne je vůči náznakům nejspíš netečná.“

Zatvářil se uraženě a obranářsky. „To se tedy mýlíš. Vypadá sice průbojné, ale ve skutečnosti je velmi citlivá.“

„Vždyť je to stejně jedno.“

„Jak to, že je to jedno? Urazila jsi jednoho z mých nejstarších přátel!“ Hostinská přinesla brandy. Diana rychle trochu upila, aby si dodala odvahy. Mark si objednal sklenici Guinnessova piva. Diana prohlásila: „Je to jedno, protože jsem si to celé rozmyslela a rozhodla se, že s tebou do Ameriky nepojedu.“

Zbledl. „To nemyslíš vážně.“

„Přemýšlela jsem o tom. Nechci tam jet. Vrátím se k Mervynovi – pokud o mě bude stát.“ Ale tušila, že o ni určitě stát bude.

„Nemiluješ ho. Řekla jsi mi to. A já vím, že je to pravda.“

„Co ty víš? Nikdy jsi nebyl ženatý.“ Tvářil se sklíčeně, a to ji obměkčilo. Položila mu ruku na koleno. „Máš pravdu, nemiluju Mervyna, tak jako miluju tebe.“ Zastyděla se sama nad sebou a ruku stáhla. „Ale není to k ničemu.“

„Věnoval jsem příliš pozornosti Lulu,“ připustil Mark provinile. „Mrzí mě to, miláčku. Omlouvám se. Nechal jsem se strhnout, zřejmě proto, že jsme se takovou dobu neviděli. Nevšímal jsem si tě. Tohle je naše velké dobrodružství a já na to na hodinu zapomněl. Prosím tě, odpusť mi to.“

Když cítil, že něco provedl, byl roztomilý: v lítostivém výrazu, jenž nasadil, bylo něco chlapeckého. Diana si silou vůle připomněla, jak se cítila před hodinou. „Nejde jen o Lulu,“ povzdechla si. „Mám dojem, že jsem se přecenila.“

Hostinská přinesla Markovi nápoj, ale ten se ho ani nedotkl.

Diana pokračovala: „Opustila jsem všechno, co znám: domov, manžela, přátele, vlast. Letím přes Atlantik, což je nebezpečné už samo o sobě. A mířím do cizí země, kde nemám přátele, peníze, nic.“

Mark se zatvářil zděšeně: „Ach, bože, teď vidím, co jsem vlastně provedl. Nevšímal jsem si tě, zrovna když sis připadala tak ztracená. Děvenko, jsem já to ale kopyto. Slibuju, že se to už víckrát nestane.“

Možná že takový slib dodrží, možná že ne. Miloval ji, ale byl i strašně lehkomyslný. Držet se dohodnutých plánů nepatřilo k jeho silným stránkám. V tuto chvíli to myslel naprosto upřímně, ale vzpomene si na svůj slib, až příště narazí na nějakého starého kamaráda? Byl to právě jeho hravý přístup k životu, který Dianu tak přitahoval; a teď najednou vidí, že zrovna pro tuto vlastnost se na Marka nedá spoléhat. Jestli se o Mervynovi dalo něco říct s jistotou, tak především to, že je spolehlivý: ať to bylo dobře nebo špatně, svoje zvyky nikdy neměnil.

„Mám pocit, že se na tebe nemůžu spolehnout,“ řekla nahlas.

Rozzlobil se: „Kdy jsem se na tebe vykašlal?“

Nemohla si na žádný příklad vzpomenout. „Ale uděláš to,“ namítla.

„Vždyť jsi chtěla od všeho utéct. S manželem jsi nešťastná, tvoje vlast vstoupila do války a domov a přátelé tě nudí – sama jsi mi to říkala.“

„Nudí, ale neděsí.“

„Nemáš se čeho bát. Amerika je jako Anglie. Lidé mluví stejným jazykem, chodí na stejné filmy, poslouchají stejné džezové kapely. Bude se ti tam líbit. Postarám se o tebe, slibuju.“

Strašně si přála, aby mu mohla věřit.

„A ještě něco,“ pokračoval. „Děti.“

Tohle byl zásah do černého. Velmi toužila po dítěti a Mervyn neoblomně trval na tom, že potomka nechce. Mark by byl tak skvělý otec, milující, šťastný a poddajný. Najednou byla celá popletená a její odhodlání polevilo. Třeba by nakonec měla od všeho utéct. Na co jí byl domov a bezpečí, když nemohla mít rodinu?

Ale co když ji Mark opustil na půli cesty do Kalifornie? Co když se v Renu hned po rozvodu vynoří nějaká jiná Lulu a Mark s ní odjede? Diana tam zůstane trčet bez manžela, bez dětí, bez peněz a bez domova.

Teď si vyčítala, že s odchodem souhlasila tak rychle. Místo, aby se mu vrhla kolem krku a na všechno rovnou kývala, měla s ním jejich budoucnost pořádně probrat a myslet přitom na všechny možné potíže. Měla po něm chtít nějakou záruku pro případ, že by se události začaly vyvíjet nepříznivě – vždyť by nakonec stačily třeba jen peníze na cestu zpátky. Jenže to by se ho mohlo dotknout a navíc, jakmile by válka vypukla naostro, šlo by už o víc než o cenu lístku přes Atlantik.

Teď nevím, jestli jsem vlastně udělala dobře, pomyslela si utrápeně, ale na lítost je už pozdě. Rozhodla jsem se a nenechám si to rozmluvit.

Mark ji vzal za ruce a jí bylo příliš teskno, než aby se mu vysmekla. „Jednou jsi rozhodnutí změnila, změníš ho zase,“ oslovil ji vemlouvavě. „Pojeď se mnou, staň se mou ženou a měj se mnou děti. Budeme bydlet v domě rovnou na pláži a chodit se s prcky cachtat do vln. Budou plavovlasí a opálení a budou hrát tenis, surfovat a jezdit na kole. Kolik dětí chceš? Dvě? Tři? Šest?“

Ale chvíle slabosti už pominula. „To je nanic, Marku,“ prohlásila odevzdaně. „Vrátím se domů.“

Z pohledu jeho očí pochopila, že tentokrát jí věří. Smutně se na sebe dívali. Chvíli ani jeden z nich nepromluvil.

Pak vešel Mervyn.

Diana nemohla uvěřit vlastním smyslům. Vytřeštila na něj oči, jako by uviděla ducha. Mervyn tady nemůže být, to není možné!

„Tak tady seš,“ řekl důvěrně známým baritonem.

Dianou zmítaly protichůdné pocity. Byla zděšená, potěšená, vystrašená, ulevilo se jí, zlobila se i styděla. Uvědomila si, že ji vlastní manžel sleduje, jak se drží za ruce s jiným mužem. Vytrhla se z Markova sevření.

„Co se děje?“ ozval se Mark. „O co jde?“

Mervyn došel k jejich stolu, zastavil se, opřel si ruce vbok a zadíval se na párek.

„Co to je za pošuka?“ chtěl vědět Mark.

„Mervyn,“ špitla Diana.

„Kristepane!“

„Mervyne…,“ vydechla Diana, „jak jsi se sem dostal?“

„Přiletěl,“ odpověděl se svou obvyklou strohostí.

Uvědomila si, že má na sobě koženou bundu a v ruce helmu. „Ale… ale jak ses dověděl, kde nás najdeš?“

„V dopise jsi mi napsala, že letíš do Ameriky, a to se dá províst jen jediným způsobem,“ vysvětloval s náznakem triumfu.

Viděla na něm, že je sám se sebou spokojen, jak se mu podařilo přijít na to, kde ji má hledat, a navzdory všem potížím ji dostihnout. Ani na okamžik ji nenapadlo, že by je mohl dohnat ve svém letadýlku: prostě jí to vůbec nepřišlo na mysl. Uvědomila si, že se jí dělá slabo vděčností z faktu, že mu stála za to, aby se takhle staral a snažil se ji dohnat.

Posadil se proti nim. „Přineste mi velkou irskou whisky,“ zavolal na hostinskou.

Mark sáhl po sklenici s pivem a nervózně se napil. Diana se na něj podívala. Zprvu se zdálo, že ho Mervyn vystrašil, ale když pochopil, že se Dianin muž zřejmě nehodlá prát, vypadal prostě jen podrážděně. Odstrčil se na židli o pár centimetrů od stolu, jako by chtěl mít od Diany odstup. Třeba mu taky bylo trapné, že byli přistiženi, jak se drží za ruce.

Diana si lokla brandy, aby měla víc síly. Mervyn ji vystrašeně pozoroval. Diana viděla jeho výraz plný zmatku a utrpení a toužila vrhnout se mu do náruče. Hnal se celou cestu až sem a neměl ani tušení, jaké přivítání ho tu čeká. Natáhla se a povzbudivě se dotkla jeho paže.

Překvapilo ji, když se zatvářil zaskočeně a vrhl vylekaný pohled na Marka, jako by mu bylo nepříjemné, že se ho vlastní žena dotýká před svým milencem. Dostal objednanou whisky a rychle ji vypil. Mark nasadil pohoršený výraz a přitáhl si židli zpátky ke stolu.

Diana poposedávala napjatá jako na trní. V životě se v takovéhle situaci neocitla. Oba dva ji milovali. S oběma spala – a oba to věděli. Bylo to nesnesitelně trapné. Chtěla je oba nějak potěšit, ale bála se jakkoliv začít. Bezradně se opřela do opěradla židle, aby získala od obou mužů větší odstup. „Mervyne,“ obrátila se na manžela, „Nechtěla jsem ti ublížit.“

Upřel na ni tvrdý pohled. „Věřím ti,“ pronesl nakonec.

„Vážně…? Skutečně chápeš, co se stalo?“

„Přestože jsem duše prostá, v hrubých rysech mi to dochází,“ odpověděl sarkasticky. „Utekla jsi s tímhle nevšedním pánem.“ Podíval se na Marka a bojovně se předklonil. „Američanem, počítám; lemplem, který tě nechá, aby sis dělala, co chceš.“

Mark se opřel, nic neříkal, ale upřeně Mervyna pozoroval. Mark nebyl hádavý typ. Ani nevypadal uraženě; jen zaskočeně. Přestože se nikdy nesetkali, Mervyn hrál dlouho v Markově životě významnou úlohu. Celé měsíce se Mark musel užírat zvědavostí, jaký asi je muž, s nímž Diana každou noc spí. Teď to mohl zjistit a nedokázal od Mervyna ani odtrhnout pohled. Mervyn naproti tomu neprojevil o Marka ani stopu zájmu.

Diana oba muže pozorovala. Těžko se od sebe mohli víc lišit. Mervyn byl vysoký, bojovný, uštěpačný, nasupený. Mark byl malý, uhlazený, ve střehu, vnímavý. Napadlo ji, že tuhle scénu Mark jednou použije v některé ze svých komedií.

Oči se jí zalily slzami. Sáhla po kapesníku a vysmrkala se. „Vím, že jsem se nechovala správně,“ prohlásila.

„Správně!“ vybafl Mervyn, aby zdůraznil nevhodnost toho slova. „Chovala ses jako cvok!“

Diana sebou škubla. Svými hrubostmi ji vždycky ťal do živého. Ale tentokrát si to zaslouží.

Hostinská i oba muži v rohu sledovali rozhovor s neskrývaným zájmem. Mervyn mávl na hostinskou: „Moh bych dostat talíř sendvičů se šunkou, zlato?“

„S radostí,“ odpověděla zdvořile. Hostinské si Mervyn vždycky uměl získat.

„Jenže…,“ nadechla se Diana, „v poslední době jsem se cítila tak špatně. Hledala jsem jen pro sebe trochu štěstí.“

„Hledala trochu štěstí! V Americe – kde nemáš přátele, příbuzné, ani domov… Kam jsi dala rozum?“

Byla mu vděčná, že přijel, ale přála si, aby se přece jen choval o trochu vlídněji. Ucítila na rameni Markovu ruku. „Neposlouchej ho,“ oslovil ji tiše. „Proč bys neměla být šťastná? Na tom není nic špatného.“

Vystrašeně se podívala na Mervyna – bála se ho dál dráždit. Mohl by jí odvrhnout. Bylo by tak ponižující, kdyby ji odkopl před Markem (zvlášť když se na scéně vyskytla ta příšerná Lulu Bell, napadlo ji někde hluboko v mysli). Byl toho schopný: přesně to odpovídalo způsobu jeho jednání. Najednou si přála, aby ji nesledoval. Nutilo ho to, aby se rozhodl na místě. Kdyby měli víc času, dokázala by vyléčit jeho raněnou hrdost. Tohle bylo moc ve spěchu. Sáhla po sklenici, zvedla ji ke rtům a pak ji odložila, aniž se jí dotkla. „Já to nechci,“ prohlásila.

„Mám dojem, že by sis dala spíš čaj,“ poznamenal Mark.

To bylo přesně to, na co měla chuť. „Ano, to bych si dala.“

Mark došel k pultu a objednal nápoj.

Mervyn by nikdy nic takového nedokázal: podle jeho představ měly čaj přinášet ženy. Věnoval Markovi pohrdavý pohled. „Tak tohle se ti na mně nelíbí?“ obrátil se na ni nahněvaně. „Nenosím ti čaj, je to tak? Chceš, abych ti dělal komornou a současně vydělával na chleba?“ Sendviče už měl před sebou, ale ani se jich nedotkl.

Diana nevěděla, jak mu má odpovědět. „Není snad nutné vyvolávat hádku,“ řekla tiše.

„Že není nutný vyvolávat hádku? A kdy už jindy, když ne teď? Uteklas s tímhle malým tlučhubou, ani ses nerozloučila, jen jsi mi poslala tenhle zatracenej hloupej vzkaz…“ Vytáhl z kapsy u bundy cár papíru a Diana poznala svůj dopis. Ponížením zbrunátněla. Nad tímhle psaním prolévala slzy: jak s ním mohl takhle mávat ve výčepu? S odporem se od manžela odtáhla.

Přinesli jim čaj a Mark sáhl po konvici. Podíval se na Mervyna a zeptal se: „Nebude vám vadit, když vám čaj naleje malej tlučhuba?“ Oba Irové v rohu vybuchli smíchy, ale Mervyn se tvářil nepřístupně a neodpověděl.

Diana na něj začínala mít zlost. „Možná že se chovám jako cvok, Mervyne, ale mám právo být šťastná.“

Vyčítavě na ni namířil prst a prohlásil: „Když sis mě brala, složila jsi slib a teď nemáš právo ode mě odejít.“

Rozčarování ji dohánělo k nepříčetnosti, Mervyn byl tak dokonale neústupný, připadalo jí to, jako kdyby se člověk pokoušel vysvětlit něco špalku dřeva. Proč se nemohl chovat trochu rozumně? Proč si musel být vždycky tak zatraceně jistý, že má pravdu, a všichni ostatní jsou vedle?

Náhle si uvědomila, jak důvěrně ten pocit zná. Celých pět let se jí zmocňoval alespoň jednou týdně. Během posledních několika hodin – v panice, jež ji ovládla na palubě letadla – úplně zapomněla, jak dokáže být Mervyn nesnesitelný a jak nešťastná z něj může být. Teď se jí to vybavilo v plné síle jako hrůza z noční můry, na níž si člověk náhle vzpomene.

„Může si dělat, co se jí zachce, Mervyne,“ ozval se Mark. „Nemůžete ji k ničemu nutit. Je dospělá. Jestli se bude chtít vrátit s vámi domů, udělá to. A jestli bude chtít odjet do Ameriky a vzít si mě, nic jí v tom nezabrání.“ Mervyn udeřil pěstí do stolu. „Nemůže si vás vzít, protože už je jednou vdaná!“

„Může se rozvést.“

„Z jakého důvodu?“

„V Nevadě člověk důvod nepotřebuje.“

Mervyn obrátil rozzuřený pohled na Dianu: „Do žádný Nevady nepojedeš. Sebereš se a vrátíš se se mnou do Manchesteru.“

Podívala se na Marka. Něžně se na ni usmál. „Nemusíš poslouchat ani jednoho z nás,“ upozornil ji. „Udělej, co chceš sama.“

„Obleč si kabát,“ vyštěkl Mervyn.

Mervynovi se jeho neotesaným jednáním podařilo vrátit Dianě smysl pro proporce. Najednou viděla svůj strach z letu a obavy ze života v Americe jako méně významné ve srovnání s nejpodstatnější otázkou: S kým chce vlastně žít? Miluje Marka a Mark miluje ji a všechny ostatní úvahy jsou podružné. Zmocnil je jí pocit obrovské úlevy, že se konečně rozhodla, a hned spěchala, aby to oběma mužům, kteří ji milují, oznámila. Zhluboka se nadechla. „Je mi to líto, Mervyne,“ prohlásila. „Pojedu s Markem.“

Kapitola 12

Když se Nancy Lenehanová podívala z Tygří můry Mervyna Loveseyho pod sebe a uviděla na klidné hladině v ústí Shannonu majestátně kotvit Clipper společnosti Pan American, zažila okamžik zadostiučinění.

Všechno se proti ní spiklo, ale přesto dokázala bratra dohnat, a zhatit tak alespoň část jeho plánu. Na to, aby člověk převezl Nancy Lenehanovou, si musí hodně přivstat, říkala si ve vzácné chvíli sebeuspokojení.

Až ji Petr uvidí, bude z toho mít životní šok.

Žluté letadélko kroužilo, jak Mervyn hledal místo k přistání, a Nancy se před nadcházejícím střetem s bratrem začalo zmocňovat napětí. Pořád ještě nedokázala uvěřit, že ji s takovou nestydatostí podvedl a zradil. Jak to jen mohl udělat? Když byli malí, koupali se spolu. To ona mu lepila náplasti na kolena, vykládala, jak se dělají děti, a dávala pokaždé kousek své žvýkačky. Znala všechna jeho tajemství a svoje mu sdělovala. Když vyrostli, chránila jeho ješitnost a nikdy nedovolila, aby měl nepříjemný pocit z toho, že ona je daleko chytřejší a přitom je jen holka.

Celý život se o něj starala. Když jim umřel táta, souhlasila s tím, aby Peter stanul v čele podniku. Taky jí to přišlo draho. Nejen že musela potlačit vlastní ctižádost, aby měl volnou cestu, ale současně s tím udusila sotva rašící milostný vztah s Natem Ridgewayem. Jestli by z té lásky něco bylo, to se nikdy nedozví, protože Ridgeway se mezitím už oženil.

Její kamarád a právník Mac MacBride ji varoval, ať Petera nedělá předsedou rady, ale ona se jeho radami neřídila a jednala proti vlastním zájmům, jelikož věděla, jak bolestivě by Petera ranilo, kdyby si lidé mysleli, že nedokáže jít v šlépějích svého otce. Když si vzpomněla, co všechno pro něj udělala, a pak si uvědomila, jak se ji snaží podvést a obelhat, chtělo se jí křičet odporem a vzteky.

Už se nemohla ani dočkat, až ho najde, stoupne si před něj a podívá se mu do očí. Přála si vědět, jak se bude chovat a co jí řekne.

Navíc toužila zasáhnout konečně do boje. Dohnat Petera, to byl teprve první krok. Musela se ještě dostat do letadla. Mohlo by to proběhnout bez obtíží; ale jestli bude v Clipperu plno, bude se muset pokusit od někoho místo odkoupit, použít na kapitána svůj šarm, nebo se dokonce na palubu dostat za cenu uplácení. Potom, až dorazí do Bostonu, bude ještě muset přesvědčit ostatní majitele akcií, tetičku Tilly a otcova starého právníka Dannyho Rileyho, aby svoje podíly odmítli Natu Ridgewayovi prodat. Cítila, že to může dokázat, ale že se Peter nevzdá bez boje a Nat Ridgeway je houževnatý protivník.

Mervyn s letadlem přistál na polní cestě na okraji malé vesničky. Předvedl pro něj zcela netypické dobré vychování, neboť Nancy pomohl vylézt z kokpitu a sešplhat na zem. Když podruhé stanula na irské půdě, vzpomněla si na svého otce, jenž o staré vlasti bez ustání mluvil, ale nikdy se do ní ve skutečnosti nepodíval. Bylo jí z toho teskno. Určitě by ho potěšilo, kdyby věděl, že jeho dětem se podařilo do Irska dostat. Ale jistě by mu zlomilo srdce, kdyby viděl, jak si vede jeho syn v čele podniku, jejž on sám budoval celý život. Snad je lepší, že už to nevidí.

Mervyn stroj zručně ukotvil. Nancy se ulevilo, že může na letadélko zapomenout. Bylo sice roztomilé, ale málem ji připravilo o život. Zachvěla se pokaždé, když si vzpomněla, jak letěli proti tomu útesu. Byla rozhodnuta ve zbytku života do malého letadla nenasednout.

Rázným krokem došli do vesnice následováni vozem taženým koňmi a naloženým bramborami. Nancy měla pocit, že i Mervyn prožívá jakousi směs triumfu a obav. Zažil, stejně jako ona, podvedení i zradu a byl – řekne-li se to naplno – odmítnut; a stejně jako ona dosáhl obrovského uspokojení, protože překonal očekávání těch, kteří se proti němu spikli. Ale vlastní zápas je oba teprve čekal.

Přes Foynes vedla jediná ulice. Když byli asi v polovině, potkali skupinku dobře oblečených lidí, což mohli být jedině cestující z Clipperu: vypadali jako by ve filmovém studiu zabloudili do špatných kulis. Mervyn k nim přistoupil a oslovil je: „Hledám paní Dianu Loveseyovou – mám dojem, že by měla cestovat na Clipperu.“

„Jistěže ano!“ zvolala jedna z žen. Nancy poznala, že je to filmová hvězda Lulu Bell. Nějaký odstín v jejím hlase napovídal, že paní Loveseyovou nemá v lásce. Nancy znovu napadlo, jaká asi Mervynova žena je. Lulu Bell pokračovala: „Paní Loveseyová a její… společník?… šli do toho výčepu tamhle na druhé straně ulice.“

Teď se ozvala Nancy: „Mohla byste mi ukázat cestu k pokladně s letenkami?“

„Jestli někdy budu hrát průvodkyni turistů, ani si to nebudu muset zkoušet!“ poznamenala Lulu a její spolucestující se rozesmáli. „Budova letecké společnosti je na druhém konci ulice, za nádražím naproti přístavu.“

Nancy jí poděkovala a vykročila. Musela popoběhnout, aby dostihla Mervyna, který už vyrazil za svým cílem. Náhle se však zastavil, když si všiml dvou mužů, kráčejících v zaujatém hovoru ulicí. Nancy se na muže zvědavě podívala a uvažovala, čím mohli upoutat Mervynovu pozornost. Šedovlasý elegán měl na sobě černý oblek a světle šedou vestu a zcela nepochybně patřil mezi cestující z Clipperu. Druhý muž vypadal spíš jako strašák, dlouhý a kostnatý, s vlasy tak krátkými, až se téměř zdálo, že má holou lebku, a s výrazem člověka, jenž se právě probudil z děsivého snu. Mervyn ke strašákovi přistoupil a oslovil ho: „Vy jste profesor Hartmann, viďte?“

Mužova reakce byla naprosto nečekaná. Uskočil o krok zpátky a zvedl ruce před obličej, jako by si myslel, že může očekávat útok.

Jeho společník ho uklidňoval: „To je v pořádku, Carle.“

Mervyn pokračoval: „Bylo by pro mne ctí, kdybych vám mohl stisknout ruku, pane.“

Hartmann spustil paže, ale stále ještě se tvářil nedůvěřivě. Potřásli si rukama.

„Jsem rád, že jste z toho vyvázl. Víte, když jste zmizel, obávali jsme se nejhoršího. Mimochodem, jmenuju se Mervyn Lovesey.“

Hartmann se vzpamatoval: „Tohle je můj přítel baron Gabon, který mi pomohl utéct.“

Mervyn podal Gabonovi ruku a pak řekl: „Nebudu vás dál rušit. Šťastnou cestu, pánové.“

Hartmann musí být někdo docela výjimečný, uvažovala Nancy, když dokázal Mervyna, byť jen na chvilinku, vytrhnout ze soustředěného pronásledování manželky. Když vedle sebe kráčeli vesnicí, zeptala se: „Kdo to byl?“

„Profesor Carl Hartmann, největší fyzik na světě,“ odpověděl Mervyn. „Pracuje na rozbití atomu. Svými politickými názory proti sobě poštval nacisty a všichni už mysleli, že je po smrti.“

„Jak jste se o něm dověděl?“

„Studoval jsem na univerzitě fyziku. Uvažoval jsem dokonce, že začnu dělat výzkum, jenže jsem na to neměl dost trpělivosti. Ale pořád se snažím udržet krok s vývojem v oboru. Shodou okolností se v něm za posledních deset let vynořilo pár pozoruhodných objevů.“

„Jako třeba?“

„Rakušanka Lise Meitnerová – musela mimochodem taky utéct před nacisty a teď pracuje v Kodani – dokázala rozbít atom uranu na dva menší atomy, barium a krypton.“

„Měla jsem pocit, že atom je dále nedělitelný.“

„To jsme si až donedávna mysleli všichni. To je na tom právě tak vzrušující. Když k tomu dojde, dává to šílenou ránu, proto se o celou věc zajímají vojáci. Kdyby dokázali štěpení řídit, dostali by nejničivější bombu, jakou kdy svět viděl.“

Nancy se podívala přes rameno za vystrašeným a ošuntělým mužem s horečnatým pohledem. Nejničivější bomba, jakou kdy svět viděl, pomyslela si a zachvěla se. „Překvapuje mě, že ho tu nechají chodit jen tak bez ochrany,“ poznamenala

„Nemám pocit, že by ho nehlídali,“ namítl Mervyn. „Koukněte se tamhle na toho chlapa.“

Nancy se podívala na druhou stranu ulice, směrem, kterým Mervyn pohodil hlavou. Procházel se tam další cestující z Clipperu: vysoký, rozložitý muž v buřince a šedivém obleku s vínově červenou vestou. „Myslíte, že je to jeho osobní stráž?“ zeptala se.

Mervyn pokrčil rameny. „Mně ten chlap připadá jako polda. Třeba to Hartmann ani neví, ale já bych řekl, že mu seslali anděla strážnýho v solidních služebních polobotkách.“

Nancy by nikdy nenapadlo, že je Mervyn takhle všímavý.

„Řek bych, že tohle určitě bude ten výčep,“ prohlásil Mervyn a přešel tím bez mrknutí oka od záležitostí vesmírných ke zcela pozemským. Přede dveřmi se zastavil.

„Hodně štěstí,“ popřála mu Nancy. Myslela to vážně. Přes jeho nesnesitelné vystupování si Mervyna jakýmsi podivným způsobem oblíbila.

Usmál se. „Děkuju. Vy taky zlomte vaz.“

Vstoupil dovnitř a Nancy kráčela ulicí dál.

Na konci ulice, proti přístavu, objevila psím vínem porostlou budovu, větší než všechny ostatní stavby ve vsi. Uvnitř našla provizorní kancelář a v ní příjemně vypadajícího mladíka v uniformě společnosti Pan American. Podíval se na ni se zábleskem zájmu v očích, přestože musel být dobře patnáct let mladší než ona.

„Chci si koupit letenku do New Yorku,“ oznámila mu.

To ho překvapilo a zmátlo. „To snad ne! My tu obvykle letenky neprodáváme – ve skutečnosti tu ani žádné nemáme.“

Tohle nevypadalo na neřešitelný problém. Usmála se na něj: úsměv vždycky pomáhá překonávat jednoduché byrokratické překážky. „Vždyť letenka je jen kus papíru,“ prohlásila. „Předpokládám, že když zaplatím cenu za cestu, pustíte mě prostě do letadla, ne?“

Vrátil jí úsměv. Pochopila, že jí vyhoví, když bude moci. „Proč ne,“ odpověděl. „Jenže letadlo je obsazené.“

„Kruci!“ zamumlala. Tohle ji zdrtilo. Copak podstoupila všechno úplně zbytečně? Ale ještě to nehodlala vzdát, rozhodně ne zadarmo. „Něco tam přece musí být,“ naléhala. „Nepotřebuju lůžko. Můžu spát na sedadle. I služební sedačka by mi stačila.“

„Služební místo dostat nemůžete. Volná je jedině svatební kajuta.“

„Mohla bych ji dostat?“ zeptala se s nadějí.

„Mohla, ale já ani nevím, kolik stojí…“

„Můžete se přece podívat, ne?“

„Odhaduju, že se za ni bude platit nejmíň dvojnásobek obyčejné letenky, což by dělalo sedm set padesát dolarů za jednu cestu; ale taky to může být víc.“

Netrápila by se ani tím, kdyby to stálo sedm tisíc dolarů. „Dám vám nevyplněný šek,“ navrhla.

„Safra, vy se do toho letadla vážně chcete dostat, co?“

„Potřebuju být zítra v New Yorku. Je to… velmi důležité.“ Nedokázala ani přijít na vhodná slova, jimiž by vyjádřila, jak moc jí na tom záleží. „Pojďme se zeptat kapitána,“ požádal ji mladík. „Tudy prosím, madam.“ Nancy ho následovala a uvažovala, jestli plýtvala úsilím na někoho, kdo ve skutečnosti nemá vůbec pravomoc rozhodovat.

Dovedl ji do kanceláře v prvním patře. Uviděla tam šest nebo sedm členů posádky Clipperu, byli jen v košilích, kouřili, pili kávu a prohlíželi mapy a předpovědi počasí. Mladý muž jí představil kapitána Marvina Bakera. Když jí pohledný kapitán třásl rukou, měla zvláštní pocit, že jí bude měřit tep. Po chvíli si uvědomila, že to má na svědomí jeho chlácholivé vystupování doktora sedícího na okraji postele.

Mladík vysvětloval: „Paní Lenehanová se opravdu naléhavě potřebuje dostat do New Yorku, kapitáne, a je ochotna zaplatit za svatební kajutu. Vezmeme ji?“

Nancy s obavami čekala na odpověď, ale kapitán se jí místo toho zeptal: „Manžel cestuje s vámi, paní Lenehanová?“

Zamžikala řasami – to se vždycky hodí, když se člověk snaží přesvědčit mužského, aby něco udělal – a odpověděla: „Jsem vdova, kapitáne.“

„Omlouvám se. Máte nějaká zavazadla?“

„Jen tenhle cestovní kufřík.“

„Bude nám potěšením vzít vás s sebou do New Yorku, paní Lenehanová,“ oznámil jí kapitán.

„Díky bohu,“ vydechla Nancy úlevou. „Ani neumím říct, jak je to pro mě důležité.“ Na okamžik se pod ní podlomila kolena. Posadila se do nejbližší židle. Bylo jí trapné, že to tak prožívá. Aby slabost nějak zakryla, začala se přehrabovat v tašce a vytáhla šekovou knížku. Třesoucí se rukou podepsala nevyplněný šek a podala ho mladíkovi.

Teď byl čas setkat se s Peterem.

„Potkala jsem ve vesnici jen pár pasažérů,“ poznamenala. „Kde můžou být ostatní?“

„Většina sedí v Hostinci paní Walshové,“ odpověděl mladý muž. „To je výčep tady v domě. Má vchod z druhé strany.“

Vstala. Rozechvění už ji přešlo. „Jsem vám velmi zavázána,“ usmála se na něj.

„Jsem rád, že jsme vám mohli pomoct.“

Vyšla ven.

Když zavírala dveře, zaslechla bzukot rozbíhajícího se hovoru a hned věděla, že si dopřejou dostatek lechtivých poznámek na adresu přitažlivé vdovy, která si může dovolit podepisovat nevyplněné šeky.

Vyšla ven. Bylo klidné odpoledne, slunce slabě svítilo a vzduch příjemně prosycovala vlhká, slaná chuť moře. Teď se musela poohlédnout po svém proradném bratříčkovi.

Obešla roh budovy a vstoupila do výčepu.

Uviděla místo, do něhož by za normálních okolností nikdy nevkročila: malé, temné, s hrubým nábytkem, velmi chlapské. Zcela zjevně sem původně měli chodit rybáři a rolníci na pivo, ale teď tu sedělo plno milionářů popíjejících koktejly. Místnost potřebovala vyvětrat a hovory v několika jazycích najednou působily dost hlučně: cestující se chovali, jako by se sešli na nějakém večírku. Působila to jen její představivost, nebo měl jejich smích doopravdy lehce hysterický nádech? Maskovala rozjařenost obavy z dlouhého letu přes oceán?

Rozhlédla se po tvářích kolem a zahlédla Petera.

On si jí nevšiml.

Chvíli ho pozorovala a vztek v ní kypěl. Cítila, jak jí tváře rudnou hněvem. Zmocnila se jí nutkavá potřeba udeřit ho do obličeje. Nakonec zuřivost potlačila. Nedá mu najevo, jak je rozhořčená. Vždycky se víc vyplatí chovat se klidně.

Bratr si našel místo v rohu a Nat Ridgeway tam seděl s ním. To byla další rána. Nancy věděla, že Nat jel do Paříže kvůli předvádění kolekcí, ale vůbec ji nenapadlo, že by mohl zpátky letět s Peterem. Uvítala by, kdyby tam neseděl. Přítomnost staré lásky to všechno jen zamotá. Bude muset zapomenout, že ho někdy líbala. Vytlačila tu vzpomínku z mysli.

Protáhla se davem a přistoupila k jejich stolu. První vzhlédl Nat. Tvář mu zkřivilo překvapení a špatné svědomí, a to ji alespoň trochu uspokojilo. Peter si všiml změny ve společníkově obličeji a vzhlédl také.

Nancy se mu zadívala do očí.

Zbledl a vyskočil ze židle. „Kristepane!“ vyjekl. Zdálo se, že je vyděšený k smrti.

„Proč se tak lekáš, Petere?“ zeptala se Nancy pohrdavě.

Těžce polkl a sklouzl zpátky na svoje místo.

Nancy ho nenechala vydechnout: „Tak ty sis skutečně zaplatil cestu na lodi Oriana, a přitom jsi věděl, že s ní nepopluješ. Jel jsi se mnou do Liverpoolu a ubytoval se v hotelu Adelphi, přestože jsi věděl, že tam nezůstaneš. A to všechno jen proto, že ses mi bál říct, že poletíš Clipperem!“

Zíral na ni, bledý a tichý.

Neměla v plánu přednést projev, ale slova ji napadala sama od sebe: „Vyplížil ses včera z hotelu a spěchal jsi až do Southamptonu v naději, že na to nepřijdu!“ Naklonila se nad stůl a on se od ní odtáhl. „Čeho ses tak bál? Já tě přece neukousnu.“ Když pronesla slovo neukousnu, škubl sebou, jako by to skutečně byla schopná udělat.

Teď už mohla klidně ztlumit hlas. Lidé kolem ztichli. Peter se s podrážděným výrazem rozhlédl po místnosti. Nancy pokračovala: „Nepřekvapuje mě, že si připadáš trapně. Po všem, co jsem pro tebe udělala! Celé roky jsem tě chránila, kryla tvoje idiotské chyby a nechala tě v čele podniku, přestože nejsi schopen zorganizovat ani církevní bazar! A ty se mi po tom všem pokusíš podnik ukrást! Jak jsi to mohl udělat? Nepřipadáš si teď jako obyčejný červ?“

Zbrunátněl. „Nikdy jsi mě nechránila – vždycky ses starala jen o sebe,“ namítl. „Odjakživa jsi chtěla šéfovat – ale nedostala jsi to místo! Já ano, a od té chvíle jen koukáš, jak bys mi ho vyfoukla.“

Tohle byla taková nehoráznost, že Nancy nevěděla, jestli se má smát, plakat, nebo mu plivnout do tváře. „Ty troubo, já jen koukám, abych tě udržela v předsednickém křesle.“

Vítězoslavně vytáhl z kapsy nějaké papíry. „Jako třeba tímhle?“

Nancy poznala svůj návrh. „To si piš, že tímhle,“ pokývala hlavou. „Tenhle plán představuje jedinou možnost, jak tě udržet na tvém místě.“

„A tobě dát do ruky skutečnou moc! Hned jsem to prokoukl.“ Zatvářil se vzpurně. „Proto jsem si připravil svůj vlastní plán.“

„Který nevyšel,“ dodala Nancy se zadostiučiněním. „Sehnala jsem místo v letadle a vracím se, abych stihla zasedání rady.“ Poprvé se obrátila na Nata Ridgewaye a oslovila ho: „Mám pocit, že jsi Blackovy závody pod svou nadvládu pořád ještě nezískal, Nate.“

„Jen si tím nebuď tak jistá,“ poznamenal Peter.

Podívala se na něj. Choval se vzpupně. Snad neměl ještě něco v rukávu? Tak mazaný není. „My dva vlastníme každý čtyřicet procent, Petere,“ oslovila ho. „Rovnováhu udržují tetička Tilly a Danny Riley. Ti stáli vždycky za mnou. Znají mě a znají i tebe. Já umím peníze vydělat a ty je ztrácíš, tomu oni rozumějí, i když jsou na tebe kvůli vzpomínce na tátu milí. Budou volit tak, jak jim řeknu.“

„Riley bude stát na mé straně,“ poučil ji Peter bezvýrazně.

V hlase měl jakousi zatvrzelost, jež Nancy varovala. „Proč by měl stát na tvé straně, když jsi podnik prakticky přivedl na mizinu?“ zeptala se jedovatě, ale nebyla zdaleka tak sebejistá, jak se tvářila.

Vycítil její strach. „Vyjukal jsem tě, co?“ zasyčel.

Měl bohužel pravdu. Začínaly se jí zmocňovat obavy. Nevypadal zdaleka tak zkroušeně, jak by měl. Musela přijít na to, jestli se za jeho sebevědomými prohlášeními něco skrývá. „Počítám, že sis to jen tak vycucal z prstu,“ odsekla posměšně.

„Kdepak, to ne.“

Když do něj vydrží rýt, vydráždí ho natolik, že jí bude potřebovat dokázat její omyl, to jí bylo jasné. „Vždycky předstíráš, že máš něco v rukávu, ale většinou nula od nuly pojde.“

„Riley mi to slíbil.“

„A Rileymu se dá věřit jako chřestýšovi,“ poznamenala pohrdavě.

To se Petera dotklo. „Což neplatí, když dostane nějakou… pobídku.“

Tak takhle to bylo: Dannyho Rileyho podplatili. Toho se Nancy bála. Neúplatnost nepatřila mezi Dannyho silné stránky. Co mu Peter nabídl? Musí to zjistit, aby mohla úplatek zpochybnit, nebo nabídnout víc. „Jestli tvůj plán stojí a padá se spolehlivostí Dannyho Rileyho, tak se, myslím, nemám čeho bát,“ prohlásila a povýšeně se zasmála.

„Stojí a padá s Rileyho nenasytností,“ opravil ji Peter.

Obrátila se k Natovi a upozornila ho: „Být tebou, nehýřila bych moc optimismem.“

„Nat ví, že je to pravda,“ poznamenal Peter sebejistě.

Nat by zcela zřejmě zůstal raději zticha, ale protože se na něj oba dívali, váhavě ze sebe vydal souhlasné zamručení.

Peter pokračoval: „Riley od něj dostane pořádnou práci pro General Textiles.“

Tohle byla rána a Nancy zalapala po dechu. Nic se nemohlo Rileymu zamlouvat víc, než moci vrazit botu do dveří tak obrovské společnosti, jakou byly General Textiles. Pro malou newyorskou právnickou firmu to byla životní příležitost. Za takovýhle úplatek by Riley prodal vlastní matku.

Peterovy a Rileyho akcie dávaly v součtu padesát procent. Podíl Nancy spolu s akciemi tetičky Tilly představovaly také padesát procent. Pokud došlo k rovnosti hlasů, rozhodovalo se podle toho, pro co hlasoval předseda – Peter.

Peter viděl, že Nancy doběhl, a dopřál si vítězný úsměv.

Nancy ještě nechtěla připustit porážku. Přitáhla si židli a posadila se. Obrátila pozornost na Nata Ridgewaye. Celou dobu cítila, že se mu na tom sporu něco nelíbí. Napadlo ji, jestli Nat ví, že Peter jednal za jejími zády. Rozhodla se, že to zkusí. „Ty jsi, předpokládám, věděl, že mi Peter lhal?“ Díval se na ni s pevně sevřenými rty; ale to ona uměla taky, a tak prostě jen s tázavým pohledem vyčkávala. Nakonec vyhrála a Nat promluvil: „Neptal jsem se. Do vašich rodinných sporů mi nic není. Nejsem sociální pracovnice, jsem obchodník.“

Ale bývaly časy, pomyslela si, kdy jsi mě v restauracích držel za ruku a pak líbal na dobrou noc; jednou jsi mě pohladil po ňadrech. „A jsi poctivý obchodník?“ zeptala se.

„Sama víš, že ano,“ odpověděl upjatě.

„V tom případě bys neměl připustit, aby tě někdo zatahoval do takhle nečestných způsobů jednání.“

Chvíli o tom přemýšlel a pak ji upozornil: „Tohle je převzetí firmy, ne čajový dýchánek.“

Chtěl ještě něco dodat, ale skočila mu do řeči. „Pokud se necháš zatáhnout do bratrových podvodů, chováš se sám jako podvodník. Změnil ses od doby, kdy jsi pracoval pro otce.“ Než mohl Nat odpovědět, obrátila se zpátky k Peterovi. „Copak nechápeš, že bys mohl cenu svých akcií zdvojnásobit, kdybys mě pár let nechal, abych uskutečnila svoje záměry?“

„Tvoje záměry se mi nelíbí.“

„I bez jakýchkoliv změn stoupne cena firmy díky válce. Vždycky jsme dodávali obutí armádě – jen si představ, kolik by to bylo zakázek, kdyby Spojené státy vstoupily do války!“

„Do téhle války Spojené státy nevstoupí.“

„I tak bude válka v Evropě pro podnik přínos.“ Podívala se na Nata. „Tobě je to jasné, viď? Proto nás chceš vyřadit ze hry.“

Nat mlčel.

Obrátila se opět na Petera. „Uděláme líp, když počkáme. Poslechni mě. Mýlila jsem se v těchhle věcech někdy? Přišel jsi někdy kvůli mým radám o peníze? Vydělal jsi někdy něco na tom, když jsi mě neposlechl?“

„Tobě to ještě nedošlo, že?“ podíval se na ni Peter.

Nedokázala si představit, co by tím mohl myslet. „Co mi nedošlo?“

„Proč podnik prodávám – proč to celé dělám.“

„No dobře – tak proč?“

Beze slova se na ni díval a ona si odpověď přečetla v jeho očích.

Nenáviděl ji.

Šok ji doslova zmrazil. Měla pocit, že narazila v plném běhu hlavou do cihlové zdi. Nechtěla tomu věřit, ale groteskní výraz odporu na jeho zkřivené tváři nešlo přehlédnout. Odjakživa mezi nimi existovalo napětí, přirozená soupeřivost mezi dětmi; ale tohle, tohle bylo něco strašlivého, neuvěřitelného, patologického. V životě by jí to nenapadlo. Její mladší bratr Peter ji nenáviděl.

Takhle nějak to musí vypadat, pomyslela se, když vám muž, se kterým dvacet let žijete, oznámí, že má poměr se svou sekretářkou a už vás nemiluje.

Motala se jí hlava, jako by jí někdo praštil. Bude jí chvíli trvat, než se s tím vyrovná.

Peter nebyl prostě ani blázen, ani paličák, ani nedělal nic natruc. Ve skutečnosti sám sebe poškozoval jen proto, aby svou sestru zničil. Dělal to z čisté nenávisti.

Musel přece jen být alespoň trochu blázen.

Potřebovala si to rozmyslet. Rozhodla se, že opustí ten přetopený, zakouřený výčep a nadýchá se trochu vzduchu. Vstala a bez rozloučení odešla.

Jakmile vykročila na ulici, hned se cítila líp. Od přístavu vanul studený vítr. Přešla přes ulici, kráčela podél doků a poslouchala řev racků.

Clipper kotvil uprostřed přístavu. Byl větší, než si ho představovala: muži, kteří doplňovali palivo, vypadali tak drobounce. Zjistila, že jí mohutné motory a veliké vrtule dodávají pocit jistoty. V tomhle letadle nebude nervózní, říkala se; určitě ne teď, když přežila let přes Irské moře v jednomotorové Tygří můře.

Ale co podnikne, až se dostane domů? Peter si svůj úmysl vymluvit nenechá. Za jeho jednáním bylo příliš mnoho let skrývané zloby. Svým způsobem jí ho bylo líto: celou dobu musel být strašlivě nešťastný. Ale nehodlala se jen tak vzdát. Třeba ještě najde způsob, jak zachránit to, na co má dědické právo.

Danny Riley představoval Peterův slabý článek. Člověka, jenž se nechá podplatit jednou stranou, může podplatit i druhá strana. Třeba Nancy přijde na něco, co by mu mohla nabídnout, něco, co by ho zlákalo k výměně dresu. Ale bude to dřina. Peterovu nabídku, možnost dělat General Textiles právního zástupce, bude těžké přebít.

Možná že by ho dokázala vystrašit. Vyšlo by to levněji. Ale jak? Mohla jeho firmě odebrat vedení rodinných a podnikových právních záležitostí, ale toho zase ve srovnání s nabídkou z General Textiles nebylo tolik. Jistě, Dannyho by nejvíc potěšily peníze na dřevo, ale většina jejího majetku byla vázána v Blackových závodech. Bez větších potíží mohla dát dohromady pár tisíc dolarů, ale Danny bude chtít víc, možná i sto tisíc. Tolik peněz na hotovosti včas nesežene.

Byla hluboko ponořena do svých úvah, když vtom zaslechla, jak někdo volá její jméno. Otočila se a uviděla, že na ni mává ten mladík od Pan Americanu. „Máte tu telefon!“ křičel. „Nějaký pan MacBride z Bostonu!“

Zničehonic ji zahřála naděje. Třeba Mac přijde na způsob, jak se z toho dostat. Znal Dannyho Rileyho. Oba měli hodně společného s jejím otcem – lidé z druhé generace Irů, kteří trávili veškerý čas ve společnosti Irů a chovali se nedůvěřivě ke každému protestantovi, i když to byl Ir. Mac byl poctivý a Danny ne, ale jinak byli úplně stejní. Otec byl také poctivý, ale míval ve zvyku přehlížet některé drsnější postupy, zvláště pokud měly pomoci krajanovi ze staré vlasti.

Když pospíchala podél přístavu, vzpomněla si, že otec jednou vytáhl Dannyho z pořádného průšvihu. Stalo se to před pár lety, krátce před tátovou smrtí. Danny prohrával velký a důležitý případ a v zoufalství oslovil v golfovém klubu příslušného soudce a pokusil se ho uplatit. Jenže soudce byl nepodplatitelný a poradil Dannymu, ať jde do důchodu, jinak že přijde o diplom. Táta soudce navštívil a přesvědčil ho, že šlo jen o okamžité selhání. Nancy o tom věděla všechno: táta se jí ke konci života hodně svěřoval.

To byl celý Danny: kluzký, nespolehlivý, dost neuvážlivý, snadno ovladatelný. Určitě by ho mohla získat zpátky na svou stranu.

Ale měla na to jen dva dny.

Vešla do budovy a mladík jí ukázal, kde je telefon. Přiložila si k uchu sluchátko a zvedla mluvítko. Byla ráda, že zase slyší Mácův známý, přívětivý hlas. „Takže se ti podařilo Clipper chytit!“ zahlaholil radostně. „To seš dobrá!“

„Na zasedání rady se dostanu – ale mám špatnou zprávu. Peter prohlašuje, že získal Dannyho hlas.“

„Věříš mu?“

„Ano. General Textiles svěří Dannymu větší část svých podnikových záležitostí.“

Mácův hlas zvadl beznadějí: „Seš si jistá, že je to pravda?“

„Nat Ridgeway je tady s ním.“

„To je had!“

Mac neměl Nata nikdy v lásce, a když se Ridgeway začal scházet s Nancy, změnil se jeho postoj v nenávist. Přestože byl Mac šťastně ženatý, žárlil, kdykoliv někdo projevil o Nancy milostný zájem.

„Jestli bude Danny dělat General Textiles právníka, tak je dost lituju,“ dodal.

„Řekla bych, že ho nechají, aby je zastupoval v méně důležitých případech. Macu, není protizákonné předložit mu takovouhle nabídku?“

„Nejspíš je, ale porušení zákona se bude těžko dokazovat.“

„Tak to jsem vedle.“

„Už asi jo. Mrzí mě to, Nancy.“

„Dík, kamaráde. Však jsi mě varoval, abych nenechala Petera šéfovat.“

„To je teda fakt.“

Nancy dospěla k závěru, že nářku nad rozlitým mlékem už bylo dost. Přešla do věcného tónu: „Poslyš, kdybychom museli spoléhat na Dannyho, trochu by nás to děsilo, je to tak?“

„To si piš, že…“

„Báli bychom se, že přeběhne na druhou stranu, děsilo by nás, že mu protivník udělá lepší nabídku. Co kdybychom se zamysleli, jakou cenu jsme ochotni za něj dát?“

„Hmm.“ Ve sluchátku se na chvíli rozhostilo ticho a pak se Mac znovu ozval: „Nic mě nenapadá.“

Nancy uvažovala o tom, jak se Danny snažil podplatit soudce. „Vzpomínáš si, jak tehdy táta vytáhl Dannyho z průšvihu? Šlo o případ Jerseyho Rubbera.“

„Ovšem. Ale po telefonu žádné podrobnosti, chápeš?“

„Jo. Nemohli bychom to nějak použít?“

„Nemám tušení jak.“

„Vystrašit ho?“

„Myslíš tím, že to zveřejníme?“

„Ano.“

„Máme důkazy?“

„Pokud není něco v tátových starých lejstrech, tak ne.“

„Všechny jeho písemnosti máš ty, Nancy.“

Ve sklepě Nancyina domu v Bostonu leželo několik krabic s otcovými osobními záznamy. „Nikdy jsem je neprohlížela.“

„A teď na to nemáme čas.“

„Ale mohli bychom trochu blufovat,“ pronesla zamyšleně.

„Teď ti nerozumím.“

„Jenom uvažuju nahlas. Měj se mnou chvíli strpení. Mohli bychom Dannymu nějak naznačit, že v tátových starých písemnostech něco je, nebo že by se tam něco dalo najít. Něco, co by celou tu záležitost mohlo opět vynést na světlo.“

„Jenom nechápu, jak by…“

„Počkej, Macu, poslouchej mě, tohle vypadá na nápad,“ zarazila ho Nancy, hlas zvýšený vzrušením. V hlavě se jí začala rýsovat jistá možnost. „Předpokládejme, že se právní komora, nebo co je to zač, rozhodne zahájit vyšetřování případu Jerseyho Rubbera.“

„Proč by to dělali?“

„Někdo by jim mohl naznačit, že to smrdí.“

„No dobře, a co dál?“

Nancy měla pocit, že se jí před očima pomalu rozvíjí plán, který by mohl vyjít. „Co by se stalo, kdyby se dověděli, že v tátově pozůstalosti je nějaký zásadní důkaz?“

„Požádali by tě, jestli by směli papíry prohlédnout.“

„A záleželo by jenom na mně, jestli jim to dovolím?“

„Pokud by šlo o jednoduché prošetření vedené komorou, tak ano. Jakmile by se jednalo o kriminální čin, mohla bys dostat obsílku a pak už bys pochopitelně neměla na vybranou.“

Plán se Nancy v hlavě rodil rychleji, než stačila nahlas vysvětlovat. Ani se neodvažovala doufat, že by to mohlo klapnout. „Poslyš, chci, abys zavolal Dannymu,“ prohlásila naléhavě. „A polož mu tuhle otázku…“

„Jen si vezmu tužku a papír. Dobře, pokračuj.“

„Zeptej se ho na tohle. Kdyby komora začala prošetřovat případ Jerseyho Rubbera, souhlasí Danny s tím, abych jim poskytla tátovy písemnosti?“ Mac se zarazil. „Ty si myslíš, že řekne ne?“

„Myslím si, že začne panikařit, Macu! Bude k smrti vyděšený. Neví, co tam všechno je – poznámky, deníky, dopisy, může se tam válet cokoliv.“

„Začínám mít pocit, že by to mohlo vyjít,“ poznamenal Mac a Nancy slyšela, jak se mu hlas postupně rozehřívá naděje. „Danny si bude myslet, že máš něco, co chce…“

„Požádá mě o ochranu, jakou mu tehdy poskytl táta. Bude na mě naléhat, abych komoře odmítla žádost o zpřístupnění pozůstalosti. A já na to přistoupím – za podmínky, že bude hlasovat proti spojení s General Textiles.“

„Ještě zadrž. Na šampaňský je času dost. Danny se dá koupit, ale není hlupák. Nebude tě podezřívat, žes to celé narafičila, abys na něj mohla zatlačit?“

„Jistěže bude,“ odpověděla Nancy. „Ale nebude si tím jist. A nebude mít moc času, aby o tom přemýšlel.“

„Jo. V tuhle chvíli je to naše jediná šance.“

„Chceš se do toho pustit?“

„Jo.“

Nancy se ulevilo: cítila, že plán má naději na úspěch, a narůstala v ní vůle po vítězství. „Zavolej mi na příští zastávku.“

„Kde to je?“

„V Botwoodu na Newfoundlandu. Měli bychom tam dorazit za sedmnáct hodin.“

„Vede tam vůbec telefon?“

„Určitě, když je tam letiště. Ale radši si hovor objednej předem.“

„Jasně. Užij si let.“

„Ahoj, Macu.“

Zavěsila. Měla skvělou náladu. Nedalo se předem říct, jestli na to Danny naletí, ale už to, že měla nějaký plán, ji neuvěřitelně povzbuzovalo.

Bylo za deset minut půl páté, nejvyšší čas nasednout do letadla. Vyšla z místnosti a ocitla se v kanceláři, v níž mluvil do jiného telefonu Mervyn Lovesey. Když procházela kolem něj, zvedl ruku, aby ji zarazil. Oknem viděla, že cestující už nastupují z mola do lodi, ale na chvíli se zastavila. Mervyn do telefonu vykřikoval: „V tuhle chvíli se tím nemůžu zabývat! Dej těm pacholkům, o co si řeknou, hlavně ať práce běží dál.“

Překvapilo ji to. Vzpomněla si, že měl v továrně nějaké pracovní neshody. Zdálo se, že ustupuje, což jí k němu nějak nesedělo.

Člověka, s nímž Mervyn mluvil, to zřejmě překvapilo taky, protože po chvilce Mervyn vyštěkl: „Jo, to víš, že to myslím vážně, sakra chlape, nemám teď čas, abych se dohadoval s řemeslníky. Sbohem!“ Zavěsil. „Hledal jsem vás,“ obrátil se na Nancy.

„Vyšlo vám to?“ zeptala se. „Podařilo se vám manželku přesvědčit, aby se vrátila?“

„Ne. Ale tak lacino jí to neprojde.“

„To je bída. Je teď tamhle venku?“

Podíval se oknem. „V tom červeným klobouku.“

Nancy zahlédla plavovlasou, asi třicetiletou ženu. „Mervyne, ta je krásná!“ vydechla. Zaskočilo ji to. Bůhví proč si představovala, že Mervynova žena bude chladnější, méně roztomilá, spíš Bette Davisová než Lana Tumerová. „Už je mi jasné, proč ji nechcete ztratit.“ Žena se opírala o rámě muže v modrém blejzru, zřejmě svého přítele. Nebyl zdaleka tak přitažlivý jako Mervyn. Postavu měl na výšku trochu podprůměrnou a vlasy už mu začínaly řídnout. Ale působil příjemným, vlídným dojmem. Nancy bylo na první pohled jasné, že žena se uchýlila k Mervynovu pravému opaku. Bylo jí Mervyna líto. „Mrzí mě to, Mervyne,“ prohlásila.

„Ještě jsem se nevzdal,“ zavrčel. „Poletím do New Yorku.“

Nancy se usmála. Tohle už bylo Mervynovi podobnější. „Proč ne?“ pokrčila rameny. „Vypadá na ženu, jakou by muž mohl pronásledovat přes celý Atlantik.“

„Problém je v tom, že to teď záleží na vás,“ upozornil ji. „V letadle je plno.“

„Ovšem. Jak to zařídíte? Proč by mělo záležet na mně?“

„Vy máte jediné zbývající místo. Zaplatila jste si svatební kajutu. Je pro dva. Žádám vás proto, abyste mi to přebytečné místo prodala.“

Rozesmála se. „Mervyne, přece nemůžu sdílet svatební kajutu s cizím mužem. Jsem slušná žena, žádná holka ze sboru!“

„Dlužíte mi protislužbu,“ naléhal na ni.

„Protislužbu ano, ale ne pověst!“

Na tváři se mu usadil neústupný výraz. „Když jste se mnou chtěla letět přes Irské moře, tak jste na svou pověst nemyslela.“

„Tam ale nešlo o to, že spolu strávíme noc!“ Strašně ráda by mu pomohla: na jeho odhodlání vydobýt si svou překrásnou manželku zpátky bylo něco dojemného. „Mrzí mě to, opravdu,“ ujistila ho. „Ale nemůžu si ve svém věku dovolit veřejný skandál.“

„Poslyšte. Přeptal jsem se na tu svatební kajutu a ona se zas tak moc od zbytku letadla neliší. Jsou tam dvě oddělená lůžka. Když necháme přes noc otevřené dveře, budeme v přesně stejné situaci jako dva úplně cizí lidé, kteří náhodou dostali místa vedle sebe.“

„Ale představte si, co tomu řeknou lidi!“

„Z koho máte strach? Manžela, kterého by se to mohlo dotknout, nemáte a rodiče nejsou naživu. Kdo se stará, co děláte?“

Uvědomila si, že když mu o něco jde, dokáže být neuvěřitelně umíněný. „Mám dva syny, kterým je jen něco málo přes dvacet,“ namítla.

„Určitě si budou myslet, že je to legrace.“

To nejspíš budou, pomyslela si smutně. „A mám navíc strach z celé bostonské společnosti. Něco takového se určitě roznese.“

„Heleďte. Když jste přišla na to letiště, byla jste zoufalá. Měla jste trable a já vám vytrh tm z paty. Teď jsem zoufalej já – copak to nechápete?“

„Chápu.“

„Jsem v průšvihu a spoléhám na vás. Tohle je poslední možnost, jak to manželství zachránit. Je ve vašich rukou. Já vám pomohl a vy teď můžete pomoct mně. Nebude vás to stát nic než možnost skandálu. To ještě nikoho nezabilo. Prosím vás, Nancy.“

Uvažovala o té „možnosti“ skandálu. Záleželo skutečně na tom, jestli se nějaká vdova chovala na svoje čtyřicáté narozeniny mírně nepřístojně? Mervyn měl pravdu, nezabije jí to, dokonce jí to nejspíš ani nepošramotí pověst. Matróny z Beacon Hill si budou myslet, že je trochu „uspěchaná“, ale lidé v jejím věku budou daleko spíš obdivovat její odvahu. Je to něco jiného, než kdyby všichni předpokládali, že jsem panna, pomyslela si.

Podívala se do jeho utrápeného, odhodlaného obličeje a bylo jí ho líto. Ať se jde bostonská společnost bodnout, řekla si v duchu; tenhle člověk trpí. Když jsem to potřebovala, pomohl mi. Nebýt jeho, nedostala jsem se sem. Má pravdu. Dlužím mu protislužbu.

„Pomůžete mi, Nancy?“ žadonil. „Prosím?“

Nancy se zhluboka nadechla. „K čertu se vším – pomůžu,“ přikývla.

Kapitola 13

Poslední, co Harry Marks z Evropy zahlédl, byl bílý maják, jenž se pyšně tyčil na severním břehu ústí řeky Shannon, zatímco útes pod ním zběsile bičovaly vlny Atlantského oceánu.

Až dorazíme do Ameriky, budu bohatý, pomyslel si.

Ocitnout se takhle blízko Dillíské soupravě bylo neodolatelné, skoro jako pohlavní touha. Někde v letadle, pár metrů od místa, kde seděl, leželo celé jmění v drahokamech. Prsty ho svrběly, jen po něm sáhnout.

Milion dolarů v drahých kamenech, to u překupníka hodí nejmíň sto tisíc. Budu si moct pořídit slušný byt a auto, uvažoval; možná dokonce i venkovské sídlo s tenisovým kurtem. Třeba bych to měl do něčeho investovat a žít z dividend. Byl by ze mě frajer s vlastním příjmem!

Jenže nejdřív se toho bohatství musel zmocnit.

Lady Oxenfordová na sobě žádné šperky neměla, takže mohly být na jednom ze dvou míst: v příručním zavazadle přímo tady v oddělení, nebo v kufrech v zavazadlovém prostoru. Kdyby šlo o moje šperky, moc bych se od nich nevzdaloval, přemítal Harry: vzal bych je s sebou do kabiny. Bál bych se pustit je z očí. Jenže neměl tušení, jak uvažuje lady Oxenfordová.

Bude muset nejdřív prověřit její příruční zavazadlo. Viděl je, měla je zastrčené pod sedadlem – drahý kufřík z červené kůže s mosaznými rohy. Zvažoval, jak to zařídit, aby se mohl podívat dovnitř. Třeba se příležitost naskytne v noci, až budou všichni spát.

Však na nějaký způsob přijde. Bude to riskantní: zlodějna je nebezpečná hra. Ale on se vždycky ze všeho vykroutil, i když se to vyvíjelo špatně. Jen se na mě podívejte, říkal si: včera mě chytili téměř při činu s ukradenými manžetovými knoflíčky v kapse kalhot, noc jsem strávil ve vězení – a teď letím do New Yorku na palubě Clipperu. Štěstí? To je slabé slovo!

Kdysi slyšel vyprávět vtip o muži, který vyskočil z desátého patra, a když letěl kolem pátého, slyšeli ho, jak říká: „Ještě je to dobrý.“ Tak to nebyl jeho případ.

Stevard Nicky přinesl jídelní lístek na večeři a nabídl jim koktejly. Harry nepotřeboval pít, ale objednal si sklenku šampaňského, protože mu připadalo, že se to sluší. To je život, Harry, kamaráde, říkal si v duchu. Nadšení nad tím, že je na palubě nejpřepychovějšího letounu na světě se střetávalo s obavami z letu přes oceán, ale jakmile začalo šampaňské působit, nadšení zvítězilo.

Překvapilo ho, že jídelní lístek je v angličtině. Copak si Američané ještě nevšimli, že slušné menu má být francouzský? Třeba jsou na sebe příliš hákliví, než aby tiskli jídelní lístky v cizím jazyce. Harry cítil, že se mu v Americe bude líbit.

Stevard jim vysvětloval, že do jídelny se vejde pouze čtrnáct osob, takže budou večeři servírovat natřikrát. „Budete si přát večeřet v šest, v půl osmé, nebo v devět, pane Vandenposte?“

Tohle by mohla být příležitost, uvědomil si Harry. Kdyby Oxenfordovi jedli dřív nebo později než on, zůstal by v oddělení sám. Ale který čas si vyberou? Harry stevarda tiše proklel, že začal zrovna u něj. Britský stevard by zcela automaticky nejprve oslovil osoby s titulem, ale tenhle demokratický Američan se nejspíš řídil podle čísel jednotlivých míst. Bude muset odhadnout, jak se Oxenfordovi rozhodnou. „Tak nevím,“ poznamenal, aby získal čas. Ze zkušenosti věděl, že bohatí lidé jedí pozdě. Dělník může mít snídani v sedm, oběd v poledne a večeři v pět, ale pán bude snídat v devět, obědvat ve dvě a večeřet v půl deváté. Oxenfordovi tedy půjdou jíst v devět, takže Harry se rozhodne pro první kolo. „Mám už docela hlad,“ prohlásil. „Budu večeřet v šest.“

Stevard se obrátil na Oxenfordovi a Harry zatajil dech.

„Tak třeba v devět,“ zabručel lord Oxenford.

Harry potlačil potěšený úsměv.

Ale do rozhodování se vložila lady Oxenfordová: „Percy nevydrží tak dlouho čekat – půjdeme radši dřív.“

Jen si poslužte, pomyslel si Harry podrážděně, ale ne o moc dřív, pro všechno na světě.

„Tak v půl osmé,“ přikývl lord Oxenford.

Harryho hřálo uspokojení. Ocitl se o krok blíž Dillíské soupravě.

Teď se stevard obrátil na cestujícího proti Harrymu, pána ve vínově červené vestě, jenž vypadal jako policista. Už jim prozradil, že se jmenuje Clive Membury. Řekni půl osmé, naváděl ho v duchu Harry, a nech mě v oddělení chvíli samotného. Jenže k jeho zklamání neměl Membury hlad a vybral si devět hodin.

To je pech, uvažoval Harry. Až budou Oxenfordovi večeřet, bude tady Membury trčet. Třeba alespoň na chvíli poodejde. Byl strašně neposedný, věčně někam odbíhal. A pokud neodejde sám od sebe, bude muset Harry vymyslet nějakou fintu, jak se ho zbavit. Kdyby neseděli v letadle, bylo by to snadné: Harry by mu namluvil, že ho někdo čeká ve vedlejším pokoji, nebo že má telefon, popřípadě že na ulici běhá nahá žena. Tady to bude těžší.

„Pokud vám to nebude vadit, pane Vandenposte,“ oslovil ho opět stevard, „povečeří s vámi u stolu palubní inženýr a navigátor.“

„Ale s radostí,“ odpověděl Harry. S chutí si popovídá s někým z posádky.

Lord Oxenford si poručil další whisky. Tohle bude člověk, který má žízeň, jak by řekli Irové. Jeho žena byla bledá a zamlklá. V klíně měla položenou knihu, ale neobracela listy. Vypadala sklesle.

Mladý Percy si šel dopředu povídat se členy posádky, kteří nebyli ve službě, a Margaret si přisedla k Harrymu. Zachytil vůni jejího parfému a poznal, že používá Tosku. Margaret odložila plášť a Harry si všiml, že postavu zdědila po matce: byla vysoká, měla široká ramena, propracovanou postavu a dlouhé nohy. Šaty, docela slušné, ale nevýrazné, jí spíš ubíraly na kráse: Harry si ji dokázal představit v dlouhé večerní róbě s hlubokým výstřihem, s rusými vlasy vyčesanými vzhůru a štíhlým bílým krkem zdůrazněným dlouhými náušnicemi s broušenými smaragdy od Louise Cartiera z jeho indického období… Úžasně by jí to slušelo. Bylo zřejmé, že tak ani sama sebe nevnímá. Vadilo jí, že je bohatá aristokratka, a tak se oblékala jako vikářova manželka.

Byla to průbojná dívka a Harry z ní měl trochu strach, ale všiml si i její zranitelnosti a zjistil, že ho přitahuje. Harry, kamaráde, utěšoval se v duchu, trocha přitažlivosti není na škodu, hlavně měj na mysli, že ta holka pro tebe představuje nebezpečí, a všímej si jí.

Zeptal se jí, jestli už někdy předtím letěla. „Jen do Paříže s matkou,“ odpověděla.

Jen do Paříže s matkou, pomyslel si pobaveně. Jeho matka nikdy Paříž neuvidí a nikdy nikam nepoletí. „Jaké to bylo?“ zeptal se nahlas. „Mít takovou možnost?“

„Já ty výlety do Paříže nenáviděla,“ přiznala se. „Musela jsem chodit na čaje s nudnými Angličany, a přitom jsem toužila po zakouřených putykách s černošskými kapelami.“

„Moje máma mě brávala do Margate,“ zavzpomínal Harry. „Cachtal jsem se v moři a pak jsme si dali zmrzlinu a smaženou rybu s brambůrky.“ Jakmile z něj ta slova vylétla, uvědomil si, že v těchto otázkách má správně lhát, a zmocnila se ho panika. Měl přece zamumlat něco neurčitého o střední škole a odlehlém sídle na venkově, jak to obvykle činil, když ho dívky z lepší společnosti přiměly, aby řekl něco o svém dětství. Ale Margaret jeho tajemství znala a přes hučení leteckých motorů ho nikdo jiný zaslechnout nemohl. Přesto jakmile jednou pravdu vyřkl, zmocnil se ho pocit, jako by vyskočil z letadla a teď čeká, až se mu otevře padák.

„My jsme k moři nikdy nejezdili,“ povzdechla si Margaret zklamaně. „K moři si chodili užívat jen obyčejní lidé. Vždycky jsme se sestrou chudým dětem záviděly. Mohly si dělat, co chtěly.“

Harry byl u vytržení. Tady měl další důkaz, že se narodil na šťastné planetě: bohaté děti se vozily ve velkých černých autech, nosily kabáty se sametovými límci, měly každý den jídlo, a přitom mu záviděly jeho bosou svobodu a smažené ryby s brambůrky.

„Vzpomínám si na ty vůně,“ pokračovala. „Na vůni kolem kantýny v době oběda; na pach naolejovaných strojů, když člověk míjel tržiště; na příjemnou vůni piva a tabáku, která se vyvalila, když někdo večer v zimě otevřel dveře hospody. Vždycky to vypadalo, že jsou to místa, kde se lidé dobře baví. Já v hospodě ještě nikdy nebyla.“

„O moc jste nepřišla,“ poznamenal Harry, který neměl výčepy příliš v lásce. „V Ritzu vaří líp.“

„Oba nás víc láká způsob života toho druhého,“ usmála se.

„Až na to, že já zkusil oba,“ poučil jí Harry, „a vím, který je lepší.“ Chvíli se zamyšleně dívala před sebe a pak se znovu ozvala: „Co hodláte v životě dál dělat?“

To byla podivná otázka. „Bavit se,“ odpověděl Harry.

„Ne, doopravdy.“

„Co myslíte tím doopravdy?“

„Bavit se chce každý, ale co budete dělat?“

„To, co dělám teď.“ Z nečekaného popudu se Harry rozhodl, že jí řekne něco, co ještě nikdy nikomu nepřiznal. „Četla jste Lupiče amatéra od Hornunga?“ Zavrtěla hlavou. „Je to o zloději džentlmenovi, který se jmenuje Raffles, kouří turecké cigarety, nosí nádherné šaty, nechává se zvát k lidem domů a okrádá je o šperky. Chci být jako on.“

„Ale jděte, nevykládejte hlouposti,“ napomenula ho bez zaváhání.

Trochu se ho to dotklo. Když měla pocit, že říká nesmysly, dokázala být surově přímočará. Jenže tohle nebyl nesmysl, skutečně o tom snil. Teď když před ní otevřel své srdce, záleželo mu najednou na tom, aby ji přesvědčil, že mluvil pravdu. „Není to hloupost,“ odsekl.

„Nemůžete přece dělat celý život zloděje,“ namítla. „Skončíte ve vězení a zestárnete tam. I Robin Hood se jednoho dne oženil a usadil. Co byste opravdu chtěl?“

Za normálních okolností by Harry na takovou otázku odpověděl seznamem nákupů: byt, auto, děvčata, večírky, obleky ze Savile Row a skvělé klenoty. Ale věděl, že s tím by ho jen jedovatě odbyla. Nesdílel její postoje, ale současně si uvědomoval, že ani on nemá touhy čistě materiální. Velmi si přál, aby uvěřila jeho snům. A ke svému překvapení zjistil, že jí vykládá věci, jež nikdy předtím nahlas nevyslovil. „Rád bych bydlel ve velkém venkovském sídle porostlém vínem,“ prohlásil.

Zarazil se. Náhle se ho zmocnilo dojetí. Vadilo mu to, ale z nějakého důvodu jí to strašně moc toužil dopovědět. „Ve venkovském domě s tenisovým kurtem a stájemi, a s rhododendrony vysázenými podél cesty,“ pokračoval. Přímo to viděl před očima a bylo to nejbezpečnější a nejpříjemnější místo na světě. „Procházel bych se tam v hnědých vysokých botách a tvídovém obleku, povídal si se zahradníky a podkoními a všichni by si mysleli, že jsem opravdový džentlmen. Peníze bych si uložil do nějaké zaručené investice a neutratil nikdy víc než polovinu výnosu. V létě bych pořádal zahradní dýchánky a podával jahody se šlehačkou. A měl bych pět dcer a všechny by byly krásné po matce.“

„Pět!“ rozesmála se. „To abyste si radši našel hodně silnou ženu!“ Ale pak okamžitě zvážněla. „Je to roztomilý sen,“ prohlásila. „Doufám, že se vám splní.“

Měl pocit, že jsou si velmi blízcí a že se jí může na cokoliv zeptat: „A co vy?“ odhodlal se. „Máte taky nějaký sen?“

„Chci jít do války,“ překvapila ho. „Ráda bych nastoupila k pomocné službě.“

Pořád ještě mu připadalo zvláštní mluvit o tom, že ženy budou vstupovat do armády, ale teď to pochopitelně bude běžné. „Co byste tam dělala?“ chtěl vědět.

„Řidiče. Potřebují ženy na převážení depeší a do sanitek.“

„Bude to nebezpečné.“

„Já vím. Je mi to jedno. Prostě se chci zapojit do boje. Tohle je naše poslední příležitost, jak zastavit postup fašismu.“ Pevně sevřela čelisti, v očích se jí usadil neohrožený výraz a Harry si pomyslel, že je strašlivě odvážná.

„Zdá se, že jste velmi odhodlaná,“ poznamenal.

„Měla jsem… přítele, kterého zabili fašisti ve Španělsku, a ráda bych dokončila práci, kterou začal.“ Vypadala smutně.

Harry se jí bez rozmyslu zeptal: „Milovala jste ho?“

Přikývla.

Všiml si, že má slzy na krajíčku. Soucitně se dotkl její paže. „Ještě pořád ho milujete?“

„Vždycky ho budu milovat, alespoň trochu.“ Ztišila hlas do šepotu: „Jmenoval se Ian.“

Harry cítil, jak se mu svírá hrdlo. Toužil ji sevřít do náruče a ukonejšit, a kdyby tu na druhé straně oddělení neseděl její brunátný otec popíjející whisky a začtený do The Times, hned by to taky udělal. Musel se spokojit s tím, že jí krátce a nenápadně sevřel ruku. Vděčně se usmála a zdálo se, že mu porozuměla.

„Podává se večeře, pane Vandenposte,“ ozval se stevard.

Harryho zaskočilo, že už je šest hodin. Mrzelo ho, že musí rozhovor s Margaretou přerušit.

Četla mu myšlenky. „Budeme mít na povídání ještě spoustu času,“ těšila ho. „Vždyť spolu strávíme příštích čtyřiadvacet hodin.“

„Jistě.“ Usmál se. Znovu se dotkl její ruky. „Uvidíme se později,“ zamumlal.

Vzpomněl si, že se s ní začal přátelit, aby ji mohl ovládat. Skončil tím, že jí prozradil všechna svoje tajemství. Způsob, jakým dokázala pokaždé zvrátit jeho plány, byl dost děsivý. A ze všeho nejhorší bylo, že se mu to líbilo.

Vešel do vedlejšího oddělení. Trochu ho zaskočilo, když zjistil, že ho úplně přestavěli, a ze salonu se stala jídelna. Uviděl tři stoly, každý se čtyřmi místy, a dva menší servírovací stolky. Bylo tu prostřeno jako v dobré restauraci – lněné ubrusy a ubrousky a bílé talíře z tenkého porcelánu s modrým znakem Pan Americanu. Postřehl, že na stěnách jsou tapety se vzorkem představujícím mapu světa a se stejným okřídleným symbolem letecké společnosti.

Stevard mu ukázal na místo proti menšímu, podsaditému muži ve světle šedém obleku, který v Harrym probouzel závist. Kravatu přidržovala jehlice s velkou přírodní perlou. Harry se představil, muž napřáhl ruku a řekl: „Tom Luther.“ Harry uviděl manžetové knoflíčky hodící se k jehlici. Tohle byl člověk, který za šperky utrácel hodně peněz.

Harry se usadil a rozbalil si ubrousek. Luther měl americký přízvuk, na jehož dně bylo ještě něco navíc, nějaká evropská intonace. „Odkud jste, Tome?“ zeptal se, aby na to přišel.

„Z Providence na Rhode Islandu. Vy?“

„Z Filadelfie.“ Harry si přál, aby měl alespoň tušení, kde ta zatracená Filadelfie vlastně je. „Ale žil jsem všude možně. Otec dělal v pojišťovně.“

Luther zdvořile přikývl, ale nijak zvlášť ho to nezajímalo. To Harrymu vyhovovalo. Nechtěl, aby se ho kdokoliv vyptával na jeho minulost: bylo příliš snadné někde klopýtnout.

Dorazili dva členové posádky a představili se. Eddie Deakin, palubní inženýr, byl širokoplecí chlap s pískově světlými vlasy a vlídným obličejem: Harry nabyl dojmu, že by si nejraději sundal kravatu a svlékl sako od uniformy. Jack Ashford, navigátor, byl tmavovlasý, s promodralými tvářemi, úhledný muž, jenž vypadal, jako by se v uniformě narodil.

Jakmile se posadili, vycítil Harry nenávist panující mezi inženýrem Eddiem a pasažérem Lutherem. To bylo zajímavé.

Večeře začínala krevetovým koktejlem. Oba členové posádky pili kolu. Harry si dal sklenku rýnského a Tom Luther si poručil martini.

Harry se v myšlenkách pořád vracel k Margaretě a jejímu příteli, kterého zabili ve Španělsku. Díval se z okna a přemítal, nakolik je asi její vztah k chlapci ještě silný. Rok je dlouhá doba, zvlášť v jejím věku.

Jack Ashford si všiml jeho pohledu a poznamenal: „Zatím máme na počasí štěstí.“

Harry si uvědomil, že nebe je bez mráčku a od křídel se odráží slunce. „Jak to vypadá obvykle?“ zeptal se.

„Někdy prší celou cestu z Irska na Newfoundland,“ odpověděl Jack. „Dopřáváme si kroupy, sníh, led, bouři i blesky.“

Harry si vzpomněl na něco, co kdesi vyčetl: „Není led nebezpečný?“

„Plánujeme trasu tak, abychom se vyhnuli místům, kde mrzne. Ale letoun je pro všechny případy vybaven gumovým obutím proti mrazu.“

„Obutím?“

„Jsou to gumové povlaky, které se natáhnou na křídla a ocas, kdyby hrozilo nebezpečí, že se na nich bude tvořit námraza.“

„A jaká je předpověď na celý let?“

Jack na chvilinku zaváhal a Harrymu bylo jasné, že si přeje, aby se o počasí vůbec nezmiňoval. „Nad Atlantikem je bouře,“ odpověděl nakonec.

„Silná?“

„Uprostřed silná bude, ale my se, počítám, protáhneme po jejím okraji.“ Podle hlasu o tom nebyl tak zcela přesvědčen.

Ozval se Tom Luther: „Jak to vypadá v takové bouři?“ Usmíval se a cenil přitom zuby, ale Harry zahlédl v jeho bledě modrých očích strach. „Trochu to hází,“ odpověděl Jack.

Dál to nerozváděl, ale zato promluvil palubní inženýr Eddie. Podíval se přímo na Toma Luthera a řekl: „Je to, jako když se pokoušíte jet na nezkroceném koni.“

Luther zbledl. Jack dal Eddiemu zamračením zcela nepokrytě najevo, že se mu jeho netaktnost nezamlouvá.

Jako další chod dostali želví polévku. Teď je obsluhovali oba stevardi, Nicky i Davy. Podle Harryho odhadu byli homosexuálové oba – nebo „muzikanti“, kdyby se měl vyjádřit slovy lidí kolem Noela Cowarda. Harrymu jejich neformální úslužnost vyhovovala.

Inženýr vypadal zamyšleně. Harry ho nenápadně pozoroval. Nevypadal na nějak zasmušilého člověka: měl dobrosrdečný, upřímný obličej. Harry ho oslovil ve snaze vytrhnout ho z úvah: „Kdo se stará o letadlo, když jste na večeři, Eddie?“

„Zaskakuje za mě pomocný mechanik Mickey Finn,“ odpověděl Eddie. Mluvil docela vlídně, ale neusmíval se. „V posádce je nás, nepočítám-li stevardy, devět. Všichni kromě kapitána se střídáme po čtyřech hodinách. My s Jackem jsme nastoupili do služby hned ve dvě při startu v Southamptonu, takže před pár minutami, v šest, nás vystřídali.“

„A co kapitán?“ ozval se ustaraně Tom Luther. „Ten si bere pilulky, aby zůstal vzhůru?“

„Když může, tak si zdřímne,“ vysvětloval Eddie. „Až překročíme bod, odkud není návratu, udělá si nejspíš delší přestávku.“

„Takže my poletíme prostorem a kapitán bude spát?“ podivil se Luther a hlas mu zněl trochu moc hlasitě.

„Jistě,“ přikývl Eddie s úsměvem.

Luther vypadal naprosto vyděšeně. Harry se pokusil zakormidlovat s konverzací do klidnějších vod: „Co to je bod, odkud není návratu?“

„Průběžně sledujeme spotřebu paliva. Jakmile nemáme dost zásob, abychom se vrátili do Foynes, jsme za bodem, odkud není návratu.“ Eddie mluvil velmi ostře a Harry ani v nejmenším nepochyboval, že se pokouší Toma Luthera vystrašit.

Navigátor se vložil do hovoru ve snaze situaci uklidnit: „V tuhle chvíli máme dost paliva, abychom se buď dostali do cíle, nebo se stačili vrátit.“ Luther se nedal uchlácholit: „Co když ale najednou nebudeme mít dost ani na cestu tam, ani na návrat?“

Eddie se naklonil přes stůl a nevesele se na Luthera usmál. „Důvěřujte mi, pane Luthere,“ prohlásil.

„To se nemůže nikdy stát,“ dodal rychle navigátor. „Než by k tomu došlo, vrátili bychom se do Foynes. A abychom to měli pojištěné ze všech stran, provádíme celý výpočet pro tři motory, ne pro čtyři, čistě pro případ, že by se s jedním motorem něco stalo.“

Jack se snažil Luthera uklidnit, ale poznámka o motoru, jenž by se mohl poškodit, muže jenom ještě víc vyděsila. Pokusil se napít polévky, ale ruce se mu tak třásly, že si pobryndal kravatu.

Eddie se mlčky znovu opřel. Byl zcela zjevně spokojen. Jack se pokoušel udržovat konverzaci a Harry mu ze všech sil pomáhal, ale nálada u stolu byla nestravitelná. Harry přemítal, o co jen sakra může jít mezi Eddiem a Lutherem.

Jídelna se rychle zaplňovala. Vstoupila krásná žena v puntíkovaných šatech a spolu se svým průvodcem v modrém blejzru usedli k vedlejšímu stolu. Harry už přišel na to, že se jmenují Diana Loveseyová a Mark Alder. Margaret by se měla oblékat jako paní Loveseyová, pomyslel si Harry. Vypadala by ještě líp než ona. Ale paní Loveseyová se netvářila šťastně – ve skutečnosti měla výraz jako umučená světice.

Obsluhovali je svižně a jídlo bylo chutné. Jako hlavní chod podávali masový závitek s chřestem a bramborovou kaší. Plátek masa byl dobře dvojnásobný, než jaký by dostali v anglické restauraci. Harry ho ani celý nesnědl a odmítl další sklenku vína. Chtěl být svěží. Hodlal přece ukrást Dillískou soupravu. Ta myšlenka ho povzbuzovala i děsila zároveň. Půjde o největší výkon v celé jeho kariéře, a pokud se tak rozhodne, mohl by být i poslední. Dokázal by si díky němu zajistit vínem porostlé venkovské sídlo s tenisovým kurtem.

Po masu podávali salát, což Harryho překvapilo. V dražších podnicích v Londýně salát příliš často nenabízejí, a už vůbec ne jako samostatný chod po hlavním jídle.

Potom rychle následovala topinka z bílého chleba s broskví, káva a koláčky. Inženýrovi Eddiemu zřejmě došlo, že se choval nespolečenský a ze všech sil se snažil konverzovat. „Můžu se vás zeptat na účel vaší cesty, pane Vandenposte?“

„Vlastně se chci jen Hitlerovi uklidit z cesty,“ odpověděl Harry. „Alespoň dokud se Amerika nepustí do války.“

„Myslíte, že k tomu dojde?“ zeptal se Eddie skepticky.

„Minule to udělala.“

„My s nacisty žádné spory nemáme. Jsou proti komunismu, jako my,“ ozval se Tom Luther.

Jack souhlasně přikývl.

Harryho to zarazilo. V Anglii si všichni mysleli, že Amerika se do války zapojí. Ale kolem tohoto stolu to nikdo neočekával. Pesimisticky si pomyslel, že si Britové možná jen něco namlouvají. Třeba se od Ameriky žádná pomoc čekat nedá. To bude pro jeho mámu v Londýně smutná novina.

Eddie se vložil do hovoru: „Já si myslím, že bychom s nacisty bojovat měli.“ Hlas se mu zachvěl hněvem. „Jsou jako gangsteři,“ pokračoval a podíval se přímo na Luthera. „Takové lidi je nakonec potřeba vybít jako krysy.“

Jack náhle vstal s ustaraným výrazem. „Jestli už jsi dojedl, Eddie, měli bychom si jít trochu odpočinout,“ prohlásil upjatě.

Eddie vypadal, že ho ten nečekaný návrh zaskočil, ale po chvilce souhlasně pokýval hlavou a oba členové posádky se vzdálili.

Harry se obrátil na Luthera: „Ten inženýr se nechoval moc vlídně.“

„Vážně?“ podivil se Luther. „Ani jsem si nevšiml.“

Lžeš, jako když tiskne, pomyslel si Harry. Vždyť ti v podstatě řekl, že jsi gangster!

Luther si poručil brandy. Harry uvažoval, jestli před sebou má doopravdy gangstera. Ti, které Harry znal z Londýna, vypadali daleko nápadněji, ruce samý prsten a na sobě vždy kožich a boty ve dvou odstínech kůže. Luther vypadal mnohem víc jako podnikatel, jenž se vlastním přičiněním vypracoval na milionáře, jatkář nebo stavitel lodí, prostě někdo, kdo se živí výrobou. Harry se z náhlého popudu zeptal: „Čím se zabýváte, Tome?“

„Jsem obchodník z Rhode Islandu.“

To nebyla příliš vstřícná odpověď a Harry se za několik okamžiků zvedl, pokývl a odešel.

Když vstoupil do svého oddělení, lord Oxenford na něj nečekaně zahučel: „Stála večeře za něco?“

Harrymu všechno neobyčejně chutnalo, ale lepší lidé se o jídle nikdy nevyjadřovali příliš nadšeně. „Docela ušla,“ odpověděl neutrálně. „A mají poživatelné rýnské.“

Oxenford zabručel a vrátil se k novinám. Když je lord protivný, tak je protivnější než kdokoliv jiný, pomyslel si Harry.

Margaret se na něj usmála a zřejmě ji potěšilo, že ho opět vidí. „Jaké to bylo doopravdy?“ zamumlala spiklenecky.

„Lahodné,“ odpověděl a oba se rozesmáli.

Když se Margaret smála, vypadala najednou úplně jinak. V klidu byla bledá a nenápadná, ale teď jí tváře zrůžověly, v otevřených ústech jí zazářily dvě řady pravidelných zubů a vlasy se jí zvlnily. A smála se hrdelním smíchem, jenž Harrymu připadal velmi přitažlivý. Zatoužil natáhnout se přes úzkou uličku a dotknout se jí. Už to málem udělal, když vtom zachytil pohled Clivea Memburyho sedícího proti němu a z nějakého důvodu od svého záměru upustil.

„Nad Altantikem řádí bouře,“ prozradil jí.

„Znamená to, že budeme mít těžký let?“

„Ano. Budou se snažit obletět ji po okraji, ale i tak to může házet.“

Bylo pro ně obtížné si povídat, protože stevardi nosili do jídelny jednotlivé chody a odvážely odtamtud vozíky plné špinavého nádobí a neustále procházeli uličkou mezi nimi. Na Harryho zapůsobilo, že jsou dva lidé schopni připravit a naservírovat tolik večeří.

Sáhl po časopisu Life, který Margaret odložila, listoval jím a netrpělivě čekal, až se Oxenfordovi odeberou na večeři. Nevzal si s sebou knihu ani časopis: nebyl moc velký čtenář. Rád se podíval do novin, co je nového, ale chtěl-li se pobavit, dával přednost rádiu nebo kinu.

Konečně došla řada na Oxenfordovi a Harry osaměl s Clivem Memburym. Celou první část letu proseděl ten chlap v salonu a hrál karty, ale teď mu hernu přestavěli na jídelnu, tak se usadil na svém místě. Třeba půjde na záchod, uvažoval Harry; a já už bych tomu možná měl začít říkat koupelna, než mě někdo nachytá.

Znovu ho napadlo, že je Membury policista, a pokud ano, co dělá na palubě Clipperu. Jestli pronásleduje nějakého podezřelého, musí jít o hodně závažný zločin, když to britskou policii přimělo zaplatit mu letenku do Clipperu. Ale třeba jen patří mezi lidi, co celá léta škudlí, aby si mohli dopřát splnění svého životního snu – plavbu po Nilu nebo jízdu Orient Expressem. Taky to může být letecký nadšenec, který si chce zkusit velký let přes oceán. Pokud to tak je, doufám, že se mu bude líbit, pomyslel si Harry. Devadesát liber je přece pro poldu šílená fůra peněz.

Trpělivost nepatřila mezi Harryho silné stránky, a když se Membury nepohnul ani po půl hodině, rozhodl se Harry, že vezme vývoj událostí do vlastních rukou. „Už jste viděl pilotní kabinu, pane Membury?“ zeptal se

„Ne.“

„Zřejmě opravdu stojí za vidění. Prý je veliká jako celý vnitřek Douglasu DC-3, a to není zrovna nejmenší letadlo.“

„Neříkejte.“ Membury projevil zájem čistě ze zdvořilosti. Takže letecký fanda to zřejmě nebude.

„Měli bychom se tam kouknout.“ Harry zastavil Nickyho, který zrovna procházel okolo s mísou želví polévky. „Mohou se cestující jít podívat do pilotní kabiny?“ zeptal se.

„Jistě, pane, jsou vítáni!“

„Je teď vhodná doba?“

„Velmi vhodná, pane Vandenposte. Nestartujeme ani nepřistáváme, posádka se nestřídá a počasí je klidné. Lepší okamžik jste si nemohl vybrat.“ Přesně tohle chtěl Harry slyšet. Vstal a vyčkávavě se podíval na Memburyho: „Tak co?“

Membury chvíli vypadal, že pozvání nepřijme. Harrymu bylo jasné, že jeho spolucestující patří mezi lidi, kteří si nenechají tak snadno něco vnutit. Kdyby ale na druhou stranu odmítl zrovna návštěvu pilotní kabiny, mohl by vypadat jako buran; a třeba nechtěl budit nedůvěryhodný dojem. Po chvíli váhání Membury vstal a prohlásil: „Ale jistě.“

Harry vykročil první, prošel kolem kuchyně a pánského záchodku, zahnul doprava, vystoupal po točitých schodech a ocitl se v pilotní kabině. Membury stál těsně za ním.

Harry se rozhlédl. To, co viděl, bylo na hony vzdálené tomu, jak si pilotní prostory představoval. Kabina byla čistá, tichá a pohodlná, připomínala spíš kancelář v nějaké moderní budově. Harryho spolustolovníci se tu pochopitelně nevyskytovali – měli po službě. Teď pracovala druhá směna. Ale kapitán přítomen byl – seděl u malého stolku v zadní části kabiny. Vzhlédl, vlídně se usmál a přivítal je: „Dobrý večer, pánové. Chcete se tu porozhlédnout?“

„To bychom rádi,“ odpověděl Harry. „Ale nevzal jsem si s sebou fotoaparát. Smí se tady fotografovat?“

„Samozřejmě.“

„Hned jsem zpátky.“

Řítil se dolů ze schodů, spokojen sám se sebou, ale taky napjatý. Na chvíli Memburyho odklidil z cesty, ale bude muset prohlídku provést velmi svižně.

Došel do jejich oddělení. Jeden stevard se pohyboval po kuchyni, druhý měl práci v jídelně. Harry by byl nejraději počkal, až budou mít oba plné ruce práce s podáváním jídel, aby se mohl spolehnout, že alespoň několik minut nebude ani jeden z nich procházet uličkou; ale neměl čas čekat. Musel prostě počítat s tím, že ho někdo může vyrušit.

Vytáhl zpod sedadla kufřík lady Oxenfordové. Na příruční zavazadlo byl trochu moc velký a těžký, ale majitelka ho jistě nepřenáší osobně. Položil kufřík na sedadlo a zkusil ho otevřít. Majitelka kufřík nezamkla: to bylo špatné znamení – lady jistě nebyla tak bezstarostná, aby nechávala šperky v odemčeném zavazadle.

Přesto se začal obsahem kufříku rychle prohrabovat a koutkem oka přitom dával pozor, čistě pro případ, že by někdo šel. Objevil voňavku, líčidla, sadu stříbrných hřebenů, kaštanově hnědý župan, noční košili, vkusné trepky, broskvově oranžové hedvábné spodní prádlo, punčochy, necesér se zubním kartáčkem a obvyklými toaletními potřebami a knihu Blakeových básní – ale žádné šperky.

Tiše zaklel. Měl pocit, že tohle je nejpravděpodobnější místo, kde mohla souprava být. Teď začal o celé své teorii pochybovat.

Prohlídka mu trvala zhruba dvacet vteřin.

Rychle kufřík zavřel a zasunul zpátky pod sedadlo.

Napadlo ho, jestli nemohla požádat manžela, aby vzal šperky k sobě.

Podíval se na zavazadlo pod sedadlem lorda Oxenforda. Stevardi měli pořád dost práce. Rozhodl se, že si může dovolit ještě chvíli pokoušet osud.

Vytáhl Oxenfordovu brašnu. Tvarem připomínala cestovní tašku z koberce, ale ve skutečnosti byla šitá z kůže. Nahoře měla zip. Byl zavřený a na konci zajištěný malým visacím zámkem. Pro takové příležitosti s sebou Harry nosil perořízek. Nožem zámek rozevřel a pak rozepnul zip.

Když se probíral obsahem, prošel kolem malý stevard Davy a tlačil před sebou servírovací stolek s nápoji. Harry se na něj podíval a usmál se. Davy se koukl na tašku. Harry zadržel dech a tvář vytrvale křivil do ztuhlého úsměvu. Stevard kráčel dál do jídelny. Zcela přirozeně se domníval, že brašna patří Harrymu.

Harry začal opět dýchat. Pokud šlo o to, rozptýlit něčí podezření, byl hotový mistr, ale pokaždé, když ho to potkalo, k smrti se vyděsil.

Obsah Oxenfordovy brašny představoval pánský protějšek k obsahu kufříku jeho manželky: holicí potřeby, olej na vlasy, proužkované pyžama, flanelové spodní prádlo a Napoleonův životopis. Harry zatáhl zip a vrátil zámek na místo. Oxenford zjistí, že je zámek rozbitý, a bude se divit, jak se to mohlo stát. Pokud bude podezřívavý, podívá se, jestli mu něco nechybí. Najde všechno na svém místě a dojde k závěru, že se zámek prostě pokazil.

Harry vrátil brašnu na místo.

Tohle mu vyšlo, ale nedostal se ani o krok blíž k Dillíské soupravě.

Nebylo příliš pravděpodobné, že by šperky měly u sebe děti, ale Harry zapomněl na opatrnost a rozhodl se, že jejich zavazadla prověří také.

Pokud se lord Oxenford uchýlil k takové prohnanosti a ukryl šperky své ženy mezi věci jejich dětí, vybral si daleko pravděpodobněji Percyho, jehož takové spiklenectví mohlo nadchnout, než Magraretu, která byla schopna otce odmítnout.

Harry zvedl Percyho plátěný vak a položil ho na sedadlo přesně na stejné místo, kde předtím stála Oxenfordova brašna, v naději, že kdyby kolem opět procházel Davy, bude mít pocit, že jde o totéž zavazadlo.

Percy měl věci složené neobyčejně pečlivě a Harry si byl jist, že mu to balil komorník. Žádný normální patnáctiletý kluk by takhle nesložil pyžama a nezabalil je do papírového ubrousku. V tašce s toaletními potřebami měl nový kartáček na zuby a čerstvou tubu zubní pasty. Dále tam byly cestovní šachy, svazek sešitů s kreslenými seriály a sáček s čokoládovými bonbony – ty tam zřejmě přibalila služka nebo kuchařka, která ho má ráda, pomyslel si Harry. Šperky ale žádné nenašel.

Když vracel vak na místo, prošel kolem něj na záchod nějaký cestující. Harry si ho nevšímal.

Nedokázal si představit, že by lady Oxenfordová nechala Dillískou soupravu v zemi, jež může být během několika příštích týdnů přepadena a dobyta. Ale pokud to teď mohl posoudit, neměla šperky ani u sebe, ani na sobě. Jestli je nenajde v Margaretině kufříku, bude muset projít odbavená zavazadla. Nebude snadné se k nim dostat. Může se vůbec vstoupit do zavazadlového prostoru, když je letoun ve vzduchu? Další možnost byla sledovat Oxenfordovy do jejich hotelu v New Yorku…

Kapitán a Clive Membury se budou divit, kde s tím fotoaparátem tak dlouho vězí.

Zvedl Margaretino příruční zavazadlo. Vypadalo jako dárek k narozeninám: malý kufřík z měkké světlé kůže se zaoblenými rohy a krásným mosazným kováním. Když ho otevřel, ucítil parfém Tosku. Objevil bavlněnou noční košili s květovaným vzorkem a zkusil si v ní Margaretu představit. Košile mu na její věk připadala příliš dívčí. Spodní prádlo měla z hladké bílé bavlny. Harryho napadlo, jestli je ještě panna. Pak našel zarámovanou fotografii asi jednadvacetiletého mladíka, pohledného chlapce s delšími tmavými vlasy a černým obočím, oblečeného do školního taláru se čtverhranným kloboukem na hlavě. Zřejmě přítel, kterého jí zabili ve Španělsku. Spala s ním? Harry se spíš klonil k myšlence, že ano, a to navzdory jejímu dětskému prádlu. Četla nějaký román od D. H. Lawrence. Vsadil bych se, že o tom její matka neví, pomyslel si Harry. Našel hromádku kapesníků a vyšitým monogramem „M.O.“ Voněly Toskou.

Šperky tam nebyly. K čertu se vším.

Harry se rozhodl, že si jeden provoněný kapesníček vezme na památku. Zrovna když ho bral do ruky, prošel kolem Davy s podnosem plným misek od polévky.

Podíval se na Harryho a pak se zamračeně zarazil. Margaretin kufřík vypadal pochopitelně úplně jinak než brašna lorda Oxenforda. Navíc bylo jasné, že Harry nemůže vlastnit obě zavazadla najednou. Čili se musel hrabat v kufru někoho jiného.

Davy se na něj díval, zcela zřetelně měl určité podezření, ale současně se bál cestujícího z něčeho obvinit. Konečně ze sebe vydal: „Pane, to je váš kufr?“

Harry mu ukázal malý kapesníček. „Máte pocit, že bych se do tohohle vysmrkal?“ Zavřel kufřík a vrátil jej na místo.

Davy se ale obav ještě tak zcela nezbavil. Harry pokračoval: „Požádala mě, abych jí ho přinesl. Někdy člověk dělá věci…“

Davy změnil výraz a zatvářil se omluvně. „Promiňte, pane, ale jistě chápete, že…“

„Jsem rád, že jste ve střehu,“ ujistil ho Harry. „Odvádíte dobrou práci.“ Poklepal Davymu po rameni. Teď bude muset ten zatracený kapesník Margaretě dát, aby své výmluvě dodal na věrohodnosti. Vstoupil do jídelny.

Seděla u stolu s rodiči a bratrem. Podal jí kapesníček a poznamenal: „Tohle jste ztratila.“

Překvapilo ji to. „Vážně? Děkuju vám!“

„Není zač.“ Rychle vyšel. Zeptá se jí Davy, jestli Harryho poslala pro čistý kapesníček, aby si jeho vysvětlení prověřil? Pochyboval o tom.

Prošel zpátky jejich oddělením, minul kuchyňku, kde Davy rovnal špinavé talíře, a vyšplhal po točitém schodišti. Jak se sakra jen dostane do zavazadlového prostoru? Ani nevěděl, kde to je: nedíval se, když zavazadla nakládali. Ale nějak to musí jít.

Kapitán Baker zrovna Cliveu Memburymu vysvětloval, jak si hledají cestu přes beztvarý oceán: „Většinu času jsme mimo dosah rádiových vln, takže nám jako vodítko nejlépe slouží hvězdy – pokud je vidíme.“

Membury se zadíval na Harryho: „Bez foťáku?“ zeptal se ostře.

Zaručeně je to polda, pomyslel si Harry. „Zapomněl jsem si do něj dát film,“ odpověděl. „Hloupé, co?“ Rozhlédl se kolem sebe. „Jak odtud můžeme pozorovat hvězdy?“

„Navigátor prostě na chvíli vyleze ven,“ odpověděl kapitán s vážnou tváří. Pak se rozesmál. „Jen jsem žertoval. Máme tu pozorovatelnu. Ukážu vám ji.“ Otevřel dveře v zadní stěně kabiny a prošel jimi. Harry ho následoval a ocitl se v úzké chodbě. Kapitán ukázal nahoru: „Tohle je kopule pozorovatelny.“ Harry bez většího zájmu vzhlédl – v myšlenkách se nemohl odtrhnout od šperků lady Oxenfordové. Ve stropě uviděl skleněnou bublinu a na jedné Straně skládací žebřík pověšený na háku. „Kdykoliv se objeví škvíra mezi mraky, může navigátor vzít oktant a vylézt nahoru,“ pokračoval kapitán. „Současně je to otvor, kterým se nakládají zavazadla.“

Harry byl rázem ve střehu. „Kufry se sem strkají stropem?“ zeptal se.

„Jistě. Přímo tudy.“

„A kde je pak skladujete?“

Kapitán ukázal na dveře po obou stranách úzké chodby: „V zavazadlových prostorech.“

Harry ani nemohl uvěřit, že má takové štěstí. „Takže všechny kufry jsou tady, za těmahle dveřmi?“

„Ano, pane.“

Harry vzal za kliku. Nebylo zamčeno. Podíval se dovnitř. Uviděl kufry a truhly cestujících pečlivě naskládané vedle sebe a přivázané ke vzpěrám, aby se při letu neposunovaly.

Někde tam uvnitř na Harryho Markse čekala Dillíská souprava a přepychový život.

Clive Membury nakoukl Harrymu přes rameno a zamumlal: „Pozoruhodné.“

„To je slabé slovo,“ odpověděl Harry.

Kapitola 14

Margaret měla skvělou náladu. Neustále zapomínala, že se jí do Ameriky nechce. Pořád nemohla uvěřit, že se jí podařilo navázat přátelství s opravdovým zlodějem! Kdyby jí někdo za jiných okolností řekl „Jsem zloděj“, nevěřila by mu, ale v Harryho případě věděla, že je to pravda, protože ho sama viděla na policejní stanici a slyšela, jak ho obviňují.

Vždycky ji přitahovali lidé, kteří se neřídili zavedeným společenským řádem: kriminálníci, bohémové, anarchisti, prostitutky a tuláci. Působili tak svobodně. Jistě, nemohli si dovolit objednat šampaňské, letět do New Yorku nebo poslat děti na univerzitu – tak naivní, aby přehlédla omezení, jež jejich postavení mělo, zase nebyla. Ale lidé jako Harry jako by nikdy nemuseli nic dělat jen proto, že jim to někdo nařídil, a to jí připadalo nádherné. Snila o tom, že bojuje v partyzánském oddíle, žije v horách, obléká si kalhoty a nosí pušku, krade jídlo, spí pod hvězdami a vůbec si nežehlí oblečení.

Nikdy se s takovými lidmi nesetkala; anebo pokud ano, nevšimla si, co jsou zač – copak neseděla na schodech v „nejvykřičenější ulici v Londýně“ a nepoznala, že ji považujou za prostitutku? Došlo k tomu teprve včera, a jí to připadalo, jako by se to stalo kdovíjak dávno.

Seznámení s Harrym byla ta nejzajímavější událost, jaká ji za dlouhou dobu potkala. Představoval všechno, po čem kdy toužila. Mohl si dělat, co chtěl! Dnes ráno se rozhodl, že odletí do Ameriky, a odpoledne už byl na cestě. Kdyby měl chuť celou noc tancovat a celý den spát, tak to prostě udělal. Jedl a pil, co chtěl a kdy chtěl, ať to bylo v Ritzu, v putyce nebo na palubě Clipperu. Mohl vstoupit do komunistické strany a zase z ní vystoupit a nemusel nikomu nic vysvětlovat. Když potřeboval peníze, tak je prostě sebral někomu, kdo měl víc, než kolik si zasloužil. Byl naprosto a dokonale svobodný!

Toužila dovědět se o něm víc a zlobilo ji, kolik času promarní tím, že večeří bez něj.

Tři ze čtyř stolů v jídelně byly obsazené. Baron Gabon a Carl Hartmann seděli u stolu hned vedle Oxenfordových. Když vstoupili, otec na ně vrhl nevlídný pohled, pravděpodobně proto, že jsou Židé. U stolu s nimi večeřeli Ollis Field a Frank Gordon. Frank Gordon byl mladík jen o něco málo starší než Harry, nebezpečný fešák, i když kolem úst měl trochu krutý výraz. Ollis Field byl naprosto nezajímavý starší mužský, navíc dokonale holohlavý. Oba si vysloužili spoustu zvědavých poznámek, když zůstali na palubě letadla, zatímco všichni ostatní ve Foynes vystoupili.

U třetího stolu seděly Lulu Bell a princezna Lavinia, která si nahlas stěžovala, že omáčka v krevetovém koktejlu byla přesolená. S nimi stolovala dvojice lidí, kteří přistoupili až ve Foynes – pan Lovesey a paní Lenehanová. Percy tvrdil, že spolu cestují ve svatební kajutě, přestože nejsou oddáni. Margaretu překvapilo, že Pan American něco takového dovolil. Třeba společnost porušuje vlastní pravidla, protože se tolik lidí tak zoufale snaží dostat se do Ameriky.

Percy zasedl k večeři s židovskou čapkou na hlavě. Margaret se rozhihňala. Kde to pro všechno na světě sehnal? Otec mu čapku srazil z hlavy a vztekle zavrčel: „Kluku zlobivá!“

Matka měla v obličeji nepřítomný výraz, jejž nasadila, jakmile přestala plakat nad Elizabeth. Neurčitě prohlásila: „Vypadá to, že na večeři je ještě strašně brzo.“

„Je půl osmé,“ poučil ji otec.

„Tak proč se nestmívá?“

„V Anglii se stmívá,“ odpověděl jí Percy. „Ale my už jsme skoro pět set kilometrů od irského pobřeží. Letíme za sluncem.“

„Ale jednou se přece setmí.“

„Řekl bych, že tak kolem deváté,“ přikývl Percy.

„Dobře,“ prohlásila bůhvíproč matka.

„Došlo vám, že kdybychom letěli dostatečně rychle, drželi bychom se pořád ve slunci a nikdy by se nesetmělo?“ zeptal se Percy.

„Podle mne nemá člověk naději, že by kdy postavil tak rychlé letadlo,“ odfrkl otec pohrdavě.

Stevard Nicky jim přinesl první chod. „Mně ne, děkuji,“ zarazil ho Percy. „Krevety nejsou košér.“

Stevard na něj vrhl překvapený pohled, ale nic neřekl. Otec zrudl.

Margaret rychle změnila téma hovoru: „Kdy dorazíme na další zastávku, Percy?“ Takovéhle věci její bratr vždycky věděl.

„Let do Botwoodu má trvat šestnáct a půl hodiny,“ odpověděl. „Měli bychom tam být v devět ráno britského letního času.“

„A kolik hodin tam bude?“

„Standardní čas na Newfoundlandu je o tři a půl hodiny za hlavním greenwichským časem.“

„Tři a půl?“ zarazila se Margaret. „Nevěděla jsem, že jsou místa, která se liší o půlhodinu.“

Percy pokračoval: „V Botwoodu je kvůli úsporám zavedený místní letní čas stejně jako v Británii, takže přistaneme v půl šesté ráno místního času.“

„Já se nevzbudím,“ vzdychla matka unaveně.

„Ale vzbudíš,“ poučil ji Percy netrpělivě. „Budeš mít pocit, že je devět hodin.“

„Chlapci se v technických záležitostech dokážou tak rychle orientovat,“ zamumlala matka.

Margaretu pokaždé rozčililo, když matka předstírala nechápavost. Věřila totiž, že rozumět technickým problémům je neženské. „Muži nemají rádi, když jsou dívky příliš chytré, drahoušku,“ nabádala nejednou svou dceru. Margaret se s ní už dávno nepřela, ale sama tomu nevěřila. Podle jejího názoru to může vadit jen hloupým mužům. Chytří muži mají rádi chytré dívky.

Uvědomila si, že cestující u vedlejšího stolu trochu zvýšili hlasy. Baron Gabon a Carl Hartmann se o něčem dohadovali, zatímco jejich společníci na ně hleděli v nechápavém mlčení. Margaretu napadlo, že Gabon a Hartmann byli ponořeni do vážného hovoru pokaždé, když je zahlédla. Asi na tom nebylo nic překvapivého: když člověk mluví s jedním z největších mozků na světě, nemá čas na prázdné tlachání. Zaslechla slovo „Palestina“. Zřejmě se bavili o sionismu. Nervózně hodila pohledem po otci. Taky to slyšel a tvářil se nasupeně. Než mohl něco pronést, Margaret promluvila: „Máme prolétávat bouří. Prý to bude házet.“

„Jak to víš?“ obrátil se na ni Percy. Hlas mu přiškrtila žárlivost: na podrobnosti týkající se letu byl přece odborník on, ne Margaret.

„Řekl mi to Harry.“

„A odkud to ví on?“

„Večeřel s palubním inženýrem a s navigátorem.“

„Já se nebojím,“ prohlásil Percy hlasem, jenž napovídal, že to není pravda.

Margaretu vůbec nenapadlo, že by měla mít z bouře obavy. Možná to bude nepříjemné, ale copak mohlo hrozit nějaké opravdové nebezpečí?

Otec vyprázdnil skleničku a podrážděně stevarda požádal, aby mu dolil. Měl strach z bouře? Všimla si, že pije víc než obvykle. V obličeji byl brunátný a ve světlých očích měl upřený pohled. Byl nervózní? Možná že pořád ještě zuřil nad Elizabeth.

Ozvala se matka: „Margareto, myslím, že by sis měla víc povídat s tím panem Memburym.“

To Margaretu překvapilo. „Proč? Vypadá, že chce, aby mu všichni dali pokoj.“

„Řekla bych, že je jen nesmělý.“

Matka neměla ve zvyku dělat si starosti s nesmělými lidmi, zvlášť pokud byli – jako pan Membury – zcela neomylně příslušníky střední třídy. „Ven s tím, matko,“ požádala ji Margaret. „Co to má znamenat?“

„Prostě jen nechci, abys celý let strávila hovorem s panem Vandenpostem.“

Jenže přesně to měla Margaret v úmyslu. „Proč ne, proboha?“ podivila se.

„No, je v tvém věku, chápeš, nechceš v něm přece vzbuzovat nějaké naděje.“

„Třeba bych v něm naděje vzbudila docela ráda. Vypadá neobyčejně dobře.“

„Ne, drahoušku,“ zarazila ji matka stroze. „Nebude to úplně to pravé.“ Myslela tím, že Harry není příslušníkem vyšší třídy. Jako hodně cizinců, kteří se mezi šlechtu dostali díky sňatku, byla matka ještě větší snob než samotní Angličané.

Takže Harryho převtělení do bohatého mladého Američana ji ani trochu nezmátlo. Její společenská anténa byla neomylná. „Ale sama jsi přece říkala, že znáš Vandenpostovy z Filadelfie,“ namítla Margaret.

„To ano, ale když o tom teď přemýšlím, jsem si jistá, že z té rodiny nepochází.“

„Měla bych si ho hledět už proto, abych tě vyléčila z toho snobství, matko.“

„Nejde o snobství, drahoušku, ale o původ. Snobství je vulgární.“

Margaret to vzdala. Hradby matčiny nadřazenosti byly nedobytné. Dohadovat se s ní k ničemu nevedlo. Margaret ovšem neměla vůbec v úmyslu ji poslechnout. Na to jí Harry připadal příliš zajímavý.

„To by mě zajímalo, co je pan Membury zač,“ ozval se Percy. „Ta červená vesta se mi líbí. Nevypadá jako pasažér, který by létal přes oceán denně.“

„Myslím, že to bude nějaký úředník,“ poznamenala matka.

Přesně na to vypadá, uvědomila si Margaret. Matka měla na takovéhle věci neobyčejně bystrý postřeh.

„Nejspíš pracuje pro leteckou společnost,“ zabručel otec.

„Spíš bych řekla, že bude státní zaměstnanec,“ namítla matka.

Stevardi podávali hlavní chod. Matka masový závitek odmítla. „Nikdy nejím nic vařeného,“ oznámila Nickymu. „Přineste mi jen celer a kaviár.“ Margaret slyšela, jak baron Gabon u vedlejšího stolu prohlašuje: „Musíme mít vlastní zemi – jiné řešení prostě neexistuje!“

Carl Hartmann odpověděl: „Sám jste však přiznal, že by to měl být ozbrojený stát…“

„Aby se mohl bránit proti nepřátelským sousedům!“

„A připustil jste, že bude zvýhodňovat Židy na úkor Arabů – ale militarismus kombinovaný s rasismem dává dohromady fašismus, a to je přesně to, proti čemu byste měl bojovat!“

„Pst, ne tak nahlas,“ napomenul ho Gabon a oba ztišili hlasy.

Za normálních okolností by diskuse Margaretu zajímala: s Ianem tohle téma probírali. Socialisté se nemohli na otázce Palestiny shodnout. Někteří tvrdili, že je to příležitost vybudovat ideální stát; jiní razili názor, že země patří lidem, kteří na ní žijí, a není možné ji „dát“ Židům o nic snadněji než Irsko, Hongkong nebo Texas. Skutečnost, že mezi socialisty bylo tolik Židů, celou záležitost jen komplikovala.

Teď si ale Margaret nepřála nic jiného, než aby se Gabon s Hartmannem ztišili a otec je nemohl slyšet.

Naneštěstí její přání zůstalo nevyslyšeno. Přeli se o něco, co bylo blízké jejich srdcím. Hartmann znovu pozvedl hlas a prohlásil: „Nechci žít v rasistickém státě!“

V tu chvíli otec hlasitě poznamenal: „Netušil jsem, že cestujeme s bandou Židů.“

„Ouvej,“ povzdechl si Percy.

Margaret se na otce podívala s odporem. Bývaly doby, kdy jeho politická filozofie dávala jakýsi smysl. Když zůstaly miliony práceschopných lidí bez zaměstnání a hladověly, vyžadovalo – alespoň zdánlivě – značnou dávku odvahy prohlásit, že kapitalismus i socialismus selhaly a že demokracie není obyčejnému člověku k ničemu dobrá. Na myšlence všemocného státu, jenž řídí veškerý průmysl pod vedením velkorysého diktátora, bylo něco lákavého. Jenže vznešené myšlenky a odvážná politika degenerovaly do téhle nesoudné posedlosti. Vzpomněla si na otce, když jednou našla doma v knihovně výtisk Hamleta a přečetla si verš: „Ach, jak vznešená mysl je tu v troskách!“

Měla pocit, že oba muži otcovu hloupou poznámku přeslechli, protože k němu zůstali otočeni zády, dál zcela pohlceni svou debatou. Aby otce přivedla na jiné myšlenky, zeptala se bezstarostně: „V kolik hodin bychom si měli jít lehnout?“

„Já bych rád šel brzy,“ ozval se Percy. Bylo to neobvyklé, ale nepochybně se těšil na nový zážitek v podobě spánku v letadle.

„Půjde se spát jako obvykle,“ oznámila všem matka.

„Ale podle jakého času?“ chtěl vědět Percy. „Mám vlézt do postele v půl jedenácté britského letního času, nebo v půl jedenácté newfoundlandského místního času?“

„Amerika je rasistická!“ zvolal baron Gabon. „Stejně jako Francie – Anglie – Sovětský svaz – samé rasistické státy!“

„Pro boha živého!“ vydechl otec.

„Já půjdu v půl desáté spát, abych mohla brzo vstát,“ prohlásila Margaret.

Percy postřehl rým a přidal se: „Sotva bude devět pět, víčka se mi začnou chvět.“

Tuhle hru hráli, když byli malí. Matka se také zapojila: „Jen odbije desátá, budu peřím zavátá.“

„Na hodinách tři čtvrtě, přijde sen a vezme tě.“

„Kdo mě vzbudí v půl, vezmu na něj hůl.“

„Jsi na řadě, otče,“ poznamenal Percy.

Na okamžik se rozhostilo ticho. Otec hru kdysi hrával s nimi – v dobách, kdy ještě nezahořkl rozčarováním. Na okamžik se mu přes tvář mihl vlídnější výraz a Margaret si pomyslela, že se k nim přidá.

Pak Carl Hartmann prohlásil: „Tak proč chcete zřídit další rasistický stát?“

To byla poslední kapka. Otec se otočil, v obličeji rudý, a jen supěl. Než ho mohl kdokoliv zarazit, vybuchl: „Vy dva židáci, koukejte se už jednou ztišit!“

Hartmann i Gabon na něj zůstali v úžasu hledět.

Margaret cítila, jak rudne v obličeji. Otec promluvil dostatečně nahlas, aby ho všichni slyšeli, a v místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Margaret si toužebně přála, aby se podlaha rozestoupila a pohltila ji. Ponižovalo ji vědomí, že se na ni lidé budou dívat a budou vědět, že je dcera toho neurvalého, opilého blázna, jenž sedí proti ní. Zachytila Nickyho pohled a z obličeje mu vyčetla, že s ní cítí. To ji ještě dorazilo.

Baron Gabon zbledl. Chvíli se zdálo, že chce něco odpovědět, pak ale jako by změnil úmysl a odvrátil se. Hartmann se jen křivě pousmál a Margaretě se hlavou mihla myšlenka, že člověku, který přišel z nacistického Německa, musejí takové útoky nejspíš připadat malicherné.

Otec však ještě neskončil. „Tohle je oddělení první třídy,“ dodal.

Margaret sledovala barona Gabona. Ve snaze si otce nevšímat sáhl po lžíci, ale ruka se mu tak třásla, že si vylil polévku na světle šedou vestu. Vzdal to a lžíci odložil.

Tahle viditelná známka úzkosti Margaretu dojala. Zalomcoval s ní neovladatelný vztek. Podívala se na otce a tentokrát měla dost odvahy, aby mu do očí řekla, co si myslí. „Právě jsi hrubě napadl dva z nejváženějších lidí v Evropě!“ obvinila ho rozhněvaně.

„Chtěla jsi říct dva z nejváženějších Židů v Evropě,“ opravil ji.

„Vzpomeň si na dědu Fishbeina,“ špitl Percy.

Otec se na něj otočil. Pohrozil mu prstem a vyštěkl: „Přestaň s tím nesmyslem, rozuměl jsi mi?“

„Potřebuju si zajít na toaletu,“ prohlásil Percy a vstal. „Udělalo se mi zle.“ Odešel z místnosti.

Margaret si uvědomila, že se otci oba, ona i Percy, postavili a že si s tím vůbec nedokázal poradit. To byl svým způsobem milník.

Otec ztišil hlas a obrátil se na Margaretu. „Uvědom si, že tohle jsou lidé, kteří nás vyhnali z domova!“ zasyčel. Pak znovu zvýšil hlas: „Jestli s námi chtějí cestovat, musejí se naučit slušně chovat.“

„Tak to by stačilo!“ ozval se nový hlas.

Margaret se rozhlédla po místnosti. Hlas patřil Mervynu Loveseyovi, muži, jenž přistoupil ve Foynes. Zrovna vstával. Oba stevardi stáli jako zaražení do země a tvářili se vyděšeně. Lovesey přešel jídelnu a naklonil se přes stůl Oxenfordových. Vypadal nebezpečně. Byl to vysoký, sebevědomý, asi čtyřicetiletý muž s hustými šedivějícími vlasy, černým obočím a ostře řezanými rysy. Na sobě měl drahý oblek, ale mluvil s lancashirským přízvukem. „Budu vám vděčný, když si svoje názory necháte pro sebe,“ prohlásil tichým, výhrůžným tónem.

Otec se naježil: „Do toho vám krucinál nic…“

„Ale je,“ zarazil ho Lovesey.

Margaret si všimla, jak Nicky bleskově vyklouzl ven, a domyslela si, že běží do pilotní kabiny sehnat pomoc.

Lovesey pokračoval: „Vy o tom nemáte ani tušení, ale profesor Hartmann je přední světový fyzik.“

„Je mi fuk, co je…“

„To jsem si všim. Ale mně ne. A považuju vaše názory za stejně urážlivý, jako když někomu táhne z úst.“

„Budu si říkat, co budu chtít,“ odsekl otec a začal se zvedat.

Lovesey mu položil ruku na rameno a silou ho opět usadil. „S lidmi, jako jste vy, jsme vstoupili do války.“

Otec se jen slabě ohradil: „Vypadněte, ano?“

„Vypadnu, když vy budete držet hubu.“

„Zavolám kapitána…“

„Není třeba,“ vložil se do sporu další hlas a vstoupil kapitán Baker. V kapitánské čepici vypadal klidně a rozhodně. „Jsem zde. Pane Lovesey, mohu vás požádat, abyste se vrátil na své místo? Byl bych vám za to velmi zavázán.“

„Jo, sednu si,“ přikývl Lovesey. „Ale nebudu mlčky poslouchat, jak tenhle ožralý slamotrus napomíná nejvýznamnějšího vědce v Evropě, aby byl zticha, a mluví o něm jako o židákovi.“

„Prosím, pane Lovesey.“

Lovesey se vrátil na svoje místo.

Kapitán se obrátil k Oxenfordovi. „Lorde Oxenforde, pravděpodobně vám jen špatně rozuměli. Jsem si jist, že byste vůči žádnému cestujícímu nepoužil slova, o nichž se zmínil pan Lovesey.“

Margaret se modlila, aby otec přijal tohle východisko z celé situace, ale k jejímu zklamání ho to jen ještě víc rozlítilo. „Řekl jsem mu, že je židák, protože nic jiného není!“ vybafl.

„Otče, nech toho!“ vykřikla.

„Musím vás požádat, abyste takové výrazy nepoužíval, pokud budete na palubě mého letadla,“ oznámil otci kapitán.

Otec přešel do jedovatosti: „On se stydí za to, že je žid?“

Margaret viděla, že kapitán Baker začíná dostávat vztek. „Tohle je americký letoun, pane, a my se tu řídíme americkými představami o slušném chování. Trvám na tom, abyste přestal urážet ostatní cestující, a upozorňuji vás, že jsem oprávněn vás nechat zatknout a uvěznit místní policií na naší nejbližší zastávce. Měl byste si být vědom toho, že pokud k něčemu takovému dojde – stává se to zřídka, ale najdou se takové případy – letecká společnost na svých obviněních vždy trvá.“

Hrozba uvěznění otcem otřásla. Chvíli se nezmohl na slovo. Margaret prožívala hluboké ponížení. Přestože se otce pokusila zarazit a protestovala proti jeho vystupování, styděla se. Jeho omezenost dopadala i na ni: byla přece jeho dcera. Schovala obličej do dlaní. Už to nemohla dál vydržet.

Slyšela, jak otec říká: „Vrátím se do našeho oddělení.“ Vzhlédla. Otec se pomalu zvedl. Pak se otočil na matku: „Moje drahá?“

Matka vstala a otec jí odsunul židli. Margaret cítila, že se všichni dívají na ni.

Zničehonic se odkudsi vynořil Harry. Lehce jí položil ruku na opěradlo židle. „Lady Margaret,“ vybídl ji s lehkou úklonou. Vstala a on jí podržel židli. Byla mu za to vstřícné gesto neobyčejně vděčná.

Matka odstoupila od stolu s nicneříkajícím pohledem a hlavou vztyčenou. Otec ji následoval.

Harry nabídl Margaretě rámě. Byla to jen drobnost, ale pro ni znamenala hodně. Přestože se děsivě červenala, cítila, že takhle bude schopna z jídelny důstojně odejít.

Jakmile prošla dveřmi do jejich oddělení, ozval se za ní bzukot živého hovoru.

Harry ji dovedl k jejímu místu.

„To od vás bylo velmi laskavé,“ obrátila se na něj upřímně. „Ani nevím, jak vám poděkovat.“

„Slyšel jsem ten řev až sem,“ vysvětloval jí tiše. „Bylo mi jasné, že se nebudete cítit nejlíp.“

„V životě jsem se tak nestyděla,“ přiznala se sklesle.

Ale otec ještě neskončil. „Jednou toho budou litovat, blázni zatracený!“ vybuchl. Matka se posadila do kouta a prázdným pohledem se na něj dívala. „Tuhle válku prohrajou, vzpomeňte si na moje slova.“

„Už toho nech, otče, prosím,“ vzdechla Margaret. Naštěstí byl jediným svědkem tohoto vystoupení Harry: pan Membury se někam vypařil.

Otec si jí nevšímal. „Německá armáda se přes Anglii přežene jako přílivová vlna!“ zvolal. „A co myslíte, že přijde potom? Hitler tam ustaví fašistickou vládu, pochopitelně.“ Náhle se mu v očích podivně zablesklo. Pane bože, vypadá jako šílenec, pomyslela si Margaret, můj vlastní otec zřejmě postupně přichází o rozum. Ztišil hlas a nasadil vychytralý výraz. „Anglickou fašistickou vládu, aby bylo jasno,“ dodal. „A bude potřebovat anglického fašistu, který by ji vedl!“

„Ach, bože můj,“ vydechla Margaret. Bylo jí jasné, na co otec myslí, a zmocnilo se jí zoufalství.

Otec si představoval, že ho Hitler ustanoví britským diktátorem. Předpokládal, že Británie bude dobyta a Hitler ho povolá z vyhnanství, aby ho postavil do čela loutkové vlády.

„A jakmile bude v Londýně fašistický ministerský předseda – hned budou všichni tancovat podle jiné píšťalky!“ dokončil otec vítězoslavně svůj projev, jako by právě vyhrál nějaký spor.

Harry na otce v úžasu zíral. „Koho myslíte…,“ začal větu, „… předpokládáte, že Hitler požádá vás…?“

„Kdo ví?“ ušklíbl se otec. „Bude to muset být někdo, kdo si nepošpinil charakter s předešlou vládou. Když na to dojde… mojí vlasteneckou povinností bude… začít od začátku, nevyřizovat účty z minula…“

Harrym to zjevně otřáslo tak, že se nezmohl na slovo.

Margaret si zoufala. Musí od otce utéct. Zachvěla se, když si vybavila, jakým ponižujícím nezdarem skončil její předcházející pokus o útěk; ale přece se nenechá jedním neúspěchem odradit. Musí to zkusit znovu.

Tentokrát to bude probíhat jinak. Hodně se poučila z Elizabethina příkladu. Všechno si pečlivě promyslí a předem naplánuje. Zařídí, aby měla peníze, přátele a kde spát. Tentokrát to vyjde.

Ze záchodu přiběhl Percy, který o většinu dramatu přišel. Zřejmě ale prožil nějaké vlastní dobrodružství: obličej měl zarudlý a vypadal rozčileně. „Představte si to!“ oslovil celé oddělení. „Zrovna jsem viděl na záchodě pana Memburyho – měl sundané sako a zastrkoval si košili do kalhot – a pod sakem má pouzdro – a v něm pistoli!“

Kapitola 15

Clipper se blížil k bodu, odkud už nebylo návratu. Eddie Deakin, bezradný, podrážděný a netrpělivý, nastoupil opět do služby v deset večer britského času. Slunce se jim už schovalo za obzor a nechalo letoun napospas temnotě. I počasí se změnilo. Na okna dorážel déšť, mraky zakryly výhled na hvězdy a nepravidelné poryvy větru obrovským letadlem bezohledně lomcovaly a děsily cestující.

Počasí bylo zpravidla vždy horší v nižších polohách, ale kapitán Baker se přesto držel blízko hladiny oceánu. „Lovil vítr“ – hledal výšku, v níž by západní vítr byl dostatečně silný.

Eddie se bál, protože věděl, že letoun nemá dostatek paliva. Posadil se na svoje stanoviště a začal vypočítávat, jakou vzdálenost dokáže letadlo uletět s tím, co mu zbývalo v nádržích. Protože počasí bylo o něco horší, než ohlašovala předpověď, motory musely spálit víc paliva, než kolik předpokládali. Když jim nezbyde dost na to, aby se bezpečně dostali na Newfoundland, budou se muset otočit, než překročí bod, odkud není návratu.

A co to bude znamenat pro Carol-Ann?

Tom Luther vypadal jako člověk, který si všechno pečlivě plánuje, takže určitě vzal v úvahu i možnost, že se Clipper opozdí. Jistě měl vymyšlený nějaký způsob, jak se spojit se svými kumpány a potvrdit jim dohodnutý čas setkání, nebo sdělit změnu.

Jenže pokud se letoun vrátí, zůstane Carol-Ann v rukou únosců přinejmenším o dvacet čtyři hodin déle.

Eddie většinu času, kdy nebyl ve službě, proseděl v kabině posádky, nervózně sebou škubal a nepřítomně koukal z okna, aniž vnímal, co vidí. Usnout se ani nepokusil – věděl, že by to nemělo cenu. Neustále ho pronásledovaly mučivé představy, jak na tom jeho žena je: Carol-Ann v slzách, svázaná, nebo odřená; Carol-Ann vyděšená, prosící, hysterická, zoufalá. Každých pět minut toužil prorazit pěstí trup letounu a neustále musel potlačovat nutkání vyběhnout po schodech a zeptat se Mickeyho Finna, jenž ho vystřídal, jak jsou na tom s palivem.

Právě díky té strašlivé bezradnosti si v jídelně dovolil Toma Luthera popichovat. Choval se neobyčejně hloupě. Byla to strašlivá smůla, že se zrovna oni dva sešli u jednoho stolu. Navigátor Jack Ashford pak Eddiemu řádně vyčinil a palubní inženýr pochopil, jak nemožně vystupoval. Teď bylo Jackovi jasné, že mezi Eddiem a Lutherem je nějaký vztah. Eddie odmítl Jackovi vysvětlit, o co jde, a Jack to přijal – prozatím. Eddie si v duchu slíbil, že si bude dávat víc pozor. Kdyby kapitán Baker pojal třeba jen stín podezření, že jeho inženýra někdo vydírá, zrušil by let a Eddie by ztratil jakoukoliv možnost Carol-Ann pomoci. Proto si teď bude muset dávat zatracený pozor.

Na Eddieho chování k Lutherovi se zapomnělo díky rozruchu, k němuž došlo během servírování druhé večeře, kdy se málem servali Mervyn Lovesey a lord Oxenford. Eddie to na vlastní oči neviděl – seděl v přední kabině a ustaraně přemítal – ale stevardi mu to hned potom vyprávěli. Eddie měl pocit, že Oxenford je neotesanec, který potřebuje trochu srazit hřebínek, a přesně to zřejmě kapitán Baker udělal. Eddie litoval Percyho, že ho vychovává takový otec.

Třetí kolo večeře za pár minut skončí a pak se začne paluba pro cestující pomalu utišovat. Starší pasažéři si půjdou lehnout. Většina lidí si ještě pár hodin posedí a nechají se zmítat otřesy, příliš vzrušeni nebo vystrašeni na to, aby šli spát. Pak jeden po druhém podlehnou svodům jejich přirozeného rytmu a vytratí se do postele. Několik nezmarů začne v salonu hrát karty a bude k tomu průběžně popíjet, ale půjde o tiché, nenápadné, celonoční pití, které způsobuje potíže jen zcela výjimečně.

Eddie s obavami zanesl spotřebu paliva do grafu, jemuž říkali „křivka do Nemanic“. Červená čára zachycující skutečnou spotřebu se neustále držela nad předpovědí, kterou zakreslil před letem tužkou. Jinak to ani nemohlo dopadat, vždyť předpověď zfalšoval. Jenže rozdíl byl vinou počasí větší, než předpokládal.

Pak vypočítal dolet letadla se stávajícími zásobami pohonných hmot a vylekal se ještě víc. Když provedl kalkulaci se třemi motory – a to vzhledem k bezpečnostním předpisům musel – zjistil, že už jim na dolet na Newfoundland nezbývá dost paliva.

Teď by tu novinu měl okamžitě oznámit kapitánovi, ale on to neudělal.

Rozdíl byl nepatrný: se čtyřmi motory budou mít paliva dostatek. Navíc se situace může za pár hodin zcela změnit. Třeba bude vát slabší vítr, než jaký uváděla předpověď, takže letoun spotřebuje oproti předpokladu méně pohonných hmot a na zbytek cesty jich budou mít víc. A konečně – kdyby bylo nejhůř – můžou změnit trasu, proletět prostředkem bouře, a vzdálenost si tím zkrátit. Cestující budou muset jen přetrpět trochu víc otřesů.

Radista Ben Thompson sedící nalevo od něj přepisoval z Morseovy abecedy nějakou depeši, plešatou hlavu skloněnou nad svým pultem. V naději, že je to předpověď zvěstující lepší počasí, si za něj Eddie stoupl a četl mu zprávu přes rameno.

Sdělení ho překvapilo a zmátlo.

Odeslala ho FBI a bylo adresováno někomu, kdo se jmenoval Ollis Field. Stálo v něm: fbi obdržela informaci, že vaším letadlem mohou cestovat i společníci známých zločinců. Věnujte zvýšenou pozornost vězni.

Co to znamenalo? Mělo to něco společného s únosem Carol-Ann? Eddiemu se nad takovou možností na okamžik zatočila hlava.

Ben vytrhl list s depeší z bloku, obrátil se a houkl: „Kapitáne? Na tohle byste asi měl mrknout.“

Od stolu s mapami vzhlédl Jack Ashford, znepokojený naléhavým tónem v radistově hlase. Eddie si od Bena zprávu vzal, ukázal ji na chvíli Jackovi a pak ji předal kapitánu Bakerovi, jenž zrovna večeřel u konferenčního stolku v zadní části kabin biftek s bramborovou kaší, který mu přinesli na tácu.

Kapitán si zprávu přečetl a zamračil se. „Tohle se mi ani trochu nelíbí,“ poznamenal. „Ollis Field bude zřejmě agent FBI.“

„Máme někoho takového na palubě?“ zeptal se Eddie.

„Ano. Hned jsem si říkal, že je na něm něco divného. Nevýrazný typ, rozhodně ne obvyklý cestující Clipperu. Když jsme měli mezipřistání ve Foynes, zůstal na palubě.“

Eddie si ho nevšiml, ale navigátor ano. „Myslím, že vím, o koho jde,“ zamumlal a poškrábal se na promodralé bradě. „Plešatý chlap. Cestuje s ním nějaký mladík, dost nápadně oblečený. Hned se mi zdálo, že je to trochu zvláštní dvojice.“

„Ten kluk bude zřejmě vězeň,“ uvažoval nahlas kapitán. „Mám dojem, že se jmenuje Frank Gordon.“

Eddieho mozek pracoval na plné obrátky. „Proto zůstali ve Foynes v letadle,“ poznamenal. „Ten chlápek od FBI nechtěl dát vězni příležitost k útěku.“

Kapitán strnule pokýval hlavou: „Gordona zřejmě vyhostili z Británie – a vyhoštění si člověk nevykoleduje za drobnou krádež v obchodě. Ten člověk bude nebezpečný zločinec. A oni mi ho nasadí do letadla a ani mi to nehodlají sdělit!“

Radista Ben se zamyslel: „To by mě zajímalo, co provedl.“

„Frank Gordon,“ mručel Jack. „Něco mi to říká. Počkejte – vsadím se, že je to Frankie Gordino!“

Eddie si vzpomněl, že o Gordinovi četl v novinách. Dělal gorilu v nějakém gangu v Nové Anglii. Hledali ho kvůli zločinu, v němž figuroval majitel nějakého nočního klubu v Bostonu, jenž odmítl platit za ochranu. Gordino do klubu vpadl, majitele střelil do břicha, jeho přítelkyni znásilnil a podnik zapálil. Muž zemřel, ale dívce se podařilo před ohněm uniknout a podle fotografií Gordina poznala.

„Brzy se dozvíme, jestli je to on,“ ujistil je Baker. „Eddie, udělej pro mě něco – zajdi dolů a požádej Ollise Fielda, aby nás navštívil.“

„Už jdu na to.“ Eddie si nasadil čepici, oblékl sako, sešplhal ze schodů a celou dobu převracel v hlavě nový obrat ve vývoji situace. Byl přesvědčen, že mezi Frankiem Gordinem a lidmi, kteří se zmocnili Carol-Ann, je spojitost, a zoufale se snažil přijít na to, o co by mohlo jít, ale nedařilo se mu to.

Nahlédl do kuchyňky, kde jeden ze stevardů naléval z mohutné dvousetlitrové nádoby kávu do konvice. „Davy,“ oslovil ho, „kde sedí pan Ollis Field?“

„Oddělení číslo čtyři, levá strana, čelem dozadu,“ odpověděl stevard.

Eddie kráčel uličkou a nacvičeným vyrovnáváním udržoval na nestálé podlaze rovnováhu. Všiml si rodiny Oxenfordových, zaraženě sedící ve svém oddělení. V jídelně pomalu končilo poslední kolo večeře, káva šplíchala do podšálků, jak bouře lomcovala letounem. Prošel oddělením číslo tři a vstoupil do čtyřky.

Na levé straně čelem proti směru letu seděl asi čtyřicetiletý holohlavý muž, vypadal ospale, kouřil cigaretu a zíral oknem do tmy za sklem. Eddie měl úplně jinou představu, jak má vypadat agent FBI: tenhle muž sotva mohl s pistolí v ruce rozkopnout dveře do místnosti plné zločinců pálících načerno kořalku.

Proti Fieldovi seděl mladší muž, mnohem lépe oblečený, s postavou Vysloužilého sportovce, jenž pomalu začíná nabírat na váze. To bude určitě Gordino. Měl nafouknutý, trucovitý obličej rozmazleného dítěte. Dokázal by střelit člověka do žaludku? uvažoval Eddie. Jo, myslím, že dokázal.

Eddie oslovil staršího muže: „Pan Field?“

„Ano.“

„Kdybyste mohl na okamžik – kapitán by s vámi rád mluvil.“

Field se na chvilinku nepatrně zamračil, ale pak jen odevzdaně vzdychl. Došlo mu, že jeho tajemství vyšlo najevo, a štvalo ho to, ale z výrazu jeho tváře bylo patrné, že zas tak moc mu na tom nesejde. „Jistě,“ přikývl. Zadusil cigaretu v popelníku přišroubovaném na zdi, odepjal si bezpečnostní pás a vstal.

„Pojďte za mnou, prosím,“ vyzval ho Eddie.

Když cestou zpátky procházeli oddělením číslo tři, Eddie zahlédl Toma Luthera a jejich pohledy se střetly. Eddieho náhle osvítilo nečekané poznání.

Úkolem Toma Luthera bylo vysvobodit Frankieho Gordina.

Tohle vysvětlení ho tak překvapilo, že se zastavil a Ollis Field do něj zezadu vrazil.

Luther ho sledoval s panickou hrůzou v očích – zřejmě měl strach, že Eddie hodlá provést něco, co jim celou hru překazí.

„Promiňte,“ otočil se Eddie na Fielda a znovu vykročil.

Už mu to celé začínalo být jasné. Frankie Gordino byl nucen uprchnout ze Spojených států, ale FBI ho vystopovala v Británii a dosáhla jeho vydání. Rozhodli se, že ho domů dopraví letecky, a zločincovi kumpáni se o tom nějak dověděli. Teď se pokoušejí dostat Gordina z letadla dřív, než doletí zpátky do Spojených států.

Proto do celé věci zapletli Eddieho. Má dosáhnout toho, aby letadlo přistálo u pobřeží Maine. Tam na ně bude čekat rychlý člun. Zločinci Gordina vysvobodí a odvezou na lodi. Za pár minut bude na břehu v nějakém chráněném zálivu, pravděpodobně na kanadské straně hranice. Připravené auto ho bleskově odveze do úkrytu. Tak unikne spravedlnosti – díky Eddiemu Deakinovi.

„Kapitáne, tohle je pan Field,“ ohlásil Eddie návštěvu.

Kapitán si mezitím oblékl sako od uniformy a seděl za konferenčním stolkem s depeší v ruce. Tác s jídlem už před ním neležel. Světlé vlasy mu zakrývala čepice a dodávala mu panovačného vzhledu. Podíval se na Fielda, ale nevyzval ho, aby se posadil. „Obdrželi jsme pro vás zprávu – od FBI,“ oznámil mu.

Field natáhl ruku, ale Baker mu papír nepodal.

„Jste agent FBI?“ zeptal se.

„Ano.“

„Jste zrovna v tuto chvíli ve službě?“

„Ano, jsem.“

„O jaký úkol jde, pane Fielde?“

„Myslím, že to nemusíte vědět, kapitáne. Dejte mi tu zprávu, prosím. Říkal jste přece, že je adresovaná mně, ne vám.“

„Kapitánem tohoto letadla jsem já a podle mého soudu potřebuju vědět, za jakým účelem jste na palubě. Nepřete se se mnou, pane Fielde; jen dělejte, co vám řeknu.“

Eddie Fielda pozoroval. Byl to bledý, utahaný chlap s holou hlavou a vodově modrýma očima. Postavu měl vysokou a kdysi musel být dobře stavěný, ale mezitím se mu zakulatila ramena a začal vypadat ochable. Eddie odhadoval, že je spíš hrubý než statečný, a jeho odhad mu potvrdila skutečnost, že Field pod kapitánovým nátlakem okamžitě povolil.

„Převážím zatčeného zločince zpátky do Spojených států, aby tam mohl být postaven před soud,“ odpověděl. „Jmenuje se Frank Gordon.“

„Známý také jako Frankie Gordino?“

„Přesně tak.“

„Chci, abyste věděl, pane, že nesouhlasím s tím, aby na palubě mého letadla byli eskortováni nebezpeční zločinci, aniž jsem o tom informován.“

„Když už znáte pravé jméno toho muže, taky nepochybně víte, čím se živí. Pracuje pro Raymonda Patriarku, který má na svědomí ozbrojená vloupání, vydírání, lichvu, hazardní hráčství a prostituci od Rhode Islandu po Maine. Ray Patriarca byl vedením Ochrany veřejného pořádku v Providence prohlášen za veřejného nepřítele číslo jedna. Gordino pro něj dělá to, čemu říkáme gorila: vyhrožuje, mučí a vraždí lidi na Patriarkův příkaz. Z bezpečnostních důvodů jsme vás nemohli varovat předem.“

„Vaše bezpečnostní důvody jsou na hovno, Fielde!“ Baker měl zřejmě vážně vztek: Eddie v životě nezažil, že by kapitán s nějakým pasažérem mluvil sprostě. „Patriarkova banda o tom celém ví.“ Podal agentovi depeši.

Field ji přelétl očima a zpopelavěl. „Jak na to sakra mohli kápnout?“ zamumlal.

„Musím se vás zeptat, kteří cestující jsou společníci známých zločinců,“ pokračoval kapitán. „Poznal jste někoho z nich na palubě?“

„Ovšemže ne,“ ohradil se Field podrážděně. „V takovém případě bych už uvědomil FBI.“

„Když se nám ty osoby podaří odhalit, vysadím je na příští zastávce z letadla.“

Já vím, kteří to jsou, pomyslel si Eddie: Tom Luther a já.

„Odešlete FBI úplný seznam všech lidí na palubě,“ navrhl Field. „Prověří každé jméno.“

Eddie se zachvěl leknutím. Hrozilo nebezpečí, že taková kontrola Toma Luthera odhalí? Tím by se všechno zhroutilo. Patřil mezi známé zločince? Bylo jeho pravé jméno Tom Luther? Pokud používal falešné jméno, potřeboval také padělaný pas – ale to asi nebylo moc složité, pokud měl co do činění s gangstery takového formátu. Určitě se proti odhalení pojistil! Všechno ostatní, co podnikl, měl promyšlené velice pečlivě.

„Myslím, že s posádkou si starosti dělat nemusíme,“ naježil se kapitán Baker.

Field pokrčil rameny. „Jak je libo,“ poznamenal. „FBI dostane jejich jména od Pan Americanu obratem ruky.“

Eddie si uvědomil, že Field je nevychovaný chlap. Brali si agenti FBI příklad, jak mají být protivní, od J. Edgara Hoovera?

Kapitán zvedl ze stolku soupis pasažérů a seznam členů posádky a podal je radistovi. „Ihned to odtelegrafuj, Bene,“ nařídil. A po krátké odmlce dodal: „Včetně posádky.“

Ben se posadil ke svému pultu a začal zprávu vyklepávat morseovkou. „Ještě něco,“ obrátil se kapitán zpátky na Fielda. „Musím vám odebrat zbraň.“

Field se narovnal. „To odmítám…“

„Cestující nemají dovoleno nosit u sebe střelné zbraně. Z tohoto nařízení nelze učinit výjimku. Předejte mi svou pistoli.“

„A když neposlechnu?“

„Pan Deakin a pan Ashford vám ji tak jako tak odeberou.“

Eddieho tohle prohlášení překvapilo, ale nevypadl z role a výhrůžně přistoupil o krok blíž k Fieldovi. Jack udělal totéž.

Baker pokračoval: „A pokud mě přinutíte použít násilí, vysadím vás na příští zastávce z letadla a nedovolím vám, abyste se vrátil na palubu.“

Eddie kapitána obdivoval. Dokázal si udržet nadřazenost, přestože jeho protějšek byl ozbrojen. Vypadalo to úplně jinak než v biografu, kde muž s pistolí vždycky mohl poroučet všem okolo.

Jak se Field zachová? V FBI ho jistě nepochválí, když zbraň odevzdá, ale nechat se na druhou stranu vyhodit z letadla bylo zaručeně ještě horší. „Převážím nebezpečného zločince,“ namítl Field. „Potřebuju mít zbraň.“ Eddie koutkem oka cosi zahlédl. Dveře v zadní části kabiny vedoucí k pozorovatelně a zavazadlovému prostoru byly pootevřené a něco se za nimi pohnulo.

„Odeber mu tu zbraň, Eddie,“ nařídil kapitán.

Eddie sáhl Fieldovi pod sako. Muž se nehýbal. Eddie nahmatal pouzdro v podpaží, odepjal poutko a pistoli vytáhl. Field se díval nehnutě před sebe.

Pak Eddie ustoupil k zadní stěně kabiny a trhnutím otevřel dveře dokořán.

Stál za nimi mladý Percy Oxenford.

Eddiemu se ulevilo. Napůl si představoval, že tam bude čekat celý Gordinův gang se samopaly v rukou.

Kapitán Baker na Percyho chvíli zíral a pak se zeptal: „Jak ses tam dostal?“

„Vedle dámské úpravny je žebřík,“ odpověděl Percy. „Dá se po něm vylézt do ocasu letadla.“ Tam Eddie kontroloval lanka ovládající zadní kormidla. „Odtamtud se dá dolízt až sem. Vede to do zavazadlového prostoru.“

Eddie stále ještě držel Fieldovu pistoli. Odložil ji na navigátorův stůl s mapami.

„Vrať se, prosím, na svoje místo, mládenče,“ požádal Percyho kapitán. „A po zbytek letu už v žádném případě neopouštěj prostor pro cestující.“ Percy se otočil, aby odešel stejnou cestou, kterou se tam dostal. „Tudy ne!“ vyštěkl Baker. „Po schodech.“

Percy s poněkud vystrašeným výrazem rychle přešel přes pilotní kabinu a zmizel na schodech.

„Jak dlouho tam stál, Eddie?“ zeptal se kapitán.

„Nevím. Počítám, že to nejspíš celé vyslechl.“

„Takže nemáme naději, že bychom to před cestujícími utajili.“ Bakerovi se v očích mihl unavený pohled a Eddie náhle pochopil, jakou obrovskou tíhu odpovědnosti nese kapitán na svých bedrech. Vzápětí se Baker opět vzpamatoval. „Můžete se vrátit na svoje místo, pane Fielde,“ oslovil znovu agenta. „Děkuji vám za spolupráci.“ Ollis Field se otočil a beze slova odešel. „A my se zase dáme do práce, pánové,“ rozhlédl se kapitán kolem sebe.

Členové posádky se vrátili na svá místa. Eddie automaticky kontroloval číselníky, ale myšlenky mu v hlavě jen vířily. Postřehl, že palivové nádrže v křídlech, zásobující motory, se začínají vyprazdňovat, a uvědomil si, že bude muset přečerpat palivo z hlavních nádrží ve vodních stabilizátorech. Ale soustředit se dokázal jen na Frankieho Gordina. Gordino zastřelil muže, znásilnil ženu a zapálil noční klub. Jenže ho chytili a za všechny jeho hrozné zločiny by ho potrestali – až na to, že ho Eddie Deakin zachrání. Díky Eddiemu zjistí ta dívka, že muž, jenž ji znásilnil, unikl spravedlnosti.

Ještě horší bylo, že Gordino bude téměř zcela jistě zabíjet dál. Na nic lepšího se pravděpodobně ani nezmůže. Takže až se jednoho dne Eddie v novinách dočte o nějakém otřesném zločinu – může jít o vraždu z pomsty, oběť mučenou a čtvrcenou ještě zaživa, popřípadě o zapálený dům, v němž uhořely ženy a děti, či o dívku, kterou chytili a postupně znásilnili tři muži – a policie připíše autorství bandě Raye Patriarky, napadne palubního inženýra nevyhnutelně: udělal to Gordino? Jsem za to odpovědný já? Trpěli a umřeli ti lidé jen proto, že jsem Gordinovi pomohl upláchnout?

Kolik vražd bude mít na svědomí, když tohle dotáhne do konce?

Jenže neměl na vybranou. Carol-Ann tedy držel v rukou Ray Patriarca. Pokaždé, když si to uvědomil, cítil, jak mu na spáncích vyskočil studený pot. Musel ji chránit a jedinou možnost, kterou měl, bylo spolupracovat s Tomem Lutherem.

Podíval se na hodinky: půlnoc.

Jack Ashford mu předal současnou polohu letadla, jak se mu ji podařilo co nejpřesněji odhadnout: hvězdy ani nezahlédl. Ben Thompson mu předložil nejnovější předpověď počasí: bouře byla skutečně zlá. Eddie odečetl z číselníků novou řadu údajů o stavu paliva v nádržích a začal přepočítávat odhad. Třeba se tím jeho dilema vyřeší samo: pokud nebudou mít dost paliva, aby s ním dokázali doletět na Newfoundland, budou nuceni se vrátit a je po všem. Jenže při téhle představě se mu nijak neulevilo. Nebyl fatalista: musel něco podniknout.

Ozval se kapitán Baker: „Jak to vypadá, Eddie?“

„Ještě to nemám,“ odpověděl.

„A dávej pozor – jsme blízko bodu, odkud není návratu.“

Eddie cítil, jak mu po bradě stéká pramínek potu. Rychlým, nenápadným pohybem ho setřel.

Dokončil výpočet.

Zbývající palivo jim stačit nebude.

Chvíli nic neříkal.

Hrbil se nad blokem a tabulkami a předstíral, že ještě není hotov. Situace byla horší, než když nastupoval do směny. Teď už neměli na dolet po trase, kterou kapitán zvolil, dost paliva ani pro všechny čtyři motory: nouzová rezerva zmizela úplně. Zbývalo jim jedině si cestu zkrátit – nevyhýbat se bouři po okraji, nýbrž proletět jejím středem. Ale i tak nemají šanci, pokud jim jeden motor vysadí.

Všichni cestující zahynou a on s nimi. A co se stane s Carol-Ann?

„No tak, Eddie,“ ozval se znovu kapitán. „Jak to vypadá? Jedeme dál do Botwoodu, nebo zpátky do Foynes?“

Eddie zaťal zuby. Nedokázal se vyrovnat s myšlenkou, že Carol-Ann stráví se svými únosci ještě jeden den. To bude radši riskovat vlastní život.

„Jste připraven změnit kurs a proletět bouří?“ zeptal se.

„Bude to nutné?“

„Jestli ne, nezbývá než se vrátit,“ odpověděl Eddie a zatajil dech.

„Kruci,“ povzdechl si kapitán. Nikdo z nich neměl chuť obracet se uprostřed oceánu: bylo to strašně ponižující.

Eddie čekal na kapitánovo rozhodnutí.

„Do prkýnka,“ prohlásil Baker. „Tak tou bouří proletíme.“

Část čtvrtá

ZE STŘEDU OCEÁNU DO BOTWOODU

Kapitola 16

Diana Loveseyová se zlobila na Mervyna kvůli tomu, že ve Foynes nastoupil na palubu Clipperu. Především se jí bolestivě dotklo, že ji takhle pronásleduje, a navíc se bála, že bude spolucestujícím celá situace mimořádně komická. Hlavně však nechtěla mít příležitost změnit své rozhodnutí a on jí tím takovou možnost nabízel. Jednou se rozhodla, ale Mervyn to odmítl přijmout jako neměnný fakt a nějak se mu tím podařilo nahlodat její vlastní odhodlání. Teď se bude muset rozhodovat znovu a znovu, protože na ni bude naléhat, aby si to ještě rozmyslela. Prostě jí dokonale zkazil potěšení z letu. Měla to být největší cesta jejího života, romantická pouť s milencem. Jenže vzrušující pocit svobody, jejž prožívala, když odlétali ze Southamptonu, se nadobro vytratil. Už neměla radost z letu, z přepychového letounu, vznešené společnosti, ani labužnických jídel. Bála se Marka dotknout, políbit ho na tvář, sevřít mu paži či vzít ho za ruku, protože zrovna v tu chvíli mohl jejich oddělením procházet Mervyn a zahlédnout, co dělá. Nevěděla přesně, kde Mervyn sedí, ale čekala, že se každou chvíli odněkud vynoří.

Marka vývoj událostí naprosto uzemnil. Když Diana ve Foynes Mervyna odmrštila, byl Mark nadšený, pozorný a plný optimismu, vykládal o Kalifornii, žertoval, při každé příležitosti ji líbal, přesně, jak ho znala. Pak s hrůzou sledoval, jak jeho sok vstupuje na palubu letadla. Od té chvíle připomínal propíchnutý balon. Tiše vedle ní seděl a nesoustředěné listoval časopisy, aniž je četl. Chápala jeho zkleslou náladu. Jednou už přece svoje rozhodnutí ohledně jejich společného útěku změnila: mohl si být jist, že to neudělá znovu, když je teď Mervyn přímo na palubě?

Jako by to všechno nestačilo, počasí se zhoršilo a letoun poskakoval jak auto jedoucí přes pole. Každou chvíli kolem prošel nějaký pasažér nazelenalý v obličeji a zmizel směrem k záchodu. Mezi lidmi se šuškalo, že podle předpovědi má být ještě hůř. Diana děkovala prozřetelnosti, že jí rozčilení nedovolilo, aby se při večeři příliš najedla.

Moc ráda by přišla na to, kde Mervyn sedí. Kdyby věděla, kde má místo, přestala by se možná obávat, že se každým okamžikem objeví. Rozhodla se, že si zajde na dámskou toaletu a cestou se po něm poohlédne.

Seděla v oddělení číslo čtyři. Rychle nakoukla dopředu, do třetího oddělení, ale tam Mervyna nenašla. Otočila se a vydala se dozadu. Jak sebou letoun házel a zmítal, chytala se všeho, co jí přišlo pod ruku. Prošla oddělením číslo pět a zjistila, že tam její muž také není. To bylo poslední velké oddělení. Větší část šestého oddělení zabírala dámská úpravna na pravé straně, takže tam zbyla jen místa pro dva cestující nalevo. Seděli na nich nějací obchodníci. Nejsou to moc lákavá sedadla, pomyslela si Diana: jen ta představa, že člověk zaplatí spoustu peněz a pak sedí celou cestu před dámskou toaletou! Za šestkou už nebylo nic než svatební kajuta. Mervyn tedy musí sedět někde vepředu, v oddělení jedna nebo dvě – pokud ovšem nehraje karty v salonu.

Zašla na toaletu. Před zrcadlem stály dva stolky, jeden už obsadila žena, s níž Diana ještě nemluvila. Když za sebou Diana zavřela dveře, letadlo sebou škublo tak mocně, že málem ztratila rovnováhu. Dopotácela se k prázdné židli a dopadla na ni.

„Jste v pořádku?“ zeptala se žena.

„Ano, děkuju. Nesnáším, když letadlo takhle vyvádí.“

„Já taky ne. A to mi někdo říkal, že to má být ještě horší. Prý je před námi bouře.“

Otřesy se zmírnily a Diana otevřela kabelku a začala si kartáčovat vlasy.

„Vy jste paní Loveseyová, viďte?“ zeptala se žena.

„Ano. Říkejte mi Diana.“

„Já jsem Nancy Lenehanová.“ Žena zaváhala, chvíli se tvářila nejistě a pak dodala: „Přistoupila jsem do letadla ve Foynes. Přiletěla jsem z Liverpoolu s vaším… s panem Loveseym.“

„Ach!“ Diana cítila, jak se jí zapálily tváře. „Nevšimla jsem si, že měl společnost.“

„Pomohl mi z pěkné bryndy. Potřebovala jsem chytit letadlo, ale zůstala jsem vězet v Liverpoolu bez nejmenší možnosti dostat se do Southamptonu včas, tak jsem prostě vyrazila na letiště a prosila tam, aby mě někdo svezl.“

„Jsem ráda, že jste to zvládla,“ poznamenala Diana. „Pro mě je to ovšem velmi nepříjemná situace.“

„Nechápu, proč byste z toho zrovna vy měla mít nepříjemný pocit. Musí to být hezké, když jsou do vás dva muži tak zoufale zamilovaní. Já nemám ani jednoho.“

Diana se podívala na Nancyin obraz v zrcadle. Uviděla ženu spíš přitažlivou než krásnou, s pravidelnými rysy a tmavými vlasy, oblečenou do velmi elegantního červeného kostýmu a šedé hedvábné blůzy. Působila rázným, sebevědomým dojmem. Jistě že tě Mervyn vzal na palubu, pomyslela si Diana; jsi přesně jeho typ. „Byl na vás milý?“ zeptala se nahlas.

„Moc ne,“ odpověděla Nancy se smutným úsměvem.

„To mě mrzí. Dobré způsoby nepatří mezi jeho silné stránky.“ Sáhla po rtěnce.

„Stejně jsem mu vděčná, že mě vzal s sebou.“ Nancy se způsobně vysmrkala do ubrousku. Diana si všimla, že má na ruce snubní prsten. „Je trošku zbrklý,“ pokračovala Nancy. „Ale jinak je to, myslím, milý muž. Seděla jsem s ním u večeře. Dokáže člověka rozesmát. A je neuvěřitelně pohledný.“

Diana najednou zjistila, že říká: „On je milý.“ A hned dodala: „Ale umí být hrubý jako sedlák a nemá ani za mák trpělivosti. Doháněla jsem ho k šílenství, protože jsem se vším váhala, měnila názory a neříkala pokaždé, co si myslím.“

Nancy si vjela hřebenem do vlasů. Byly husté a tmavé a Diana uvažovala, jestli si je barví, aby zakryla šedivé prameny. „Je zřejmě rozhodnut podniknout dost dlouhou cestu, aby vás získal zpátky,“ nepouštěla se Nancy tématu.

„U něj je to čirá pýcha,“ pohodila Diana hlavou. „Dělá to jen proto, že mě odvedl jiný muž. Mervyn je bojovník. Kdybych od něj odešla a žila v domě u své sestry, ani by po mně nevzdechl.“

Nancy se rozesmála. „Tak mám dojem, že nemá nejmenší naději dostat vás zpátky.“

„To tedy nemá.“ Zničehonic si Diana dál nechtěla s Nancy Lenehanovou povídat. Pocítila k ní nečekaný odpor. Uložila líčidla a kartáč a vstala. Usmála se, aby zakryla svou náhlou nechuť, a prohlásila: „Tak se podíváme, jestli se mi podaří dovrávorat zpátky na místo.“

„Hodně štěstí!“

Vyšla ven a ve dveřích potkala Lulu Bell a princeznu Lavinii s příručními zavazadly v rukou. Když se vrátila do oddělení, stevard Davy zrovna přestavoval sedadla obou dam na palandy. Diana byla zvědavá, jak se obyčejné, gauč připomínající křeslo může změnit na patrovou postel. Posadila se a dívala.

Davy nejprve odstranil všechny polštáře a vytáhl opěradla z úchytů. Pak se natáhl přes rám sedadla, odsunul dvě záklopky ve stěně ve výši prsou a vytáhl odtamtud popruhy. Sehnul se k sedadlu, uvolnil opěradlo a zvedl je z prázdného rámu. Zavěsil je na popruhy a měl hotový základ pro horní lůžko. Čelo zapadlo do otvoru v boční stěně. Diana si zrovna říkala, že to nevypadá moc bytelně, když Davy vzal dvě masivní podpěry a přichytil je k horní i dolní pelesti, takže získal pro obě postele solidní oporu. Teď vypadala celá konstrukce velmi solidně.

Polštáře ze sedačky vrátil na spodní postel a polštáře z opěradla použil jako matraci na horním lůžku. Zpod sedadla vylovil bledě modré deky a povlečení a rychlými, nacvičenými pohyby ustlal.

Lůžka vypadala pohodlně, ale zoufale postrádala jakékoliv soukromí. Davy však sáhl po temně modrém závěsu s poutky a zavěsil jej do kování ve stropě, o němž se Diana až do té chvíle domnívala, že je tam pouze na ozdobu. Napjal závěs tím, že ho sponami s pružinou přichytil ke konstrukci lůžek. Nechal jen trojúhelníkový otvor připomínající vstup do stanu, aby se spáči měli kudy dostat do postele. Na závěr rozložil malý žebřík a příhodně ho umístil k hornímu lůžku.

Obrátil se na Dianu a Marka s lehce potěšeným výrazem, jako by se mu povedl nějaký kouzelnický trik, a poznamenal: „Až si budete chtít lehnout, dejte mi vědět a já připravím i vaši stranu.“

„Dá se tam vůbec dýchat?“ zeptala se Diana.

„Každé lůžko má vlastní větrání,“ odpověděl. „Když se podíváte nad sebe, uvidíte váš ventilátor.“ Diana vzhlédla a spatřila mřížku s páčkou na zavírání a otevírání. „Máte i vlastní okno, elektrickou lampu, věšák na oblečení a poličku. A kdybyste ještě něco potřebovala, stisknete tlačítko a já přiběhnu.“

Zatímco stevard dokončoval úpravu lůžek, oba cestující na opačné straně uličky, pohledný Frank Gordon a plešatý Ollis Field, se sebrali a s toaletními potřebami odpochodovali na pánskou toaletu. Davy hned začal připravovat lůžka na jejich straně. Celé uspořádání tam bylo poněkud odlišné. Ulička nevedla středem letadla, ale trochu nalevo, takže se tam vešla jen jedna palanda, umístěná rovnoběžně s uličkou, a ne napříč letadla.

Princezna Lavinia se vrátila v dlouhé, tmavomodré noční košili s černým límcem a krajkovým lemováním a s turbanem, jenž se k oblečení hodil, na hlavě. Ve tváři měla výraz mrazivé vznešenosti: nepochybně jí připadalo bolestivě nepříjemné objevovat se v ložním prádle na veřejnosti. S děsem se podívala na lůžko. „Tady umřu na klaustrofobii,“ zamumlala. Nikdo si jí nevšímal. Vyklouzla z malých hedvábných střevíčků a zalezla na spodní lůžko. Aniž se rozloučila na dobrou noc, zatáhla za sebou závěs a pečlivě ho zapnula.

Vzápětí se objevila Lulu Bell v trochu laciném růžovém, nadýchaném prádélku, které její půvaby příliš nezakrývalo. Od Foynes se k Markovi i Dianě chovala s chladnou zdvořilostí, ale najednou jako by na svou napruženost zapomněla. Posadila se vedle nich na sedadlo a prohlásila: „V životě neuhádnete, co jsem se právě dověděla o těch dvou bratrech!“ Ukázala palcem na místa, jež před chvílí opustili Field a Gordon.

Mark se podíval nervózně na Dianu a pak se zeptal: „Tak co jsi o nich slyšela, Lulu?“

„Pan Field je od FBI!“

To zase není nic tak vzrušujícího, pomyslela si Diana. Agent FBI je nakonec jen policista.

Lulu pokračovala: „A to není všechno, Frank Gordon je vězeň!“

„Kdo ti to řekl?“ zeptal se Mark pochybovačně.

„Na dámské toaletě o tom všichni mluví.“

„To ještě neznamená, že je to pravda, Lulu.“

„Věděla jsem, že mi nebudete věřit!“ zvolala herečka. „Ten kluk vyslechl hádku mezi Fieldem a kapitánem letadla. Kapitán zuřil jako pes, protože FBI nevarovala Pan American, že budou na palubě převážet nebezpečného zločince. Skončilo to opravdovou rvačkou a posádka panu Fieldovi na závěr odebrala zbraň!“

Diana si vzpomněla, že jí připadalo, jako by Field dělal Gordonovi gardedámu. „A co měl ten Frank provést?“

„Je to gangster. Zastřelil nějakého chlapa, znásilnil dívku a zapálil noční klub.“

Tomu Diana nemohla věřit. Vždyť s tím člověkem sama mluvila! Nechoval se příliš kultivovaně, to je pravda, ale byl pohledný, měl slušivé oblečení a zdvořile s ní flirtoval. Dokázala si ho představit, jak z někoho podvodně vyloudí peníze nebo se pokusí o daňový únik, připustila ještě řekněme hazardní hry – ale nezdálo se jí možné, že by záměrně vraždil lidi. Lulu byla ztřeštěná osoba, která hned všemu uvěří.

„To se mi nějak nezdá,“ poznamenal Mark.

„Já se vzdávám,“ vzdechla Lulu a odevzdaně mávla rukou. „Vy dva nemáte vůbec smysl pro dobrodružství.“ Vstala. „Jdu si lehnout. Kdyby začal znásilňovat lidi, vzbuďte mě.“ Vyšplhala po malém žebříčku a vsoukala se na horní lůžko. Zatáhla za sebou závěs, pak znovu vykoukla a oslovila Dianu: „Zlato, je mi jasný, proč jste na mě v Irsku tak vyjela. Přemýšlela jsem o tom a počítám, že jsem si o to koledovala. Vzalo mě, že Marka vidím. Hloupost, já vím. Jsem připravená na to zapomenout, jakmile to budete ochotná udělat i vy. Dobrou noc.“

To se natolik blížilo omluvě, že Diana neměla srdce ji odmítnout. „Dobrou noc, Lulu,“ odpověděla.

Lulu zatáhla závěs.

„Byla to stejně moje chyba jako její,“ ozval se Mark. „Mrzí mě to, holka.“

Diana ho místo odpovědi políbila.

Náhle se vedle něj zase cítila dobře a spokojeně. Aniž ho přestala líbat, sklouzla na sedadlo a celé tělo jí zvláčnělo. Uvědomovala si, jak se mu pravým ňadrem tiskne k hrudi. Bylo příjemné cítit opět jeho tělesnou blízkost. Dotkl se špičkou jazyka jejích rtů a ona je malinko rozevřela, aby mu dovolila vniknout dovnitř. Začal ztěžka oddychovat. Už to zachází příliš daleko, pomyslela si Diana. Otevřela oči – a uviděla Mervyna.

Procházel oddělením, mířil dopředu, a byl by si jí ani možná nevšiml, ale ohlédl se, podíval se přes rameno a ztuhl, málem uprostřed kroku. Tvář mu zbělela leknutím.

Diana ho znala tak dobře, že mu dokázala číst myšlenky. Přestože mu oznámila, že miluje Marka, byl Mervyn příliš paličatý, než aby si to připustil, a tak když ji uviděl, jak se líbá s někým jiným, byla to pro něj skoro stejně strašlivá rána, jako kdyby ho nikdo předem nevaroval.

Čelo mu potemnělo a obočí se spojila, jak se rozhněvaně zamračil. Na kratičký okamžik Dianu napadlo, že se bude prát. Pak se odvrátil a kráčel dál.

„Co se děje?“ zašeptal Mark. Mervyna neviděl – byl příliš zaujat líbáním.

Rozhodla se, že mu to neřekne. „Někdo by nás mohl vidět,“ zamumlala.

Nechtělo se mu, ale odtáhl se od ní.

Na chvíli se jí ulevilo, ale pak dostala vztek. Mervyn nemá právo pronásledovat ji na opačný konec světa a mračit se na ni pokaždé, když Marka políbí! Manželství není otroctví: opustila ho a on to musí přijmout. Mark si zapálil cigaretu. Diana cítila, že si to potřebuje s Mervynem vyříkat. Chtěla mu jasně sdělit, aby se jí dál nepletl do života.

Vstala. „Jdu se podívat, co se děje v salonu,“ oznámila Markovi. „Zůstaň tady a zakuř si.“ Odešla, aniž počkala na odpověď.

Už si zjistila, že Mervyn nesedí vzadu, tak zamířila dopředu. Otřesy povolily natolik, že mohla kráčet bez držení. V oddělení číslo tři Mervyn neseděl. V salonu uviděla hráče karet zabrané do dlouhé partie. Bezpečnostní pásy měli zapjaté, nad hlavami se jim vznášela oblaka dýmu a na stolech stály láhve whisky. Vešla do oddělení číslo dvě. Všichni v letadle věděli, že lord Oxenford urazil Carla Hartmanna, slavného vědce, a že se Mervyn Lovesey postavil na jeho obranu. Mervyn měl i dobré stránky: To ona nikdy nepopírala.

Pak se ocitla v kuchyňce. Stevard Nicky tu neuvěřitelným tempem omýval nádobí, zatímco jeho kolega připravoval někde vzadu lůžka. Proti kuchyňce uviděla dveře na pánský záchod. Vedle nich stály schody vedoucí do pilotní kabiny a za nimi zahlédla vchod do oddělení číslo jedna umístěného v samotné přídi letounu. Dospěla k závěru, že Mervyn bude určitě tam, ale kajuta ve skutečnosti sloužila jako odpočívárna posádce, která zrovna nebyla ve službě.

Vyšla po schodech do pilotní kabiny. Postřehla, že je stejně přepychově zařízená jako paluba pro cestující. Ale posádka měla napilno a jeden z jejích členů se na ni obrátil se slovy: „Kdykoliv jindy vás tu rádi provedeme, madam, ale dokud prolétáváme tímhle mizerným počasím, musíme vás požádat, abyste zůstala sedět na svém místě a zapjala si bezpečnostní pás.“

Takže Mervyn byl nepochybně na záchodě, uvažovala, když scházela ze schodů. Ale ještě nepřišla na to, kde má její muž místo.

Pod schody vrazila do Marka. Provinile na něj zaútočila: „Co tady děláš?“

„To bych se měl ptát já tebe,“ odpověděl a v hlase měl nepříjemně podrážděný tón.

„Jen se tak rozhlížím kolem.“

„Hledáš Mervyna?“ zeptal se bojovně.

„Marku, proč se na mě zlobíš?“

„Protože ses vytratila, aby ses s ním setkala.“

„Panstvo, mohli byste se, prosím, odebrat na svá místa?“ přerušil je Nicky. „Teď zrovna letíme klidně, ale dlouho nám to nevydrží.“

Vrátili se do svého oddělení. Diana si připadala jako blázen. Sledovala Mervyna a Mark sledoval ji. To vypadalo hloupě.

Posadili se. Než mohli pokračovat v rozhovoru, vstoupili Ollis Field a Frank Gordon. Frank měl na sobě žlutý hedvábný koupací plášť s drakem na zádech; Field byl navlečen do starého, hrubého, vlněného županu. Frank si svlékl plášť a odhalil červené pyžama s bílými pruhy. Zul si plátěné trepky a vyšplhal po žebříku na horní lůžko.

Pak Field k Dianině hrůze vytáhl z kapsy hnědého županu nablýskaná stříbrná želízka. Tiše Frankovi něco nařídil. Diana neslyšela odpověď, ale bylo jí jasné, že Frank s tím nesouhlasí. Field trval na svém, a tak k němu Frank nakonec natáhl jedno zápěstí. Field mu kolem něj zaklapl jeden náramek a druhý přichytil k rámu lůžka. Pak před Frankem zatáhl závěs a pevně ho zapnul.

Takže to byla pravda: Frank byl skutečně vězeň.

Mark vydechl: „A sakra.“

Diana zašeptala: „Pořád nemůžu uvěřit, že je vrah.“

„Doufám, že není!“ zasyčel Mark. „To bychom byli ve větším bezpečí, kdybychom zaplatili padesát dolarů a jeli v podpalubí obyčejnýho parníku!“

„Proč mu vůbec dával ty náramky! Nechápu, jak ten hoch dokáže spát přivázaný k posteli. Vždyť se ani nemůže otočit!“

„Máš moc měkký srdce,“ poznamenal Mark a objal ji. „Ten chlap je nejspíš násilník a ty ho lituješ, protože se nemůže pořádně vyspat.“

Položila mu hlavu na rameno. Pohladil ji po vlasech. Ještě před pár minutami na ni musel mít příšerný vztek, ale už ho to zřejmě přešlo. „Marku,“ ozvala se, „myslíš, že se na jedno lůžko vejdou dva lidé?“

„Máš strach, zlato?“

„Ne.“

Nechápavě se na ni podíval, pak mu to došlo a usmál se. „Myslím, že by se tam dva mohli vejít – ale asi stěží vedle sebe…“

„Stěží vedle sebe?“

„Na to je to příliš úzký.“

„No…“ Ztišila hlas: „Tak bude jeden z nás muset být nahoře.“

„Chceš být nahoře ty?“ zamumlal jí do ucha.

Zahihňala se. „Myslím, že by to šlo.“

„Ale já si to budu muset rozmyslet,“ pokračoval tiše. „Kolik vážíš?“

„Padesát kilo a dvě ňadra.“

„Převlíkneme se?“

Sundala si klobouk a položila ho na křeslo vedle sebe. Mark vytáhl zpod sedadla jejich zavazadla. Měl mírně obnošenou manšestrovou brašnu a Diana malý, tvrdý kufřík z tmavé kůže se zlatými iniciálami.

Diana vstala.

„Pospěš si,“ zašeptal Mark. Políbil ji.

Rozmáchle ho objala, a jak se k ní přitiskl, ucítila, že má erekci. „Pane bože,“ vydechla. A šeptem dodala: „Vydrží ti to takhle, než se vrátíš?“

„Pochybuju. Leda bych se vyčůral z okna.“ Zasmála se. Mark dodal: „Ale ukážu ti způsob, jak ho zase rychle dostat do figury.“

„Už se nemůžu dočkat,“ zašeptala.

Mark sebral brašnu a vydal se dopředu směrem k pánskému záchodu. Hned jak vyšel z oddělení, potkal Mervyna mířícího opačným směrem. Podívali se na sebe jako dva kocouři nad jednou myší, ale ani jeden z nich nepromluvil.

Dianu zaskočilo, když uviděla Mervyna navlečeného do hrubé, flanelové noční košile s širokými hnědými pruhy. „Co to máš proboha na sobě?“ zeptala se a nemohla věřit vlastním očím.

„Jen se směj,“ odpověděl. „Nic jiného jsem ve Foynes nesehnal. V místním obchodě o hedvábném pyžamu v životě neslyšeli – nevěděli, jestli jsem teplouš, nebo jen cvok.“

„Takhle vyparáděný se své přítelkyni paní Lenehanové asi moc zamlouvat nebudeš.“ Proč jsem to vůbec řekla? podivila se Diana.

„Nepočítal jsem s tím, že bych se jí měl zamlouvat,“ odpověděl Mervyn jedovatě a vykročil pryč z oddělení.

Vstoupil stevard. Diana ho oslovila: „Ach, Davy, mohl byste nám, prosím, přichystat postele?“

„Jistě, madam.“

„Děkuji.“ Sebrala svůj kufřík a vyšla.

Když procházela pátým oddělením, uvažovala, kde asi Mervyn spí. Nebylo tam rozložené ještě ani jedno lůžko, stejně jako v oddělení číslo šest. A Mervyn navíc někam zmizel. Dianě začalo docházet, že musí být ve svatební kajutě. O chvíli později si uvědomila, že když předtím procházela celým trupem letadla, nikde nezahlédla sedět paní Lenehanovou. Zarazila se s kufříkem v ruce přede dveřmi na toaletu a překvapením ztuhla. Byla to nestydatost. Mervyn a paní Lenehanová spolu zřejmě bydleli v kabině určené k líbánkám!

To by letecká společnost určitě nedovolila. Třeba už si šla paní Lenehanová lehnout a nebylo ji za zataženým závěsem v některém z předních oddělení vidět.

Diana se to musela dovědět.

Přistoupila ke dveřím do svatební kajuty a zaváhala.

Pak vzala za kliku a otevřela.

Kajuta byla zhruba stejně veliká jako obyčejné oddělení. Na podlaze ležel terakotový koberec, stěny byly béžové a čalounění modré s hvězdami, jaké viděla v salonu. V zadní části místnosti stála dvě lůžka. Na jedné straně bylo postavené křeslo a kávový stolek; proti němu toaletní stolek, židlička a zrcadlo. Na každé straně uviděla dvě okna.

Mervyn stál uprostřed pokoje, překvapený jejím nečekaným vstupem. Paní Lenehanová přítomna nebyla, ale její šedý kašmírový plášť ležel složený přes křeslo.

Diana za sebou práskla dveřmi a vybuchla: „Jak mi něco takového můžeš provést?“

„Co provádím?“

To nebyla špatná otázka, napadlo ji někde hluboko v mysli. Proč se vlastně tak strašně zlobí? „Všichni budou vědět, že jsi strávil noc s ní!“

„Neměl jsem jinou možnost,“ namítl. „Nezbývalo jim už ani jedno místo.“

„Copak nechápeš, jak se nám lidi budou smát? Jako by nestačilo, že mě pronásleduješ!“

„A co je mi do lidí? Chlapovi, kterýmu uteče žena s jiným, se tak jako tak všichni smějou.“

„Ale tímhle to všechno jen zhoršuješ! Měl by ses s tím vyrovnat a koukat se nějak vzpamatovat.“

„Myslel jsem, že mě znáš líp.“

„Znám – proto jsem se snažila předejít tomu, abys mě sledoval.“

Pokrčil rameny. „Nevyšlo ti to. Na to, abys mě převezla, nejsi dost mazaná.“

„A ty nejsi dost chytrý na to, abys věděl, kdy se máš velkoryse vzdát!“

„Nikdy jsem nepředstíral, že jsem velkorysý.“

„Co je to vůbec za poběhlici? Vždyť je vdaná – viděla jsem její prstýnek!“

„Je vdova. A jakým právem se na ni zrovna ty vytahuješ? Jsi vdaná a strávíš noc s tím svým fešákem.“

„Alespoň spíme na oddělených lůžkách ve veřejně přístupném oddělení, ne uklizeni v tomhle kouzelném manželském hnízdečku!“ zaútočila na něj a snažila se necítit přitom osten špatného svědomí, který ji popíchl, když si vzpomněla, že se chystala sdílet s Markem jedno lůžko.

„Jenže já nemám s paní Lenehanovou poměr,“ poučil ji podrážděným tónem. „Zatímco ty sis před tím playboyem stahovala kalhotky celý tohle zpropadený léto!“

„Nebuď sprostý,“ zasyčela. Ale cítila, že se docela strefil. Vždyť to přesně tak bylo: vyklouzla z prádla, jak to šlo nejrychleji, kdykoliv se k Markovi přiblížila. Mervyn měl pravdu.

„Jestli je sprostý to říkat, musí být ještě sprostší to dělat,“ poznamenal.

„Alespoň jsem se chovala nenápadně – nepředváděla jsem se a neponižovala tě tím.“

„Tím si nejsem tak jist. Nejspíš zjistím, že jsem byl v celým Manchesteru a okolí jediný, kdo netušil, co provádíš. Nevěrnice nikdy nejsou tak nenápadný, jak si myslí.“

„Takhle mi neříkej!“ ohradila se. Budilo to v ní pocit, že by se měla stydět.

„Proč ne? Vždyť nic jinýho nejsi.“

„Zní to urážlivě.“

„Buď ráda, že se dnes nevěrnice neukamenovávají jako v bibli.“

„Je to ošklivé slovo.“

„Za skutky by ses měla stydět, ne za slova.“

„Zatímco ty jsi naprosto bez vady,“ povzdechla si unaveně. „Tys nikdy neprovedl nic špatného, viď?“

„K tobě jsem se vždycky choval poctivě!“ odsekl vztekle.

Už ho měla plné zuby. „Dvě ženy od tebe utekly, ale ty jsi vždycky ve všem nevinně. To tě nikdy ani nenapadlo, jestli jsi ty neudělal něco špatně?“

To se ho dotklo. Chytil ji, sevřel ji ruce nad lokty a zatřásl s ní. „Dal jsem ti všechno, co jsi chtěla,“ upozornil ji rozhněvaně.

„Ale ani trochu ses nestaral, co cítím!“ zaječela. „Nikdy – proto jsem tě opustila.“ Položila mu ruce na prsa, aby ho odstrčila – a v tu chvíli se otevřely dveře a vešel Mark.

Zůstal tam stát v pyžamu, díval se z jednoho na druhého a prohlásil: „Co je sakra zase tohle, Diano? Hodláš strávit noc ve svatební kajutě?“

Odstrčila Mervyna a ten ji pustil. „Nehodlám,“ odpověděla Markovi. „Tohle je apartmá paní Lenehanové – Mervyn tu bydlí s ní.“

Mark se jedovatě zasmál. „To je síla!“ zařičel. „Tohle budu muset někdy použít ve scénáři!“

„To není k smíchu!“ upozornila ho.

„Ale je!“ nedal se zastavit. „Tenhle chlápek pronásleduje svou manželku jako šílenec, načež ho nenapadne nic lepšího než spustit se s holkou, kterou potkal po cestě!“

Dianě se jeho postoj nezamlouval a náhle zjistila, že proti své vůli Mervyna hájí. „Nespustil se s ní,“ prohlásila netrpělivě. „Bylo to jediné volné místo.“

„Měla bys být ráda,“ upozornil ji Mark. „Jestli se do ní zfanfrní, třeba tě přestane sledovat.“

„Copak nevidíš, jak mě to zlobí?“

„Vidím, ale nechápu proč,“ odpověděl. „Už přece Mervyna nemiluješ. Někdy se dokonce zdá, že ho nenávidíš. Opustila jsi ho. Tak proč se trápíš kvůli tomu, s kým spí?“

„Nevím, ale trápím! Je to tak ponižující!“

Mark byl natolik navztekaný, že se do jejích pocitů nedokázal vžít. „Před pár hodinami ses rozhodla, že se k Mervynovi vrátíš. Pak jsi rozhodnutí změnila a odmítla ho. A teď tě štve, že spí s někým jiným.“

„Já s nikým nespím,“ vložil se do hovoru Mervyn.

Mark si ho nevšímal. „Víš naprosto jistě, že už Mervyna nemiluješ?“ zeptal se Diany rozzlobeně.

„Jak si něco tak hrozného můžeš myslet?“

„Promiň, ale není to tak?“

„Není a dotklo se mě, že tě to vůbec napadlo.“ V očích se jí objevily slzy.

„Tak mi to dokaž. Zapomeň na něj a nestarej se, kde spí.“

„Na mě takovýhle zkoušky nikdy neplatily!“ zaječela. „Přestaň jednat tak odporně logicky! Tohle není debatní kroužek!“

„Ne, to není!“ ozval se nový hlas. Všichni tři se otočili a uviděli ve dveřích stát Nancy Lenehanovou. V jasně modrém hedvábném županu vypadala velmi přitažlivě. „Jestli se nepletu,“ prohlásila, „je tohle moje apartmá Tak co se to tu sakra děje?“

Kapitola 17

Margaretou Oxenfordovou lomcovaly hněv i stud. Měla pocit, že ostatní cestující si ji prohlížejí, uvažují o té hrozné scéně v jídelně a říkají si, že ona určitě sdílí odporné názory svého otce. Bála se podívat komukoliv do očí.

Harry Marks zachránil poslední zbytky její důstojnosti. Bylo to od něj chytré a tak laskavé, že vstoupil, odsunul jí židli, a když vycházela, nabídl jí rámě. Takové drobné gesto, téměř směšné, ale pro ni znamenalo zásadní změnu celé situace.

Stejně si ale dokázala udržet jen velmi pošramocenou trochu sebeúcty a všechno se v ní vařilo odporem k otci, který ji do tak ostudného postavení dostal.

Od večeře uplynuly dvě hodiny a v oddělení panovalo mrazivé ticho. Když se výrazně zhoršilo počasí, matka i otec se odešli převléct na noc. Načež Percy překvapil Margaretu návrhem: „Pojď se jim omluvit.“

Nejdřív ji napadlo, že to povede jen k dalšímu rozčilování a ponižování. „Mám dojem, že na to nemám dost odvahy,“ namítla.

„Prostě zajdeme za baronem Gabonem a profesorem Hartmannem a omluvíme se jim za to, že byl otec tak hrubý.“

Myšlenka, že by nějak odčinili otcovu urážku, ji lákala. Určitě by se pak cítila o hodně lépe. „Otec by ale zuřil,“ namítla.

„Nemusí se o tom dovědět. Ale jinak je mi to fuk, ať se vztekne. Myslím, že začíná cvokatět. Už se ho ani trochu nebojím.“

Margaret uvažovala, jestli je to pravda. Jako malý kluk Percy často prohlašoval, že se nebojí, ve chvílích, kdy byl ve skutečnosti strachy bez sebe. Ale dnes už to nebyl žádný malý kluk.

Myšlenka, že na Percyho už nebude mít otec vliv, ji vlastně trochu děsila. Jedině otec dokázal Percyho udržet na uzdě. Co bude bratr vyvádět, když ho nikdo nebude krotit?

„Pojď,“ naléhal na ni Percy. „Zajdeme tam teď. Jsou v třetím oddělení – prověřoval jsem si to.“

Margaret ještě váhala. Hrozila se představy, že si má stoupnout před muže, které její otec urazil. Mohla by jim tím ještě víc ublížit. Třeba se na celou událost snaží zapomenout, jak jen to jde nejrychleji. Na druhou stranu možná zrovna teď uvažují, kolik cestujících s otcem v duchu souhlasí. Není nakonec důležitější jasně se postavit proti rasovým předsudkům?

Margaret se rozhodla, že to stojí za pokus. Kolikrát už podlehla vlastní zbabělosti a pak toho litovala. Vstala a přidržela se opěradla, aby neztratila rovnováhu, protože letadlo sebou každou chvíli hodilo. „Tak dobře,“ prohlásila, „půjdeme se omluvit.“

Trošku se při té představě třásla, ale její chvění maskovaly otřesy celého letounu. Prošla salonem a vstoupila do oddělení číslo tři.

Gabon a Hartmann seděli na levé straně, čelem proti sobě. Hartmann byl zabraný do čtení, dlouhé, hubené tělo měl zkroucené, hlavu s krátce sestřiženými vlasy svěšenou a ohnutý nos zabořený do stránky s nějakými matematickými výpočty. Gabon nedělal nic, zjevně se nudil, a zahlédl je první. Když si nad něj Margaret stoupla a opřela se o opěradlo jeho sedadla, aby měla větší jistotu, ztuhl a zatvářil se nevraživě.

Margaret rychle zadrmolila: „Přišli jsme se vám omluvit.“

„Vaše drzost mě překvapuje,“ odpověděl Gabon. Mluvil naprosto dokonalou angličtinou, jen s nepatrným náznakem francouzského přízvuku.

To nebyla reakce, v jakou Margaret doufala, ale přesto odhodlaně pokračovala: „Strašně moc mě mrzí, co se stalo, a mého bratra také. Pana profesora Hartmanna moc obdivuju, už jsem mu to řekla.“

Hartmann už předtím vzhlédl od knihy a teď souhlasně přikývl. Ale Gabon pořád ještě zuřil. „Pro lidi, jako jste vy, je snadné se za něco omlouvat,“ prohlásil. Margaret se dívala do země a litovala, že tam vůbec šla. „Německo je plné příjemných, bohatých lidí, které strašně moc mrzí, co se stalo,“ pokračoval. „Ale co sami udělali? Co jste udělala vy?“

Margaret cítila, jak se jí tváře zapálily. Nevěděla, co má říct nebo udělat. „No tak, Phillipe,“ promluvil tiše Hartmann, „copak nevidíte, jak jsou mladí?“ Obrátil se na Margaretu: „Vaši omluvu přijímám a děkuji vám.“

„Ach, bože,“ vyjekla. „Asi jsem to dorazila, co?“

„Ale vůbec ne,“ zavrtěl hlavou Hartmann. „Aspoň trochu jste to vylepšila a já vám za to děkuju. Můj přítel se v tuto chvíli strašně zlobí, ale jsem si jist, že to brzo bude vidět stejně jako já.“

„Tak my radši půjdeme,“ vzdechla Margaret nešťastně.

Hartmann přikývl.

Otočila se.

„Strašně mě to mrzí,“ ozval se Percy a vydal se za ní.

Dopotáceli se zpátky do svého oddělení. Davy jim zrovna připravoval lůžka. Harry někam zmizel, pravděpodobně na pánský záchod. Margaret se rozhodla, že se převlékne na noc. Vzala si příruční zavazadlo a vydala se na dámskou toaletu. Matka odtamtud zrovna vycházela a v kaštanově hnědém županu vypadala skvěle. „Dobrou noc, drahá,“ pozdravila dceru. Margaret ji beze slova minula.

Na toaletě bylo plno lidí a Margaret se rychle převlékla do bavlněné noční košile a froté županu. Mezi jásavě zbarvenými nočními úbory z hedvábí a kašmíru, jež na sobě měly ostatní ženy, vypadalo její oblečení staromódně, ale Margaretě to bylo jedno. Omluva jí nakonec nepřinesla žádnou úlevu, protože baron Gabon svou poznámkou trefil do černého. Omluvit se a s celým problémem nic neudělat bylo příliš snadné.

Když se vrátila do oddělení, leželi už otec i matka na svých lůžkách za zataženými závěsy a z otcova místa se ozývalo tlumené chrápání. Její postel ještě nebyla připravena, takže si Margaret musela jít na chvíli sednout do salonu.

Moc dobře věděla, že se jí z celé situace nabízí jen jediné východisko. Musí odejít od rodičů a postavit se na vlastní nohy. Byla víc než kdy předtím odhodlaná to udělat; ale nijak nepokročila v řešení všedních otázek, jako byly peníze, práce a bydlení.

Vešla přitažlivá paní Lenehanová, jež do letadla přistoupila ve Foynes, oblečena do jasně modrého županu a černého negližé a posadila se vedle Margarety. „Tak jsem si šla říct o sklenici brandy, ale stevardi mají strašně napilno,“ posteskla si. Ale nezdálo se, že ji to příliš rozladilo. Rozmáchlým gestem ukázala na cestující kolem. „Vypadá to jako pyžamový večírek nebo půlnoční oslava na koleji – všichni se tu courají v nedbalkách. Nemáte ten pocit?“

Margaret se v životě neúčastnila žádného pyžamového večírku a nikdy nespala na koleji, takže jen poznamenala: „Je to zvláštní. Najednou vypadáme jako jedna rodina.“

Paní Lenehanová si zapjala bezpečnostní pás: měla chuť klábosit. „Podle mě je to tím,“ navázala, „že v noční košili se těžko dá chovat formálně.

I Frank Gordino vypadá v tom rudém pyžamu přijatelně, nemáte pocit?“

Margaret si hned neuvědomila, o kom je řeč. Pak si vzpomněla, jak Percy vyslechl rozčilenou výměnu názorů mezi kapitánem letadla a agentem FBI. „To je ten vězeň?“ zeptala se pro jistotu.

„Ano.“

„Nebojíte se ho?“

„Ani ne. Nemůže mi nic udělat.“

„Ale lidé říkají, že je vrah a ještě kdovíco horšího.“

„Chudinské čtvrti se bez zločinu neobejdou. Odstraníte Gordina a zabíjení se ujme někdo jiný. Já bych ho nechala, kde byl. Hazardní hry i prostituce kvetly už v době, kdy byl Bůh ještě kluk, a když už musí zločinnost existovat, není lepší, aby byla organizovaná?“

Tohle byl trochu šokující projev. Možná že do celkové nálady v letadle se dostalo něco, co všechny vedlo k neobvyklé otevřenosti. Margaret si navíc říkala, že ve smíšené společnosti by paní Lenehanová takhle nemluvila: ženy jsou vždycky mnohem přímočařejší, když se v doslechu nevyskytují muži. Ať už to způsobilo cokoliv, Margaret tím byla naprosto zmatena. „Nebylo by lepší, kdyby nebyla organizovaná?“ namítla.

„Určitě ne. Organizovaný znamená zkrocený. Každá banda má svoje vymezené území a tam se pohybuje. Neokrádají lidi na Páté avenue a nežádají peníze za ochranu od Harvardského klubu, tak proč je obtěžovat?“ Tohle nemohla Margaret jen tak nechat. „A co ubožáci, kteří prohrajou všechny peníze, které vydělají? Co ubohé dívky, které si jen ničí zdraví?“

„Nemyslete si, že mě jejich osud nezajímá,“ ohradila se paní Lenehanová. Margaret se jí pozorně zadívala do obličeje a uvažovala, jestli to ta žena myslela upřímně. „Víte,“ pokračovala paní Lenehanová, „já vyrábím boty.“ Margaret se zřejmě zatvářila překvapeně, protože její společnice dodala: „Živím se tím. Vlastním továrnu na obuv. Moje pánské boty jsou levné a vydrží pět až deset let. Pokud chcete, můžete sehnat i levnější boty, ale nebudou k ničemu – kartónová podrážka vydrží tak deset dnů. A věřte tomu nebo ne, najdou se lidi, že si je koupí! Takže – předpokládám, že vyráběním dobrých bot svou povinnost plním. Když jsou lidé tak hloupí a kupují mizerné boty, já s tím nic nenadělám. A když jsou lidé tak hloupí, že cpou peníze do hazardních her a nemůžou si přitom dovolit koupit kus masa k večeři, tak to taky není můj problém.“

„Byla jste někdy chudá?“ zeptala se Margaret.

Paní Lenehanová se zasmála. „Chytrá otázka. Nebyla, takže bych o tom asi neměla mluvit. Můj děda šil boty v ruce a otec založil podnik, který dnes vedu. O životě v chudých čtvrtích nic nevím. Vy ano?“

„Moc ne, ale myslím, že musí být nějaký důvod, proč lidé hrajou, kradou a prodávají svoje těla. Nejsou prostě jen hloupí. Jsou oběti krutého systému.“

„Předpokládám, že jste něco jako komunistka,“ řekla paní Lenehanová bez jakékoliv nevraživosti.

„Socialistka,“ opravila ji Margaret.

„To je dobře,“ přikývla k jejímu překvapení paní Lenehanová. „Za čas můžete svoje názory změnit – jak člověk stárne, mění postoje – ale kdybyste nezačínala s ideály, od čeho byste se v životě mohla odstrčit? To není cynismus. Myslím, že člověk se má poučit ze zkušenosti, vycházet z ideálů. Proč vám tu vlastně kážu? Asi proto, že je mi dneska čtyřicet.“

„Přeju hodně zdraví.“ Margaret obvykle neměla ráda, když jí lidé říkali, že až bude starší, změní názory: byl to povýšený postoj a lidé se k němu obvykle uchylovali ve chvíli, kdy jim došly veškeré argumenty a nechtěli to přiznat. Ale paní Lenehanová taková nebyla. „Jaké ideály máte vy?“ zeptala se Margaret.

„Chci jen vyrábět dobré boty,“ odpověděla její společnice a přidala znevažující úsměv. „Asi to není žádný veliký ideál, ale pro mne je to důležité. Vedu příjemný život. Mám krásný dům, moji synové mají všechno, co potřebují, utrácím hodně za oblečení. Proč si to můžu dovolit? Protože vyrábím dobré boty. Kdybych šila boty z kartónu, připadala bych si jako zloděj. Byla bych stejná jako Frankie.“

„To je dost socialistický pohled na věc,“ podotkla Margaret s úsměvem. „Vlastně jsem jen převzala otcovy názory,“ pokračovala paní Lenehanová zamyšleně. „Kde jste ke svým postojům přišla vy? Od otce je nemáte, to vím.“

Margaret zrudla. „Slyšela jste o tom výstupu u večeře.“

„Byla jsem tam.“

„Musím se od rodičů nějak odpoutat.“

„Co vám brání?“

„Je mi teprve devatenáct.“

„A co má být?“ pokrčila rameny paní Lenehanová s náznakem opovržení. „Lidi utíkají z domova v deseti!“

„Pokusila jsem se o to,“ přiznala Margaret. „Dostala jsem se do úzkých a skončila jsem na policii.“

„Vzdáváte se dost snadno.“

Margaret chtěla, aby paní Lenehanová pochopila, že její neúspěch nezpůsobil nedostatek odhodlání. „Nemám peníze a nic neumím. Nikdy jsem nedostala pořádné vzdělání. Nevím, jak si vydělat na živobytí.“

„Děvenko, jste na cestě do Ameriky. Většina lidí měla mnohem míň než vy, když tam dorazila, a dnes jsou někteří z nich milionáři. Umíte číst a psát anglicky, jste příjemná, inteligentní, hezká… Snadno si seženete místo. Já vás zaměstnám.“

Margaret měla pocit, že jí srdce vyskočí z prsou. Už se jí začínala zmocňovat nechuť k pohrdavým postojům paní Lenehanové a najednou pochopila, že jí žena nabízí příležitost. „Vážně?“ vydechla. „Vy byste mě zaměstnala?“

„Jistě.“

„Jako co?“

Paní Lenehanová se na okamžik zamyslela. „Dala bych vás do prodejního oddělení: lepit známky, chodit pro kávu, zvedat telefony, být milá na zákazníky. Když se osvědčíte, můžete to brzy dotáhnout na zástupce obchodního vedoucího.“

„Co to obnáší?“

„Stejnou práci za víc peněz.“

Margaretě to připadalo jako neskutečný sen. „Ach, bože, opravdová práce v opravdové kanceláři,“ vydechla toužebně.

Paní Lenehanová se rozesmála. „Většina lidí si myslí, že je to otročina!“

„Já bych to považovala za dobrodružství.“

„Možná ze začátku.“

„Myslíte to vážně?“ zeptala se Margaret naléhavě. „Když za vámi ode dneška za týden přijdu, dáte mi místo?“

Paní Lenehanová vypadala polekaně. „Safra, vy to myslíte vážně, co?“ zarazila se. „Měla jsem spíš pocit, že mluvíme tak nějak teoreticky.“

Margaretě zšedl svět. „Takže mi místo nedáte?“ zeptala se smutně. „To byly jen takové řeči?“

„Ráda bych vás zaměstnala, ale má to háček. Ode dneška za týden už možná budu sama bez místa.“

Margaretě bylo do pláče. „Jak to myslíte?“

„Bratr se mi snaží podnik sebrat.“

„Jak by to mohl udělat?“

„To je složité a navíc se mu to nemusí podařit. Pustila jsem se s ním do boje, ale do poslední chvíle nevím, jak to dopadne.“

Margaret nemohla uvěřit, že jí osud vyrval příležitost, kterou jí před pár minutami nabídl. „Musíte vyhrát!“ zvolala bojovně.

Než mohla paní Lenehanová něco poznamenat, vstoupil Harry. V červeném pyžamu a blankytně modrém županu připomínal vycházející slunce. Při pohledu na něj se Margaret uklidnila. Posadil se a ona ho představila. „Paní Lenehanová si přišla dát brandy, ale stevardi mají plné ruce práce,“ dodala.

Harry předstíral udivený výraz. „Můžou mít plné ruce práce, ale to jim nebrání servírovat nápoje,“ poznamenal. Vstal, strčil hlavu do vedlejšího oddělení a zahalekal: „Davy, mohl byste ihned přinést paní Lenehanové velký koňak?“

Margaret slyšela, jak stevard odpovídá: „Ale jistě, pane Vandenposte!“ Harry vždycky dokázal přimět lidi, aby udělali, co od nich chce.

Znovu se posadil. „Nemohu si pomoci, ale musím si neustále všímat vašich náušnic, paní Lenehanová,“ prohlásil. „Jsou prostě nádherné.“

„Děkuji,“ odpověděla s úsměvem. Zdálo se, že ji poklona potěšila. Margaret se k ní naklonila blíž. Každou náušnici tvořila prostá velká perla vsazená do mřížky ze zlatého drátku a kousků diamantů. Nenápadně elegantní dílo. Přála si mít také nějaký vybraný šperk, který by vzbudil Harryho zájem.

„Pořídila jste si je ve Státech?“ zeptal se Harry.

„Ano, jsou od Paula Flata.“

Harry přikývl. „Ale mám pocit, že je navrhoval Fulco di Verduna,“ poznamenal.

„Nemám tušení,“ přiznala paní Lenehanová. „Zájem o šperky nebývá u mladých mužů obvyklý,“ dodala pozorně.

Margaret ji chtěla upozornit: On se hlavně zajímá o to, jestli by je šlo ukrást, tak si dávejte pozor! Ale jeho odborné znalosti na ni popravdě řečeno udělaly dojem. Většinou rozeznal nejlepší kousky a velmi často věděl, kdo je jejich autorem.

Davy přinesl paní Lenehanové brandy. Zdálo se, že bez ohledu na poskakující letadlo, dokáže chodit bez potácení.

Paní Lenehanová si od něj vzala skleničku a vstala. „Půjdu si trochu zdřímnout,“ oznámila.

„Hodně štěstí,“ popřála jí Margaret a měla přitom na mysli zápas paní Lenehanové s bratrem. Když žena vyhraje, tak Margaretu zaměstná, slíbila jí to.

„Děkuju. Dobrou noc.“

Když paní Lenehanová odvrávorala do zadní části letadla, Harry se Margarety s náznakem žárlivosti zeptal: „O čem jste se bavily?“

Margaret váhala, jestli mu má prozradit, že jí Nancy nabídla zaměstnání. Sama se z toho klepala nadšením, ale byl v tom háček, a tak nemohla po Harrym chtít, aby se s ní radoval. Rozhodla se, že si to ještě chvíli nechá pro sebe. „Začali jsme si povídat o Frankiem Gordinovi,“ odpověděla. „Nancy je přesvědčena, že lidem jako on by bylo lepší dát pokoj. Nedělají nic jiného, než že organizují věci, jako jsou hazardní hry… prostituce…, a to nikomu neubližuje, kromě lidí, kteří se sami rozhodnou, že se přidají.“ Cítila, že se trochu červená: ještě nikdy v životě nepronesla nahlas slovo prostituce.

Harry se tvářil zamyšleně. „Všechny prostitutky to nedělají dobrovolně,“ prohlásil po chvíli. „Některé jsou k tomu přinucené. Slyšela jste přece o bílém otroctví.“

„Ale nevěděla jsem, co to znamená.“ Margaret četla ten výraz v novinách, ale neurčitě si představovala, že jde o únosy dívek, které jsou převezeny do Istanbulu, aby tam sloužily jako komorné. Byla neuvěřitelně naivní.

„Není toho zase tolik, jak předstírají noviny,“ ujistil ji Harry. „V Londýně je pouze jeden bílý otrokář – říkají mu Maltský Benny, je totiž z Malty.“

Margaret byla zdrcena. Když si představila, že se jí to dělo přímo pod nosem! „Vždyť se to mohlo stát i mně!“

„Tu noc, kdy jste utekla z domova, vás to skutečně potkat mohlo,“ přikývl Harry. „To je přesně okamžik, jaký Bennymu nahrává. Osamělé děvče bez peněz a bez noclehu. Pozval by vás na příjemnou večeři a nabídl vám práci u taneční skupiny, která ráno odjíždí do Paříže. Měla byste pocit, že vás spasil. Z tanečního vystoupení by se vyklubalo striptýzové představení, ale na to byste přišla, až byste se ocitla v Paříži bez peněz a možnosti se vrátit, takže byste stála v zadní řadě a kroutila se ze všech sil.“ Margaret si představila samu sebe v takové situaci a dospěla k závěru, že by se přesně tak zachovala. „Jednoho večera by vás požádali, abyste byla milá na nějakého opilého makléře z obecenstva, a kdybyste se bránila, přidrželi by vás, aby si užil.“ Margaret zavřela oči a bála se domyslet, co všechno se jí mohlo přihodit. „Další den byste mohla odejít, ale kam byste šla? Měla byste možná pár franků, ale na cestu domů by to nestačilo. A taky byste začala přemýšlet, co řeknete po návratu rodině. Pravdu? Nikdy. Tak byste se stáhla na ubikaci, kde bydlí i ostatní holky. Ty se aspoň chovají přátelsky a mají pochopení. A pak byste si začala říkat, že když jste to zvládla jednou, mohla byste to udělat znova. Takže s příštím makléřem už by to šlo snadněji. A než byste se vzpamatovala, těšila byste se na spropitné, které vám zákazníci nechávají na nočním stolku, když ráno odcházejí.“

Margaret se zachvěla. „To je nejstrašnější věc, jakou jsem kdy slyšela.“

„A proto si myslím, že se Frankiemu Gordinovi nemá dát pokoj.“

Minutu či dvě seděli tiše vedle sebe a pak Harry zamyšleně poznamenal: „To by mě zajímalo, jaká je souvislost mezi Frankiem Gordinem a Clivem Memburym.“

„Proč by měla být?“

„No, Percy říkal, že Membury má u sebe zbraň. Já bych řekl, že je to policajt.“

„Vážně? A podle čeho?“

„Červená vesta. Každý policajt si myslí, že díky tomu bude vypadat jako playboy.“

„Třeba pomáhá hlídat Frankieho Gordina.“

Tohle vysvětlení se Harrymu nezdálo. „Proč? Gordino je americký darebák, kterého vezou do amerického vězení. Je mimo britské území a stará se o něj FBI. Nechápu, proč by Scotland Yard někoho posílal, aby pomáhal Gordina hlídat – zvlášť když vezmu v úvahu cenu letenky.“

Margaret ztišila hlas: „A nemůže sledovat vás?“

„Do Ameriky?“ namítl Harry pochybovačně. „V Clipperu? Se zbraní? Kvůli manžetovým knoflíčkům?“

„Napadlo vás nějaké jiné vysvětlení?“

„Ne.“

„To nevadí, snad aspoň ten rozruch kolem Gordina odvede pozornost lidí od otcova úděsného chování u večeře.“

„Proč myslíte, že se tak rozparádil?“ zeptal se Harry zvědavě.

„Nevím. Dřív se choval jinak. Pamatuju se, že když byl mladší, šlo s ním docela mluvit.“

„Už jsem pár fašistů potkal,“ zamyslel se Harry, „jsou to vlastně vystrašení lidé.“

„Opravdu?“ Margaretě se ta úvaha zdála překvapivá a dost nepravděpodobná. „Ale vypadají tak bojovně.“

„Já vím. Jenže uvnitř jsou vyděšení. Proto tak rádi pochodujou nahoru dolů a oblékají si uniformy – když jsou součástí skupiny, připadají si v bezpečí. Proto taky nemají rádi demokracii – je příliš nejistá. Jsou si daleko jistější v diktatuře, kde člověk ví, co se stane za chvíli, a vláda se nemůže nečekaně změnit.“

Margaret si uvědomila, že to, co Harry říká, dává docela smysl. Přemýšlivě pokývala hlavou. „Vzpomínám si, že ještě než tak zahořkl, pokaždé ho nepochopitelně rozzuřili komunisti, sionisti, odboráři, feniani nebo páté kolony,“ uvažovala nahlas. „Pokaždé to byl někdo, kdo se podle něj chystal srazit zemi na kolena. Když o tom teď přemýšlím, nikdy nebylo moc pravděpodobné, že by Anglii srazili na kolena zrovna sionisté, viďte?“ Harry se usmál. „Fašisti se věčně hněvají. Často jde o lidi, kteří se v životě nějak zklamali.“

„I to se na otce hodí. Když umřel dědeček a otec po něm zdědil pozemky, zjistil, že jsou na hranici úpadku. Dokud si nevzal matku, byl na mizině. Pak se snažil dostat se do parlamentu, ale neuspěl. A teď ho vyhnali z vlasti.“ Náhle pocítila, že otci o něco víc rozumí. Harry byl překvapivě vnímavý. „Kde jste se všechno tohle naučil?“ zeptala se. „Nejste o tolik starší než já.“

Pokrčil rameny: „Battersea je politicky strašně aktivní místo. Mám pocit, že je tam největší organizace komunistické strany v Londýně.“

Když najednou rozuměla lépe otcovým pocitům, styděla se za vystoupení v jídelně o něco méně. Jeho chování tím pochopitelně nešlo vůbec omluvit, ale bylo pro ni přijatelnější uvažovat o něm jako o zklamaném a vystrašeném než jako o vyšinutém a nevraživém. Ten Harry Marks je ale chytrý. Přála si, aby jí pomáhal, až bude utíkat od rodiny. Uvažovala, jestli se s ní ještě bude chtít vidět, až dorazí do Ameriky. „Víte už, kde budete bydlet?“ zeptala se.

„Počítám, že si něco najdu v New Yorku,“ odpověděl. „Mám trochu peněz a brzy bych mohl mít víc.“

Říkal to, jako by o nic nešlo. Nejspíš to bylo pro muže snazší. Žena potřebuje ochranu. „Nancy Lenehanová mi nabídla zaměstnání,“ vyhrkla Margaret bez rozmyslu. „Ale nebude možná moci slib dodržet, protože se jí vlastní bratr snaží podnik vyrvat.“

Podíval se na ni, pak odvrátil pohled s neobvykle odlišným výrazem ve tváři, jako by si sám sebou najednou nebyl jist. „Víte,“ nadechl se, „kdybyste chtěla, mně by nic neudělalo – chci říct – kdybych vám trochu pomohl.“

To byla přesně věta, kterou chtěla slyšet. „Skutečně?“ vyjekla.

Tvářil se, jako by si myslel, že toho pro ni stejně moc zařídit nemůže. „Mohl bych vám pomoct sehnat bydlení.“

Byla to obrovská úleva. „To by bylo úžasné,“ zvolala. „V životě jsem si nesháněla místo k bydlení – ani nevím, kde se začíná.“

„Podíváte se do novin,“ poučil ji.

„Do jakých novin?“

„Do deníků.“

„V novinách se píše o bydlení?“

„Vždyť jsou tam inzeráty.“

„V Timesech inzeráty na bydlení nejsou.“ To byly jediné noviny, které otec četl.

„Nejlepší jsou večerníky.“

Připadala si jako hlupák, že tak jednoduchou věc neví. „Opravdu potřebuju přítele, který by mi pomohl,“ vzdychla.

„Myslím, že vás můžu přinejmenším ochránit před americkým protějškem Maltského Bennyho.“

„Připadám si tak šťastná,“ rozzářila se Margaret. „Nejdřív paní Lenehanová, teď vy. Vím, že když budu mít přátele, dokážu se postavit na vlastní nohy. Jsem vám tak strašně vděčná, ani nevím, jak vám to říct.“

Do salonu vstoupil Davy. Margaret si uvědomila, že posledních pět či deset minut letí letadlo klidně. „Podívejte se všichni vlevo z oken,“ ozval se Davy. „Za chvíli něco uvidíte.“

Margaret vyhlédla ven. Harry si rozepjal pás a přistoupil k ní blíž, aby se jí podíval přes rameno. Letoun se naklonil nalevo. Za několik okamžiků Margaret uviděla, že letí nízko nad velikou zaoceánskou lodí, osvětlenou jako Picadilly Circus. Někdo poznamenal: „Ty světla museli zapnout kvůli nám. Od začátku války se obvykle plaví bez světel – mají strach z ponorek.“ Margaret si velmi dobře uvědomovala, jak blízko Harry stojí, a ani trochu jí to nevadilo. Piloti Clipperu se zřejmě vysílačkou domluvili s posádkou lodi, protože cestující zaplavili palubu, dívali se nahoru a mávali na letadlo. Clipper letěl tak nízko, že Margaret rozeznala, co mají pasažéři na lodi na sobě: muži byli oblečeni do bílých večerních sak a ženy do dlouhých šatů. Loď plula rychle, její špičatá příď se usilovně zařezávala do vzedmutých vln a letoun kolem ní prolétával docela pomalu. Byl to zvláštní okamžik: Margaret jím byla unešena. Podívala se na Harryho a oba se na sebe usmáli, spříznění prožitým okouzlením. Položil jí v místech, kde ji stínil vlastním tělem, ruku kolem pasu, tak aby to nikdo neviděl. Byl to lehounký dotek, ale ona měla pocit, že ji propaluje. Najednou byla celá popletená, ale nechtěla, aby dal ruku pryč. Po chvíli začala loď zaostávat, její světla zeslábla a nakonec pohasla docela. Cestující Clipperu se vrátili na svá místa a Harry od ní poodstoupil.

Většina lidí se už uložila k spánku a v salonu zbyli jen hráči karet a Margaret s Harrym. Margaret byla v rozpacích a nevěděla, co si má sama se sebou počít. Pocit bezradnosti byl tak silný, že nakonec raději zamumlala: „Už je pozdě. Půjdu si radši lehnout.“ Proč to říkám? napadlo ji; vždyť si jít lehnout vůbec nechci!

Harry se tvářil zklamaně. „Myslím, že se tam za chvíli taky přesunu.“

Margaret vstala. „Mockrát vám děkuju za to, že jste mi nabídl pomoc,“ řekla.

„Není zač,“ odpověděl.

Proč se chováme tak upjatě? přemýšlela Margaret. Nechci se s ním na noc takhle rozloučit! „Spěte dobře,“ pronesla nahlas.

„Vy také.“

Otočila se a pak se vrátila zpátky. „Myslel jste to s tou pomocí vážně, viďte? Nenecháte mě na holičkách?“

Rysy mu změkly a podíval se na ni pohledem téměř zamilovaným. „Nevykašlu se na vás, Margareto, slibuju vám to.“

Náhle ho měla neuvěřitelně ráda. Rychle, aniž o tom přemýšlela, se sehnula a políbila ho. Byl to jen letmý dotek rtů, ale touha jí přitom projela tělem jako elektrický šok. Okamžitě se narovnala překvapena vlastním činem i pocity, jež se jí zmocnily. Chvíli se dívali jeden druhému do očí. Pak Margaret vyšla do vedlejšího oddělení.

Cítila, jak se pod ní podlamují kolena. Rozhlédla se kolem sebe a zjistila, že pan Membury zabral horní lůžko na levé straně a spodní přenechal Harrymu. Percy spal také nahoře. Lehla si do dolní kóje pod Percyho a zatáhla za sebou závěs.

Políbila jsem ho, říkala si. A bylo to hezké.

Vklouzla pod deku a zhasla malou lampičku. Bylo to přesně stejné jako spát ve stanu. Měla z toho příjemný pocit. Mohla se dívat z okna, ale nebylo nic vidět: jen mraky a déšť. Přesto to bylo vzrušující. Připomínalo jí to doby, kdy si směly s Elizabeth za horkých letních nocí, když byly ještě malé holky, postavit na zahradě stan a spát venku. Vždycky měla pocit, že neusne, tak byla rozčilená. Ale pak se najednou probudila, bylo světlo, kuchařka bubnovala prsty na plátno stanu a nesla jim podnos s čajem a topinkami.

Napadlo ji, kde asi teď zrovna Elizabeth je.

Ve chvíli, kdy o tom uvažovala, někdo tiše zabubnoval prsty na závěs.

Nejdřív ji napadlo, že je to dílo její představivosti vyvolané vzpomínkou na kuchařku. Pak se to ozvalo znovu. Jemné ťukání způsobené nehty – ťuk, ťuk, ťuk. Zaváhala, nadzvedla se, opřela se o loket a pokrývku si přitáhla až ke krku.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Roztáhla nepatrně závěs a uviděla Harryho.

„Co se děje?“ zasyšela, přestože měla pocit, že to ví.

„Chtěl bych vás ještě jednou políbit,“ zašeptal.

Cítila, že je současně zděšena i potěšena. „Nechte těch hloupostí!“

„Prosím.“

„Jděte pryč!“

„Nikdo nás neuvidí.“

Byl to nestydatý návrh, ale Margaret cítila neodbytné pokušení. Vzpomněla si na elektrizující záchvěv prvního polibku a zatoužila po dalším. Téměř proti své vůli poodhrnula závěs o něco víc. Strčil dovnitř hlavu a věnoval jí vděčný pohled. Byl neodolatelný. Políbila ho na ústa. Voněl zubní pastou. Šlo jí o stejně letmý polibek, jako byl ten první, ale Harry měl úplně jiné úmysly. Jemně jí kousl do spodního rtu. Bylo to vzrušující. Podvědomě pootevřela ústa a cítila, jak jí jazykem nenasytně přejíždí po rtech. Tohle Ian nikdy nedělal. Byl to zvláštní, ale příjemný pocit. S pocitem nemravnosti mu vyšla svým jazykem vstříc. Začal ztěžka dýchat. Náhle se Percy v lůžku nad ní pohnul a připomněl jí, kde jsou. Zmocnila se jí panika: jak mohla něco takového dopustit? Vždyť se veřejně líbá s mužem, kterého sotva zná! Kdyby ji uviděl otec, šeredně by to schytala! Odtáhla se a lapala po dechu. Harry natahoval hlavu, aby ji mohl dál líbat, ale ona ho odstrčila.

„Pusťte mě dovnitř,“ zaprosil.

„Nebuďte směšný!“ odmítla ho.

„Prosím.“

Nepadalo to v úvahu. Už ani necítila pokušení: byla vystrašená. „Ne, ne, ne,“ opakovala.

Vypadal sklíčeně.

Zželelo se jí ho. „Jste nejmilejší muž, jakého jsem za dlouhou dobu – možná za celý život – potkala, ale tak milý zase nejste,“ poučila ho. „Jděte si lehnout.“

Pochopil, že to myslí vážně. Smutně se pousmál. Zdálo se, že chce ještě něco říct, ale Margaret zatáhla závěs, než se k tomu dostal.

Pozorně naslouchala a měla pocit, že slyší tiché našlapování, jak Harry odcházel.

Znovu zhasla světlo a s těžkým oddychováním si lehla. Ach, bože, uvažovala, to bylo jako sen. Znovu si vybavila to políbení a usmála se do tmy. Skutečně v tu chvíli chtěla pokračovat. Jak o tom přemýšlela, jemně se hladila.

V myšlenkách se vrátila ke své první lásce Monice, sestřence, která u nich bydlela přes léto, když bylo Margaretě třináct. Monica byla šestnáctiletá pohledná blondýnka, zdálo se, že všechno ví a Margaret ji od samého začátku obdivovala.

Monica žila ve Francii a možná proto, nebo snad díky tomu, že její rodiče byli daleko otevřenější než Margaretini, procházela Monica zcela nenuceně pokoji a koupelnami v dětském křídle domu nahá. Margaret nikdy předtím neviděla dospělé tělo a fascinovala ji Moniččina velká ňadra a medově zbarvené houští v rozkroku: ona sama měla ve svém věku jen malé poprsí a nepatrné chmýří.

Jenže Monica svedla nejprve Elizabeth – ošklivou, panovačnou Elizabeth, které vyrážely uhry na bradě! Margaret slyšela, jak si obě děvčata v noci šuškají a líbají se a lomcovala s ní zvědavost, vztek, žárlivost a nakonec závist. Všimla si, že Monica si Elizabeth velice oblíbila. Dotklo se jí to, a když si dívky na procházce v lese nebo při čaji vyměnily krátké pohledy či navenek náhodný dotyk rukou, připadala si odstrkovaná.

Pak jednoho dne, když odjela Elizabeth s matkou do Londýna, překvapila Margaret Monicu v koupelně. Sestřenice ležela v horké vodě, oči měla zavřené a rukama se laskala v rozkroku. Zaslechla Margaretu, otevřela oči, ale nepřestala, a Margaret sledovala, vyděšená, ale neschopná odtrhnout pohled, jak se Monica postupně propracovává k vyvrcholení.

Ten večer přišla Monica do postele k Margaretě. Elizabeth ztropila scénu a vyhrožovala, že všechno poví, takže nakonec Monicu sdílely jako manželka a milenka v žárlivém trojúhelníku. Margaretou celé léto cloumal pocit viny z bezectného chování, ale silný prožitek a objevená tělesná slast byly příliš nádherné, než aby toho nechaly, takže přestaly, až když v září Monica odjela zpátky do Francie.

Když se pak, po Monice, dostala do postele s Ianem, byl to pro ni nehezký otřes. Chlapec byl neohrabaný a nešikovný. Zjistila, že mladíci jako on nevědí o ženském těle téměř nic, takže jí přirozeně nemohou nabídnout potěšení, jaké jí poskytovala Monica. Brzy se však přes své počáteční rozčarování přenesla. Ian ji miloval tak náruživě, že jeho vášeň zdolala nedostatek zkušenosti.

Když si vzpomněla na Iana, chtělo se jí – jako vždy – plakat. Z celého srdce si přála, aby se s ním byla milovala s větší chutí a častěji. Zprvu mu dlouho odolávala, přestože po něm toužila stejně jako on po ní. Celé měsíce musel žebrat, než mu nakonec podlehla. Když k tomu došlo, odmítala to opakovat, přestože o to také stala, a pořád se jí něco nezdálo. Nechtěla se milovat ve svém pokoji – co kdyby někdo vzal za kliku, zjistil, že je zamčeno, a chtěl vědět proč. Bála se dělat to venku, přestože znala v lesích kolem jejich sídla spoustu dobře schovaných míst. A neměla chuť půjčovat si byty jeho přátel ze strachu, že získá špatnou pověst. Za vším se však skrývala hrůza z představy, co by udělal otec, kdyby na to někdy přišel.

Vnitřně rozpolcená svárem mezi touhou a strachem milovala se s ním vždycky tajnůstkářský, chvatně a provinile. Než odjel Ian do Španělska, stihli se spolu vyspat všehovšudy třikrát. Jistě, bezstarostně si představovala, že mají před sebou celý život. Když ho pak zabili a ona se to dověděla, s hrůzou si uvědomila, že už se jeho těla nikdy nedotkne. Plakala tak strašně, až si myslela, že jí to srdce utrhne. Představovala si přece, že se budou zbytek života učit, jak udělat toho druhého šťastným. A teď už ho nikdy nespatří.

Litovala, že se mu bez drahot nevzdala hned na začátku a že se s ním bezstarostně nemilovala při každé příležitosti. Když teď ležel pochován někde na prašných svazích Katalánie, připadaly jí její tehdejší obavy naprosto malicherně.

Najednou ji napadlo, že by mohla udělat znovu stejnou chybu.

Toužila po Harrym Marksovi. Její tělo po něm volalo. Byl to od Ianovy smrti první muž, jenž v ní takové pocity vyvolal. Ale ona ho odmítla. Proč? Protože se bála. Protože letěli letadlem, lůžka byla malá, někdo je mohl slyšet, otec ležel příliš blízko a ona měla strach, že je přistihnou.

Že už by se zase ozvala její hloupá zbabělost?

Co když se letoun zřítí? uvažovala. Šlo přece o průkopnický zaoceánský let. Zrovna v tuhle chvíli viseli nad oceánem na půl cesty mezi Evropou a Amerikou a stovky kilometrů daleko všemi směry nebyl ani kousek země. Kdyby se něco pokazilo, všichni během několika minut zemřou. A její poslední myšlenky poznamená lítost, že se nepomilovala s Harrym Marksem.

Letadlo se ani nemusí zřítit, a přesto to může být její poslední příležitost. Vždyť neměla ani tušení, co ji v Americe čeká. Měla v plánu přihlásit se do ozbrojených sil nejrychleji, jak to jen bude možné, a Harry mluvil o tom, že se stane pilotem kanadského letectva. Mohl by zahynout v boji stejně jako Ian. Co záleží na její pověsti? Kdo by se staral o rodičovský hněv, když život může být tak krátký? Už málem litovala, že nepustila Harryho dál.

Zkusí to ještě jednou? Říkala si, že ne. Dala mu své ne velmi zřetelně najevo. Chlapec, který by si takového odmítnutí nevšímal, by musel být hodně velký dotěra. Harry byl vytrvalý, uměl se vlichotit, ale nebyl neodbytný. Dnes večer už za ní znovu nepřijde.

To jsem ale hloupá, říkala si v duchu. Teď tu se mnou mohl být: stačilo jen říct ano. Objímala se pažemi a představovala si, že ji svírá Harry. V duchu ho opatrně pohladila dlaní po nahém boku. Určitě bude mít na stehnech plavé kučeravé chmýří, pomyslela si.

Rozhodla se, že vstane a zajde si na dámskou toaletu. Třeba šťastnou náhodou vstane Harry současně s ní. Taky by mohl přivolávat stevarda, aby si objednal sklenku pití nebo tak něco. Nasoukala ruce do županu, roztáhla závěs a posadila se. Harryho kóje byla pevně zatažená. Margaret vklouzla bosýma nohama do trepek a vstala.

Skoro všichni už šli spát. Nakoukla do kuchyňky: byla prázdná. Pochopitelně, vždyť i stevardi se potřebují vyspat. Klímali nejspíš v oddělení číslo jedna s posádkou, která zrovna nebyla ve službě. Vydala se opačným směrem, prošla salonem a zjistila, že hráči – sami muži – se ještě nevzdali pokeru. Na stole stála láhev whisky a každý si naléval sám. Pokračovala dál dozadu, a jak se letadlo otřásalo, kymácela se ze strany na stranu. Směrem k ocasu se podlaha zvedala a mezi odděleními bylo vždy několik schůdků. Dva nebo tři cestující seděli a četli si s roztaženými závěsy, ale většina kójí byla zatažených a ztichlých.

Dámská úpravna zela prázdnotou. Margaret se posadila a prohlížela si svůj odraz v zrcadle. Přišlo jí zvláštní, že nějaký muž může po takovéhle ženě toužit. Měla docela obyčejný obličej, velmi bledou plet a podivný odstín zelených očí. Občas si říkala, že jediné, co na ní za něco stojí, jsou vlasy: byly dlouhé a rovné, v barvě lesknoucího se bronzu. Muži si její hřívy často všimli.

Co by si asi Harry myslel o jejím tělu, kdyby ho k sobě pustila? Možná by ho odradila její veliká prsa: třeba by mu vnucovala myšlenky na mateřství, kravské struky nebo tak něco. Slyšela, že muži mají rádi malá, drobná ňadra, tvarovaná jako sklenky, v jakých se na večírcích podává šampaňské. Moje by se do sklenic na sekt tedy nevešla, pomyslela si se smutkem.

Ráda by byla drobounká jako modelky v časopisu Vogue, ale místo toho vypadala jako španělská tanečnice. Kdykoliv si oblékla plesové šaty, musela si pod ně vzít korzet, protože jinak by se jí poprsí neovladatelně houpalo. Ale Ian její tělo miloval. Říkal, že modelky vypadají jako panenky. „Ty jsi opravdová žena,“ řekl jí jednoho odpoledne ve starém dětském pokoji ve vzácném okamžiku, kdy jí líbal na krku a s rukama pod kašmírovým svetrem ji hladil po obou ňadrech najednou. Od té doby se jí její prsa líbila.

Letadlo vletělo do oblasti silné turbulence a Margaret se musela chytit okraje toaletního stolku, aby nespadla ze židle. Než umřu, pomyslela si ponuře, chtěla bych, aby mě ještě někdo pohladil po ňadrech.

Když se letoun uklidnil, vrátila se do svého oddělení. Všechny kóje byly stále zatažené. Chvíli tam stála a přála si, aby Harry roztáhl závěs, ale on to neudělal. Rozhlédla se uličkou dopředu i dozadu po celé délce letadla. Nikdo se nedíval.

Celý život byla zbabělá. Ale ještě nikdy po ničem tak netoužila.

Zatřásla Harryho závěsem.

Chvíli se nic nedělo. Neměla žádný plán: nevěděla, co udělá ani co řekne.

Za závěsem se nic neozývalo. Znovu s ním zatřásla.

Vzápětí Harry vykoukl.

Beze slova se na sebe dívali: on překvapený, ona zaražená.

Pak za sebou uslyšela nějaký zvuk.

Podívala se přes rameno a zahlédla pohyb za otcovým závěsem. Zevnitř se vynořila ruka. Chystal se vstát a jít na záchod.

Bez rozmyšlení zatlačila Harryho zpátky na postel a vlezla za ním.

Když za sebou zatahovala závěs, zahlédla, jak se otec hrabe ze své kóje. Jako zázrakem ji neviděl – díky Bohu!

Klekla si v nohách postele a dívala se na Harryho. Seděl na opačné straně s koleny pod bradou a sledoval ji v matném světle pronikajícím závěsem. Vypadal jako dítě, které právě spatřilo Ježíška: nemohl ani uvěřit, že má takové štěstí! Otevřel pusu, aby něco řekl, ale Margaret mu položila prst na ústa a umlčela ho.

Náhle si uvědomila, že nechala venku trepky.

Byly ozdobené jejím monogramem, takže mohl kdokoliv poznat, komu patří. Ležely vedle Harryho přezutí, přesně jako boty před hotelovým pokojem, takže každý mohl přijít na to, že Margaret spí s ním.

Uběhlo teprve několik vteřin. Vykoukla. Otec lezl po žebříku ze svého lůžka a byl k ní otočen zády. Vyklonila se z lůžka mezi závěsy. Jestli se teď otočí, je po všem. Hrábla po trepkách a nahmátla je. Ve chvíli, kdy otec pokládal bosou nohu na koberec, je zvedla. Vtáhla je dovnitř a zatáhla závěs o zlomek vteřiny dřív, než otočil hlavu.

Měla by být vyděšená, ale místo toho cítila vzrušení.

Neměla jasnou představu, co chce, aby se dělo dál. Toužila prostě být s Harrym. Myšlenka, že stráví celou noc sama na svém lůžku a bude si přát, aby tam ležel s ní, pro ni byla nesnesitelná. Ale nehodlala mu podlehnout. Ráda by – moc ráda – ale vyskytovala se tu celá řada všedních překážek, v neposlední řadě pan Membury, jenž spal jen několik centimetrů nad nimi.

V příštím okamžiku poznala, že Harry na rozdíl od ní přesně ví, co chce.

Natáhl se k ní, položil jí ruce vzadu za krk, přitáhl ji k sobě a políbil na rty –

Po chvilce váhání zavrhla všechny myšlenky na odpor a celá se tomu prožitku oddala.

Myslela na to tak dlouho, že najednou měla pocit, jako by se s ním líbala už celé hodiny. Jenže teď to bylo doopravdy: cítila pevnou ruku na zátylku, líbala ji skutečná ústa a opravdový člověk míchal svůj dech s jejím. Byl to pomalý, láskyplný polibek, jemný a váhavý, a ona si uvědomovala každou maličkost: jeho prsty, kterými jí vjel do vlasů, drsnou, oholenou tvář, jeho horký dech na svých měkkých tvářích, pohybující se ústa, zuby, jež se jí zahryzávaly do rtů, a nakonec nenechavý jazyk, který se snažil najít si cestu mezi jejími rty a za nimi svůj protějšek.

Po chvíli se od sebe odtrhli a snažili se chytit dech. Harry jí sklouzl pohledem na ňadra. Sklopila oči a uviděla, že se jí župan rozevřel a pod bavlněnou noční košilí se rýsují bradavky. Harry na ně zíral jako hypnotizovaný. Pomalým pohybem natáhl jednu ruku, prsty jí pohladil levé ňadro a polaskal jeho citlivý hrot, až vzdechla rozkoší.

Náhle jí oblečení začalo připadat nesnesitelné. Rychle ze sebe setřásla župan. Sáhla po okraji noční košile a zaváhala. Někde hluboko v mysli se ozval varovný hlas: Pak už to nebude možné zarazit. A ona si pomyslela: Dobře! – přetáhla si košili přes hlavu a klečela před ním nahá.

Připadala si bezbranná a styděla se, ale obavy jen prapodivně posilovaly její vzrušení. Harry jí pohledem jezdil po těle a ona z jeho obličeje vyčetla obdiv i touhu. Zkroutil se ve stísněném prostoru, klekl si, natáhl se a sklonil hlavu k její hrudi. Zmocnila se jí nejistota: co má v úmyslu udělat? Rty se dotýkal horní části jejích ňader, nejprve jednoho, pak druhého. Pod levým prsem ucítila jeho ruku, Harry je nejprve hladil, pak vzal ňadro do dlaně, nakonec je lehce sevřel. Rty si hledal cestu, až našel bradavku.

Lehce stiskl. Bradavka byla tak naběhlá, že jí dotek připadal jako rozpálený. Pak začal Harry sát a Margaret zasténala potěšením.

Po chvíli chtěla, aby stejně polaskal i druhé ňadro, ale styděla se říct si o to. On však její touhu vycítil, protože za okamžik udělal přesně to, co chtěla. Projela mu ježatými vlasy na temeni hlavy a podlehla náhlému popudu přitisknout si ji na prsa. Odpověděl tím, že se ještě víc přisál.

Teď chtěla prozkoumat jeho tělo. Když na chvilku přestal, odstrčila ho od sebe a rozepjala mu knoflíky na kabátku od pyžama. Oba dýchali jako sprinteři, ale ani jeden z nich nepromluvil ze strachu, že by je mohl někdo zaslechnout. Shodil ze sebe kabátek. Neměl na hrudi vůbec žádné chlupy. Chtěla, aby byl také úplně nahý – jako ona. Našla tkanici v pase jeho kalhot a s pocitem veliké neřesti za ni zatáhla, aby ji rozvázala.

Tvářil se váhavě a trochu zaskočeně a Margaret z toho získala nepříjemný pocit, že je odvážnější než dívky, které poznal před ní. Ale cítila, že musí dokončit, co začala. Tlačila ho dozadu, až ležel s hlavou na polštáři, pak vzala za lem kalhot a zatáhla. Nadzvedl boky.

Na spodním okraji jeho břicha se objevila kštice temně blonďatých chlupů. Stáhla rudou bavlnu ještě o kousek níž a zalapala po dechu, když se uvolnil jeho úd a hned se vztyčil jako stožár. Uchváceně na něj zírala. Kůže kolem žil byla pevně napjatá a hrot měl naběhlý jako modrý tulipán. Harry klidně ležel, protože vycítil, že ona to tak chce. Ale to, že si ho prohlížela, ho rozpalovalo a ona slyšela, jak začal přerývavě oddechovat. Zmocnilo se jí nutkání, posilované zvědavostí a ještě nějakým dalším pocitem, se ho dotknout. Ruka jí neovladatelně vylétla vpřed. Když viděl, co se chystá provést, tiše zasténal. V poslední chvíli zaváhala. Bledá ruka se jí nad tmavým penisem na okamžik zastavila. Vydal zvuk podobný zakňučení. Pak se ho s vydechnutím chopila a pevně sevřela štíhlé prsty kolem silné žerdi. Kůže byla na dotek horká a měkká, ale jakmile trochu stiskla – přičemž Harry přerývavě vydechl – zjistila, že úd je uvnitř tvrdý jako kost. Podívala se na Harryho. Obličej měl rozpálený žádostí a těžce oddechoval ústy. Posunula sevření a pohladila mu penis způsobem, který se naučila od Iana: při pohybu dolů ho pevně sevřela, při návratu stisk o něco povolila.

Účinek ji překvapil. Vzlykl, zavřel oči a přitiskl kolena k sobě. A pak, když začala sklouzávat dolů podruhé, křečovitě sebou škubl, zkřivil obličej do grimasy a z hrotu penisu vystříklo bílé semeno. Užaslá a uchvácená pokračovala Margaret ve svých pohybech a s každým dalším stiskem vyrazila nová dávka. Zmocnila se jí žádostivost: ňadra jí ztěžkla, v krku měla vyschlo a cítila, jak se jí mezi stehny šíří vlhkost. Při pátém či šestém stisku to skončilo. Stehna mu ochabla, obličej se uvolnil a hlava mu klesla tváří na polštář.

Margaret se natáhla vedle něj.

Tvářil se provinile. „Mrzí mě to,“ zašeptal.

„Neomlouvej se!“ zarazila ho. „Bylo to úžasné. Ještě nikdy jsem to nedělala. Mám nádherný pocit.“

To ho překvapilo. „Tobě se to líbilo?“ zeptal se.

Byla příliš stydlivá, než aby to přiznala nahlas, tak jenom přikývla.

„Ale vždyť jsem…,“ namítl, „chci říct… vždyť jsi…“

Neřekla nic. Mohl pro ni něco udělat, jenže ona se bála ho o to požádat.

Obrátil se na bok, aby na sebe na úzkém lůžku viděli. „Ale možná za pár minut…,“ nedopověděl.

Nemůžu čekat tak dlouho, pomyslela si. Proč bych po něm nemohla chtít to, co jsem udělala pro něj? Nahmatala jeho ruku a stiskla ji. Ještě pořád nedokázala říct, co po něm chce. Zavřela oči a vedla mu ruku ke svému klínu. Měla ústa hned vedle jeho ucha a zašeptala: „Buď něžný.“

Pochopil, o co jde. Pátravě pohnul rukou. Margaret byla vlhká, nápadně vlhká. Prsty mu hladce vklouzly mezi stehna. Objala ho pažemi kolem krku a pevně sevřela. Vnikl do ní prstem. Chtěla mu říct Tam ne, výš! Jako by četl její myšlenky, vytáhl prst a sklouzl o kousíček výš na nejcitlivější místo. Náhle celá ztuhla. Tělem jí projela vlna rozkoše. Křečovitě se roztřásla, a aby nevykřikla, zaťala zuby Harrymu do ramene a stiskla. Zarazil se, ale ona se o jeho ruku třela dál a požitek se ani na chvíli nepřerušil.

Když se vlna rozkoše zmírnila, Harry opět pohnul prstem a jí náhle projelo další vyvrcholení, stejně silné jako to první.

Po chvíli se od ní Harry odtáhl a třel si rameno v místech, kde ho kousla.

Bez dechu vyjekla. „Omlouvám se – bolelo to?“

„Jo, to ti povím,“ zašeptal. A oba se začali chichotat. Jejich snaha nerozesmát se nahlas to jen zhoršovala, takže za minutu či dvě byli naprosto vyčerpáni potlačovaným smíchem.

Když se uklidnili, podíval se na ni: „Máš nádherné tělo – nádherné.“

„Ty taky,“ odpověděla zaníceně.

Nevěřil jí. „Ne, myslím to vážně,“ poučil ji.

„Ale já taky!“ Nikdy nezapomene na jeho naběhlý penis trčící z houští zlatavého chmýří. Přejela mu dlaní po břiše, aby úd našla, a zjistila, že mu leží na stehně jako hadice, ani ztvrdlý, ani scvrklý. Kůže na něm byla jemná. Pocítila touhu ho políbit a otřásla s ní její vlastní zpustlost.

Místo toho ho políbila na rameno v místě, kde ho kousla. I v té tmě mohla vidět stopy po svých zubech. Bude tam mít ošklivou podlitinu. „Mrzí mě to,“ zašeptala tak tiše, že to ani nemohl slyšet. Připadalo jí smutné, že mu takhle poškodila jeho dokonalé tělo, které jí poskytlo tolik rozkoše. Ještě jednou zranění políbila.

Byli malátní vyčerpáním a rozkoší a oba upadli do lehkého podřimování. Margaret měla pocit, že celou dobu slyší hučení motorů, jako by se jí zdálo o letadlech. Jednou zaslechla kroky, jak jejich oddělením někdo prošel a po několika minutách se vrátil, ale byla příliš spokojená, než aby se zajímala, co to mělo znamenat.

Pak se pohyby letadla na chvíli uklidnily a ona skutečně usnula.

Probudila se leknutím. Kolik je hodin? Jsou už všichni vzhůru? Uvidí ji, jak vylézá z Harryho kóje? Srdce se jí rozbušilo.

„Co se děje?“ zašeptal.

„Kolik je hodin?“

„Ještě je hluboká noc.“

Měl pravdu. Venku se nic nehýbalo, světla v kabině byla ztlumená a za oknem nezahlédla ani náznak denního světla. Teď mohla bezpečně vyklouznout. „Musím se vrátit k sobě, než mě tu někdo najde,“ vysvětlovala mu naléhavě. Začala hledat trepky, ale nemohla je najít.

Harry jí položil ruku na rameno. „Uklidni se,“ zašeptal. „Máme spoustu času.“

„Ale já mám strach, že otec…,“ zarazila se. Proč je tak vystrašená? Zhluboka se nadechla a podívala se na Harryho. Když se v šeru jejich pohledy setkaly, vzpomněla si, co všechno se stalo, než usnuli, a bylo jí jasné, že on myslí na totéž. Usmáli se na sebe vědoucím, důvěrným mileneckým úsměvem.

Najednou už nebyla tak vystrašená. Vždyť ještě nemusela nikam chodit. Jestli tam chce zůstat, tak to udělá. Má ještě spoustu času.

Harry se k ní přitiskl a ona ucítila jeho ztopořený penis. „Nechoď ještě,“ zašeptal.

Šťastně vydechla. „Tak dobře, ještě nepůjdu,“ přikývla a začala ho líbat.

Kapitola 18

Eddie Deakin se vší mocí ovládal, ale uvnitř byl natlakovaný jako sopka před výbuchem. Neustále se potil, v břiše ho svíravě bolelo a nemohl chvíli klidně sedět. Svou práci odvést dokázal, ale jen tak tak.

Služba mu měla končit ve dvě hodiny ráno britského času. Když se začalo střídání směn blížit, ještě jednou zfalšoval údaje o zásobách paliva. Poprvé spotřebu o něco snížil, aby vzbudil dojem, že mají v nádržích dost velké zásoby na celou cestu, a nedal kapitánovi důvod k návratu. Teď údaje trochu přehnal, aby se to vyrovnalo a aby Mickey Finn, který ho přijde vystřídat, nenašel žádný rozdíl mezi záznamy a skutečností. Křivka do Nemanic byla díky tomu divoce zvlněná a Mickey se nad tím určitě pozastaví. Eddie mu vysvětlí, že za to může bouřlivé počasí. Z Mickeyho měl nejmenší obavy. Temný strach, který mu ledovým stiskem plným hrůzy svíral žaludek, pramenil z možnosti, že letoun nemá dost paliva, aby dolétl na Newfoundland.

Letadlo nemělo předepsanou rezervu. Podle nařízení musela pochopitelně existovat zásoba paliva, jež měla v případě nouze svůj jasný účel. Tento letoun však už žádné palivo navíc – například pro případ selhání motoru – neměl. Kdyby se během letu se strojem něco stalo, zřítí se do rozbouřeného Atlantiku. Na otevřené hladině oceánu se nedá hladce přistát: během několika minut se letadlo potopí. Neštěstí nikdo nepřežije.

Pár minut před druhou vstoupil do pilotní kabiny Mickey. Vypadal čerstvě, mladě a nedočkavě. „Máme málo paliva,“ oznámil mu Eddie bez úvodu. „Už jsem to řekl kapitánovi.“

Mickey nezávazně přikývl a sáhl po baterce. Jeho první povinností při přebírání služby bylo osobně překontrolovat všechny čtyři motory.

Eddie ho nechal být a sestoupil na palubu pro cestující. Následovali ho první důstojník Johnny Dott, navigátor Jack Ashford a radista Ben Thompson, neboť je už mezitím také přišli vystřídat jejich kolegové. Jack vklouzl do kuchyňky, aby si připravil sendvič. Při představě jídla se Eddiemu zvedl žaludek. Nalil si šálek kávy a šel si sednout do oddělení číslo jedna.

Když nebyl ve službě, neměl nic, co by mu pomohlo odvést myšlenky od Carol-Ann v rukou únosců.

Maine je teď chvíli po deváté večer. Už bude tma. Carol-Ann je přinejlepším unavená a sklíčená. Od doby, kdy otěhotněla, chodila si lehnout čím dál tím dřív. Nechají ji, aby se někde uložila? Usnout se jí asi nepodaří, ale mohla by si alespoň odpočinout. Eddie jen doufal, že myšlenka na postel neprobudí v hlavách lotrů, kteří ji hlídají, žádný nápad…

Než mu káva stačila vystydnout, bouře se do nich opřela plnou silou.

Už několik hodin letěli dost neklidně, ale teď to začalo být skutečně drsné. Připomínalo to loď na rozbouřeném moři. Obrovský letoun se pohyboval jako člun na vlnách, pomalu šplhal vzhůru a pak se rychle zhoupl dolů, s žuchnutím dorazil do nejnižšího bodu vlny, začal opět stoupat a přitom poskakoval a klouzal do stran, jak si s ním vichr pohrával. Eddie seděl na lůžku a chodidlem se opíral o podpěru v rohu. Cestující se začali probouzet, zvonili na stevardy a spěchali na záchod. Nicky i Davy, kteří doposud podřimovali s odpočívající směnou v oddělení číslo jedna, si zapnuli límečky, oblékli saka a vyrazili ven, aby zareagovali na zvonění.

Eddie si po chvíli zašel do kuchyňky pro další kávu. Když procházel uličkou, dveře pánské toalety se otevřely a vyšel Tom Luther, bledý a zpocený. Eddie se na něj opovržlivě zadíval. Zmocnila se ho touha chytit toho muže pod krkem, ale dokázal ji v sobě potlačit.

„Tohle je normální?“ zeptal se Luther vystrašeným hlasem.

Eddie nepocítil ani náznak nějakého soucitu. „Ne, tohle není normální,“ odpověděl. „Měli bychom tu bouři obletět, ale nemáme dost paliva.“

„Proč ne?“

„Protože nám dochází.“

Luther se vyděsil. „Vždyť jste nám vykládal, že se vrátíme, než dorazíme tak daleko, že už se nepůjde otočit!“

Eddieho trápily daleko větší obavy než Luthera, ale zděšení druhého muže mu přinášelo kruté uspokojení. „Správně jsme se měli vrátit, ale já jsem zfalšoval údaje. Mám totiž jistý důvod, pro který chci, abychom tento let dokončili, vzpomínáte si?“

„Vy bláznivej parchante!“ vyjekl Luther v zoufalství., „To nás chcete všechny zabít?“

„Radši budu riskovat, že vás zabiju, než abych nechával svou ženu v rukou vašich přátel.“

„Ale když pojdeme, tak to vaší ženě nepomůže!“

„Já vím.“ Eddie si uvědomoval, že podstupuje strašlivé riziko, ale nedokázal se smířit s myšlenkou, že by Carol-Ann zůstala v rukou únosců ještě jeden den. „Možná jsem blázen,“ odsekl Lutherovi.

Luther vypadal, že je mu špatně. „Ale tohle letadlo přece může přistát na moři, ne?“

„Kdepak. Jen na klidné hladině. Kdybychom dosedli na takhle rozbouřený Atlantik, letoun se za několik vteřin rozlomí.“

„Ach bože,“ zamumlal Luther. „Vůbec jsem do toho letadla neměl lízt.“

„Hlavně jste nikdy neměl trápit mou ženu, vy bastarde,“ procedil Eddie mezi zuby.

Letoun se začal divoce zmítat, Luther se otočil a vpotácel se zpátky na záchod.

Eddie prošel oddělením číslo dvě a vstoupil do salonu. Hráči seděli připoutaní v křeslech a pevně se drželi. Jak se letoun nakláněl a otřásal, láhve i sklenice se koulely po koberci. Eddie se rozhlédl uličkou. Cestující se po počáteční panice začali uklidňovat. Většinou si lehli zpátky na lůžko a připoutali se, jelikož pochopili, že je to nejlepší způsob, jak přežít otřesy. Leželi s roztaženými závěsy, někteří se s pobaveným odevzdáním nepříjemné cestě podvolili, jiní se tvářili nepokrytě vystrašeně. Všechno, co nebylo připoutané, spadlo na zem, takže koberec byl pokryt knihami, brýlemi, župany, falešnými chrupy, mincemi, knoflíčky do manžet a dalšími předměty, které lidé před spaním odkládají vedle postele. Bohatí a krásní tohoto světa vypadali náhle velmi lidsky a Eddieho ostře bodlo špatné svědomí: zemřou všichni tito lidé jeho vinou?

Vrátil se na své místo a připoutal se. Se spotřebou paliva se nedalo teď už nic dělat a Carol-Ann mohl pomoci jedině za předpokladu, že se mu podaří zařídit, aby došlo k nouzovému přistání podle plánu.

Jak letoun dál poskakoval tmou, snažil se Eddie potlačit vztek, který v něm vřel, a znovu si procházel svůj scénář.

Až budou startovat ze Shediaku, poslední zastávky před New Yorkem, vyjde zrovna služba na něj. Okamžitě začne vypouštět palivo. Jestli se v pilotní kajutě z nějakého důvodu objeví Mickey Finn, mohl by si úbytku všimnout, ale v té době – dvacet čtyři hodin po odletu ze Southamptonu – už nemají členové posádky, kteří nejsou ve službě, zájem o nic jiného než o spánek. A že by se na ukazatele stavu paliva podíval někdo jiný z posádky, nebylo pravděpodobné, zvlášť když jde o tak krátký úsek, kde na spotřebě nijak zvlášť nezáleží. Hnusila se mu myšlenka, že svoje spolupracovníky podvádí, a hněv v něm opět na chvíli vzkypěl. Sevřel pěsti, ale neměl si do čeho bouchnout. Snažil se znovu soustředit na plán.

Až se začne letoun blížit k místu, kde chtěl Luther přistát na hladině, vypustí Eddie většinu paliva a bude se to snažit odhadnout tak, aby jim, až dorazí na místo, nezbývalo skoro nic. V tu chvíli oznámí kapitánovi, že mají prázdné nádrže a nezbývá jim než přistát.

Musí bedlivě sledovat, kudy letí. Nikdy neletěli po zcela stejné trase: navigování nebylo tak přesné. Ale Luther vybral místo setkání chytře. Bylo to nade všechny pochyby široko daleko jediné výhodné místo, kde mohl přistát létavý člun, takže by k němu kapitán v nouzi zaručeně vyrazil, i kdyby od něj byli několik kilometrů.

Pokud budou mít čas, kapitán se Eddieho – vztekle – zeptá, jak je možné, že si tak děsivého úbytku paliva nevšiml dřív, než se dostali do takové tísně. Eddie bude muset říct, že se všechny ukazatele zřejmě zasekly, což nebyla příliš pravděpodobná představa. Stiskl zuby. Jeho spolupracovníci na něj spoléhají, že se zhostí svého zásadního úkolu a dokáže sledovat spotřebu paliva. Svěřili mu své životy. Bude jim jasné, že je zklamal.

V místě přistání bude čekat rychlý člun a okamžitě vyrazí ke Clipperu. Kapitán si bude myslet, že jim jedou na pomoc. Možná je sám pozve na palubu, ale pokud ne, Eddie jim otevře dveře. Pak gangsteři přemůžou agenta FBI Ollise Fielda a osvobodí Frankieho Gordina.

Budou muset jednat rychle. Radista odešle tísňové volání ještě předtím, než letoun dosedne na hladinu. Navíc je Clipper dost veliký, aby byl vidět na slušnou vzdálenost, a brzy se k němu můžou vydat další plavidla. Nedalo se vyloučit ani to, že si pospíší i pobřežní hlídka a překazí osvobozování. To by mohlo znamenat konec Lutherovy bandy, pomyslel si Eddie. Na okamžik ho u srdce zahřála naděje – pak si vzpomněl, že chce, aby Luther uspěl, ne prohrál.

Nemohl si zvyknout na to, že si má přát, aby zločinci dostali to, co chtějí. Neustále si namáhal mozek ve snaze přijít na něco, co by překazilo Lutherovy plány, ale všechny úvahy narazily na stejnou překážku: Carol-Ann. Když Luther nedostane Gordina, on nedostane Carol-Ann.

Snažil se vymyslet nějaký způsob, jak zařídit, aby Gordina zatkli o dvacet čtyři hodin později, až bude Carol-Ann v bezpečí. Bylo to vyloučené. Tou dobou už bude Gordino za horami. Zbývalo mu jedině přesvědčit Luthera, aby Carol-Ann propustil dřív, ale na to měl jeho protivník příliš za ušima. Potíž byla v tom, že Eddie neměl nic, čím by mohl Lutherovi vyhrožovat. Luther měl Carol-Ann, zatímco Eddie měl…

No jo, napadlo ho náhle, já mám Gordina.

Tak moment.

Oni mají Carol-Ann a nevydají mi ji, pokud s nimi nebudu spolupracovat. Ale Gordino je tady v letadle a oni se k němu nedostanou, když nebudou spolupracovat se mnou. Možná že nemají všechny trumfy v ruce.

Uvažoval, jestli existuje nějaký způsob, jak získat navrch, jak převzít iniciativu. Nepřítomně zíral na protější zeď, pevně se držel a byl hluboko ponořen do svých úvah.

Jistěže je tu jedna možnost.

Proč by měli nejprve oni dostat Gordina? Výměna rukojmí proběhne současně.

Potlačil opojnou naději, která se ho zmocňovala, a přinutil se chladně uvažovat.

Jak by šlo takovou výměnu zařídit? Budou muset na tom rychlém člunu, který má odvést Gordina pryč, dopravit Carol-Ann na palubu Clipperu.

Proč ne? Proč ne, sakra práce?

Horečně uvažoval, jestli je možné to zařídit včas. Odhadoval, že ji drží na místě, které je vzdálené tak sto až sto dvacet kilometrů od jejich domu. Ten byl současně asi sto dvacet kilometrů od místa, kde mělo dojít k nouzovému přistání. Dohromady to můžou být – v nejhorším případě – čtyři hodiny jízdy. Je to moc?

Předpokládejme, že na to Tom Luther přistoupí. Teprve v Botwoodu, kde má Clipper přistát v devět ráno britského času, bude mít příležitost zavolat svým kumpánům. Pak se letoun vydá na cestu do Shediaku. K neplánovanému přistání dojde asi hodinu před předpokládaným příletem do Shediaku, tedy ve čtyři odpoledne britského času, po sedmi hodinách letu. Banda tedy klidně dokáže Carol-Ann dopravit na místo a ještě bude mít několik hodin rezervu.

Při představě, že by mohl dostat manželku zpět dříve, dokázal Eddie sotva skrývat vzrušení. Navíc ho napadlo, že se mu tím otvírá jistá, i když dost slabá šance podniknout něco, co by Lutherovu záchrannou akci překazilo. To by ho mohlo ospravedlnit v očích ostatních členů posádky. Když uvidí, že zajal hordu krvelačných gangsterů, mohli by mu odpustit, že je zradil.

Znovu si připomněl, že nemá cenu dělat si zbytečné naděje. Všechno to byl jen nápad. Luther na takovou dohodu pravděpodobně nepřistoupí. Eddie mohl vyhrožovat, že letadlo nedonutí k přistání, pokud gangsteři nepřistoupí na jeho podmínky. Ale takovéhle pouštění hrůzy by vypadalo jako prázdné mlácení slámy. Počítali s tím, že Eddie udělá cokoliv, aby manželku zachránil, a měli pravdu. Oni se jen snažili zachránit, kamaráda. Já jsem v zoufalejším postavení, a to mě oslabuje, uvažoval Eddie. A znovu upadl do hluboké beznaděje.

Přesto ale mohl Lutherovi celý problém přednést, probudit v něm pochyby a trochu ho vystrašit. Luther nemusí Eddieho výhrůžkám věřit, ale může si tím být jist? Říct, že Eddie blafuje, vyžadovalo kus odvahy a Luther nebyl moc statečný člověk, alespoň ne v tuhle chvíli.

A vůbec, říkal si, co tím můžu ztratit?

Za pokus to stojí.

Zvedl se z lůžka.

Napadlo ho, že by si nejspíš měl celý rozhovor pečlivě naplánovat a připravit si odpovědi na Lutherovy námitky, ale byl napjatý jako struna a nedokázal už dál v klidu sedět a přemýšlet. Musel to jít zkusit, jinak se zblázní.

Chytal se všeho, co bylo po ruce, a postupoval otřásajícím se letounem k salonu.

Luther patřil mezi cestující, kteří si nešli lehnout. Seděl v rohu salonu, popíjel whisky, ale ke karbaníkům se nepřidal. Do tváří se mu vrátila barva, takže se zdálo, že se s nevolností už vyrovnal. Četl si britský The Illustrated London News. Eddie mu poklepal na rameno. Luther vzhlédl, překvapeně a trochu zděšeně. Když uviděl, že nad ním stojí Eddie, vyděšený výraz vystřídala nenávist. „Kapitán by si s vámi rád promluvil, pane Luthere,“ oznámil mu Eddie.

Luther vypadal vystrašeně. Chvíli zůstal bez hnutí sedět. Eddie ho vybídl rozhodným pokývnutím. Luther odložil časopis, rozepjal si pás a vstal.

Eddie ho vedl ven ze salonu a oddělením číslo dvě, ale místo aby zamířil na horní palubu, otevřel dveře na pánský záchod a vtáhl Luthera dovnitř.

Lehce tam páchly zvratky. Záchod bohužel nebyl prázdný: nějaký pasažér v pyžamu si tam myl ruce. Eddie ukázal na dveře kabinky, Luther vešel dovnitř a Eddie si mezitím česal vlasy a čekal. Po chvíli cestující odešel. Eddie zaťukal na dveře kabiny a Luther vyšel. „Co to má sakra znamenat?“ vyštěkl.

„Držte hubu a poslouchejte,“ zarazil ho Eddie. Neměl v úmyslu chovat se útočně, ale Luther ho doháněl k zuřivosti. „Je mi jasný, proč jste tady, pochopil jsem váš plán a chci, abyste ho změnil. Až dostanu letoun na vodu, bude mě čekat Carol-Ann na tom člunu.“

Luther se opovržlivě ušklíbl. „Nemůžete si klást žádný podmínky.“

Eddie nepředpokládal, že by se Luther vzdal hned napoprvé. Nezbývalo mu než blafovat. „Jak chcete,“ prohlásil tak přesvědčivě, jak byl v tu chvíli schopen, „tím pádem je po dohodě.“

Luther vypadal trochu vyděšeně, nicméně odsekl: „To jsou kecy. Chcete tu svou ženušku dostat zpátky. Tak koukejte, ať letadlo přistane.“

Měl pravdu, ale Eddie přesto zavrtěl hlavou. „Nevěřím vám,“ řekl. „Proč taky? Já udělám všechno, co chcete, a vy se na mě pak klidně vykašlete. To nemůžu riskovat. Musíme se dohodnout jinak.“

Lutherovu sebejistotu to ještě nenahlodalo. „Žádný dohadování nebude.“

„Jak myslíte.“ Teď bylo na Eddiem, aby vynesl trumfy. „Tak půjdete do basy.“

Luther se nervózně zasmál. „O čem to mluvíte?“

Eddie cítil, jak ho zahřívá sebedůvěra: Luther začínal ztrácet jistotu.

„Všechno kapitánovi řeknu. Na příští zastávce vás nechá vysadit z letadla. Bude tam na vás čekat policie. Půjdete do vězení – v Kanadě, kde vás vaši povedení přátelé nebudou moct dostat na svobodu. Odsoudí vás za únos a pirátství – kruci, Luthere, vy už se ven nedostanete.“

Tohle Lutherem konečně doopravdy otřáslo. „Všechno už je zařízený,“ namítl. „Teď už se to nedá měnit.“

„Ale dá,“ poučil ho Eddie. „Na příští zastávce můžete svým lidem zavolat a vyložit jim, co mají dělat. Budou mít sedm hodin na to, aby dopravili Carol-Ann na palubu. To je spousta času.“

Luther se zničehonic vzdal: „Dobře, tak já to zařídím.“

Eddie mu nevěřil: proměna byla příliš rychlá. Instinktivně vytušil, že se ho Luther pokusí podvést. „Řekněte jim,“ upozornil Luthera, „že mi ještě během zastávky v Shediaku musí zavolat a potvrdit, že dohoda platí.“ Lutherovi se mihl přes obličej navztekaný výraz a Eddie pochopil, že jeho podezření bylo správné.

„A až se člun přiblíží ke Clipperu, musím na palubě Carol-Ann vidět, jinak neotevřu dveře, rozumíte?“ pokračoval rychle. „Jestli tam nebude stát, spustím poplach. Ollis Field vás chytne, než stačíte dveře otevřít sám, a pobřežní hlídka tu bude dřív, než se ti vaši vrahouni probourají dovnitř. Tak koukejte, ať je všechno, jak má být, jinak to máte spočítaný.“

Lutherovi se znovu vrátila rozvaha. „Nic takovýho neuděláte,“ ušklíbl se pohrdavě. „Nebudete riskovat život vlastní ženy.“

Eddie se snažil v protivníkovi vyvolat pochyby: „Jste si tím jist, Luthere?“

Nestačilo to. Luther rozhodně zavrtěl hlavou. „Takový blázen nejste.“ Eddiemu bylo jasné, že tohle je chvíle, kdy musí Luthera přesvědčit. Nastal kritický okamžik. Slovo blázen mu dodalo potřebný nápad. „Já vám ukážu, jaký jsem blázen,“ zasyčel. Narazil Luthera na stěnu hned vedle velkého čtvercového okna. Muž byl v první chvíli tak zaskočen, že se ani nezmohl na odpor. „Já vám sakra ukážu, jakej jsem blázen,“ opakoval Eddie dutě. Nečekaně podrazil Lutherovi nohy a muž ztěžka dopadl na podlahu. V tu chvíli měl Eddie pocit, že opravdu je blázen. „Vidíš to okno, ty sráči?“ vyštěkl, chytil žaluzie a strhl je z rámu. „Jsem dost velkej blázen, abych tě prohodil tímhle zasraným oknem, je ti to jasný?“ Vyskočil na skříňku s umyvadlem a kopl do okenní tabulky. Měl na nohou pevné boty, ale okno bylo vyrobené ze silného plexiskla, tlustého skoro pět milimetrů. Kopl silněji a tentokrát tabulka praskla. Dalším kopnutím okno prorazil. Úlomky plexiskla vletěly do místnosti. Letoun se pohyboval rychlostí dvě stě deset kilometrů za hodinu a ledový vichr a mrazivý déšť vrazily dovnitř jako hurikán.

Luther se zděšeně postavil. Eddie skočil na podlahu a překazil mu útěk. Chytil muže, strhl ho zpátky a znovu s ním praštil o stěnu. Přestože byli oba zhruba stejné postavy, vztek Eddiemu dodával sílu a měl nad Lutherem navrch. Chytil ho za klopy a vystrčil mu hlavu z okna.

Luther zaječel.

Vítr vydával takový ryk, že ječení se dalo sotva zaslechnout.

Eddíe ho vtáhl zpátky a zařval mu do ucha: „Vyhodím vás ven, přísahám Bohu!“ Znovu Lutherovi vystrčil hlavu z okna a současně ho nadzvedl.

Kdyby Luther nepropadl panice, možná by se mu podařilo se vykroutit, jenže on se úplně přestal ovládat a byl bezmocný. Znovu začal ječet a Eddie tentokrát rozeznal slova: „Udělám to, udělám to, pusťte mě, pusťte mě!“

Eddieho se zmocnila strašlivá touha muže skutečně vyhodit ven. Pak si uvědomil, že se také pomalu přestává ovládat. Nechce přece Luthera zabít, připomínal si. Chce ho jen k smrti vyděsit. To se mu už podařilo. Takže to stačilo.

Postavil Luthera zpátky na zem a uvolnil sevření.

Luther vyrazil ke dveřím.

Eddie ho nechal běžet.

Ten blázen mi docela hezky šel, pomyslel si Eddie. Ale věděl, že to tak úplně nepředstíral.

Opřel se o skříňku s umyvadlem a lapal po dechu. Šílená zuřivost ho přešla stejně rychle, jako se ho zmocnila. Byl klidný, ale otřesený vlastní krutostí – skoro jako kdyby to předtím dělal někdo jiný.

Po chvíli vstoupil na toaletu jeden z cestujících. Byl to ten muž, který přistoupil ve Foynes, Mervyn Lovesey, vysoký chlap v pruhované košili, v níž vypadal dost legračně. Jinak věcný Angličan, zhruba čtyřicátník. Zhodnotil pohledem škodu a zeptal se. „A kruci, co se tu dělo?“

Eddie polkl. „Okno se rozbilo,“ odpověděl.

Lovesey se na něj pobaveně podíval. „To mi taky došlo,“ poznamenal.

„V bouři se to občas stane,“ pokračoval Eddie. „V tomhle zuřivým větru poletujou celý kusy ledu, a někdy dokonce i kameny.“

Lovesey měl svoje pochyby: „Vážně? Lítám vlastním letadlem už deset let, ale v životě jsem o tom neslyšel.“

Měl pravdu, pochopitelně. Cestou občas nějaké okno prasklo, ale docházelo k tomu v přístavu, ne uprostřed Atlantiku. Na takové případy s sebou vozili hliníkové okenní štíty, kterým říkali světlíky. Čirou náhodou je měli naskládané právě na pánské toaletě. Eddie odemkl skříňku a jeden světlík vytáhl. „Proto s sebou bereme tohle,“ poznamenal.

To Loveseyho konečně přesvědčilo. „Stejně je to divný,“ pokrčil rameny. Pak vešel do kabinky.

U světlíků byl uložený i šroubovák, jímž bylo možné kryt na okno přimontovat. Eddie dospěl k závěru, že předejde spoustě zmatků, když světlík přimontuje sám. Během několika vteřin měl dole okenní rám, odstranil z něj zbytky okenní tabulky, našrouboval místo ní hliníkový štít a přidělal rám zpátky.

„Dobrá práce,“ poznamenal Lovesey, když vyšel z kabinky. Eddie měl ale pořád pocit, že muže tak docela nepřesvědčil. Jenže s tím stejně nemohl nic dělat.

Opustil záchod a našel Davyho, který v kuchyňce připravoval nějaký mléčný nápoj. „Na hajzlu ruplo okno,“ oznámil mu.

„Hned jak odnesu tý princezně kakao, spravím to.“

„Přimontoval jsem tam světlík.“

„Bezva, dík, Eddie.“

„Ale až budeš mít čas, zameť tam střepy.“

„Jasně.“

Eddie měl chuť nabídnout stevardovi, že to zamete sám, protože to byl on, kdo nepořádek zavinil. Matka mu vždycky vštěpovala, že je to tak správné. Jenže by mohl vypadat podezřele snaživě a prozradil by, že má špatné svědomí. Proto to musel s nepříjemným pocitem nechat na starosti Davymu.

Ale alespoň něco se mu povedlo. Strašlivě Luthera vyděsil. Měl pocit, že Luther skutečně vypracuje nový plán a dostane Carol-Ann na palubu člunu. Přinejmenším měl teď důvod uklidňovat se jistou nadějí.

V myšlenkách se vrátil ke druhému zdroji svých obav: k zásobám paliva v letadle. Přestože ještě nebyl čas, aby nastoupil do služby, zašel do pilotní kabiny popovídat si s Mickeym Finnem.

„Křivka vyvádí jako pominutá!“ sdělil mu Mickey vzrušeně, hned jak se Eddie objevil na horní palubě.

A máme dost paliva? pomyslel si Eddie. Ale dokázal zachovat nezúčastněně klidný výraz. „Ukaž.“

„Hele – když jsem nastoupil na šichtu, byla spotřeba celou první hodinu vysoká, a druhou hodinu se srovnala na normál.“

„Když jsem sloužil já, probíhalo to úplně stejně,“ ujistil ho Eddie. V duši ho mučil děsivý strach, ale snažil se dávat najevo jen mírný zájem: „Vůbec se to nedá předvídat – zřejmě kvůli tý bouři.“ Pak položil nahlas otázku, která ho tak soužila: „Máme dost zásob, abychom doletěli domů?“ Zatajil dech.

„Jo, to víš, že máme,“ protáhl Mickey.

Eddiemu poklesla ramena úlevou. Díky Bohu. Alespoň jedna starost je z krku.

„Ale nezbývá nám vůbec žádná rezerva,“ dodal Mickey. „Doufám, že nám neodejde žádný motor.“

Téhle málo pravděpodobné možnosti se Eddie už tak moc obávat nemusel: na to měl jiných starostí dost. „Jak vypadá předpověď počasí? Už bychom mohli mít většinu bouře za sebou.“

Mickey zavrtěl hlavou. „Leda houby,“ odpověděl s úsměvem. „Má to být ještě o hodně horší.“

Kapitola 19

Nancy Lenehanová zjistila, že je jí nepříjemné ležet v posteli, když je s ní v místnosti naprosto cizí člověk.

Jak jí Mervyn Lovesey ujistil, ve „svatební kajutě“ byly – navzdory jejímu jménu – obyčejné palandy. Loveseymu se ale kvůli bouřlivému počasí bohužel nedařilo zaklínit dveře tak, aby držely otevřené. Ať se snažil jak chtěl, neustále se zabouchávaly, až konečně oba dospěli k závěru, že je méně nepříjemné nechat je zavřené než se neustále pokoušet nějak je upevnit.

Zůstala vzhůru, jak to šlo nejdéle. Byla v pokušení sedět celou noc v salonu, ale ten se postupně změnil na nepříjemně chlapské místo, plné cigaretového kouře, výparů z whisky, tlumeného smíchu a nadávání karbaníků a ona si tam začala připadat příliš nápadná. Nakonec jí tedy nezbylo nic jiného než jít si lehnout.

Zhasli, zalezli každý na své lůžko, Nancy si lehla a zavřela oči, ale spát se jí ani trochu nechtělo. Sklenka brandy, kterou jí sehnal mladý Harry Marks jí ani trochu nepomohla: byla dokonale vzhůru, jako by bylo devět hodin ráno.

Věděla, že Mervyn také nespí. Slyšela z lůžka nad sebou každý pohyb. Na rozdíl od ostatních oddělení neměla palanda ve svatební kajutě závěsy, takže soukromí jim zaručovala pouze tma.

Ležela, nespala a přemýšlela o Margaretě Oxenfordové, tak mladé a naivní, plné nejistoty a ideálů. Pod Margaretiným váhavým vystupováním vycítila obrovské odhodlání a uvědomovala si, jak jsou si obě podobné. I Nancy válčila se svými rodiči; nebo přinejmenším s matkou. Matka chtěla, aby si její dcera vzala chlapce ze staré bostonské rodiny, ale Nancy se v šestnácti zamilovala do Seana Lenehana, studenta medicíny, jehož otec dělal ve skutečnosti předáka v tátově továrně – no, hrůza! Matka vedla proti Seanovi celé měsíce soustředěnou kampaň, donášela nechutné pomluvy o něm a dalších dívkách, kritizovala jeho rodiče, podléhala chorobám a odebírala se na lože, jen aby znovu vstala a obvinila dceru ze sobectví a nevděku. Nancy matčin nápor bolel, ale odolala, za Seana se nakonec vdala a milovala ho celým srdcem až do dne, kdy zahynul.

Možná že Margaret nemá takovou výdrž jako Nancy. Třeba jsem se k ní chovala příliš drsně, uvažovala, když jsem jí řekla, že kdyby nebyla jako její otec, nečekala by a odešla z domova. Ale někdo jí přece musel říct, aby přestala kňourat a začala se chovat dospěle. Já v jejím věku měla dvě děti!

Nabídla jí skutečnou pomoc a dala jí nesmlouvavou radu. Teď jen doufala, že bude moci svůj slib splnit a Margaretu zaměstnat.

To ovšem záleželo na Dannym Rileym, na tom starém neznabohovi, jenž mohl zvrátit poměr sil v bitvě, kterou vedla se svým bratrem. Nancy se k tomu problému v myšlenkách neustále s obavami vracela. Podařilo se Macovi, jejímu právníkovi, Dannyho sehnat? Pokud ano, jak Danny přijal pohádku o vyšetřování jednoho ze svých dávných poklesků? Podezřívá je, že si celou záležitost vymysleli, aby na něj mohli vyvíjet nátlak? Nebo se k smrti vyděsil? Jak si opakovala všechny nezodpovězené otázky, neklidně se převalovala a házela sebou. Doufala, že se jí podaří během mezipřistání v Botwoodu na Newfoundlandu Macovi zavolat. Třeba už tou dobou bude moci její obavy rozptýlit.

Letoun se celou dobu otřásal a pohupoval a Nancy to zneklidňovalo a znervózňovalo. Asi po hodině či po dvou se pohyby ještě zhoršily. Ještě nikdy se v letadle nebála, ale taky ještě v životě nezažila takovouhle bouři. Jak letadlem pohazoval nelítostný vichr, musela se držet okraje lůžka. Od manželovy smrti byla nucena sama čelit spoustě věcí a namlouvala si, že je dostatečně silná a houževnatá. Teď od sebe nedokázala odehnat vidinu, že se ulomí křídla nebo utrhnou motory a oni se zaboří do moře. Bála se. Pevně zavřela oči a zakousla se do polštáře. Náhle měla pocit, že se letoun pohybuje volným pádem. Čekala, až se pád zastaví, ale on pokračoval dál. Nedokázala potlačit vyděšené vyjeknutí. Pak ucítila zhoupnutí a stroj se vyrovnal.

Za chvíli ucítila na rameni Mervynovu ruku. „To je jen bouřka,“ uklidňoval ji svou nevýraznou britskou výslovností. „Už jsem zažil horší. Nemáte se čeho bát.“

Našla jeho ruku a pevně ji sevřela. Posadil se na okraj jejího lůžka a v okamžicích, kdy se letadlo uklidnilo, ji hladil po vlasech. Stále ještě byla vyděšená, ale pomáhalo jí, že ho během divokých otřesů mohla držet za ruku, a cítila se o něco lépe.

Neměla tušení, jak dlouho tam takhle vydrželi. Nakonec se bouře zklidnila. Nancy se trochu vzpamatovala a pustila Mervynovu ruku. Nevěděla, co má říct. Mervyn s pochopením vstal a vyšel z oddělení.

Nancy rozsvítila a vstala z postele. Nohy se jí trochu třásly. Přehodila si přes černé negližé jasně modrý župan a posadila se k toaletnímu stolku. Začala si kartáčovat vlasy, což ji vždycky uklidnilo. Styděla se, že ho držela za ruku. V tu chvíli prostě úplně zapomněla na dobré vychování a byla jednoduše vděčná, že ji někdo utěšuje. Teď z toho měla nepříjemný pocit. Potěšilo ji, že byl Mervyn tak vnímavý, pochopil, jak jí je, a nechal ji pár minut o samotě, aby se trochu dala dohromady.

Vrátil se s lahví brandy a dvěma sklenicemi. Nalil do nich hnědavou tekutinu a jednu sklenku podal Nancy, jež uchopila jednou rukou nápoj a druhou se chytila okraje stolku: letoun pořád ještě trochu poskakoval.

Kdyby na sobě Mervyn neměl tu legrační noční košili, cítila by se ještě hůř. Vypadal směšně a věděl to, ale choval se se stejnou důstojností, jako kdyby se tu procházel ve svém dvouřadovém obleku, takže působil ještě o něco komičtěji. Byl to zjevně člověk, který se nebál, že bude vypadat směšně. Líbilo se jí, jak se vyrovnal s tím, jaký má noční úbor.

Upila trochu brandy. Po silném nápoji se okamžitě začala cítit lépe, proto se napila ještě jednou.

„Tak se mi přihodila podivná věc,“ ozval se, aby řeč nestála. „Když jsem šel na pánskou toaletu, vyrazil z ní jeden cestující a vypadal, že je k smrti vyděšený. Vešel jsem dovnitř, tam bylo rozbité okno a u něj stál ten inženýr a tvářil se provinile. Zkusil mě zblbnout povídačkou, že sklo prorazil kus ledu, který přinesla bouře, ale já mám pocit, že se ti dva servali.“ Nancy mu byla vděčná, že něco povídá, takže tam nemuseli jen tak sedět a přemýšlet o tom, že se před chvílí drželi za ruce. „Který inženýr to byl?“ zeptala se.

„Ten pohledný mladík, vysoký asi jako já, světlovlasý.“

„Už vím. A ten pasažér?“

„Nevím, jak se jmenuje. Podnikatel, cestuje sám, má světle šedý oblek.“ Mervyn vstal a dolil jí ještě trochu brandy.

Župan sahal Nancy jen kousek pod kolena a ona si s odhalenými lýtky a naboso připadala trochu neoblečená; pak si znovu připomněla, že Mervyn je posedlý pronásledováním vlastní ženy a nemá oči pro nikoho jiného. Jistě, sotva by zaznamenal, kdyby tu Nancy seděla úplně nahá. To, že ji vzal za ruku, bylo přátelské gesto, které jedna lidská bytost prokázala druhé, ctnostné a jednoduché. Nějaký cynický hlas hluboko v Nancyině mysli poznamenal, že držet se s cizím manželem za ruce je jen vzácně ctnostné a nikdy ne jednoduché, ale ona si toho hlasu nevšímala.

Snažila se přijít na něco, co by mohla říct, a nakonec se zeptala: „Žena se na vás pořád ještě zlobí?“

„Je mrzutá jak bernardýn v létě,“ odpověděl Mervyn.

Nancy se musela usmát při vzpomínce na scénu, která se v kajutě odehrávala, když se vrátila z toalety: Mervynova žena ječela na manžela, její přítel ječel na ni a Nancy to sledovala ode dveří. Diana i Mark okamžitě ztichli a se zaraženými výrazy odešli, aby ve svém sporu pokračovali někde jinde. Nancy se teď vyhnula jakémukoliv komentáři, protože nechtěla, aby si Mervyn myslel, že se směje situaci, v níž se ocitl. Přesto jí nedělalo nejmenší potíže klást mu velmi osobní otázky: do takhle důvěrného postavení je přece dostaly okolnosti. „A vrátí se k vám?“ zeptala se.

„Těžko říct,“ pokýval hlavou. „Ten chlápek, co je s ní… podle mě je to chcípák, ale třeba jí právě o to jde.“

Nancy přikývla. Ti dva muži – Mark a Mervyn – se od sebe sotva mohli lišit víc. Mervyn byl vysoký a panovačný, hrozivě pohledný a s obhroublým vystupováním. Mark, jenž měl obvykle nasazený mírně udivený výraz, působil s hnědýma očima a pihami daleko mírnějším dojmem. „Nejsem vysazená na chlapecké typy,“ poznamenala, „ale on je svým způsobem přitažlivý.“ V duchu si říkala: Kdybych měla za manžela Mervyna, v životě bych ho za Marka nevyměnila. Ale vkus bývá nevypočitatelný.

„Jo. Nejdřív jsem myslel, že Diana jen tak vyvádí, ale když jsem ho teď viděl, už si tím nejsem tak docela jist.“ Mervyn se chvíli zamyšleně odmlčel a pak změnil téma hovoru: „A co vy? Podaří se vám bratra přeprat?“

„Mám dojem, že jsem objevila jednu jeho slabinu,“ odpověděla s uspokojeným úsměvem, protože si vzpomněla na Dannyho Rileyho. „Už na tom pracuju.“

Ušklíbl se. „Když se takhle zatváříte, říkám si, že bych vás radši měl za přítele než za protivníka.“

„To je všechno kvůli tátovi,“ vysvětlovala mu. „Měla jsem ho moc ráda a nic jiného než podnik mi po něm nezbylo. Je to něco jako památka, ale velmi účinná, protože nese ve všech směrem stopy jeho osobnosti.“

„Jaký byl?“

„Patřil mezi lidi, na které člověk nikdy nezapomene. Byl vysoký, měl černé vlasy a silný hlas, a jakmile jste ho zahlédl, bylo vám jasné, že je to mocný muž. Pamatoval si jména všech lidí, s nimiž pracoval, a věděl, který z nich má nemocnou manželku a jak si vedou děti ve škole. Zaplatil vzdělání spoustě dětí z dělnických rodin – dnes z nich jsou právníci a ekonomové. Věděl, jak si získat oddanost lidí. V tomhle ohledu byl staromódní – otcovský. Jinak měl ten nejlepší obchodnický mozek, jaký jsem kdy poznala. Když byla krize nejhorší a po celé Nové Anglii se zavíraly továrny, otec přijímal lidi, protože mu vzrůstal odbyt! Jako první pochopil, jaký význam má v obuvnickém průmyslu reklama, a dokázal jí skvěle využít. Zajímal se o psychologii, o to, co lidem dodává vůli k životu. Dokázal najít nový přístup ke každému problému, který mu člověk předestřel. Dnes a denně mi chybí. Postrádám ho skoro stejně jako svého manžela.“ Zničehonic se jí zmocnil vztek. „Nebudu jen tak stát a dívat se, jak jeho celoživotní dílo ničí můj nepovedený bratříček!“ Neklidně se zavrtěla na židli, jak si připomněla obavy, které ji trápily. „Snažím se působit na držitele akcií, který to může rozhodnout, ale nemůžu vědět, jak to dopadne, dokud…“

Už větu nikdy nedokončila. Letoun vletěl do vzdušného víru, jenž svou silou předčil všechny předcházející, a vzepjal se jako divoký kůň. Nancy upustila sklínku a oběma rukama se chytila okraje toaletního stolku. Mervyn se pokusil udržet rovnováhu vestoje, ale nezvládl to. Když sebou letadlo hodilo do strany, skulil se na podlahu a narazil na kávový stolek u stěny.

Letoun se uklidnil. Nancy natáhla se slovy „Jste v pořádku?“ k Mervynovi ruku, aby mu pomohla vstát. Pak sebou stroj znovu škubl. Nancy uklouzla, ztratila oporu a přepadla dolů na podlahu – na Mervyna.

Po chvíli se začal smát.

Bála se, že mu možná mohla ublížit, ale byla drobná a on byl chlap jako hora. Ležela přes něj a jejich těla vytvářela na cihlově červeném koberci písmeno X. Clipper se opět uklidnil, Nancy se překulila, sedla si a zadívala se na Mervyna. Pokoušela se o něj hysterie, nebo ho to prostě jen pobavilo?

„Musíme vypadat jako cvoci,“ prohlásil a znovu se rozchechtal.

Jeho smích byl nakažlivý. Nancy na chvíli zapomněla na napětí, které se v ní nahromadilo za posledních čtyřiadvacet hodin: bratrova zrada, let Mervynovým letadélkem, při němž málem havarovali, nepříjemná situace ve svatební kajutě, přízračná hádka kvůli Židům v jídelně, trapný pocit ze zuřivosti Mervynovy ženy a její vlastní strach z bouře. Najednou pochopila, že to, jak sedí s cizím mužem v županu a negližé na podlaze divoce poskakujícího letadla, má i svoje směšné stránky. Začala se také smát.

Další otřes je znovu hodil na sebe. Uvědomila si, že se ocitla v Mervynově náruči a že se pořád ještě směje. Podívali se na sebe.

Nečekaně ho políbila.

Dokonale ji to zaskočilo. Ani na okamžik ji nenapadlo, že by něco takového mohla udělat. Nevěděla ani tak úplně jistě, jestli se jí líbí. Připadalo jí to jako nečekaný impulz, který odněkud přilétl.

Mervyna to zcela zjevně také překvapilo, ale dokázal se dostatečně rychle vzpamatovat a polibek nadšeně opětoval. Na jejich políbení nebylo nic váhavého, žádné pomalé rozhořívání: šlo o náhlé vzplanutí.

Po chvíli se od něj odstrčila a těžce oddechovala. „Co se to stalo?“ zeptala se hloupě.

„Políbila jste mě,“ poučil ji s potěšeným výrazem.

„Neměla jsem to v úmyslu.“

„Ale jsem rád, že jste to udělala,“ pousmál se a znovu ji políbil.

Chtěla se vykroutit, ale pevně ji svíral a jí chyběl dostatek vůle. Cítila, jak se jeho ruka vkrádá pod její župan a ztuhla. Měla prsa tak malá, až jí to bylo nepříjemné, a bála se, že bude zklamán. Přikryl svou obrovskou rukou její malé, kulaté ňadro a hluboko v hrdle se mu ozvalo zachrčení. Konečky prstů našel hrot a jí se znovu zmocnil trapný pocit: zdoby, kdy kojila chlapce, jí zůstaly velké bradavky. Malá prsa a velké bradavky – připadala si divná, téměř postižená. Ale Mervyn se nechoval zklamaně, právě naopak. S překvapivou něžností ji laskal a ona se tomu jemnému požitku zcela oddala. Už uteklo hodně vody od doby, kdy něco takového prožívala.

Co to vyvádíš? napadlo ji náhle. Jsi počestná vdova a přitom se tu válíš po podlaze s chlapem, kterého jsi poznala teprve včera! Co tě to posedlo? „Dost!“ zvolala rozhodně. Odtáhla se a posadila se. Negližé měla vykasané nad kolena. Mervyn ji pohladil po nahém stehnu. „Dost,“ opakovala a odstrčila mu ruku.

„Jak chcete,“ prohlásil se zřejmou nechutí. „Ale kdybyste změnila názor, já jsem připraven.“

Podívala se mu do klína a uviděla, jak mu ztopořený úd vytváří na noční košili bouli. Rychle uhnula pohledem jinam. „Byla to moje chyba,“ poznamenala a pořád ještě chytala dech po polibku, „ale nemělo se to stát. Chovám se jako puberťačka, já vím. Mrzí mě to.“

„Neomlouvejte se,“ zarazil ji. „Byla to nejkrásnější věc, jaká se mi přihodila za celá léta.“

„Ale milujete přece svou ženu, ne?“ namítla bezohledně.

Zamračil se. „Alespoň jsem si to myslel. Ale teď jsem z toho trochu popletený, abych vám řekl pravdu.“

To přesně odpovídalo pocitům, jež měla Nancy: byla popletená. Po deseti letech celibátu najednou zjistila, že bolestně touží obejmout muže, kterého sotva zná.

Ale vždyť ho znám, pomyslela si, znám ho docela dobře. Překonali jsme spolu vcelku slušnou vzdálenost a vyložili jsme si navzájem svoje starosti. Vím, že je neomalený, arogantní a pyšný, ale současně i vášnivý, oddaný a silný. Přes všechny nedostatky se mi líbí. Vážím si ho. Je strašlivě přitažlivý, dokonce i v téhle hnědé, pruhované noční košili. A držel mě za ruku, když jsem se bála. Jak by to bylo hezké mít vedle sebe někoho, kdo by mě držel za ruku, pokaždé když se bojím!

Jako kdyby jí četl myšlenky, znovu ji vzal za ruku. Tentokrát ji obrátil a políbil do dlaně. Kůže ji začala pálit. Po chvíli ji přitáhl k sobě a opět ji políbil na ústa.

„Nedělejte to,“ vydechla. „Když zase začneme, nedokážeme přestat.“

„Já mám spíš strach, že když teď přestaneme, nedokážeme zase začít,“ zamumlal a hlas měl přiškrcený touhou.

Cítila jeho odhodlanou vášeň, již držel jen tak tak na uzdě, a to ji ještě víc rozpalovalo. Zažila příliš mnoho schůzek se slabými, úslužnými muži, kteří jí chtěli poskytnout jistotu a bezpečí – s muži, kteří se příliš snadno vzdali, když odolávala jejich naléhání. Mervyn bude neodbytný, dostatečně odhodlaný. Chtěl ji a rád by ji získal teď. Toužila se mu vzdát.

Ucítila jeho ruku pod spodním prádlem. Konečky prstů jí hladil jemnou kůži na vnitřní straně stehna. Zavřela oči a téměř nedobrovolně trochu roztáhla nohy. Žádné další pozvání už nepotřeboval. Za okamžik našla jeho ruka její klín a Nancy vzdechla. Tohle jí naposledy dělal její manžel Sean. Ta myšlenka v ní náhle probudila neovladatelný záchvěv smutku. Ach, Seane, stýská se mi po tobě, pomyslela si; nikdy jsem si nepřiznala, jak moc mi chybíš. Žal byl náhle stejně ostrý jako tehdy při pohřbu. Zpod sevřených víček vyrazily slzy a začaly se jí koulet po tvářích. Mervyn ji políbil a ucítil slzy. „Co se děje?“ zamumlal.

Otevřela oči. Přes závoj slz uviděla jeho obličej, hezký a ustaraný. A o kus dál své negližé vykasané k pasu a Mervynovu ruku mezi svými stehny. Vzala ho za zápěstí a jemně, ale pevně mu ruku dala jinam. „Prosím vás, nezlobte se,“ požádala ho tiše.

„Nebudu se zlobit,“ ujistil ji něžně. „Svěřte se mi.“

„Od doby, kdy Sean umřel, se mě nikdo takhle nedotýkal, a tak jsem na něj musela myslet.“

„Váš manžel.“

Přikývla.

„Jak je to dlouho?“

„Deset let.“

„To už je dost dlouho.“

„Jsem věrná.“ Nevýrazně se usmála. „Jako vy.“

Vzdychl. „Máte pravdu. Byl jsem ženatý už dvakrát, ale tohle je poprvé, kdy jsem měl blízko k nevěře. Myslel jsem na Dianu a toho jejího kořena.“

„Nejsme my blázni?“ podívala se na něj.

„Možná. Měli bychom přestat myslet na minulost, soustředit se na dnešek a vážit si okamžiku.“

„To bychom asi měli,“ přitakala a znovu ho políbila.

Letoun poskočil, jako kdyby do něčeho narazil. Jejich obličeje se střetly a světla zablikala. Stroj sebou zuřivě zmítal a házel. Nancy zapomněla na líbání a pevně se Mervyna chytla, aby udržela rovnováhu.

Když turbulence trochu polevila, zjistila, že Mervyn krvácí ze rtu. „Kousla jste mě,“ poznamenal se smutným úsměvem.

„Omlouvám se.“

„Ale já jsem rád. Doufám, že tam budu mít jizvu.“

Pevně ho objala a pocítila náhlý záchvěv náklonnosti.

Když se bouře znovu rozlítila, zůstali spolu dál ležet na podlaze. Při další přestávce Mervyn navrhl: „Pojďme se zkusit dostat na postel – bude tam pohodlněji než na koberci.“

Nancy přikývla. Zvedla se, po čtyřech přelezla přes místnost a vyškrábala se na lůžko. Mervyn ji následoval a lehl si vedle ní. Objal ji pažemi a ona se přitulila k jeho noční košili.

Pokaždé když bouře zesílila, sevřela ho pevněji, jako když se námořník chytá stěžně. Když turbulence polevila, uvolnila se a on ji konejšivě pohladil.

Pak najednou usnula.

Probudilo ji ťukání na dveře a hlas, který volal: „Tady stevard!“

Otevřela oči a zjistila, že leží v Mervynově náruči. „Kristepane!“ vyjekla v panice. Posadila se a vyděšeně se rozhlížela.

Mervyn ji položil ruku na rameno, aby ji uklidnil, a nahlas a rozhodným tónem zvolal: „Počkejte chvíli, stevarde!“

Trochu vylekaný hlas odpověděl: „Jistě, pane. Nemusíte spěchat.“ Mervyn se vyhrabal z postele, vstal a přetáhl přes Nancy deku. Vděčně se na něj usmála a pak se otočila ke zdi, aby mohla předstírat, že spí, a nemusela se dívat na stevarda.

Slyšela, jak Mervyn otevřel dveře a stevard vstoupil do kabiny. „Dobré jitro!“ pozdravil vesele. Nancy udeřila do nosu vůně čerstvé kávy. „Je devět třicet britského času, to znamená půl páté ráno v New Yorku a šest hodin na Newfoundlandu.“

„Říkal jste devět třicet v Británii, a šest na Newfoundlandu?“ podivil se Mervyn. „Copak je tam o tři a půl hodiny míň než u nás?“

„Ano, pane. Newfoundlandský standardní čas je tři a půl hodiny za hlavním časem v Greenwichi.“

„Netušil jsem, že se někde liší o půl hodiny. Lidem, kteří sestavují letové řády, to musí strašně komplikovat život. Za jak dlouho budeme přistávat?“

„Asi za třicet minut, zhruba o hodinu později, než bychom měli. Zpoždění zavinila bouře.“ Stevard vycouval a dveře se za ním zaklaply.

Nancy se otočila. Mervyn vytáhl žaluzie. Venku bylo světlo. Pozorovala ho, jak jim nalévá kávu a vzpomínky na minulou noc se jí vybavovaly jako řada živých obrázků: Mervyn držící ji v bouři za ruku, oba dva koulející se po podlaze, jeho ruka na jejím ňadru, otřesy a poskakování letadla, při nichž se k němu tiskla, jeho dlaň, jak ji hladí, zatímco ona sama usíná. Kristepane, pomyslela si, já mám toho mužskýho asi ráda.

„Jak to máte ráda?“ zeptal se.

„Černou a bez cukru.“

„Přesně jako já.“ Podal jí šálek.

S chutí se napila. Náhle toužila dovědět se o Mervynovi spoustu nejrůznějších drobností. Hraje tenis, chodí do divadla, baví ho nakupovat? Čte hodně? Jak si váže kravatu? Čistí si sám boty? Pozorovala ho, jak upíjí kávu, a uvědomila si, že hodně odpovědí si troufne odhadnout bez ptaní. Tenis nejspíš hraje, ale romány moc nečte a na nákupy ho zaručeně neužije. Bude dobrý hráč pokeru a mizerný tanečník.

„Na co myslíte?“ zeptal se. „Prohlížíte si mě, jako byste uvažovala, jestli je riskantní zaplatit za mě životní pojistku.“

Rozesmála se. „Jaký druh hudby máte rád?“ odpověděla otázkou. „Nemám hudební sluch,“ začal vysvětlovat. „Když jsem byl kluk, vyhrávali ve všech tančírnách ragtime. Rytmus se mi líbí, ale nikdy jsem nebyl moc dobrý tanečník. Jak jste na tom vy?“

„Tancovala jsem – nic jiného mi nezbývalo. Každou sobotu dopoledne jsem chodila v nabíraných šatech do tanečních a učila se tam společenskému tanci s dvanáctiletými kluky navlečenými do tmavých obleků. Matka si myslela, že mi tím zjedná přístup do nejvyšších vrstev bostonské smetánky. Nefungovalo to, pochopitelně. Ale mně to naštěstí bylo jedno. Zajímala mě víc tátova fabrika – k jistému matčinu zklamání. Bojoval jste ve válce?“

„Jo.“ Přes obličej se mu mihl stín. „Byl jsem u Ypres.“ Vyslovoval to jako Víbr. „A zapřísahal jsem se, že se nikdy nebudu jen tak dívat, jak posílají další generaci mladíků na smrt. Jenže to jsem nepočítal s Hitlerem.“ S pochopením se na něj podívala. Vzhlédl. Jejich pohledy se setkaly a jí bylo jasné, že i on myslí na to, jak se v noci líbali a laskali. Náhle ho zatoužila znovu obejmout. Odvrátila pohled, zadívala se z okna a uviděla zemi. To jí připomnělo, že až přistanou v Botwoodu, čeká ji možná telefonát, který změní – ať k dobrému či ke špatnému – celý její život. „Už jsme skoro tam!“ zvolala. Vstala z postele. „Musím se jít obléct.“

„Nechte mě jít prvního,“ zarazil ji. „Bude to vypadat líp.“

„Dobře.“ Nebyla si jistá, že jí ještě zbyla nějaká pověst, kterou by musela chránit, ale nechtěla to říkat nahlas. Pozorovala ho, jak si bere z ramínka oblek a sahá pro papírový pytel, v němž měl čisté prádlo, které si koupil s noční košilí ve Foynes: bílou košili, černé vlněné ponožky a šedivé bavlněné spodky. U dveří zaváhal a Nancy napadlo, že uvažuje, jestli ji ještě někdy v životě políbí. Přistoupila k němu a zvedla obličej. „Děkuju vám, že jste mě celou noc držel v náručí,“ řekla.

Sklonil se a políbil ji. Byl to něžný polibek měkkými, ale zavřenými rty. Dlouho tam takhle stáli, až se nakonec od sebe odtrhli.

Nancy mu otevřela dveře a on vyšel.

Když za ním zavřela, povzdechla si. Tak mám pocit, že bych se do něj uměla i zamilovat, pomyslela si.

Napadlo ji, jestli ještě někdy uvidí tu pruhovanou noční košili.

Podívala se z okna. Letoun postupně ztrácel výšku. Musí si pospíšit.

Rychle si u toaletního stolku učesala vlasy a pak se s kufříkem vydala na dámskou toaletu, která byla hned vedle svatební kajuty. Narazila tam na Lulu Bell a ještě nějakou ženu, ale na Mervynovu manželku zaplaťbůh ne. Nancy by se byla moc ráda vykoupala, ale musela se spokojit s tím, že se pořádně umyla v umyvadle. Vzala si čisté prádlo a převlékla si blůzu – místo šedé měla teď na sobě modrou, která se lépe hodila k červenému kostýmku. Když se oblékala, vzpomněla si na ranní rozhovor s Mervynem. Dělalo jí radost myslet na něj, ale někde hluboko v sobě cítila nepříjemné napětí. Proč proboha? Jakmile si tu otázku položila, byla jí odpověď jasná. Vůbec se nezmínil o své manželce. Jen včera večer se přiznal, že je z toho trochu „popletený“. Od té doby ani slovo. Chce Dianu získat zpátky? Stále ji miluje? Celou noc svíral Nancy v náručí, ale to ještě nemusí znamenat, že pustil svoje manželství z hlavy. Alespoň ne nevyhnutelně.

A co chci vlastně já? zeptala se sama sebe. Jistě, ráda bych Mervyna zase potkala, scházela se s ním, možná s ním i měla poměr; ale chci, aby kvůli mně zapomněl na svoje manželství? Jak to mám vědět – po jedné noci nenaplněné vášně?

Zarazila se s rtěnkou v ruce uprostřed pohybu a zadívala se do zrcadla na svůj obličej. Nech toho, Nancy, okřikla se v duchu. Víš moc dobře, jak to je. Je to po deseti letech první chlap, o kterého opravdu stojíš. Je ti čtyřicet a jeden den a právě jsi potkala Toho Pravýho. Tak přestaň vyvádět a koukej si ho pořádně zaseknout.

Navoněla se trochu parfémem značky Pink Glover a vyšla z toalety.

Když za sebou zavírala dveře, padl jí zrak na Nata Ridgewaye a jejího bratra Petera, kteří měli místa hned vedle toalety. „Dobré jitro, Nancy,“ pozdravil ji Nat. Okamžitě si vybavila, jaké pocity ji před pěti roky vázaly k tomuto muži. Ano, pomyslela si, kdyby bylo víc času, mohla jsem se do něj zamilovat. Jenže času víc nebylo. Možná že jsem měla štěstí – třeba stál víc o Blackův podnik než o mě. Vždyť fabriku se snaží získat ještě teď, zatímco o mě už zjevně neusiluje. Zdvořile pokývla a vstoupila do své kajuty.

Lůžka byla už zase přestavěna, takže na místě palandy stála opět pohovka a na ní seděl Mervyn. Byl oholený a na sobě měl tmavě šedý oblek a bílou košili. „Podívejte se z okna,“ oslovil ji. „Už jsme skoro tam.“

Nancy vyhlédla ven a uviděla pevninu. Letěli nízko nad hustým borovým lesem rozbrázděným stříbrnými řekami. Stromy najednou ustoupily vodní hladině – nešlo o hluboké vody Atlantiku, ale chladně šedivou vodu v místech, kde řeka ústila do zátoky. Na jejím vzdálenějším břehu zahlédla Nancy přístav a skupinku dřevěných domků namačkaných kolem kostelíku.

Letoun teď rychle klesal. Nancy a Mervyn seděli se zapjatými pásy na pohovce a drželi se za ruce. Nancy sotva zaznamenala, když se kýl zařízl do hladiny řeky, a nebyla si jista, jestli už přistávají, dokud gejzíry vody nezakryly výhled z okna.

„A je to,“ poznamenala. „Přeletěli jsme Atlantik.“

„Jo. Moc lidí se tím pochlubit nemůže.“

Neměla pocit velkého hrdinství. Polovinu cesty strávila v obavách o budoucnost svého podniku a druhou půlku tím, že se držela za ruku s manželem někoho úplně jiného. Na vlastní let si vzpomněla pouze ve chvílích, kdy se zhoršilo počasí a ona začala trnout hrůzou. Co vlastně řekne svým chlapcům? Budou po ní chtít nějaké podrobnosti. Vždyť ani neví, jakou rychlostí se letoun pohyboval. Umínila si, že než dorazí do New Yorku, musí si takovéhle informace opatřit.

Když letadlo zastavilo, přiblížil se k němu motorový člun. Nancy si oblékla plášť a Mervyn koženou leteckou bundu. Asi polovina cestujících se rozhodla, že vystoupí na pevninu a protáhne si nohy. Zbytek zůstal ležet za pevně zataženými závěsy svých kójí.

Prošli salonem, vystoupili na bachraté stabilizační křídlo a nalodili se na palubu člunu. Vzduch voněl mořem a čerstvě nařezaným dřevem: nejspíš byla někde poblíž pila. Kousek od místa, kde Clipper kotvil, čekala bárka s nápisem LETECKÝ SERVIS SHELL a s muži v bílých overalech čekajícími, až budou moci doplnit do letadla palivo. V přístavu kotvily i dvě velké nákladní lodě: dno tu zřejmě bylo docela hluboko.

Mervynova žena a její milenec patřili mezi ty, kteří se rozhodli, že vystoupí na pevninu. Když se člun blížil ke břehu, Diana se zadívala na Nancy. Ta z toho měla nepříjemný pocit a snažila se pohledu Mervynovy manželky vyhnout, i když měla mnohem menší důvod ke špatnému svědomí než Diana: vždyť právě Diana přece dotáhla nevěru do vítězného konce.

Na pevnou zem se dostali přes plovoucí plošinu, visutý můstek a po molu. Přestože bylo brzo ráno, čekala tam malá skupinka zvědavců. Na konci mola stály budovy společnosti Pan American – jedna větší a dvě menší. Postavené byly ze dřeva a natřené nazeleno s rudohnědými hranami. Vedle budov začínalo pole s několika kravami.

Cestující vstoupili do velké budovy a ukázali rozespalému úředníkovi pasy. Nancy si všimla, že obyvatelé Newfoundlandu mluví rychle a jejich přízvuk připomíná spíš irskou než kanadskou angličtinu. Čekárna tam byla, ale nikoho nepřilákala – všichni cestující se raději rozhodli prohlédnout si vesnici.

Nancy se nemohla dočkat, až si bude moci promluvit s Patrickem MacBridem v Bostonu. Zrovna když se chtěla zeptat, kde je telefon, zaslechla, jak vyvolávají její jméno: v budově používali stejný vnitřní vyvolávací systém, jaký bývá na lodích. Ihned se ohlásila mladíkovi v uniformě Pan American.

„Máte telefonní hovor, madam,“ oznámil jí.

Srdce jí poskočilo. „Kde je hovorna?“ zeptala se a rozhlížela se po místnosti.

„V telefonní ústředně na Telegrafní ulici. Je to asi míli odtud.“

Celou míli? Nedokázala v sobě potlačit netrpělivost. „Tak honem – než se přeruší spojení! Máte tu auto?“

Mladík se na ni podíval, jako by po něm chtěla kosmickou raketu. „Ne, madam.“

„Tak půjdeme pěšky. Veďte mě.“

Vyšli z budovy – vepředu poslíček a za ním Nancy s Mervynem. Stoupali do kopce po cestě, na níž nebyl ani náznak chodníku. Na krajnici se pásla zapomenutá ovce. Nancy děkovala osudu, že má pohodlné střevíce – vyrobili je v Blackových závodech, pochopitelně. Jestlipak bude zítra večer Blackův podnik ještě patřit jí? Patrick MacBride jí to prozradí. To tempo bylo nesnesitelně pomalé.

Asi za deset minut dorazili k menšímu dřevěnému stavení a vešli dovnitř. Nancy uviděla židli stojící u telefonního přístroje. Sedla si a třesoucí se rukou zvedla sluchátko. „Tady Nancy Lenehanová,“ ohlásila se.

Ozval se telefonista: „Máte hovor z Bostonu.“

Po dlouhé odmlce uslyšela: „Nancy? To seš ty?“

Navzdory jejímu očekávání nevolal Mac. Po chvíli poznala, čí je to hlas. „Danny Riley!“ vyjekla.

„Nancy, jsem v průšvihu a potřebuju, abys mi pomohla!“

Pevněji sevřela sluchátko. Vypadalo to, že jí začíná plán vycházet. Přiměla se, aby mluvila klidně, téměř otráveně, jako kdyby ji telefonát obtěžoval. „Co máš za problémy, Danny?“ zeptala se.

„Volali mi kvůli tomu starýmu případu!“

Tohle byla dobrá zpráva! Macovi se podařilo Dannyho vyplašit. Hlas se mu třásl panikou. Přesně tohle potřebovala. Ale předstírala, že nemá tušení, o čem právník mluví. „Jakému případu? O co jde?“

„Vždyť víš. Nemůžu ti to vykládat do telefonu.“

„Když mi to nemůžeš říct do telefonu, proč mi voláš?“

„Nancy! Přestaň se mnou jednat jako s idiotem! Potřebuju tě!“

„No dobře. Uklidni se.“ Už byl vyděšený dost: teď musela jeho strachu využít, aby ho dostala tam, kde ho chce mít. „Řekni mi přesně, co se stalo, a vynech jména a adresy. Mám dojem, že vím, o kterém případu mluvíš.“

„Ty máš všechny tátovy písemnosti, viď?“

„Jistě, jsou u mě doma v trezoru.“

„Někdo by se na tebe mohl obrátit s tím, že si je chce prohlídnout.“ Danny převyprávěl Nancy pohádku, kterou sama vymyslela. Nápad zatím skvěle zabíral. Nancy nezúčastněně prohlásila: „Já bych neřekla, že si musíš dělat starosti…“

„Jak si můžeš být tak jistá?“ přerušil ji rozčíleně.

„Nevím…“

„Prošla sis je všechny?“

„Ne, je toho moc, ale…“

„Nikdo nemá tušení, co v nich je. Už dávno jsi to měla všechno spálit.“

„Asi máš pravdu, ale nikdy mě nenapadlo… Kdo se do nich chce podívat?“

„Vyšetřuje to advokátní komora.“

„Má na to právo?“

„Ne, ale kdybych to odmítl, vypadalo by to špatně.“

„A kdybych to odmítla já, tak je všechno v pořádku?“

„Ty nejsi právník. Na tebe nemůžou tlačit.“

Nancy se odmlčela a předstírala, že váhá, aby ho ještě chvíli napínala. Nakonec prohlásila: „V tom případě je všechno v pořádku.“

„Takže je tam nepustíš?“

„Kdyby jen to. Hned zítra všechno spálím.“

„Nancy…“ Znělo to, jako by se chystal začít vzlykat. „Nancy, ty jsi opravdový přítel.“

Když odpovídala, měla pocit, že je pokrytec: „Mohla bych ti ještě nějak pomoct?“

„Za tohle ti budu do smrti vděčný, panebože, fakt. Ani nevím, jak ti poděkovat.“

„Když už jsi na to narazil, přiznám se, že bys pro mě mohl něco udělat.“ Kousla se do rtu. Teď se dostala na tenký led. „Víš, proč se tak nahonem vracím domů?“

„Nemám tušení. Měl jsem spoustu starostí s jinými věcmi…“

„Peter se mi snaží prodat fabriku za zády.“

Na druhé straně se rozhostilo ticho.

„Danny, jsi tam?“

„Jasně, že jsem tady. Ty nechceš podnik prodat?“

„Ne! Cena je příliš nízká a navíc na mě při novém uspořádání nezbylo místo – takže pochopitelně nic prodávat nechci. Peter ví, že je to výprodej, ale nejde mu o nic jiného, než aby mě ponížil.“

„Proč je to výprodej? Podnik si v poslední době moc dobře nevedl.“

„Však víš proč, ne?“

„Asi jo…“

„Jen to řekni, neboj se. Peter je mizerný ředitel.“

„No jo…“

„Co kdybychom ho nenechali fabriku prodat a radši ho místo toho vyrazili? Zkuste mi to svěřit. Dokážu situaci změnit – vždyť mě znáš. Až začneme vydělávat, můžeme zase začít přemýšlet o prodeji – za mnohem vyšší cenu.“

„Já nevím…“

„Danny, v Evropě právě vypukla válka a to znamená, že průmysl půjde nahoru. Budeme boty prodávat rychleji, než je stačíme vyrobit. Když počkáme dva nebo tři roky, můžeme podnik prodat za dvojnásobek nebo trojnásobek dnešní ceny.“

„Jenže spojení s Natem Ridgewayem by mohlo prospět mojí právní kanceláři.“

„Nestarej se o to, co by ti mohlo prospět – vždyť tě žádám o pomoc.“

„Já ti vážně ani nevím, jestli je to v tvém vlastním zájmu.“

Nancy mu chtěla odseknout: Ty zatracenej lháři, zrovna teď myslíš jen na svůj vlastní zájem. Ale kousla se do jazyku a prohlásila: „Vím, že je to v zájmu nás všech.“

„No dobře, budu o tom přemýšlet.“

Tohle nestačilo. Bude muset vyložit karty Dannymu na stůl: „A mysli přitom na tátovy písemnosti, ano?“ Zatajila dech.

Ztišil hlas a mluvil o něco pomaleji: „Co mi tím chceš říct?“

„Žádám tě o pomoc, protože jsem ti sama ochotna pomoct. Takovéhle výměně musíš podle mě moc dobře rozumět.“

„Myslím, že jsem to pochopil. Obvykle se tomu říká vydírání.“

Trhla sebou, ale pak si uvědomila, s kým mluví. „Ty pokryteckej starej prevíte, vždyť ty takovýhle věci děláš celej život,“ vyjela na právníka hrubě.

Rozesmál se. „Teď jsi mě dostala.“ Pak ho napadlo něco jiného: „Snad jsi to vyšetřování nevyvolala sama jen proto, abys na mě měla čím tlačit?“ Teď se dostal nebezpečně blízko k pravdě. „Ty bys to na mém místě udělal, to je mi jasné. Ale já už se s tebou nechci dál vybavovat. Úplně stačí, když si budeš pamatovat, že jestli budeš zítra hlasovat pro mě, jsi mimo nebezpečí. Jestli ne, jsi v průšvihu.“ Teď ho hnala do kouta a takovému jednání on rozuměl. Podřídí se tomu, nebo se jí vzepře?

„Takhle se mnou nemluv, pamatuju tě ještě, když tě balili do plenek.“ Zklidnila hlas: „A není to důvod, abys mi pomohl?“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Pak Danny promluvil: „Asi nemám moc na výběr, co?“

„Řekla bych, že ne.“

„Tak dobře,“ vzdechl neochotně. „Zítra tě podpořím a ty se mi postaráš o moje záležitosti.“

Nancy se málem rozplakala úlevou. Dokázala to. Podařilo se jí Dannyho přetáhnout. Teď už to vyhraje. Blackovy závody zůstanou její. „To jsem ráda, Danny,“ ujistila ho tiše.

„Tvůj táta říkal, že to tak dopadne.“

Poznámka se ozvala naprosto nečekaně a Nancy jí nerozuměla. „Jak to myslíš?“ zeptala se.

„Tvůj táta chtěl, abyste se s Peterem poprali.“

Mírně zlomyslný tón v Dannyho hlase probudil v Nancy podezření. Nelíbilo se mu, že ho doběhla, a chtěl se pomstít nějakou jedovatostí. Vadilo jí, že by mu měla takové zadostiučinění dopřát, ale zvědavost byla silnější než opatrnost: „O čem to sakra mluvíš?“

„Vždycky tvrdil, že děti boháčů jsou obvykle špatní podnikatelé, protože nezažily hlad. Měl z toho skutečně strach – myslel si, že rozházíte všechno, co on shromáždil.“

„Nikdy se mi s takovými pocity nesvěřil,“ poznamenala podezřívavě. „Proto zařídil všechno tak, abyste spolu bojovali. Vychoval si tě, abys mohla po jeho smrti podnik řídit, ale funkci ti nikdy nepředal. Navíc řekl Peterovi, že to bude on, kdo podnik povede. Takže se o to musíte poprat a nahoru se dostane ten, kdo je houževnatější.“

„Tomu nevěřím,“ zatvrdila se Nancy, ale v duchu zdaleka tak sebevědomá nebyla. Danny měl vztek, protože ho přechytračila, takže byl protivný, aby si odreagoval svoje pocity. Jenže to neznamenalo, že lže. Zamrazilo ji.

„Věř si, čemu chceš,“ odsekl Danny. „Já ti jen opakuju, co mi řekl tvůj otec.“

„Táta oznámil Peterovi, že chce, aby byl předsedou on?“

„Jistěže ano. Když mi nevěříš, zeptej se Petera.“

„Když to nevěřím tobě, nebudu to věřit ani Peterovi.“

„Nancy, poprvé jsem tě uviděl, když ti byly dva dny,“ povzdechl si Danny a v hlase mu zazněl nový, unavený tón. „Znám tě celý život. Jsi hodný člověk s pevným charakterem, jako tvůj otec. Nechci se s tebou dostat do sporu ani kvůli obchodu, ani kvůli ničemu jinému. Mrzí mě, že ses to dověděla zrovna ode mne.“

Teď mu věřila. Podle hlasu ho to opravdu mrzelo a to ji vedlo k závěru, že s ní jedná upřímně. To, co jí prozradil, s ní otřáslo, zmocnila se jí slabost a dělalo se jí mdlo. Na chvíli se odmlčela a snažila se vzpamatovat.

„Takže se zřejmě uvidíme na zasedání rady,“ ozval se Danny.

„Jistě,“ odpověděla.

„Sbohem, Nancy.“

„Sbohem, Danny.“ Zavěsila.

„Pane bože,“ vydechl Mervyn, „byla jste skvělá!“

Slabě se usmála. „Děkuju.“

Rozchechtal se. „No vážně, vy jste si ho zpracovávala jedna báseň – vůbec neměl šanci! Ten chudák nešťastná se nikdy nedoví, odkud ta rána přilítla…“

„Buďte zticha,“ zarazila ho.

Mervyn se zatvářil, jako by mu uštědřila políček. „Jak si přejete,“ přikývl upjatě.

Ihned ji to zamrzelo. „Odpusťte,“ poprosila ho a dotkla se jeho paže. „Danny mi na závěr řekl něco, co mě úplně vzalo.“

„Chcete se mi s tím svěřit?“ zeptal se opatrně.

„Podle něj zařídil tenhle boj mezi mnou a Peterem náš otec, aby se do čela podniku dostal ten, kdo je silnější.“

„Věříte mu?“

„Věřím – to je na tom to nejhorší. Vypadá to pravděpodobně. Nikdy mě to ani ve snu nenapadlo, ale vysvětluje se tím spousta věcí, které se týkají mě a mého bratra.“

Vzal ji za ruku. „Rozčílilo vás to.“

„Ano.“ Pohladila ho po řídkých černých chloupcích na hřbetu prstů. „Připadám si jako postava ve filmu jednající podle scénáře, který napsal někdo jiný. Celé roky se mnou manipuloval a mně to vadí. Teď, když je mi jasné, jak jsem se do toho dostala, ani nevím, jestli mám chuť tu bitvu s Peterem vyhrát.“

Chápavě pokýval hlavou: „A co byste doopravdy ráda dělala?“

Odpověď ji napadla, hned jak tu otázku vyslovil. „Ráda bych si pro sebe napsala svůj vlastní scénář,“ řekla. „To bych opravdu ráda udělala.“

Kapitola 20

Harry byl tak šťastný, že se sotva mohl hýbat. Ležel na lůžku a vybavoval si každou vteřinu uplynulé noci: náhlý záchvěv potěšení, když ho Margaret políbila; obavy, s nimiž se odhodlával udělat jí milostný návrh; zklamání, když ho odmítla; a nadšení a radost, když k němu skočila do kóje jako zajíc do jamky.

Schoulil se při vzpomínce, jak rychle vyvrcholil, když se ho dotkla. To se mu s novými dívkami stávalo pokaždé: neuměl se s tím vyrovnat. Bylo to ponižující. Kdysi se mu jedna holka pohrdavě vysmála. Margaretu to naštěstí nepopudilo ani nezklamalo. Svým způsobem ji to dokonce vzrušilo. A nakonec byla sama taky šťastná. Stejně jako on.

Nemohl svému štěstí uvěřit. Chytrosti moc nepobral, neměl peníze a nepocházel z té správné společenské třídy. Byl zcela zřejmý podvodník a ona to věděla. Co na něm viděla? Na tom, co přitahuje jeho k ní, nebylo nic tajemného: byla překrásná, k pomilování, dobrosrdečná a citlivá; a jako by ani to nestačilo, měla přece dokonalé tělo bohyně. Do ní se musel zamilovat každý. Ale pokud šlo o něj? Nevypadal špatně, to ne, a uměl se dobře obléct, ale cítil, že takové věci pro Margaretu moc neznamenají. Přesto ji něčím zaujal. Jeho způsob života jí připadal úžasný a navíc Harry věděl spoustu věcí, o nichž neměla ani tušení – znal život dělnické třídy vůbec a zločineckého podsvětí zvlášť. Vycítil, že v něm Margaret vidí nějakou romantickou postavu, hrdinu stojícího mimo zákon, něco jako Robina Hooda, Billyho Kida nebo piráta. Byla mu neobyčejně vděčná za to, že jí v jídelně podržel židli, a přitom šlo o drobnost, kterou udělal, aniž na ni vůbec myslel, ale pro ni znamenala hodně. Byl si vlastně naprosto jist, že právě v tu chvíli se do něj zamilovala. Holky jsou zvláštní, pomyslel si a pokrčil v duchu rameny. Teď už bylo tak jako tak jedno, co vyvolalo první záchvěv zájmu: jakmile vyklouzli z šatů, hrála roli čistě a jenom chemie. Nikdy mu ze vzpomínek nevymizí pohled na její bílá ňadra zářící v tlumeném světle pronikajícím závěsy, s bradavkami tak malými a bledými, že je bylo sotva vidět; na houštinu hnědého chmýří, které uviděl mezi jejíma nohama; na hrstku pih na jejím hrdle…

A teď bude riskovat, že o to o všechno přijde.

Chystal se Margaretině matce ukrást šperky.

Nad tím by žádná dívka nemávla s úsměvem rukou. Její rodiče se k ní sice chovali odporně a ona pravděpodobně věřila, že by se jejich bohatství mělo rozdělit, ale určitě to s ní otřese. Okrást někoho, to je jako dát mu políček: nemusí to ani způsobit zranění, ale člověka to rozzuří k nepříčetnosti. Jejich vztah s Margaretou by tím mohl skončit.

Jenže Dillíská souprava čekala tady v letadle, v zavazadlovém prostoru, jen pár kroků od místa, kde ležel. A šlo o nejkrásnější šperky na světě, za něž bylo možné získat celé jmění, které by člověku zajistilo slušné živobytí až do smrti.

Toužil vzít do ruky ten náhrdelník, pást se pohledem na bezedně rudých barmských rubínech a konečky prstů přejíždět po vybroušených diamantech.

Až bude zboží prodávat překupníkovi, bude muset pochopitelně celou soupravu zničit a náhrdelník rozlámat. Je to tragédie, ale jinak to nejde. Drahokamy to přežijí a nakonec se stejně ocitnou v jiném šperku na těle nějaké milionářské manželky. A Harry Marks si koupí dům.

Ano, přesně to si chtěl za peníze pořídit. Koupí si venkovskou usedlost někde v Americe, možná v místech, kterým říkají Nová Anglie, ať je to kdekoliv. Už to viděl před očima – louky a stromy, víkendové hosty v bílých kalhotách a slaměných kloboucích a svou vlastní ženu, jak sestupuje po dubovém schodišti v jezdeckých kalhotách a vysokých botách…

Jenže manželka měla tvář Margarety.

Opustila ho, jakmile se začalo rozednívat. Vyklouzla z jeho kóje, když se nikdo nedíval. Zatímco letoun klesal nad lesy Newfoundlandu a přistával v Botwoodu, Harry koukal z okna a myslel na Margaretu. Řekla mu, že zůstane během mezipřistání na palubě a pokusí se trochu prospat. Odpověděl jí, že udělá totéž, i když neměl ani trochu v úmyslu spát.

Pozoroval oknem zástup lidí v kabátech, jak nastupují na přístavní člun: z letadla odešla asi tak polovina cestujících a všichni členové posádky. Teď, když většina lidí, kteří v letadle zůstali, spala, by mohl mít šanci dostat se do zavazadlového prostoru. Zámky u kufrů ho nijak nezdrží. Než se kdo naděje, bude držet Dillískou soupravu v rukou.

Jenže se mu honilo hlavou, jestli Margaretina ňadra nebyla tím nejvzácnějším šperkem, jaký kdy vzal do ruky.

Zpátky na zem, napomenul se v duchu. Strávila s ním sice noc, ale uvidí ji vůbec ještě někdy, až vystoupí na konci cesty z letadla? Slyšel přece vyprávět o tom, že „lásky z lodní paluby“ nikdy dlouho nevydrží: láska z paluby letadla musela vyprchat ještě rychleji. Margaret zoufale toužila odejít od rodičů a osamostatnit se, ale dojde k tomu skutečně někdy? Bohaté dívky často představa nezávislosti láká, ale ve skutečnosti je pro ně těžké vzdát se života v blahobytu. A přestože Margaret byla stoprocentně upřímná, neměla ani potuchy, jak vypadá život obyčejných lidí, a kdyby se tak pokusila žít, nezamlouvalo by se jí to.

Ne, vůbec se nedalo odhadnout, jak se Margaret zachová. Zatímco na šperky bylo naprosté spolehnutí.

Bylo by snazší, kdyby si musel jednoznačně vybrat. Kdyby k němu přišel ďábel a oznámil mu „Dostaneš buď šperky, nebo Margaretu, ale ne obojí,“ vybral by si Margaretu. Jenže skutečnost je mnohem složitější. Může zapomenout na šperky a současně přijít o Margaretu. Nebo může získat obojí.

Celý život uměl riskovat.

Rozhodl se, že zkusí dostat obojí.

Vstal.

Vklouzl do trepek, natáhl si župan a pak se rozhlédl kolem sebe. Závěsy před lůžky Margarety a její matky byly stále ještě zatažené. Zbylé tři kóje – Percyho, lorda Oxenforda a pana Memburyho – zely prázdnotou. V salonu našel jen uklízečku s šátkem na hlavě, která na palubu zřejmě přišla až v Botwoodu a teď tu ještě ospalá vysypávala popelníky. Venkovní dveře byly otevřené a studený oceánský vzduch objal Harrymu nahé kotníky. V oddělení číslo tři mluvil Clive Membury s baronem Gabonem. Harry se podivil, o čem si tak asi můžou povídat: že by třeba o vestách? Ještě dál vzadu přestavovali stevardi lůžka zpátky na sedadla. V celém letounu visel těžký ranní vzduch.

Harry šel dopředu a po schodech nahoru. Jako obvykle neměl žádný plán ani žádné připravené výmluvy a v nejmenším netušil, co udělá, kdyby ho tam někdo načapal. Přišel na to, že přílišné promýšlení a odhadování, jak se věci mohou vyvinout, v něm probouzí nesnesitelně velký strach. I když se tomu snažil předejít – jako tentokrát, zjistil náhle, že napětím ani nedýchá. Uklidni se, nabádal se v duchu, už jsi to přece dělal stokrát. Když se to někde provalí, dokážeš se z toho dostat jako předtím.

Dorazil do pilotní kabiny a rozhlédl se.

Měl štěstí. Nikdo tam nebyl. Začal dýchat klidněji. To je úleva!

Podíval se dopředu a uviděl, že poklop pod čelním oknem mezi sedadly pilotů je zvednutý. Nakoukl do obrovského prázdného prostoru v přídi letounu. Otvor v trupu byl otevřený a jeden z mladších členů posádky tam něco prováděl s lanem. To nebylo dobré. Harry stáhl hlavu zpátky, než ho mohl kdokoliv zahlédnout.

Rychle přešel pilotní kabinu a vstoupil do dveří v zadní stěně. Teď stál mezi dvěma částmi zavazadlového prostoru a nad sebou měl poklop na nakládání, jenž současně sloužil jako pozorovatelna pro navigátora. Rozhodl se pro zavazadlový prostor nalevo, vstoupil do něj a zavřel za sebou dveře. Tím se ocitl mimo nebezpečí, protože předpokládal, že nikdo z posádky nemá důvod sem nakukovat.

Rozhlížel se kolem sebe. Připadal si, jako by se ocitl v obchodě s luxusními zavazadly. Všude kolem se kupily drahé kožené kufry přivázané ke stěnám. Harry musel rychle najít zavazadla Oxenfordových. Pustil se do práce.

Nebylo to snadné. Některé kufry stály tak, že měly štítek se jménem pod sebou, jiné byly zavalené dalšími zavazadly, takže bylo těžké se k nim dostat. Ve skladovacím prostoru se netopilo a Harry mu byla v županu zima. Když rozvazoval provazy, které zavazadla držely, ruce se mu třásly a prsty ho bolely. Pracoval systematicky, aby mu ani jeden kousek neunikl nebo aby neprohlížel jedno zavazadlo dvakrát. Provazy opět utahoval, jak nejlépe dokázal. Našel jména z celého světa: Ridgeway, D’Annunzio, Lo, Hartmann, Bazarov – ale žádní Oxenfordovi. Během dvaceti minut měl zkontrolovaný každý kousek, třásl se a docházelo mu, že zavazadla, která hledá, jsou určitě v druhém zavazadlovém prostoru. Tiše si pro sebe zaklel.

Utáhl poslední provaz a bedlivě se kolem sebe rozhlédl: žádný důkaz o své návštěvě po sobě nenechal.

Teď bude muset celou záležitost provést ještě jednou na druhé straně. Otevřel dveře, vykročil do chodbičky a vtom se ozvalo překvapené zvolání: „Kruciprdel! Kdo jste?“ Byl to ten důstojník, kterého Harry viděl na přídi – veselý, pihovatý mladík v košili s krátkými rukávy.

Harry se vylekal úplně stejně, ale rychle se vzpamatoval. Usmál se, zavřel za sebou dveře a klidně odpověděl: „Harry Vandenpost. Kdo jste vy?“

„Mickey Finn, pomocný mechanik. Pane, tady nemáte co dělat. Vy jste mě ale vyjukal. Omlouvám se, že jsem tak zaklel. Co tady vlastně hledáte?“

„Svůj kufr,“ vysvětloval Harry. „Zapomněl jsem si v něm žiletku.“

„Pane, během cesty není přístup k zavazadlům za žádných okolností povolen.“

„Říkal jsem si, že tím nikomu neublížím.“

„Je mi líto, ale nesmí se to. Můžu vám jedině půjčit svou žiletku.“

„To je od vás hezké, ale jsem na tu svou jaksi vysazený. Kdybych našel kufr…“

„Víte, rád bych vám vyhověl, pane, ale vážně to nejde. Až se vrátí kapitán, zkuste se ho zeptat, ale už teď vám můžu říct, že se zachová stejně.“

Harry si se smutkem v srdci uvědomil, že bude muset přiznat porážku – alespoň dočasně. Hrdě se podíval pravdě do tváře, usmál se a s největší dávkou vděčnosti, jaké byl schopen, prohlásil: „Když je to tak, půjčím si vaši žiletku a budu vám velmi zavázán.“

Když vcházel do pilotní kabiny, Mickey Finn mu podržel dveře a pak ho následoval po schodech dolů. Zatracená smůla, pomyslel si Harry naštvaně. Stačilo pár vteřin a byl jsem uvnitř. Bůhví kdy se mi zase naskytne taková příležitost. Mickey zašel do oddělení číslo jedna a za chvíli se vrátil se žiletkou, novou čepelkou, ještě zabalenou v papírovém obalu, a holicím mýdlem v kelímku. Harry od něj předměty převzal a poděkoval mu. Věděl, že mu nezbývá, než se jít oholit.

Vydal se do koupelny se svým příručním zavazadlem, ale pořád přitom myslel na barmské rubíny. Uvnitř našel Carla Hartmanna, toho vědce, jenž se tam energicky myl. Harry nechal svou skvělou holicí soupravu v brašně a chvatně se oholil Mickeyho žiletkou. „Divoká noc,“ poznamenal, aby řeč nestála.

Hartmann pokrčil rameny: „Už jsem zažil horší.“

Harry se podíval na vědcova kostnatá ramena. Ten člověk byl chodící kostra. „To je mi jasné,“ vydechl Harry.

Dál už si nemuseli nic povídat. Hartmann nebyl příliš řečný a Harry měl svých starostí dost.

Když byl Harry oholený, vytáhl novou modrou košili. Rozbalovat nové košile patřilo mezi jeho drobná, ale zaručená potěšení. Miloval šustění hedvábného papíru a křehkou nepoddajnost nepoužité bavlny. S rozkoší do košile vklouzl a na vínově červené kravatě si uvázal vzorný uzel.

Když se vrátil do svého oddělení, uviděl, že Margaret má pořád ještě zatažený závěs. Představoval si, jak tvrdě spí, nádherné vlasy má rozprostřené na bílém polštáři a sama pro sebe se usmívá. Nakoukl do salonu a zjistil, že stevardi připravují tabuli pro studenou snídani. Při pohledu na stůl se mu začaly sbíhat sliny. Uviděl mísy jahod, džbánky se smetanou a pomerančovým džusem a studené šampaňské, chlazené v orosených stříbrných nádobách s ledem. V tuhle roční dobu, pomyslel si, to budou jahody ze skleníku.

Uložil svou tašku na místo a s holicími potřebami Mickeyho Finna v ruce se vydal na horní palubu, aby zkusil štěstí ještě jednou.

Mickey tam nebyl, ale k Harryho zklamání seděl jiný člen posádky u stolu s mapami a něco si počítal do bloku. Vzhlédl, usmál se a prohlásil: „Zdravíčko. Co pro vás můžu udělat?“

„Hledám Mickeyho, abych mu vrátil žiletku.“

„Najdete ho v čísle jedna, to je to oddělení úplně vepředu.“

„Děkuju.“ Harry zaváhal. Musí se přes toho člověka nějak dostat – ale jak?

„Ještě něco?“ zeptal se muž zdvořile.

„Tahle pilotní kabina je neuvěřitelná,“ zkusil to Harry. „Vypadá jako kancelář.“

„Je to k nevíře, co?“

„Baví vás pilotovat takovéhle letadlo?“

„Je to paráda. Víte co – moc rád bych si s vámi povídal, ale musím dodělat tyhle výpočty a budu rád, když to stihnu do odletu.“

Harry ztratil veškerou chuť do života. Teď bylo jasné, že přístup k zavazadlům bude mít zablokovaný až do chvíle, kdy už bude pozdě. Nedokázal přijít na žádnou záminku, která by mu otevřela dveře do nákladového prostoru. Znovu se přinutil potlačit své zklamání. „Promiňte,“ řekl, „tak já vypadnu.“

„Obvykle vítáme možnost popovídat si s cestujícími, vždyť tak poznáme spoustu zajímavých lidí. Ale zrovna teď…“

„To je moje chyba.“ Harry se ještě jednou pokusil na něco přijít, ale pak to vzdal. Otočil se, sešel po schodech a v duchu nadával.

Vypadalo to, že ho štěstí opouští.

Došel dopředu, předal Mickeymu holicí soupravu a vrátil se do svého oddělení. Margaret se pořád ještě neukázala. Harry prošel do salonu a vystoupil z letadla na stabilizační křídlo. Několikrát se zhluboka nadechl studeného, vlhkého vzduchu. Teď zrovna mi uniká životní příležitost, pomyslel si rozzlobeně. Když si představil, že má takové pohádkové šperky pár desítek centimetrů nad hlavou, dlaně mu zvlhly. Ale ještě se nevzdával. Zbývalo mu mezipřistání na Shediaku. Tam bude mít poslední příležitost, aby poklad ukradl.

Část pátá

Z BOTWOODU DO SHEDIAKU

Kapitola 21

Když se blížili v přístavním člunu ke břehu, Eddie Deakin přímo cítil odpor, který k němu pojali ostatní členové posádky. Nikdo se mu nepodíval do očí. Všichni věděli, jak málo stačilo, aby jim došlo palivo a zřítili se do rozbouřeného oceánu. Jejich životy se ocitly v nebezpečí. Nikdo přesně nevěděl, proč se to stalo, ale za stav paliva odpovídal palubní inženýr, takže za to mohl Eddie.

Museli si všimnout, že se chová divně. Po celý let myslel na něco jiného, při večeři vystrašil svými řečmi Toma Luthera, a když zašel na pánský záchod, nevysvětlitelně se tam rozbilo okno. Nebylo divu, že posádka přestala věřit v jeho stoprocentní spolehlivost. Takový pocit se v úzce propojeném uzlu posádky, kde má každý člen v rukou životy všech ostatních, rozšíří velmi rychle.

Vědomí, že už mu jeho kolegové nevěří, to byla pro Eddieho hořká pilulka. Zakládal si na tom, že ho vždycky považovali za jednoho z nejspolehlivějších členů posádky. Aby to ještě zhoršil, nikdy se příliš nehnal do toho, aby promíjel chyby ostatním, a často se na někoho, komu nešla z osobních důvodů práce od ruky, hrubě utrhl. „Výmluvy nás ve vzduchu neudrží,“ říkával občas. Teď musel křivit obličej, kdykoliv si na tu poznámku vzpomněl.

Snažil se v duchu sám sebe přesvědčit, že neměl jinou možnost. Musí zachránit manželku a musí to udělat sám: nemůže nikoho požádat o pomoc a nemůže se starat o to, co si ostatní myslí. Ohrozil jejich životy, ale celá hra byla prostě takhle rozehraná, a tím to končí. Zapadalo to do sebe a teď už je to ostatně jedno. Inženýr Deakin, pevný jako skála, se změnil v Nespolehlivého Eddieho, člověka, kterého musíte hlídat, aby něco nezkazil. Nenáviděl lidi, jako je Nespolehlivý Eddie. Nenáviděl sám sebe.

Hodně pasažérů zůstalo na palubě letadla, ale to je v Botwoodu obvyklé: mnozí byli rádi, že mohou trochu dospat, když se letadlo nehýbá. Agent FBI Ollis Field a jeho vězeň Frankie Gordino zůstali pochopitelně také v kabině – vždyť nevystoupili ani ve Foynes. Tom Luther stál na lodi a na sobě měl svrchník s kožešinovým límcem a světle šedý klobouk. Když se blížili k molu, Eddie si vedle Luthera stoupl a zamumlal: „Počkejte na mě v budově aerolinií. Dovedu vás k telefonu.“

Botwood se skládal jen z hrstky dřevěných domů obklopujících hluboký přístav v ústí řeky Exploits sevřený okolními kopci. Ani milionáři z Clipperu tu nikdy nenašli nic, co by se dalo koupit. Telefonní spojení se ve vesnici objevilo teprve v červnu. Pár vozů, které tu měli, jezdilo vlevo, jelikož na Newfoundlandu platily ještě britské předpisy.

Všichni vstoupili do dřevěné budovy společnosti Pan American a posádka se uchýlila do místnosti pro zaměstnance. Eddie si okamžitě pročetl zprávy o počasí, které tam rádiem přišly z nového velkého pozemního letiště třicet mil od jezera Gander. Pak vypočítal, kolik paliva budou potřebovat na další úsek letu. Tentokrát šlo o krátkou cestu, takže výpočet nebyl tak životně důležitý, ale letoun na druhou stranu nikdy nevezl nadměrné zásoby paliva, protože doprava se prodražila. Když se probíral výpočty, měl v ústech hořko. Dokáže se ještě někdy na tuhle práci podívat, aniž by mu připomněla tento odporný den? Byla to akademická otázka: po tom, co provedl, už se stejně na Clipper jako palubní inženýr nedostane.

Kapitán by mohl mít už v tuhle chvíli pochyby, jestli se dá na Eddieho propočty spolehnout. Teď musel Eddie udělat něco, čím by opět získal ztracenou důvěru. Rozhodl se, že zkusí vzbudit dojem, že si není sám sebou příliš jist. Dvakrát po sobě přepočítal výsledky, podal listiny kapitánu Bakerovi a nevýrazným tónem ho požádal: „Byl bych radši, kdyby to někdo ještě prošel.“

„To nebude na škodu,“ odpověděl kapitán nezávazně, ale zdálo se, že se mu ulevilo, jako by se sám chystal navrhnout, že údaje někdo přepočítá, ale nechtělo se mu do toho.

„Jdu chvíli na vzduch,“ poznamenal Eddie a vyšel ven.

Před budovou Pan American našel Toma Luthera, jak stojí s rukama v kapsách a mrzutě pozoruje krávy na louce. „Odvedu vás k poštovnímu úřadu,“ oslovil ho Eddie. Pak vykročil rázným krokem do kopce. Luther se loudavě vydal za ním. „Šlápněte na to,“ obrátil se na něj Eddie. „Musím se vrátit.“ Luther přidal do kroku. Působil dojmem, že nechce Eddieho rozzlobit. Ani nebylo příliš divu, vždyť ho Eddie málem vyhodil z letadla.

Pokynuli dvěma cestujícím, kteří se zřejmě zrovna vraceli z pošty: panu Loveseymu a paní Lenehanové. Muž měl na sobě leteckou bundu. I přes své rozčilení si Eddie všiml, že ti dva spolu vypadají šťastně. Vzpomněl si, jak lidé vždycky říkali, že on a Carol-Ann spolu také vypadají šťastně, a píchlo ho u srdce.

Dorazili na poštu a Luther si objednal hovor. Číslo, které mu měli zavolat, napsal na kus papíru – nechtěl, aby ho Eddie slyšel. Vešli do malé komůrky, v níž stály dvě židle a na stole telefon, a čekali, až dostanou spojení. Takhle brzo ráno by neměly být linky příliš vytížené, ale hovorů do Maine odtud pravděpodobně bude hodně.

Eddie byl přesvědčen, že Luther svým lidem prostě přikáže, aby Carol-Ann na setkání přivezli. Situace se tím podstatně měnila: znamenalo to, že jakmile dojde k osvobození vězně, má volné ruce a nemusí se dál strachovat o život své ženy. Ale co přesně udělá? Nabízelo se okamžitě přivolat rádiem policii; ale to Luthera napadne určitě také a vysílačku v Clipperu nejspíš zničí. Dokud se neobjeví pomoc, nemůže podniknout nikdo nic. Jenže tou dobou už se Gordino a Luther dostanou na pobřeží a budou v autě uhánět pryč – a nikdo nebude ani tušit, v které jsou zemi, jestli v Kanadě, nebo v USA. Eddie si lámal hlavu nad tím, jak policii vystopování Gordina usnadnit, ale nemohl na nic přijít. A kdyby je varoval předem, hrozilo nebezpečí, že se do toho policie zamotá moc brzy a Carol-Ann se ocitne v nebezpečí – to bylo riziko, které Eddie nebyl ochoten podstoupit. Začal uvažovat nad tím, jestli vůbec něčeho dosáhl.

Po chvíli telefon zazvonil a Luther zvedl sluchátko. „To jsem já,“ řekl. „Budeme měnit plán. Tu ženskou budete muset vzít s sebou.“ Odmlčel se a pak pokračoval. „Inženýr to tak chce a vykřikuje, že jinak nic neudělá, a já mu věřím, tak tu holku přivezte, jasný?“ Po další přestávce se podíval na Eddieho. „Chtějí s vámi mluvit.“

Eddiemu se zastavilo srdce. Až do téhle chvíle se Luther choval jako šéf. Teď to vypadalo, jako by neměl pravomoc rozhodnout, že Carol-Ann na setkání přivezou. Eddie na něj vztekle vyjel: „Chcete tím říct, že tohle je váš šéf?“

„Já jsem šéf,“ odpověděl Luther s nechutí, „ale mám společníky.“ Myšlenka, že by měli Carol-Ann vozit na setkání, se společníkům zjevně nelíbila. Eddie zaklel. Má jim dát možnost, aby mu to vymluvili? Má vůbec nějaký smysl se s nimi dohadovat? Dospěl k závěru, že nemá. Mohli by k telefonu dovléct Carol-Ann a přinutit ji ječet, oslabit jeho odhodlání… „Řekněte jim, ať se jdou bodnout,“ zavrtěl hlavou Eddie. Sluchátko leželo na stole a Eddie mluvil nahlas a doufal, že ho na druhé straně slyšeli.

Luther vypadal vyděšeně. „Takhle s těmi lidmi nemůžete mluvit!“ napomenul Eddieho vysokým hlasem.

Eddieho napadlo, jestli by také neměl být vystrašený. Třeba celou situaci špatně pochopil. Jestli je Luther jedním z gangsterů, čeho se teď bojí? Ale teď nebyl čas na přehodnocování pozic. Musel se držet plánu. „Chci slyšet jen ano nebo ne,“ prohlásil. „S žádnými srágory se bavit nepotřebuju.“

„Pane bože,“ vzdychl Luther a zvedl sluchátko. „Nechce přijít k telefonu,“ oznámil. „Říkal jsem vám, že je s ním těžké jednání.“ Na chvíli zmlkl. „To je dobrý nápad. Řeknu mu to.“ Obrátil se znovu k Eddiemu a napřáhl k němu ruku se sluchátkem. „Máte na drátě manželku.“

Eddie sáhl po sluchátku, ale vzápětí s rukou ucukl zpátky. Když s ní promluví, bude jim vydán na milost. Jenže zoufale toužil slyšet její hlas. Posbíral všechny zbytky pevné vůle, vrazil ruce hluboko do kapes a v němém odporu zavrtěl hlavou.

Luther ho chvíli pozoroval a pak opět promluvil do telefonu: „Nechce si to vzít. Je – vypadni od telefonu, děvko jedna. Chci mluvit s…“

Eddie mu nečekaně skočil po krku. Sluchátko upadlo na podlahu. Eddie zabořil prsty do Lutherova silného krku. Napadený lapal po dechu: „Nechte toho! Pusťte mě! Pusťte…“ Hlas se mu zadrhl.

Rudá mlha se Eddiemu rozplynula před očima. Uvědomil si, že toho člověka zabíjí. Povolil tlak prstů, ale sevření neuvolnil. Přiblížil svůj obličej k Lutherovu – tak blízko, že Luther zamrkal. „Poslouchej mě,“ zasyčel Eddie, „budeš jí říkat paní Deakinová.“

„Jistě, jistě!“ souhlasil Luther ochraptěle. „Jen mě pusťte, pro boha živého!“

Eddie ho pustil.

Luther si třel krk a těžce oddechoval. Pak sáhl po sluchátku: „Vincini? Zrovna po mně vyjel, protože jsem řekl, že jeho žena je – protože jsem o ní řekl něco sprostého. Chce, abych jí říkal paní Deakinová. Už je vám to jasné, nebo vám to mám dát písemně? On je schopný všeho!“ Odmlčel se. „Myslím, že bych ho zvládl, ale co si budou lidi myslet, když nás uvidí, jak se pereme? Tím by se mohlo všechno pokazit!“ Hodnou chvíli bylo ticho. „Dobře. Řeknu mu to. Heleďte, je to jediné správné rozhodnutí. Vím to. Počkejte.“ Obrátil se na Eddieho: „Budou se podle toho řídit. Vezmou ji s sebou na loď.“

Eddie nasadil neproniknutelný výraz, aby zakryl, jak strašlivě se mu ulevilo.

Luther nervózně pokračoval: „Ale mám vám vyřídit, že jestli se objeví nějaký zádrhel, zastřelí ji.“

Eddie mu vytrhl sluchátko z ruky. „Zapamatujte si tohle, Vincini,“ vyštěkl do něj. „Za prvé: než otevřu dveře letadla, musím ji vidět stát na palubě. Za druhé: půjde s vámi na palubu. Za třetí: zádrhele se můžou objevit jakékoliv, ale jestli ji zraníte, zabiju vás holýma rukama. Dobře si to pamatujte, Vincini.“ Než stačil muž na druhé straně odpovědět, Eddie zavěsil.

Luther se tvářil vyděšeně. „Proč jste to jenom dělal?“ Zvedl sluchátko a zaťukal na vidlici. „Haló? Haló?“ Zavrtěl hlavou a zavěsil. „Pozdě.“ Podíval se na Eddieho pohledem, v němž se mísil vztek s úctou. „Vy si potrpíte na nebezpečný život, co?“ poznamenal.

„Jděte ten hovor zaplatit,“ odbyl ho Eddie.

Luther sáhl do náprsní kapsy a vytáhl z ní tlustý svazek bankovek. „Poslyšte,“ ozval se znovu, „když budete vyvádět, nikomu tím nepomůžete. Zařídil jsem vám, co jste chtěl. Teď musíme spolupracovat, abychom tuhle akci dotáhli ke zdárnému konci, už kvůli našemu zdraví. Co kdybyste se s tím zkusil vyrovnat? Jsme teď společníci.“

„Jdi se bodnout, srágoro,“ odsekl Eddie a vyšel ven.

Když rázoval po silnici zpátky k přístavu, zuřil jako nikdy předtím. Luther se svou poznámkou o společnících trefil do otevřené obnažené rány. Eddie dělal co mohl, aby chránil Carol-Ann, i když to současně znamenalo, že pomáhá na svobodu Frankiemu Gordinovi, což byl vrah a násilník. Skutečnost, že k tomu byl přinucen, by ho mohla omluvit a asi by ho v očích ostatních i omluvila, ale pro Eddieho samotného to mnoho neznamenalo: věděl, že když to dotáhne do konce, už nikdy nebude chodit s hlavou vztyčenou.

Cestou z kopce se podíval na zátoku, kde se na klidné hladině vznešeně tyčil Clipper. Pro Eddieho práce na Clipperu skončila, to mu bylo jasné. A dohánělo ho to k nepříčetnosti. V přístavu kotvily ještě dvě velké vojenské lodě a několik menších rybářských. S překvapením Eddie zjistil, že u mola je přivázán i hlídkový člun amerického námořnictva. Uvažoval, proč se člun vydal až na Newfoundland. Mělo to něco společného s válkou? Připomnělo mu to doby, kdy sloužil u námořnictva. Když o tom teď přemýšlel, připadalo mu to, že tehdy prožíval zlaté časy, kdy byl život jednoduchý. Možná že minulost vypadá lákavě pokaždé, když se člověk dostane do nesnází.

Vstoupil do budovy Pan American. V bílozeleně vymalované hale stál muž v uniformě poručíka – zřejmě patřil k posádce hlídkového člunu. Když Eddie vešel, poručík se otočil. Byl to mohutný, nevzhledný člověk s malýma očima posazenýma příliš blízko u sebe a s bradavicí na nose. Eddie na něj zůstal zírat s nadšením a potěchou. Nemohl věřit svým očím. „Steve?“ vydechl. „Jsi to vážně ty?“

„Ahoj, Eddie.“

„Jak jsi kruci jen…“ Stál před ním Steve Appleby, kterého se Eddie snažil telefonicky sehnat z Anglie; jeho nejstarší a nejlepší přítel, jediný člověk na světě, kterého chtěl mít v těžké chvíli vedle sebe. Nemohl pořád pochopit, kde se tam Steve vzal.

Přítel k němu přistoupil, objali se a poplácali po zádech.

„Vždyť máš být v New Hampshiru,“ ozval se Eddie. „Co tady sakra děláš?“

„Nella říkala, že když jsi volal, připadalo jí, že mluvíš trochu z cesty,“ odpověděl Steve s vážným výrazem. „K čertu, Eddie, v životě jsem nezažil, že bys vypadal třeba jen trochu vylekaně. Vždycky jsi jako šutr. Hned mi bylo jasný, žes musel spadnout do opravdový bryndy.“

„To jo. Jsem…“ Eddiemu náhle selhaly nervy. Dvacet čtyři hodin skrýval svoje pocity jako v dobře uzavřené láhvi a teď nastala chvíle, kdy mohla zátka vyletět. Hluboce ho dojalo, že jeho přítel byl schopen obrátit svět vzhůru nohama, jen aby mu mohl přijet na pomoc. „Mám starosti,“ přiznal se, z očí mu vyhrkly slzy a hrdlo se mu sevřelo, že nemohl dál mluvit. Otočil se a vyšel ven.

Steve ho následoval. Eddie ho vedl za roh budovy a otevřenými velikými vraty do loděnice, kde obvykle kotvil přístavní člun. Tady je nikdo neuvidí.

Steve neustále mluvil, aby zakryl svoje rozpaky. „V životě nespočítám, kolik lidí mi muselo píchnout, abych se sem dostal. Jsem u námořnictva osm let a spousta lidí mi měla být za co vděčná, ale dneska splatili dluhy všichni do jednoho a ještě přidali něco navrch. Bude mi trvat dalších osm let, než to vyrovnám!“

Eddie přikývl. Steve měl přirozené nadání pro čachry všeho druhu a mezi námořníky platil za jednoho z největších kšeftařů. Eddie mu chtěl poděkovat, ale nedokázal zarazit proud slz.

Steve změnil tón a zeptal se: „Tak sakra, Eddie, co se děje?“

„Dostali Carol-Ann,“ dokázal ze sebe vypravit Eddie.

„Kdo, pro boha živýho?“

„Patriarkův gang.“

Steve nevěřil svým uším. „Ray Patriarca. Ten gangster?“

„Unesli ji.“

„Kristepane, proč?“

„Chtějí po mně, abych přinutil Clipper přistát.“

„Na co?“

Eddie si rukávem otřel obličej a začal se trochu ovládat. „Na palubě cestuje agent FBI s vězněm, nějakým zabijákem, který se jmenuje Frankie Gordino. Počítám, že ho chce Patriarca zachránit. Cestující, který si říká Tom Luther, mi nařídil, abych dostal letoun na hladinu poblíž pobřeží u Maine. Bude tam na ně čekat rychlý člun s Carol-Ann na palubě. Vyměníme ji za Gordina a pak Gordino zmizí.“

Steve přikývl. „A Lutherovi to pálí, proto pochopil, že jediná cesta, jak přimět Eddieho Deakina ke spolupráci, je unést mu manželku.“

„Jo.“

„Grázlové.“

„Chci ty lidi dostat, Steve. Hergot, chci je vlastnoručně ukřižovat. Chci ty svině osobně přibít na kříž, to si piš.“

Steve zavrtěl hlavou. „Ale co můžeš udělat?“

„Nevím. Proto jsem ti zavolal.“

Steve se zamračil. „Pro ně to začne být nebezpečný od chvíle, kdy vstoupí na palubu letadla, do okamžiku, kdy se dostanou k autu. Třeba by policie mohla auto objevit a počkat si tam na ně.“

Eddie si tím nebyl jist: „Jak policie pozná, o které auto jde? Bude to prostě jeden z vozů stojících u pláže.“

„Za pokus by to stálo.“

„Je to příliš nejisté, Steve. Moc věcí se může pokazit. A já do toho nechci zatahovat policii – nikde není psáno, co udělá, a co když by to ohrozilo Carol-Ann!“

Steve souhlasně přikývl. „A auto může klidně stát na druhé straně hranice, takže bychom o tom museli informovat i kanadskou policii. Sakra, to by se neutajilo ani pět minut. Ne, policie nebude k ničemu. Takže zbývá námořnictvo, nebo pobřežní hlídka.“

Eddiemu se ulevilo, že může svoje problémy probírat s někým dalším. „Pojďme zkusit námořníky.“

„Dobře. Předpokládejme, že se nám podaří přimět nějaký hlídkový člun, jako je tenhle, aby jejich loď zajal, až výměna proběhne, ale dřív než se Gordino a Luther dostanou na břeh.“

„To by mohlo vyjít,“ přitakal Eddie a začala se v něm probouzet naděje. „Ale dokážeš to zařídit?“ Dosáhnout toho, aby se nějaké plavidlo vojenského námořnictva vydalo mimo svůj vymezený okruh, bylo prakticky nemožné.

„Mohl bych to zvládnout. Stejně jsou všichni v terénu na manévrech, celí diví z představy, že by nacisti mohli po Polsku napadnout Novou Anglii. Jde jen o to, dostat jednu loď do správnýho kurzu. A to by mohl zvládnout otec Simona Greenbourna – vzpomínáš si na Simona?“

„Jasně.“ Eddie si vybavil nezkrotného kluka s bláznivým smyslem pro humor a nepolevující žízní, pokud šlo o pivo. Nabaloval na sebe jeden průšvih za druhým, ale ze všeho vyklouzl díky tomu, že jeho otec byl admirál.

„Simon to jednou přepísknul, zapálil v Pearl City bar, načež lehlo popelem půl bloku. Je to na dlouhý vyprávění – zkrátka a dobře, dostal jsem ho z basy a jeho otec je mi neskonale vděčný. Myslím, že by to pro mě mohl zařídit.“

Eddie si prohlížel plavidlo, na němž Steve připlul. Byl to stíhač ponorek námořních kadetů, dvacet let starý, s dřevěným trupem, ale dobře vyzbrojený kulometem a hloubkovými náložemi. Bandu městských zločinců v rychlém člunu by dokázal vyděsit k smrti. Ale byl nápadný. „Mohli by loď zahlédnout předem a dostat vítr,“ namítl Eddie s obavami.

Steve zavrtěl hlavou: „Tahle hračka se dokáže schovat na potoce. Plně naložená má ponor sotva metr osmdesát.“

„Je to riskantní, Steve.“

„A když zahlídnou hlídkový člun, tak co? Nebude si jich všímat. Co myslíš, že udělají – zruší celou akci?“

„Mohli by něco provést Carol-Ann.“

Zdálo se, že Steve chce něco namítnout, ale pak si to rozmyslel. „To je fakt,“ přikývl. „Stát se může všechno. A ty jsi jediný, kdo má právo rozhodnout, co jsme ochotný riskovat.“

Eddie věděl, že Steve neříká to, co si doopravdy myslí. „Máš pocit, že se moc bojím, viď?“ vyzvídal.

„Jo. Ale máš na to právo.“

Eddie se podíval na hodinky. „Kristepane, už jsem měl být na stanovišti.“ Musí se nějak rozhodnout. Steve mu přednesl nejlepší plán, jaký vymyslel, a teď byla řada na Eddiem, aby ho přijal, nebo zamítl.

Steve se ještě ozval: „Možná že na jednu možnost jsi zapomněl. Mohli by tě pořád ještě zkusit podvést.“

„Jak?“

Steve pokrčil rameny: „To nevím, ale jakmile budou jednou na palubě Clipperu, bude s nimi těžký dohadování. Mohli by se rozhodnout, že si odvedou Gordina a Carol-Ann vezmou s ním.“

„Proč by to sakra dělali?“

„Aby si zajistili, že nebudeš ještě nějakou chvíli spoupracovat s policií příliš horlivě.“

„Doprdele.“ Mohli k tomu mít i jiné důvody, uvědomil si Eddie. Ječel na ty chlápky a urazil je. Mohli si na závěr připravit nějakou odvetu, aby mu dali za vyučenou.

Neměl na vybranou. Musel přistoupit na plán, který mu předložil Steve. Na jakékoliv jiné řešení bylo už pozdě.

Bože odpusť mi, jestli se mýlím, pomyslel si.

„Dobře,“ řekl nahlas. „Uděláme to tak.“

Kapitola 22

Margaret se vzbudila s myšlenkou: dneska to musím říct otci. Chvíli jí trvalo, než si vzpomněla, co mu musí říct: že s nimi nebude bydlet v Connecticutu, že rodinu opustí, najde si bydlení sama a sežene si práci.

Otec vzteky zaručeně vyletí z kůže.

Zmocnily se jí obavy a stud, až se jí z toho udělalo mdlo. Znala ten pocit. Dostavil se pokaždé, když se chtěla otci vzepřít. Je mi devatenáct, přesvědčovala se v duchu, jsem žena. V noci jsem se vášnivě pomilovala s úžasným mužem. Proč se otce pořád ještě bojím?

Pokud jí paměť sahala, vždycky to bylo stejné. Nikdy nepochopila, proč ji tak usilovně vede k zápecnictví. K Elizabeth se choval stejně, ale k Percymu ne. Jako kdyby chtěl, aby se jeho dcery staly neužitečnými ozdobami. Vždycky ho nejvíc rozběsnilo, jakmile některá z nich projevila zájem o něco praktického, třeba když se chtěla naučit plavat, postavit si na zahradě přístřešek nebo jezdit na bicyklu. Nikdy se nestaral o to, kolik dívky utratí za oblečení, ale nedovolil jim, aby si otevřely úvěr v knihkupectví.

Nedělalo se jí nevolno jen z vyhlídky na prohru. Šlo o způsob, jakým ji odmrští, o hněv a jízlivosti, o ponižující poznámky a brunátný obličej.

Často se ho pokoušela přechytračit nějakou lstí, ale málokdy to vyšlo: strašlivě ji děsilo, že by otec mohl zaslechnout šustění draků ukrytých na půdě, všimnout si, že si hraje s „nevhodnými“ dětmi z vesnice, nebo prohledat její pokoj a najít výtisk Proměn Evangelíny od Elinory Glynové. Zakázané ovoce tím vědomím ztrácelo na přitažlivosti.

Dokázala se proti jeho vůli vzepřít jen s pomocí druhých. Monica jí otevřela svět pohlavní slasti a ten jí otec nemohl už nikdy vzít. Percy jí vysvětlil, jak se střílí; řidič Digby ji naučil jezdit. Nyní jí možná Harry Marks a Nancy Lenehanová předvedou, kudy vede cesta k nezávislosti.

Už teď se cítila jinak. Svaly ji příjemně bolely, jako by celý den fyzicky pracovala na čerstvém vzduchu. Ležela na lůžku a rukama se hladila po celém těle. Šest předcházejících let o sobě uvažovala pouze jako o věci plné nevzhledných oblin a nepřitažlivých chomáčů, ale teď se jí její vlastní tělo náhle zalíbilo. Harry si přece myslel, že je úžasné.

Přes závěs k ní doléhaly tlumené zvuky. Lidé už zřejmě vstávají, uvažovala. Vykoukla. Tlustý stevard Nicky urovnával protější kóji, kde spala matka s otcem, a přestavoval ji zpátky na sedačku. Lůžka Harryho a pana Memburyho už byla upravená. Harry seděl plně oblečen na svém místě a zamyšleně se díval z okna.

Zničehonic se zastyděla a rychle závěs opět zatáhla, aby ji nemohl zahlédnout. Bylo to legrační: před pár hodinami se k sobě chovali nejdůvěrněji, jak se k sobě dva lidé vůbec můžou chovat, a teď měla najednou trapný pocit.

Přemítala, kde mohou být ostatní. Percy jel asi na břeh. Otec pravděpodobně udělal totéž: zpravidla vstával brzo. Matka nikdy po ránu energií nepřekypovala: nejspíš odešla na dámskou toaletu. Pan Membury může být bůhvíkde.

Margaret se podívala z okna. Venku bylo světlo. Letoun kotvil poblíž malého městečka obklopeného borovým lesem. Vyhlídka působila velmi klidně.

Znovu se natáhla, užívala si soukromí, vychutnávala vzpomínku na uplynulou noc, vybavovala si jednotlivé podrobnosti a ukládala je do paměti jako fotografie do alba. Měla pocit, jako kdyby o panenství ve skutečnosti přišla až včera. Předcházející intimní zkušenosti s Ianem byly uspěchané, toporné a kradmé a Margaret si vždycky připadala jako neposlušné dítě napodobující chování dospělých. Minulou noc ona i Harry jednali jako dva zralí lidé, kteří se umí těšit z těla toho druhého. Chovali se zdrženlivě, ale ne tajnůstkářský; cudně, ale ne stydlivě; nejistě, ale ne nešikovně. Připadala si jako opravdová žena. Tohle chci prožívat častěji, pomyslela si, mnohem častěji. S pocitem, že je smyslná, se objala.

Vybavila si Harryho, jak ho před chvílí zahlédla. Seděl u okna, na sobě měl bledě modrou košili a v pohledném obličeji zamyšlený výraz. Náhle ho strašně zatoužila políbit. Posadila se, přes ramena si natáhla župan, roztáhla závěs a pozdravila: „Dobré jitro, Harry.“

Trhnul hlavou a zatvářil se, jako by ho přistihla při nějaké špatnosti. Na co jsi asi myslel? napadlo ji. Podíval se jí do očí a vzápětí se usmál. Odpověděla také úsměvem a po chvilce zjistila, že není schopna přestat. Dlouho se na sebe hloupě smáli. Nakonec Margaret sklopila oči a vstala.

Stevard přerovnávající matčinu postel se otočil a oslovil ji: „Dobré jitro, lady Margaret. Dáte si šálek kávy?“

„Ne, děkuju, Nicky.“ Vypadala nejspíš jako strašák a chtěla se co nejrychleji dostat k zrcadlu a vykartáčovat si vlasy. Připadala si polonahá. Byla polonahá, zatímco Harry se stačil oholit a vzít si čistou košili a vypadal čerstvý jako nové jablíčko.

A ona ho stále měla chuť políbit.

Vklouzla do trepek, vzpomněla si, jak je neopatrně zapomněla před Harryho lůžkem a jak je stačila odstranit zlomek vteřiny předtím, než je otec zahlédl. Strčila ruce do rukávů županu a všimla si, jak jí Harry sklouzl pohledem na ňadra. Nevadilo jí to: líbilo se jí, když se jí díval na prsa. Zavázala si pásek a prsty si projela vlasy.

Nicky dokončil svou práci. Doufala, že teď z oddělení odejde a ona bude moci Harryho políbit, ale stevard se jí místo toho zeptal: „Můžu upravit vaše lůžko?“

„Jistě,“ přikývla s pocitem zklamání. Uvažovala, kolik času uplyne, než bude mít příležitost Harryho znovu políbit. Sáhla po svém příručním zavazadle, vrhla na Harryho lítostivý pohled a vyšla ven.

Davy, druhý stevard, prostíral v jídelně tabuli se snídaní. S pocitem viny tam ukradla jednu jahodu. Kráčela po celé délce letadla. Většina lůžek už byla přestavěna zpátky na sedačky a sem tam někdo seděl a ospale usrkával kávu. Zahlédla pana Memburyho ponořeného do hovoru s baronem Gabonem a podivila se, o čem si takový nesourodý pár může zaujatě povídat. Něco jí tu chybělo a po chvíli jí došlo, co to je: neviděla tu nikde čerstvé ranní noviny.

Vstoupila na dámskou toaletu. Matka seděla u toaletního stolku. Margarety se náhle zmocnil úděsný pocit viny. Jak jsem mohla vyvádět takové věci, míhalo se jí hlavou, když matka ležela kousek ode mě? Cítila, jak se jí zapalují tváře. Přinutila se promluvit: „Dobré ráno, matko.“ K vlastnímu překvapení slyšela, že jí hlas zní docela normálně.

„Dobré jitro, drahá. Jsi trochu zarudlá. Spala jsi?“

„Moc dobře,“ odpověděla Margaret a začervenala se ještě víc. Pak ji něco napadlo a dodala: „Mám špatné svědomí, protože jsem v jídelně ukradla jahodu.“ Aby unikla dalšímu zpovídání, vklouzla do kabinky. Když opět vyšla, napustila si do umyvadla vodu a pečlivě si omyla obličej.

Mrzelo ji, že si musí vzít stejné šaty, jaké na sobě měla včera. Dala by přednost čistému oblečení. Použila víc kolínské než obvykle. Harry říkal, že mu připadá příjemná. Poznal dokonce, že je to Tosca. Ještě nikdy nepotkala muže, který by dokázal rozlišovat parfémy.

S kartáčováním vlasů si dala načas. Věděla, že vlasy jsou její největší bohatství, a potřebovala je uplatnit co nejlépe. Musím se mnohem víc starat o svůj zevnějšek, umiňovala si. Až dodnes si se svým vzhledem moc starostí nedělala, ale teď jí na něm najednou záleželo. Měla bych mít šaty, které by zdůrazňovaly postavu, a šikovné boty, aby přilákaly pohled k mým dlouhým lýtkům, přemítala. A budu nosit barvy, které se hodí k rusým vlasům a zeleným očím. Dnes byla oblečena docela vhodně: měla cihlově červené šaty. Ale byly dost volné a beztvaré, a když se podívala do zrcadla, přála si, aby měly zvýrazněná ramena a pásek. Matka by pochopitelně nikdy nestrpěla, aby se její dcera líčila, takže se bude muset spokojit se svou světlou pletí. Alespoň že má dobré zuby.

„A jsem hotova,“ prohlásila zvesela.

Matka seděla pořád ve stejné pozici. „Předpokládám, že si jdeš povídat s panem Vandenpostem,“ ozvala se.

„Nejspíš ano, už proto, že tam nikdo jiný není, a ty si pořád ještě líčíš obličej.“

„Nepřeháněj to. Vypadá trochu jako Žid.“

Ale obřízku udělanou nemá, pomyslela si Margaret a málem to z čiré rozpustilosti řekla nahlas. Nakonec se místo toho rozhihňala.

Matky se to dotklo. „Na tom není nic k smíchu. Ráda bych ti sdělila, že nedovolím, aby ses s tím mladíkem ještě někdy setkala, jakmile opustíme letadlo.“

„Jistě tě potěší, že mi na tom ani za mák nezáleží.“ Byla to pravda: vždyť od rodičů odejde, tak proč by se měla starat, co jí dovolí nebo nedovolí.

Matka na ni vrhla podezřívavý pohled. „Proč mám najednou pocit, že se mnou nejednáš úplně upřímně?“ zeptala se.

„Protože tyrani nemůžou nikdy nikomu věřit,“ odpověděla Margaret.

Tohle byla docela slušná závěrečná poznámka, pomyslela si vzápětí a vykročila ke dveřím. Matka ji zavolala zpátky.

„Ještě neodcházej, drahá,“ poprosila ji a oči se jí zalily slzami.

Myslela tím Ještě neodcházej z místnosti, nebo Ještě neodcházej od rodiny? Padalo v úvahu, že si domyslela, co má Margaret za lubem? Vždycky vynikala dobrou intuicí. Margaret nic neříkala.

„Už jsem přišla o Elizabeth. Když ztratím i tebe, nepřežiju to.“

„Ale to je otcova chyba!“ vybuchla Margaret a náhle se jí chtělo plakat. „Nemůžeš nějak zařídit, aby se přestal chovat tak strašně?“

„Myslíš, že se nesnažím?“

To Margaretou otřáslo: matka ještě nikdy nepřipustila, že by otec mohl mít nějakou chybu. „Ale co mám dělat, když je takový?“ zeptala se matky zoufale.

„Snaž se ho nedráždit,“ navrhla matka.

„Chceš říct, že mu mám neustále ustupovat?“

„Proč ne? Jakmile se vdál, máš pokoj.“

„Kdyby ses mu dokázala vzepřít ty, třeba by takový nebyl.“

Matka smutně zavrtěla hlavou. „Nemůžu se postavit na tvou stranu proti němu, drahá Je to můj manžel.“

„Ale vždyť vůbec nemá pravdu!“

„Na tom nezáleží. Pochopíš to, až se vdáš.“

Margaret cítila, že je v koncích. „To není fér,“ namítla.

„Už to nebude dlouho trvat. Vždyť tě prosím jen o to, abys ho ještě chvíli snášela. Jakmile ti bude jednadvacet, začne se chovat úplně jinak, to ti slibuju, dokonce i když nebudeš vdaná. Vím, že je to těžké. Já jen nechci, aby tě zavrhl jako chudinku Elizabeth…“

Margaret si uvědomila, že by jí vadilo stejně jako matce, kdyby se měly navzájem odcizit. „To bych taky nechtěla, matko,“ přiznala. Udělala krok dopředu. Matka otevřela náruč. Nešikovně se objaly, matka zůstala sedět a Margaret stála.

„Slib mi, že se s ním nebudeš hádat,“ požádala ji matka.

Mluvila tak smutně, že ji Margaret z celého srdce toužila takový slib dát. Něco jí v tom ale zabránilo, a tak nakonec jen prohlásila: „Pokusím se, matko. Opravdu.“

Matka ji pustila, podívala se na ni a Margaret z jejího obličeje vyčetla naprostou odevzdanost „I za to ti děkuju,“ zašeptala matka.

Dál už nebylo o čem mluvit.

Margaret vyšla na chodbičku.

Když vstoupila do oddělení, Harry vstal. Byla tak rozčilená, že dokonale zapomněla na dobré vychování a vrhla se mu kolem krku. Po chvilce překvapeného váhání ji objal a políbil do vlasů. Hned se začala cítit lépe.

Když otevřela oči, zachytila vytřeštěný pohled pana Memburyho, jenž se mezitím vrátil na své místo. Bylo jí to jedno, ale přesto se od Harryho odtrhla a oba se posadili v opačném rohu oddělení.

„Musíme se nějak domluvit,“ začal Harry. „Tohle může být poslední příležitost, kdy si můžeme nerušeně pohovořit.“

Margaret si uvědomila, že matka se brzy vrátí a otec a Percy s ostatními cestujícími můžou být zpátky každým okamžikem. Pak už s Harrym nebudou ani chvíli sami. Představila si, jak se loučí v přístavu Washington a nikdy už se nesetkají, a téměř se jí zmocnila panika. „Honem mi řekni, kde tě můžu najít!“ vyhrkla.

„Nevím – ještě jsem si nic nezařídil. Ale neboj se, já si tě najdu. Ve kterém hotelu budete bydlet?“

„Ve Waldorfu. Zavoláš mi dnes večer? Musíš!“

„Uklidni se, ovšemže ti zavolám. Představím se jako pan Marks.“

Díky Harryho uvolněnému tónu Margaret pochopila, že se chová hloupě… a taky trochu sobecky. Měla by myslet taky na něj, nejen na sebe. „Kam půjdeš spát ty?“

„Najdu si nějaký levný hotel.“

Něco ji napadlo. „Nechceš se proplížit do mého pokoje ve Waldorfu?“

Rozesmál se. „Myslíš to vážně? To víš, že chci!“

Nadchlo ji, že ho tak potěšila. „Normálně bych tam bydlela se sestrou, ale tentokrát ho budu mít jen pro sebe.“

„Pane jo. Už se nemůžu dočkat.“

Věděla, že má rád vznešený způsob života, a netoužila po ničem jiném, než způsobovat mu radost. Co by tak ještě mohl chtít? „Necháme si na pokoj přinést míchaná vejce a šampaňské.“

„Já tam pak budu chtít zůstat napořád.“

To ji vrátilo zpátky na zem. „Rodiče za pár dnů odjedou do dědečkova sídla v Connecticutu. Takže já si budu muset najít nějaké bydlení.“

„Budeme hledat spolu,“ nabídl jí. „Třeba se nám podaří sehnat pokoje ve stejném domě, nebo tak něco.“

„Opravdu?“ Rozzářila se. Budou bydlet ve stejném domě! Nic lepšího si nemohla přát. Napůl se strachovala, že to Harry přežene a požádá ji o ruku, napůl se bála, že jí bude mít dost a nebude ji chtít už nikdy vidět. Ale tohle považovala za ideální řešení: bude mu nablízku a lépe ho pozná, aniž na sebe uplete nějaký bláznivý, ukvapený závazek. A v noci s ním bude moci spát. Jenže v tom byl háček. „Jestli mě Nancy Lenehanová zaměstná, budu bydlet v Bostonu.“

„Tak můžu jet do Bostonu taky.“

„Vážně?“ Nemohla ani věřit svým uším.

„Je to stejně dobré místo, jako jakékoliv jiné. Kde to vůbec je?“

„V Nové Anglii.“

„Podobá se to staré Anglii?“

„Slyšela jsem, že prý tam žijou pěkní snobové.“

„Budeme si připadat jako doma.“

„A jaké bydlení si pronajmeme?“ vyptávala se vzrušeně. „Chci říct, kolik pokojů a tak podobně?“

Usmál se. „Budeš mít jeden pokoj a pěkně se zapotíš, abys sehnala peníze na nájem. Pokud to bude vypadat jako v Anglii, budeš tam mít tak levný nábytek a jedno okno. S trochou štěstí dostaneš plynový vařič nebo plotýnku, aby sis měla kde uvařit kávu. Toaletu budeš sdílet s ostatními podnájemníky.“

„A kuchyně?“

Zavrtěl hlavou. „Kuchyni si nemůžeš dovolit. Jediné teplé jídlo za celý den bude oběd. Až přijdeš domů, můžeš si dát čaj a kousek buchty, nebo si udělat topinku, pokud budeš mít elektrickou plotnu.“

Věděla, že se ji snaží připravit na něco, co sám chápal jako nepříjemnou skutečnost, jenže jí to připadalo neodolatelně romantické. Představila si, že by si mohla připravit čaj a topinku, kdykoliv se jí zachce – a ve svém vlastním pokoji, kde se člověk nemusí starat o rodiče a kde nereptá služebnictvo… Nádherná vidina. „A majitelé takových domů tam obvykle bydlí také?“

„Někdy. Je to výhoda, protože dům udržují. Na druhou stranu člověku strkají nos do soukromí. Jenže pokud majitel bydlí někde jinde, stavba většinou chátrá: vodovod je děravý, malba vybledlá, do střechy teče a tak podobně.“

Margaret si uvědomovala, že má ještě hodně co dohánět, ale Harry nemohl říct nic, co by ji odradilo: bylo to všechno tak úžasné. Než se stačila na cokoliv zeptat, začali přicházet cestující a členové posádky, kteří se vydali na břeh, a současně se z dámské toalety vrátila matka. Byla bledá, ale krásná. Margaretinu bujarou náladu to nahlodalo. Vybavila si rozhovor s matkou a uvědomila si, že radost z útěku s Harrym bude kalit i tíha odloučení.

Ráno obvykle příliš mnoho nejedla, ale dnes měla hlad jako vlk. „Dala bych si vejce se slaninou,“ přemítala nahlas. „A hezky velkou dávku.“ Zachytila Harryho pohled a uvědomila si, že tak veliký hlad má díky tomu, že se s ním celou noc milovala. Potlačila úsměv. Četl jí myšlenky a rychle se podíval jinam.

O pár minut později letoun vzlétl. Margaretě to připadalo velmi vzrušující, přestože prožívala start už potřetí. Tentokrát ale neměla ani trochu strach.

Rozebírala si svůj rozhovor s Harrym. Chce odejít do Bostonu s ní! Přestože byl tak pohledný a okouzlující – a musel mít spoustu příležitostí poznat dívky, jako je ona. Zdálo se, že má pro ni nějakou zvláštní slabost. Přišlo to trochu náhle, ale on byl velmi citlivý: nehýřil přehnanými přísahami, ale dělal všechno proto, aby jí mohl zůstat nablízku.

Taková oddanost oslabovala veškeré její pochyby. Až do této chvíle si nedovolila uvažovat o společné budoucnosti s Harrym, ale teď zničehonic cítila, že se na něj může naprosto spolehnout. Bude mít všechno, po čem touží: svobodu, nezávislost i lásku.

Jakmile letadlo dosáhlo své letové výšky, vyzvali je, aby se sami obsloužili u tabule, na níž byla prostřena snídaně. Margaret žádosti horlivě vyhověla. Všichni kromě Percyho, který dal přednost kukuřičným vločkám, si vzali jahody. Otec si k nim přibral šampaňské. Margaret si posloužila horkými rohlíčky a máslem.

Když se chystala vrátit se do svého oddělení, zachytila Margaret pohled Nancy Lenehanové shrbené nad horkou kaší. Nancy na sobě dnes měla tmavomodrou blůzu a vypadala v ní stejně upraveně a přitažlivě jako včera v té šedivé. Pokynula Margaretě, aby se k ní naklonila, a tiše ji oslovila: „Měla jsem v Botwoodu důležitý telefonní hovor. Dneska to vyhraju. S tím místem můžete počítat.“

Margaret se radostí celá rozzářila: „Ach, děkuju!“ vydechla.

Nancy položila na Margaretin tácek s chlebem malou bílou navštívenku: „Až se vám to bude hodit, zavolejte mi.“

„Určitě! Hned za pár dnů! Děkuju vám!“

Nancy si přiložila ukazováček na rty a ušklíbla se.

Do svého oddělení se Margaret vrátila v povznesené náladě. Doufala jen, že otec navštívenku nezahlédl: nechtěla, aby se jí na cokoliv vyptával. Naštěstí byl příliš zaujat jídlem, než aby zaznamenal cokoliv jiného.

Při jídle si uvědomila, že mu to stejně dřív či později bude muset oznámit. Matka ji sice prosila, aby se vyhýbala střetům, ale ono to prostě nešlo. Minule se pokusila vyklouznout tajně, ale nebylo to k ničemu. Tentokrát jasně ohlásí, že hodlá odejít, aby se to celý svět dověděl. Nesmí s tím dělat žádné tajnosti, nemůže dát policii do rukou žádné výmluvy. Musí otci jasně vysvětlit, že má kam jít a že má přátele, kteří se za ni postaví.

Bude mu muset čelit právě tady v letadle. Elizabeth to udělala ve vlaku a vyšlo jí to, protože tam byl otec nucen se ovládat. Kdyby počkala až do hotelového pokoje, mohl by vyvádět po libosti.

Kdy mu to ale oznámí? Raději dřív než později: po snídani, kdy je nacpaný jídlem a šampaňským, má nejlepší náladu z celého dne. Později si pak dá pár koktejlů a trochu vína, a jak bude den uplývat, bude stále popudlivější.

Percy vstal a prohlásil: „Jdu si přidat kukuřičné vločky.“

„Posaď se,“ zavrčel otec. „Ještě přinesou slaninu. Toho svinstva už jsi měl dost.“ Byl proti kukuřičným vločkám bůhvíproč zaujatý.

„Ale já mám ještě hlad,“ odsekl Percy a k Margaretině překvapení odešel.

Otce to ohromilo. Percy se mu ještě nikdy otevřeně nevzepřel. Matka seděla jako zařezaná. Všichni čekali, až se Percy vrátí. Když přišel, nesl si misku plnou vloček. Všichni se na ně dívali. Posadil se a pustil se do jídla. Otec se nadechl: „Jasně jsem ti řekl, aby sis to už nebral.“

„Tvůj žaludek to není,“ poznamenal Percy a jedl dál.

Vypadalo to, že se otec chystá vstát, jenže v tu chvíli přišel z kuchyňky Nicky a přinesl otci talíř s párky, slaninou a vejci. Zlomek vteřiny si Margaret myslela, že otec hodí talíř po Percym. Ale na to měl příliš velký hlad. Chopil se nože a vidličky a poručil: „Přineste mi anglickou hořčici.“

„Obávám se, že hořčici nemáme na palubě, pane.“

„Že nemáte hořčici?“ zaburácel otec hněvivě. „Jak mám jíst párky bez hořčice?“

Nicky vypadal vystrašeně. „Omlouvám se, pane – ještě nikdy ji nikdo nechtěl. Při příštím letu už bude zaručeně k dispozici.“

„To je mi teď málo platné.“

„Bohužel ano. Omlouvám se.“

Otec zabručel a dal se do jídla. Vybil si vztek na stevardovi a Percymu dal pokoj. Margaret seděla jako omámená. Něco takového ještě nezažila. Nicky jí také přinesl vejce se slaninou a ona se na jídlo s povděkem vrhla. Mohlo se opravdu stát, že otec nakonec změkl? Konec jeho politických nadějí, začátek války, vyhnanství a vzpoura starší sestry mohly společně podkopat jeho sebevědomí a nahlodat pevnou vůli.

Už nikdy se nenaskytne lepší příležitost, kdy by mu to mohla sdělit. Dojedla snídani a počkala, až skončí i ostatní. Pak sledovala, jak jim stevard odnáší talíře. Potom čekala, až otec dostane další kávu. Konečně měla klid.

Posunula se doprostřed sedadla, aby seděla vedle matky a téměř přesně proti otci. Zhluboka se nadechla a začala: „Musím ti něco sdělit, otče, a doufám, že nebudeš nic namítat.“

„Ale ne…,“ zamumlala matka.

Otec nezvedl zrak. „O co jde?“

„Ráda bych se osamostatnila.“

„V továrnách a kancelářích pracují miliony dívek,“ ozvala se matka, „které by daly obě oči za to, kdyby se mohly ocitnout na tvém místě.“

„To je mi jasné, matko.“ Margaretě bylo jasné i to, že matka se s ní pře ve snaze vyloučit otce z hovoru. Ale to jí nemohlo dlouho vydržet.

Matka ji ale překvapila tím, že se vzdala téměř okamžitě: „No, když už ses rozhodla a jinak nedáš, snad by ti dědeček dokázal sehnat zaměstnání u někoho, koho zná…“

„Místo už mám.“

To matku překvapilo: „V Americe? Jak bys to dokázala?“

Margaret se rozhodla, že jim Nancy Lenehanovou neprozradí: mohli by si s ní promluvit a pokusit se to celé překazit. „Už je to zařízené,“ odpověděla neurčitě.

„Jaké místo?“

„Asistentky v obchodním oddělení továrny na boty.“

„Ale pro boha živého, nedělej si legraci.“

Margaret se kousla do rtu. Proč musí být matka jedovatá? „To není legrace. Jsem na sebe docela pyšná. Sehnala jsem si práci úplně sama, bez pomoci otce nebo dědečka, jen svými silami.“ Možná že to přesně takhle neproběhlo, ale Margaret začínala mít pocit, že se musí bránit.

„Kde je ta fabrika?“ vyptávala se matka.

V tu chvíli poprvé promluvil otec: „V továrně pracovat nemůže a basta.“

„Budu zaměstnaná v obchodním oddělení, ne ve výrobě,“ namítla Margaret. „A je to v Bostonu.“

„Tím je to vyřízené,“ pokrčila rameny matka. „Budeš přece bydlet ve Stamfordu, ne v Bostonu.“

„To ne, matko. Budu bydlet v Bostonu.“

Matka otevřela ústa, aby něco poznamenala, ale pak je zase zavřela. Pochopila konečně, že se odehrává něco, nad čím nemůže jen tak mávnout rukou. Chvíli zůstala zticha a pak se zeptala: „Co nám to tu vykládáš?“

„Jen to, že vás hodlám opustit, odcestovat do Bostonu, bydlet ve svém pokoji a chodit do práce.“

„To je ale hloupost!“

„Nebuď tak přezíravá!“ vyletěla Margaret. Matka sebou před rozhněvaným tónem škubla a Margaret svých slov okamžitě litovala. O něco klidněji dodala: „Chci udělat jen to, co dělá většina dívek v mém věku.“

„V tvém věku možná ano, ale ne při tvém původu.“

„Copak na tom záleží?“

„Nemá přece smysl, abys chodila do nějaké hloupé práce, kde si vyděláš pět dolarů, a bydlela v apartmá, které bude otce stát stovky dolarů měsíčně“.

„Nechci, aby za mě otec platil nájem.“

„Tak kde budeš bydlet?“

„Už jsem ti to říkala – najdu si pokoj.“

„V nějaké zaplivané čtvrti. Ale co to má za smysl?“

„Budu šetřit, a až seženu dost peněz na cestu domů, vrátím se a přihlásím se do pomocných oddílů.“

Opět se ozval otec: „Nemáš vůbec představu, o čem mluvíš.“

To se Margarety nepříjemně dotklo: „Co bych ještě měla vědět, otče?“

Matka se ji pokusila zarazit: „Nech toho…“

Margaret se nedala: „Je mi jasné, že budu vyřizovat pochůzky, vařit v kanceláři kávu a zvedat telefony. Vím, že budu bydlet v jednom pokoji s plynovým vařičem a dělit se o koupelnu s ostatními nájemníky. Je mi jasné, že se mi chudoba líbit nebude – ale budu mít konečně radost, že jsem volná.“

„Nevíš vůbec nic,“ ušklíbl se otec opovržlivě. „Volná? Ty? Budeš jako domácí králík, kterého vypustí do nory. Řeknu ti, co nevíš, děvenko: nevíš, že tě celý život obletovali a rozmazlovali. Nikdy jsi ani nechodila do školy…“

Nad takovou nespravedlností jí vyhrkly slzy a vzchopila se k odporu: „Chtěla jsem chodit do školy,“ ohradila se. „Nedovolil jsi mi to!“

Vůbec si jejího vystoupení nevšímal. „Prali ti oblečení a vařili jídlo. Když jsi chtěla někam jet, řidič tě tam odvezl. Až do domu ti vodili děti, aby sis měla s kým hrát. Nikdy ses ani nezamyslela nad tím, jak se to všechno zařizuje…!“

„Ale to víš, že ano!“

„A teď se chceš starat sama o sebe! Vždyť ani nevíš, kolik stojí bochník chleba!“

„Brzy na to přijdu…“

„Nemáš ani tušení, jak si vyprat prádlo. V životě jsi nejela autobusem. Nikdy jsi nespala sama v domě. Neumíš si nařídit budík, nedokážeš natáhnout pastičku na myši, umýt nádobí, ani uvařit vejce – umíš si uvařit vejce? Víš, jak se to dělá?“

„A kdo může za to, že to neumím?“ vyjekla Margaret plačtivě.

V obličeji měl jen opovržení a hněv a nemilosrdně na ni tlačil dál: „Co budeš v takové kanceláři platná? Neumíš ani uvařit čaj – nevíš, jak se to dělá! V životě jsi neviděla kartotéku. Nikdy jsi nemusela zůstat na jednom místě od devíti ráno do pěti odpoledne. Bude tě to nudit a utečeš. Nevydržíš tam ani týden.“

Pronášel nahlas Margaretiny vlastní tajné obavy a to ji dohánělo k zuřivosti. V hloubi srdce se děsila, že by mohl mít pravdu: až se bude starat sama o sebe, mohla by to nezvládnout a z práce ji taky můžou vyhodit. Jeho nelítostně posměšný hlas, sebevědomě předpovídající, že se její nejstrašlivější předtuchy stanou skutečností, bořil její sny jako moře odplavující hrad z písku. Nezakrytě se rozplakala a slzy jí proudem tekly po obličeji. Slyšela, jak Harry říká: „To už snad bylo příliš…“

„Nech ho pokračovat,“ zarazila svého ochránce. V téhle bitvě ji Harry zastoupit nemohl: byl to boj jen mezi ní a jejím otcem.

Otec byl brunátný v obličeji, hrozil jí prstem a mluvil stále hlasitěji: „Boston není taková vesnička jako Oxenford, rozumíš! Lidi si tam navzájem nepomůžou. Onemocníš a dorazí tě nedostudovaný doktor. Domácí bude Žid a obere tě a na ulici tě znásilní negři. A pokud jde o to, že by ses přihlásila do armády…!“

„V pomocných oddílech slouží spousta dívek!“ ohradila se Margaret, ale na víc než na tenký šepot se nezmohla.

„To nejsou děvčata jako ty,“ odbyl ji otec. „Chce to otužilé dívky, zvyklé vstávat brzo ráno a drhnout podlahy; ne zhýčkané a nezkušené. Bože mě netrestej, jakmile se ocitneš poprvé v nebezpečí – rozklepeš se jako sulc!“

Vzpomněla si, jak neschopně si počínala při zatemnění – vystrašená, popletená a zpanikařená – a zarděla se studem. Měl pravdu, rozklepe se jako sulc. Ale nebude celý život vyděšená a bezbranná. Udělal, co mohl, aby z ní vychoval bezmocné a závislé stvoření, ale ona byla pevně rozhodnuta postavit se na vlastní nohy a plamínek naděje, že to dokáže, blikal navzdory tomu, jak se hroutila pod otcovými útoky.

Namířil na ni ukazovákem a vyvalil oči, až se zdálo, že mu žhnou. „V kanceláři nevydržíš ani týden a v armádě ani den,“ prorokoval jí škodolibě. „Na to seš moc měkká.“ S uspokojeným výrazem se opřel.

Přišel Harry a posadil se vedle Margarety. Vytáhl lněný kapesník a jemně jí osušil vlhké tváře.

„A pokud jde o tebe,“ ozval se znovu otec, „ty cucáku…“

Harry se vymrštil a otočil se na otce. Margaret vyjekla v domnění, že se budou prát. „Takhle se mnou mluvit nebudete,“ zasyčel Harry. „Nejsem žádná holčička, jsem dospělý chlap, a jestli mě urazíte, klidně vás přes tu sádelnatou hlavu praštím.“

Otec se ponořil do mlčení.

Harry se k otci otočil zády a opět usedl vedle Margarety.

Dívka byla rozčilená, ale srdce jí bušilo vítězstvím. Řekla mu, že odejde.

Běsnil a vysmíval se jí, dohnal ji k slzám, ale její rozhodnutí nezměnil: stále ještě byla rozhodnuta se osamostatnit.

Na druhou stranu ale posílil její pochyby. Už předtím ji trápil strach, že nebude mít dost odvahy, aby dokázala své plány uskutečnit, už na začátku se bála, že ji děs v poslední chvíli ochromí. On jen tyto obavy svým znevažováním a posměšky přiživil. Nikdy v životě nepodnikla nic, co by vyžadovalo skutečnou odvahu: dokáže to tak najednou? Jistě, dokážu to, ujišťovala se v duchu. Nejsem měkká a zvládnu to.

Dokázal podkopat její odhodlání, ale nezvrátil její rozhodnutí. Ale možná, že ještě neřekl poslední slovo. Podívala se Harrymu přes rameno. Otec hleděl se škodolibým výrazem z okna. Elizabeth se mu vzepřela a on se jí za to zřekl, takže se chudinka možná už nikdy nevrátí do rodiny.

Jakou strašlivou pomstu chystá Margaretě?

Kapitola 23

Diana Loveseyová si se smutkem v duši říkala, že opravdová láska nikdy nevydrží dlouho.

Když se do ní Mervyn zamiloval, těšilo ho uspokojovat každou její libůstku. Čím byla nečekanější, tím lépe. Stačil chvilkový rozmar a Mervyn byl ochoten jet do Blackpoolu pro kus tureckého medu, vzít si volno a jít odpoledne do kina, nebo se na všechno vykašlat a odletět do Paříže. S radostí prolezl každý obchod v Manchesteru, jen aby našel kašmírový šátek ve správném odstínu modrozelené, klidně odešel v polovině z koncertu, protože se Diana nudila, nebo vstal v pět ráno, aby si mohli dát snídani v dělnické kantýně. Takové nadšení ho ale brzy po svatbě opustilo. Málokdy pro ni něco neudělal, ale záhy ho přestalo uspokojování jejích rozmarů bavit. Potěšení se změnilo ve shovívavost, ta přešla v netrpělivost, která se ke konci někdy projevovala jako pohrdání.

Teď přemítala, jestli se jejich vztah s Markem bude vyvíjet podle stejného scénáře.

Celé léto jí sloužil jako otrok a teď na útěku se pohádali, než se stačila rozkoukat. Hned druhou noc na sebe měli takový vztek, že spali každý zvlášť! Uprostřed noci, když vypukla bouře a letoun se zmítal a házel sebou jako splašený kůň, bála se Diana tak, že málem potlačila hrdost a vlezla k Markovi do kóje. Jenže to by bylo tak ponižující, že raději zůstala tiše ležet a říkala si, že určitě umře. Doufala, že přijde on k ní, jenže Mark byl stejně hrdý jako ona a to ji dohánělo k ještě větší zuřivosti.

Ráno na sebe sotva promluvili. Diana se probudila, zrovna když letadlo přistávalo v Botwoodu, a když vstala, Mark už byl na cestě ke břehu. Teď proti sobě seděli v oddělení číslo čtyři u uličky a předstírali, že jedí snídani. Diana si pohrávala s jahodami a Mark lámal dalamánek, ale nejedl ho.

Už si nedokázala vzpomenout, proč ji tak rozvzteklilo, když zjistila, že Mervyn bydlí ve svatební kajutě s Nancy Lenehanovou. Myslela si jen, že Mark by ji měl pochopit a podpořit. Místo toho zpochybnil, že by na takové pocity měla právo, a naznačil, že Mervyna stále ještě miluje. Jak to mohl vůbec říct – vždyť hodila všechno za hlavu, jen aby s ním mohla utéct!

Rozhlédla se. Napravo seděly princezna Lavinia s Lulu Bell a věnovaly se nesoustřeďené konverzaci. Obě ženy kvůli bouři také nezamhouřily ani na chvíli oko a teď vypadaly velmi vyčerpaně. Vlevo od Diany, přes uličku, seděli agent FBI Ollis Field a jeho vězeň Frankie Gordino a v tichosti jedli. Gordino byl za nohu připoután k sedadlu. Všichni působili unaveným a nevrlým dojmem. Měli za sebou dlouhou noc.

Přišel stevard Dick a vybral od cestujících tácy se zbytky snídaně. Princezna Lavinia si stěžovala, že vejce byla příliš syrová a slanina příliš upražená. Dick naléval kávu. Diana si nevzala.

Zachytila Markův pohled a pokusila se o úsměv. Zamračil se na ni. „Od rána jsi na mě ani nepromluvil,“ odvážila se ho oslovit.

„Protože to vypadá, že se víc zajímáš o Mervyna než o mě!“ odsekl. Náhle se kajícně zastyděla. Třeba Mark žárlí právem. „Omlouvám se, Marku,“ vyhrkla. „Jsi jediný muž, o kterého stojím, opravdu.“

Natáhl se a vzal ji za ruku. „Vážně?“

„Ano, vážně. Připadám si tak hloupá. Chovala jsem se úplně nemožně.“ Pohladil ji po hřbetu ruky.

„Víš…“ podíval se jí do očí a ona ke svému překvapení zjistila, že nemá daleko k slzám. „Víš, bál jsem se, že mě opustíš.“

Tohle nečekala. Dokonale ji to vyvedlo z míry. V životě by ji nenapadlo, že mohl mít strach, že ji ztratí.

Pokračoval: „Jsi tak líbezná, k pomilování, můžeš mít kteréhokoliv muže, těžko se dá uvěřit, že chceš zrovna mě. Děsí mě, že si uvědomíš svůj omyl a změníš plány.“

Dojalo ji to. „Ty jsi ten nejroztomilejší člověk na světě, proto jsem se do tebe zamilovala.“

„A na Mervynovi ti opravdu nezáleží?“

Zaváhala, jen na okamžik, ale stačilo to.

Mark zkřivil obličej a hořce poznamenal: „Záleží ti na něm.“

Jak mu to měla vysvětlit? Už Mervyna ani trochu nemilovala, ale pořád ještě nad ní měl jakousi moc. „Není to tak, jak si myslíš,“ namítla zoufale. Mark pustil její ruku. „Tak mi to vylož po lopatě. Řekni mi, jak to je.“

V tu chvíli vstoupil do oddělení Mervyn.

Rozhlédl se, našel Dianu a prohlásil: „Tady seš.“

Okamžitě se jí zmocnila nervozita. Co od ní chce? Zlobí se? Doufala, že tady její muž neztropí scénu.

Podívala se na Marka. Obličej měl bledý a napjatý. Zhluboka se nadechl a řekl: „Poslyšte, Lovesey – my už nestojíme o další hádku, tak byste odtud možná měl vypadnout.“

Mervyn si ho nevšímal a mluvil jen na Dianu: „Musíme si o tom promluvit.“

Ostražitě ho pozorovala. Jeho představa o rozhovorech byla dost jednostranná: „promluvit“ u něj často znamenalo pokárat. Ale tentokrát nevypadal bojovně. Snažil se, aby se mu nedalo z obličeje nic vyčíst, ale Diana si všimla, že je nějak pokorný. To v ní probudilo zvědavost. Opatrně poznamenala: „Nechci tu mít žádné výstupy.“

„Žádné nebudou, slibuju.“

„Tak dobře.“

Mervyn se vedle ní posadil. Podíval se na Marka a požádal ho: „Mohl byste nás pár minut nechat o samotě?“

„To víte, že jo, sakra!“ zvolal Mark příliš nahlas.

Oba se na ni podívali a Dianě došlo, že se bude muset rozhodnout. Kvůli rovnováze by raději zůstala s Mervynem sama, ale když to navrhne, Marka se tím dotkne. Zaváhala a měla strach dát jednomu z mužů přednost. Nakonec si pomyslela: Mervyna jsem opustila a jsem tu s Markem – budu stát na jeho straně. S tlukoucím srdcem prohlásila: „Jen začni, Mervyne. Jestli to nechceš říkat před Markem, nechci to slyšet ani já.“

Zatvářil se překvapeně. „Tak dobře,“ zamumlal podrážděně. Pak se ovládl a zase se začal chovat pokorně. „Přemýšlel jsem o tom, cos mi řekla. O mně. Jak jsem k tobě ochladl. Jak nechutně jsem se choval.“

Odmlčel se. Diana nic neřekla. Tohle nebyl Mervynův styl. Co se bude dít dál?

„Chci ti říct, že mě to opravdu mrzí.“

Užasla. Myslel to vážně, to poznala. Co způsobilo takovou proměnu? Mervyn mluvil dál: „Chtěl jsem, abys byla šťastná. Když jsme se dali dohromady, o nic jiného mi nešlo. Nikdy jsem si nepřál, aby ses cítila mizerně. Pokud jsi šťastná nebyla, je jasné, že to dopadlo všechno špatně. Zasloužíš si štěstí, protože ho sama umíš dát. Stačí, že vejdeš do místnosti, a lidé se začnou usmívat.“

Do očí jí vyhrkly slzy. Věděla, že je to pravda: lidé se na ni velmi rádi dívali.

„Působit ti smutek je hřích,“ pokračoval Mervyn. „Už nikdy to neudělám.“

Slíbí mi teď, že už bude hodný? napadlo ji s náhlým záchvěvem obav. Bude ji prosit, aby se k němu vrátila? Nechtěla, aby ji o to vůbec žádal. „Já se k tobě nevrátím,“ špitla ustrašeně.

Vůbec tomu nevěnoval pozornost. „Budeš s Markem šťastná?“ zeptal se.

Přikývla.

„Bude na tebe hodný?“

„Ano, vím, že bude.“

„Nebavte se o mně, jako bych tu nebyl!“ ohradil se Mark.

Diana se natáhla a vzala ho za ruku. „Milujeme se,“ řekla Mervynovi.

„Jo.“ Poprvé se mu na obličeji objevil náznak posměchu, ale rychle zmizel. „Jo, myslím, že ano.“

Že by se s tím smířil? To nebylo Mervynovi ani trochu podobné. Jaký podíl na jeho proměně měla ta vdova? „Poradila ti paní Lenehanová, aby sis se mnou šel popovídat?“ zeptala se Diana podezřívavě.

„Ne – ale ví, co ti chci říct.“

Opět se ozval Mark: „Byl bych rád, kdybyste si s tím pospíšil.“

Mervyn se zatvářil pohrdavě. „Netlačte na pilu, mladíku – Diana je pořád ještě moje žena.“

Mark se nedal odradit. „Na to zapomeňte,“ odsekl. „Nemáte na ni vlastnické právo, tak se je nesnažte uplatňovat. A neříkejte mi mladíku, vy dědečku.“

„Nechte toho,“ vložila se do hovoru Diana. „Mervyne, jestli mi chceš něco říct, tak to řekni a přestaň se tu vytahovat.“

„Dobře, dobře. Chci říct jen tohle,“ zhluboka se nadechl. „Nebudu vám stát v cestě. Požádal jsem tě, aby ses ke mně vrátila, a tys mě odmítla. Jestli si myslíš, že tenhle chlap dokáže to, v čem jsem já selhal, a udělá tě šťastnou, tak vám oběma přeju hodně štěstí. Aby se vám dařilo.“ Odmlčel se a pak se podíval z jednoho na druhého. „To je všechno.“

Chvíli bylo ticho. Mark se už chystal něco poznamenat, ale Diana ho předběhla: „Ty zatracenej pokrytče!“ vyjela na Mervyna. Bylo jí naprosto jasné, co se Mervynovi táhne myslí, a samotnou ji překvapilo, jak zuřivě na to reaguje. „Jak si to můžeš dovolit!“ vyštěkla.

Zarazilo ho to: „Co? Proč…“

„A ještě tu budeš vykládat, že nám nechceš stát v cestě. Ani trochu se nestydíš přát nám hodně štěstí, jako kdybys přinášel kdovíjakou oběť. Na to tě znám příliš dobře, Mervyne Lovesey: ty se umíš něčeho vzdát jenom ve chvíli, když už to nechceš!“ Všimla si, že ji všichni v oddělení se zaujetím poslouchají, ale byla příliš rozlícená, než aby jí to vadilo. „Vím, o co ti jde. Vyspal ses včera v noci s tou vdovou, co?“

„Ne!“

„Ne?“ Pozorně se na něj zadívala. Odhadla, že nejspíš mluví pravdu. „Ale daleko jste k tomu neměli, že jo?“ zkusila to ještě jednou a podle výrazu jeho tváře pochopila, že tentokrát trefila do černého. „Zamiloval ses do ní a líbíš se jí, takže už o mě nestojíš – to je pravá podstata celé věci, že? Tak přiznej to!“

„Nic takového nepřiznám…“

„Protože nemáš odvahu jednat upřímně. Ale vím, jak to je, a všichni v tomhle letadle si to myslí taky. Zklamal jsi mě, Mervyne. To jsem si myslela, že budeš mít víc odvahy.“

„Odvahy!“ Poznámka se ho dotkla.

„Přesně tak. Jenže ty sis místo toho vymyslel lítostivou povídačku o tom, že nám nebudeš stát v cestě. Tedy, hodně jsi změkl – hlavně mozek ti měkne. Protože já nejsem včerejší a tak snadno mě nepřevezeš!“

„Tak dobře, dobře,“ zamumlal a v obranném gestu zvedl ruce. „Udělal jsem ti nabídku k smíru a tys ji odmítla. Jak si přeješ.“ Vstal. „Podle toho, co tu vykřikuješ, to vypadá, jako bych s milencem utekl já.“ Došel ke dveřím. „Dejte mi vědět, až se budete brát. Pošlu vám nůž na ryby.“ Vyšel z oddělení.

„Kruci!“ V Dianě pořád ještě vřela krev. „Ten chlap má ale drzost!“ Rozhlédla se po ostatních cestujících. Princezna Lavinia povýšeně odvrátila pohled, Lulu Bell se usmála, Ollis Field se nesouhlasně mračil a Frankie Gordino poznamenal: „To je holka!“

Nakonec se podívala na Marka, protože byla zvědavá, co si o Mervynově vystoupení a její reakci myslí on. K jejímu překvapení se široce usmíval. Jeho úsměv byl nakažlivý a Diana si uvědomila, že se na něj také směje. „Co je na tom tak legračního?“ zeptala se s chichotáním.

„Byla jsi velkolepá,“ vysvětloval jí. „Jsem na tebe pyšný. A udělalo mi to radost.“

„Co?“

„Že jsi se Mervynovi poprvé v životě postavila.“

Byla to pravda? Asi ano, pomyslela si. „Je to tak,“ souhlasila nahlas.

„Už se ho ani trochu nebojíš, viď?“

Zamyslela se nad tím. „Máš pravdu, nebojím.“

„Chápeš, co to znamená?“

„Znamená to, že už se ho nebojím.“

„Znamená to mnohem víc. Znamená to, že už ho nemiluješ.“

„Opravdu?“ hlesla zamyšleně. V duchu si říkala, že Mervyna přestala milovat už před dávnými roky, ale teď si poslechla hlas svého srdce a pochopila, že to tak nebylo. Celé léto, i když ho podváděla, zůstávala v jeho područí. Dokázal ji k sobě nějak poutat i potom, co ho opustila. Na palubě letadla měla výčitky svědomí a uvažovala, že se k němu vrátí. Ale teď to bylo za ní.

„Co tě napadne, když si představíš, že se vyspal s tou vdovou?“ zeptal se jí Mark.

Ani o tom nepřemýšlela a vyhrkla: „Není to jedno?“

„Vidíš?“

Rozesmála se. „Máš pravdu,“ přikývla. „Konečně je to za mnou.“

Kapitola 24

Když začal Clipper klesat do zátoky Shediac u ústí řeky svatého Vavřince, Harry se znovu zamyslel nad tím, jak se zmocnit šperků lady Oxenfordové.

Jeho původní odhodlání oslabila Margaret. Už jen to, že by s ní spal v jedné posteli v hotelu Waldorf, probudil se a objednal si u hotelové služby snídani, mu připadalo cennější než šperky. Ale těšil se i na to, že s Margaretou odjede do Bostonu a bude s ní bydlet ve stejném domě, pomáhat jí, aby si zvykla na samostatnost, a postupně ji skutečně poznávat. Její nadšení bylo nakažlivé a Harry už se stejně jako ona nemohl dočkat, až spolu začnou vést prostý život.

Pokud ale okrade její matku, bude všechno jinak.

V Shediaku bylo poslední mezipřistání před New Yorkem. Bude se muset rozhodnout rychle. Tady se mu naskytne poslední příležitost zmocnit se pokladu.

Znovu přemítal, jestli by bylo možné získat jak Margaretu, tak šperky. Za prvé – dozví se vůbec Margaret, že šperky ukradl on? Lady Oxenfordová ztrátu objeví, až otevře truhlu, a k tomu dojde pravděpodobně až ve Waldorfu. Nikdo nebude mít ani tušení, jestli se šperky ztratily v letadle, předtím, nebo potom. Margaret ví, že Harry je zloděj, a určitě ho bude podezřívat. Když jí to popře, uvěří mu? Mohla by.

Co dál? Budou v Bostonu třít bídu s nouzí a on přitom bude mít stovky tisíc dolarů na kontě! To ale nemůže trvat dlouho. Margaret přijde na způsob, jak se vrátit do Anglie a přihlásit se do armády, a on odjede do Kanady a stane se bojovým pilotem. Válka může trvat rok dva, možná víc. Až bude po všem, vybere z banky peníze a koupí venkovské sídlo. A Margaret se k němu možná vrátí a bude s ním žít… A pak bude chtít vědět, kde peníze sehnal.

Ať to dopadne, jak chce, dřív či později jí to bude muset říct.

Ale později to možná bude lepší než dřív.

Bude jí tedy muset nějak vysvětlit, proč zůstane v Shediaku na palubě. Nemůže jí namluvit, že mu není dobře, protože to by tu chtěla zůstat s ním, a tím by mu celý plán pokazila. Musel mít jistotu, že Margaret odjede na břeh a nechá ho v letadle samotného.

Nenápadně se na ni přes uličku podíval. Zrovna si utahovala bezpečnostní pás, který jí obepínal břicho. Jeho živá představivost mu na okamžik nabídla vidinu, že tam Margaret sedí nahá, ve stejné pozici, obnažená ňadra jí ozařuje světlo z nízkých oken, mezi stehny jí vykukuje chomáč kaštanového chmýří a dlouhé nohy má natažené na podlaze. Nejsem náhodou cvok, napadlo ho, když riskuju, že ji ztratím kvůli hrstce rubínů?

Jenže ono nešlo o hrstku rubínů, ale o Dillískou soupravu, za kterou může mít sto papírů, což by Harrymu stačilo, aby dosáhl toho, po čem celý život toužil – aby se z něj stal zajištěný džentlmen.

Přesto si pohrával s myšlenkou, že jí to oznámí rovnou. Chystám se ukrást šperky tvé matky. Doufám, že ti to nevadí. Třeba by odpověděla: Skvělý nápad, ta stará kráva si stejně nic takového nezaslouží. Ne, takhle by Margaret nereagovala. Myslela si o sobě, kdovíjak je radikální, a věřila, že majetek je třeba přerozdělovat, ale pohybovala se v teoretické rovině: kdyby její rodinu obral o trochu skutečného bohatství, otřáslo by to s ní do morku kostí. Považovala by to za ránu pod pás a její vztah k němu by to zásadně změnilo.

Zachytila jeho pohled a usmála se.

Provinile úsměv opětoval a pak se zadíval z okna.

Letoun klesal do vykrojené zátoky, tvarem připomínající podkovu, s několika vesničkami roztroušenými podél břehu. Mezi vesnicemi se rozkládala pole s farmami. Jak se blížili, Harry rozeznal železniční trať proplétající se mezi farmami k dlouhému molu. Tam kotvilo několik lodí nejrůznějších velikostí a malý hydroplán. Na východ od mola se na míle daleko táhly písečné pláže s několika velkými letními sídly ukrytými mezi dunami. Harryho napadlo, jak by to bylo hezké mít na okraji pláže v nějakém podobném místě vlastní dům. No, jestli ti jde o tohle, tak si to koukej zařídit, řekl si v duchu, musíš ze sebe udělat boháče!

Letadlo dosedlo na hladinu naprosto hladce. Harry už také nepociťoval takové napětí: stal se z něj zkušený cestovatel.

„Kolik je hodin, Percy?“ zeptal se.

„Jedenáct místního času. Máme hodinu zpoždění.“

„A jak dlouho tady zůstaneme?“

„Hodinu.“

V Shediaku zavedli nový způsob, jak dostat cestující na břeh. Tady je nepřevážel přístavní člun. Místo toho se objevila loď připomínající bárku pro lovce ústřic a letoun odtáhla. K oběma koncům Clipperu přivázali vlečná lana a vmanévrovali s ním do plovoucího doku, z něhož se po můstku dalo přejít na molo.

Tím se pro Harryho situace zjednodušila. Při předcházejících mezipřistáních dopravil cestující na pevninu člun, takže měli jen jedinou příležitost dostat se na břeh. Harry se proto neustále snažil vymyslet nějakou výmluvu, která by mu dovolila zůstat během této přestávky na palubě a neumožnila přitom Margaretě zůstat s ním. Takhle ale mohl klidně nechat Margaretu vystoupit na břeh a říct jí, že se k ní za pár minut přidá, takže daleko spíš nebude trvat na tom, že bez něj nepůjde.

Stevard otevřel dveře a pasažéři si začali oblékat kabáty a nasazovat klobouky. Všichni členové rodiny Oxenfordových vstali. Vztyčil se i Clive Membury, jenž jinak během celého letu skoro nepromluvil – až na zaujatý rozhovor s baronem Gabonem, vzpomněl si Harry. Znovu ho napadlo, o čem si asi ti dva povídali. Netrpělivě myšlenku zahnal a soustředil se na svoje problémy. Když Oxenfordovi vystupovali, pošeptal Margaretě: „Doženu tě.“ Pak odešel na pánskou toaletu.

Učesal si vlasy a umyl si ruce, jen aby něco dělal. V noci se nějakou záhadou rozbilo okno a do rámu někdo přišrouboval silnou desku. Poslouchal, jak z pilotní kabiny sestupují po schodech členové posádky a jdou kolem dveří na záchod. Podíval se na hodinky a rozhodl se, že ještě dvě minuty počká.

Odhadoval, že odešli skoro všichni. V Botwoodu byli lidé hodně ospalí, ale teď si chtěli protáhnout nohy a nadechnout se čerstvého vzduchu. Na palubě asi jako obvykle zůstali Ollis Field a jeho vězeň. Zvláštní bylo, že se na pevninu vydal i Membury, který měl údajně dohlížet na Frankieho. Harry stále nevěděl, co si má o muži ve vínově červené vestě myslet.

Uklízeči se na palubu určitě dostaví téměř okamžitě. Pozorně naslouchal: z druhé strany dveří nepřicházely žádné zvuky. Mírně je pootevřel a vykoukl ven. Nikde nikdo. Opatrně vykročil na chodbičku.

Kuchyňka naproti byla prázdná. Nakoukl do oddělení číslo dvě: také nikdo. Podíval se směrem k salonu a zahlédl záda nějaké ženy se smetákem. Bez dalšího váhání se vydal po schodech nahoru.

Našlapoval zlehýnka, aby svůj příchod neprozradil. V ohybu schodů se zastavil a prozkoumal podlahu pilotní kabiny, kam až dohlédl. Nikoho neviděl. Už se chystal jít dál, když mu do zorného úhlu vstoupil pár nohou v kalhotách od uniformy a kráčel po koberci směrem od něj. Harry se stáhl za roh a po chvíli opět vykoukl. Byl to pomocný mechanik Mickey Finn, který ho tu minule načapal. Muž se zastavil u místa hlavního inženýra a otočil se. Harry opět zatáhl hlavu a přemítal, kam může mít člen posádky teď namířeno. Půjde dolů po schodech? Harry napjatě poslouchal. Kroky přešly po celé délce pilotní kabiny a ztichly. Harry si vzpomněl, že naposledy Mickey kutil něco s kotvou v prostoru na přídi. Že by se situace opakovala? Bude se na to muset spolehnout.

Tiše se vydal nahoru.

Jakmile byl dostatečně vysoko, podíval se dopředu. Vypadalo to, že mu odhad vyšel: poklop byl zvednutý a Mickeyho nikde neviděl. Neztrácel čas tím, že by si dál ověřoval, kde mechanik je, honem přeběhl na opačnou stranu pilotní kabiny a proklouzl dveřmi do zavazadlového prostoru. Tiše za sebou zavřel dveře a začal znovu dýchat.

Minule prohlížel zavazadla na pravé straně. Tentokrát se vydal na levobok.

Okamžitě mu bylo jasné, že tentokrát má štěstí. Uprostřed zavazadlového prostoru uviděl obrovský lodní kufr ze zelené zlacené kůže se světlým mosazným kováním. Byl si jist, že patří lady Oxenfordové. Podíval se na štítek: jméno tam nenašel, ale uviděl adresu Panství Oxenford, Berkshire.

„Trefa!“ vydechl tiše.

Kufr zajišťoval jen jeden jednoduchý zámek, který rozlomil čepelkou kapesního nože.

Víko přidržovalo kromě zámku šest mosazných přezek. Postupně je otevřel.

Lodní kufr měl sloužit jako šatník v kajutě zaoceánského parníku. Harry zavazadlo postavil a otevřel. Lady Oxenfordová měla hedvábné blůzy, kašmírové svetry, krajkové prádlo a pásky z krokodýlí kůže.

Horní část kufru se dala zvednout jako víko a tyč s ramínky šlo pak vytáhnout, aby byl přístup k oblečení snazší. Harry prohmatal rukama každý kousek ošacení a projel dlaněmi po stěnách kufru. Nakonec otevřel přihrádku s botami. Kromě střevíců tam nenašel vůbec nic.

To ho zdrtilo. Byl si naprosto jist, že lady má šperky s sebou. Jenže v jeho úvahách mohla být někde trhlina.

Na to, aby se vzdal veškeré naděje, bylo ale ještě brzo.

Nejdřív ho napadlo, že prohledá zavazadla ostatních členů rodiny, ale pak začal znovu uvažovat. Kdybych se snažil já převézt tak drahé šperky v zavazadle, které si nechávám odbavit, přemýšlel, snažil bych se nějak je utajit. A ve velkém loďáku je daleko jednodušší najít vhodný úkryt než v obyčejném kufru.

Rozhodl se, že to zkusí ještě jednou.

Začal s částí, kde visela ramínka. Jednu ruku strčil dovnitř a druhou přejížděl po kufru zvenku, aby mohl sledovat tloušťku stěny: pokud by vypadala neobvykle, mohla by tam být tajná zásuvka. Ale na nic nezvyklého nepřišel. Otočil se na druhou stranu, úplně vytahal všechny zásuvky – a našel úkryt.

Srdce se mu rozbušilo.

K zadní stěně kufru byla přilepená velká manilová obálka a kožená peněženka.

„Amatéři,“ zabručel a zavrtěl hlavou.

Se vzrůstajícím vzrušením začal odlepovat pásky. Nejprve se mu podařilo uvolnit obálku. Naomak se zdálo, že obsahuje jen svazek papíru, ale Harry ji raději otevřel. Uvnitř našel asi padesát listů tlustého papíru, potištěného z jedné strany složitým vzorem. Chvíli mu trvalo, než pochopil, o co jde, ale nakonec se dovtípil, že jsou to cenné papíry na doručitele. Jeden každý měl hodnotu sto tisíc dolarů.

Padesát takových listů dávalo dohromady pět milionů dolarů, což představovalo jeden milion liber.

Harry na cenné papíry dlouho civěl. Milion liber. Bylo to málem víc, než kolik si člověk dokázal představit.

Harry věděl, proč tam jsou. Britská vláda přijala nouzová opatření na omezení výměny peněz, aby zabránila odlivu bohatství ze země. Oxenfordovi cenné papíry pašovali, a to byl nepochybně trestný čin.

Je to stejný podvodník jako já, pomyslel si Harry hořce.

Cenné papíry Harry ještě nikdy neukradl. Mohl by si je vůbec nechat proplatit? Byly vystaveny na doručitele: stálo to jasně napsané na každém listu. Ale na druhou stranu měl každý papír svoje číslo, takže bude možné je rozpoznat. Ohlásí Oxenford jejich krádež? To by musel přiznat, že je propašoval z Anglie. Jenže by si také mohl docela dobře vymyslet nějakou lež, kterou by to vysvětlil.

Bylo to příliš nebezpečné. Harry neměl v této oblasti žádné zkušenosti. Mohli by ho chytit, až by se snažil nechat si cenné papíry proplatit. Se smutkem v duši je odložil.

Teď přišla na řadu světle hnědá kožená peněženka připomínající pánskou náprsní tašku, ale o něco větší. Harry ji odlepil.

Vypadala jako pouzdro na šperky.

Měkkou kůži uzavíral zip. Harry ho rozepnul.

Na černém sametovém vykládání tam ležela Dillíská souprava.

V přítmí nákladového prostoru se zdálo, že září jako barevná skla v okně katedrály. Temnou červeň rubínů doplňovaly duhové pablesky diamantů. Kameny byly veliké, dokonale se k sobě hodily, každý byl skvěle vybroušený a uložený ve zlatém lůžku a obklopený jemnými zlatými okvětními lístky. Harry na ně hleděl v posvátné hrůze.

Pomalu zvedl náhrdelník a nechal drahé kameny prokluzovat mezi prsty jako pramínek barevné vody. Stejně je zvláštní, pomyslel si, že něco může na pohled jakoby sálat žár a na dotek být tak studené. Díval se na nejkrásnější šperk, jaký kdy držel v ruce. Možná dokonce nejkrásnější, jaký kdy někdo vyrobil.

A tenhle šperk mu změní celý život.

Po jedné či dvou minutách náhrdelník opět odložit a prozkoumal zbytek soupravy. Náramky vypadaly stejně jako náhrdelník, střídaly se na nich rubíny s diamanty, ale kameny byly úměrně menší. Náušnice byly zvlášť líbezné: každou tvořila rubínová tyčinka s kapkou, na níž se vedle sebe tísnily maličké rubíny a diamanty na zlatém řetízku. Každý drahý kámen ležel na samostatné malinké korunce z okvětních lístků.

Harry si představil, jak by souprava slušela Margaretě. Červeň i zlato by se na její bledé pleti vyjímaly skvěle. Strašně rád bych ji viděl, jak na sobě nemá nic jiného než tohle, napadlo ho, a už jen ta představa mu přivodila erekci.

Neměl ani tušení, jak dlouho sedí na podlaze a prohlíží si drahé kameny, když vtom zaslechl, že se zvenku někdo blíží.

Nejprve se mu mihlo myslí, že to bude mechanik, ale kroky zněly úplně jinak: byly neodbytné, vlezlé, autoritativní, úřední.

Zničehonic byl strachy napjatý jako struna, žaludek se mu svíral, zaťal zuby a sevřel pěsti.

Kroky se rychle blížily. V náhlém záchvatu horečné činnosti Harry vrátil zásuvky na místo, hodil dovnitř obálku s cennými papíry a zaklapl kufr. Než se dveře do nákladového prostoru otevřely, stačil ještě nacpat Dillískou soupravu do kapsy.

Skrčil se za loďák.

Dlouho bylo naprosté ticho. Harryho se zmocnil děsivý pocit, že nestačil zmizet dost rychle a že ho příchozí zahlédl. Slyšel, jak ten druhý trochu rychleji dýchá, jako by to byl otylý člověk, jenž právě svižněji vyšel po schodech nahoru. Tak půjde ten chlap dál a bude se tu rozhlížet, nebo co? Harry zadržel dech. Dveře se zavřely.

Vyšel návštěvník ven? Harry napínal uši. Dýchání už neslyšel. Pomalu se narovnal a vykoukl. Muž byl pryč.

Harry vydechl úlevou.

Co se to tu jenom děje?

Měl takový pocit, že těžký krok a oddychování se hodí k policistovi. Nebo to byl celník? Třeba šlo pouze o běžnou prohlídku.

Došel ke dveřím a pootevřel je. Odněkud z pilotní kabiny zaslechl tlumené hlasy, ale v dohledu nikdo nebyl. Vyšel ze dveří a stoupl si vedle vchodu do pilotní kabiny. Dveře byly pootevřené a Harry rozeznal dva mužské hlasy.

„Ten chlápek v letadle vůbec není.“

„Musí tu být. Neodešel na břeh.“

Harry slyšel přízvuk podobný americkému a odhadl, že asi půjde o Kanaďana. O kom si povídali?

„Třeba vyklouzl, když už byli všichni pryč.“

„Kam se ale poděl? Venku po něm není ani stopy.“

Že by se Frankiemu Gordinovi podařilo utéct? přemítal Harry.

„Kdo to vůbec je?“

„Říkali, že je to pomocník toho lotra, co nám ho nasadili do letadla.“

Takže Gordino sám neupláchl; ale na palubě se nacházel jeho kumpán, byl odhalen a podařilo se mu vyklouznout. Který z těch úctyhodně vypadajících pasažérů to asi byl?

„Být něčí pomocník není zločin, co?“

„Ale cestovat s falešným pasem ano.“

Harry se zachvěl. Vždyť na falešný pas se na palubu dostal i on sám. Co když hledají jeho?

„Tak co budeme dělat?“ slyšel.

„Ohlásíme to seržantu Morrisovi.“

Po chvilce Harrymu došlo, že by skutečně mohli hledat jeho. Jestli se policie dověděla, nebo jestli se domnívá, že na palubě se nachází někdo, kdo by se mohl pokusit Gordina osvobodit, došlo přirozeně i na prověření seznamu cestujících. Takže nemohlo dlouho trvat, než zjistili, že Harry Vandenpost ohlásil v Londýně už před dvěma roky zmizení pasu. Pak panu Vandenpostovi zavolali domů a přišli na to, že není v Clipperu společnosti Pan American, nýbrž sedí doma v kuchyni a snídá kukuřičné vločky nebo tak něco. Jakmile zjistili, že Harry je podvodník, museli pochopitelně dojít k závěru, že to bude právě on, kdo se pokusí Gordina zachránit.

Ne, napomínal se v duchu, nedělej urychlené závěry. Určitě bude existovat i jiné vysvětlení.

Do rozhovoru se vložil třetí hlas: „Koho vlastně, lidi, hledáte?“ Podle hlasu šlo o pomocného mechanika Mickeyho Finna.

„Muže, který si říká Harry Vandenpost, ale je někdo úplně jiný.“

A bylo to. Harry zůstal leknutím, jako když ho do země vrazí. Odhalili ho. Vidina venkovského sídla s tenisovým kurtem vybledla jako stará fotografie a nahradil ji zatemněný Londýn, soud, vězeňská cela a pak případně kasárna. Tohle byla největší smůla, jakou kdy zažil.

Ozval se znovu pomocný mechanik: „Víte, že jsem ho tu našel čmuchat, když jsme kotvili v Botwoodu?“

„Teď tu ale není.“

„Víte to jistě?“

„Prohlédli jsme to tu.“

„Zkontrolovali jste i kontrolní místa pro mechaniky?“

„Kde jsou?“

„V křídlech.“

„Jo, do křídel jsme se dívali.“

„Ale prolezli jste až dozadu? Tam se dá na několika místech schovat tak, že to není z uličky vidět.“

„Radši to ještě projdeme.“

Ti dva policajti jsou trochu slabší na hlavu, pomyslel si Harry. Pochyboval, že jim bude jejich velitel nějak přehnaně věřit. Pokud má alespoň trochu rozumu, nařídí ještě jednu prohlídku letadla. V tom případě se za lodní kufr určitě podívají. Kam se Harry schová?

Několik úkrytů se tam nabízelo, ale posádka je jistě všechny zná. Důkladná prohlídka bude jistě zahrnovat i oddělení na přídi, toalety, křídla a mělkou dutinu v zádi. Ať Harry objeví jakékoliv místo, posádka ho určitě bude znát.

Ocitl se ve slepé uličce.

Nemohl by nějak zmizet? Třeba by dokázal vyklouznout z letadla a odejít pěšky po pláži. Velkou naději na úspěch to nemělo, ale bylo to lepší než vzdát se rovnou. Jenže i kdyby se mu podařilo nepozorovaně opustit vesnici, kam by se vydal? Ve městě se dokázal vypořádat se vším, co se mu postavilo do cesty, ale tady asi bude k nejbližšímu městu hezky daleko. Na venkově si připadal naprosto ztracen. Potřeboval davy, průchody, nádraží, obchody. Kanadu si představoval jako překrásnou rozlehlou zemi plnou stromů.

Kdyby se mu podařilo dostat se do New Yorku, je v bezpečí.

Ale kde se do té doby ukryje?

Slyšel, jak se policisté vracejí z prohlídky křídel. Pro jistotu ustoupil hlouběji do zavazadlového prostoru…

A pochopil, že před ním stojí řešení.

Mohl by se schovat v lodním kufru lady Oxenfordové.

Vejde se dovnitř? Odhadoval, že ano. Loďák byl přes metr šedesát vysoký a asi půl metru široký: kdyby byl prázdný, vešli by se do něj dva lidé. Jenže prázdný pochopitelně nebyl: bude muset vytahat nějaké šatstvo a udělat si uvnitř místo. Co s vyházenými věcmi udělá? Nemohl je tam nechat jen tak povalovat na zemi. Může je ovšem nacpat do svého poloprázdného kufru.

Musí si ale pospíšit.

Vydrápal se na hromadu zavazadel a sáhl po svém vlastním kufru. V horečném chvatu ho otevřel a nacpal do něj kabáty a šaty lady Oxenfordové. Když se snažil víko znovu zavřít, musel si na ně sednout.

Teď se mohl do loďáku schovat. Zjistil, že ho dokáže zevnitř docela snadno zavřít. Bude tam moci dýchat? Nezůstane přece uvnitř zavřený dlouho. Možná tam bude trochu těžký vzduch, ale to se dá vydržet.

Všimnou si policisté, že spony jsou otevřené? To by mohli. Dokáže je zavřít zevnitř? To vypadalo neproveditelně. Dlouho nad řešením problému uvažoval. Kdyby si do stěny kufru poblíž háčků vyřízl otvory, možná by dokázal prostrčit ven nůž a spony dírami zaklapnout. Navíc by mu otvory dodávaly potřebný vzduch.

Vytáhl kapesní nůž. Loďák byl vyrobený ze dřeva potaženého kůží. Tmavou zelenohnědou kůži zdobil vzorek ze zlacených květin. Harry měl na svém kapesním noži, jako na každém zavíracím noži, špičatý bodec určený k vyndávání kamenů z koňských podkov. Přiložil hrot bodce doprostřed jedné květiny a zatlačil. Kůži propíchl docela snadno, ale prorazit dřevo bylo těžší. Střídavě hrot zabodával a vytahoval. Odhadoval, že dřevěná deska bude víc než půl centimetru silná. Trvalo mu skoro dvě minuty, než se konečně dostal skrz.

Vytáhl bodec. Díky vzorku nebyl otvor skoro vůbec vidět.

Vlezl do loďáku. S úlevou zjistil, že dokáže zevnitř sponu bez potíží zavřít i otevřít.

Nahoře zbývaly ještě dvě spony a další tři háčky držely kufr zavřený na boku. Začal pracovat nejprve na sponě, která byla nejvýš, protože mu připadala nejvíc na očích. Zrovna, když práci skončil, uslyšel opět kroky.

Zalezl do kufru a zavřel za sebou.

Tentokrát nebylo tak snadné spony zavřít. Zjistil, že když stojí uvnitř s ohnutýma nohama, těžko se mu pohybuje. Ale nakonec to dokázal.

Po několika minutách začala být poloha, v níž stál, bolestivě nepohodlná. Zkroutil se a pootočil, ale neulevilo se mu. Bude to prostě muset vydržet.

Měl pocit, že dýchá strašně nahlas. Zvuky přicházející zvenku, byly tlumené. Přesto slyšel kroky lidí přecházejících kolem zavazadlového prostoru – nejspíš proto, že na podlaze neležel koberec a chvění přenášela samotná paluba. Odhadoval, že venku teď chodí nejméně tři lidé. Nezaslechl, že by se otevřely nebo zavřely dveře, ale kroky se ozvaly mnohem blíž a Harrymu bylo jasné, že do nákladového prostoru někdo vstoupil.

Pak se zničehonic vpravo vedle něj ozval čísi hlas: „Nechápu, jak nám ten pacholek mohl uklouznout.“

Hlavně se nedívej na postranní spony, modlil se Harry s hrůzou.

Do loďáku něco bouchlo. Harry zatajil dech. Snad se ten chlap jen opřel loktem o vršek kufru, utěšoval se.

Pak promluvil jiný hlas z větší dálky.

„Na palubě letadla není,“ slyšel ho Harry uvažovat. „Už jsme se podívali všude.“

Opět se ozval první muž. Harryho bodalo v kolenou. Kristovanoho, zapřísahal v duchu oba slídily, jděte čmuchat někam jinam!

„Však my ho stejně dostaneme. Nemůže ujít dvě stě padesát kilometrů k hranici, aniž by si ho někdo všiml.“

Dvě stě padesát kilometrů! Trvalo by mu týden, než by takovou vzdálenost urazil. Možná že by ho někdo svezl, ale v takovéhle pustině by si ho určitě každý pamatoval.

Pár vteřin nikdo nepromluvil. Konečně uslyšel vzdalující se kroky.

Vyčkával, ale už nic nezaslechl.

Sáhl po noži a prostrčil ho jedním z otvorů, aby uvolnil sponu.

Tentokrát to šlo ještě hůř. Kolena ho bolela tak strašlivě, že mohl sotva stát, a byl by určitě upadl na zem, kdyby tam měl místo. Zmocnila se ho netrpělivost a znovu a znovu roztřeseně prostrkával ostří nože dírou. Klaustrofobická panika zesílila a v hlavě mu dunělo. Vždyť já se tady udusím! Snažil se uklidnit. Po chvíli dokázal nevnímat bolest, pozorně prostrčil nůž otvorem a nahmatal závěr. Zatlačil na ostří. Nadzvedlo mosazný háček, ale pak sklouzlo. Zaťal zuby a zkusil to znovu.

Tentokrát to vyšlo.

Pomalu a s utrpením opakoval celý postup u druhé spony.

Konečně mohl rozevřít obě poloviny kufru od sebe a narovnat se. Jak natahoval nohy, projela mu koleny tak nesnesitelná bolest, že málem vykřikl. Po chvíli to přešlo.

Co si teď počne?

Tady nemůže z letadla odejít. Dokud nedorazí do New Yorku, je pravděpodobně v bezpečí, ale co si počne potom?

Bude muset zůstat schovaný na palubě a pak v noci vyklouznout.

Mohlo by to vyjít. Ale stejně si tím moc nepomůže. Celý svět se dozví, že ukradl šperky lady Oxenfordové. Co horšího – dozví se to i Margaret. A on nebude nikde poblíž, aby jí to mohl vysvětlit.

Čím víc o té možnosti uvažoval, tím míň se mu zamlouvala.

Od začátku věděl, že ukradením Dillíské soupravy ohrožuje pouto s Margaretou. Vždycky si ale představoval, že až vyjde najevo, co se stalo, bude on někde nablízku a dokáže si to s ní nějak vyříkat. Jenže takhle může trvat dlouhé dny, než se k ní dostane. A kdyby to dopadlo nejhůř a chytili ho, může na setkání čekat celé roky.

Zkoušel si představit, co si tak asi bude Margaret myslet. Spřátelil se s ní, pomiloval se s ní a slíbil jí, že jí pomůže najít nový domov. Všechno to ovšem jen předstíral, protože pak ukradl šperky její matce a ji samotnou nechal na holičkách. Bude si myslet, že mu od začátku nešlo o nic jiného než o šperky. Zlomí jí to srdce, začne ho nenávidět, bude jím pohrdat.

Při takové představě se mu udělalo mdlo zoufalstvím.

Až do této chvíle si neuvědomil, jak se díky Margaretě změnil. Její láska byla opravdová. Všechno ostatní v jeho životě bylo falešné: přízvuk, chování, oblečení, celý způsob života jen předstíral. Jenže Margaret se zamilovala do zloděje, do dělnického kluka, který nezná vlastního otce, do opravdového Harryho. V životě ho nic tak krásného nepotkalo. Kdyby o to přišel, vypadal by celý jeho život tak, jak mu připadá v tuto chvíli – jako velké předstírání a nezměrná nepoctivost. Jenže Margaret dosáhla toho, že mu najednou začalo jít o víc. Stále ještě toužil po venkovském sídle s tenisovým kurtem, ale pokud tam ona nebude s ním, nebude ho to těšit.

Povzdechl si. Kam zmizel ten kluk Harry? Možná že se z něj stal muž.

Otevřel kufr lady Oxenfordové. Z kapsy vylovil kožené pouzdro s Dillískou soupravou.

Otevřel pouzdro a ještě jednou vzal šperky do ruky. Rubíny zářily jako dohasínající oheň. Něco takového možná už v životě neuvidím, pomyslel si.

Vrátil šperky do pouzdra. A pak celé bohatství s těžkým srdcem uložil zpátky do kufru lady Oxenfordové.

Kapitola 25

Nancy Lenehanová seděla před budovou letecké společnosti na konci dlouhého dřevěného mola v Shediaku. Stavba s truhlíky plnými květin za okny a s plátěnými roletami připomínala přímořské stavení, ale anténa vysílačky vedle domu a pozorovací věž vyčnívající ze střechy prozrazovaly její pravý účel.

Mervyn Lovesey seděl vedle ní, také zabořen do pruhovaného plátěného skládacího lehátka. Voda s konejšivou pravidelností omývala molo a Nancy zavřela oči. Moc toho v noci nenaspala. Když si vzpomněla, jak s Mervynem v noci vyváděli, koutky úst se jí zvedly v náznaku úsměvu. Těšilo ji, že mu nepodlehla. Bylo by to příliš uspěchané. Takhle se alespoň měla na co těšit.

Shediac byl rybářská vesnice a přímořské letovisko. Na západ od mola se otevírala sluncem zalitá zátoka, v níž se pohupovalo několik rybářských bárek, pár lodí pro cestující a dvě letadla – Clipper a jeden malý hydroplán.

Na východ se na míle daleko táhla široká písečná pláž a většina cestujících z Clipperu posedávala mezi dunami nebo se procházela po břehu.

Celkový poklid výjevu narušila dvě auta, jež dorazila se skřípěním k molu a vyvrhla ze svých útrob sedm nebo osm policistů. Muži ve spěchu vběhli do budovy společnosti a Nancy Mervynovi pošeptala: „Vypadá to, jako by se chystali někoho zatknout.“

Přikývl a poznamenal: „Koho asi?“

„Že by Frankieho Gordina?“

„To nejde – ten už zatčený je.“

Za chvíli se policisté opět objevili před domem. Tři odešli na palubu Clipperu, dva se vydali podél pláže a dva vykročili po silnici. Vypadalo to, že někoho hledají. Když okolo spěchal jeden ze členů posádky Clipperu, Nancy se ho zeptala: „Po kom jdou ti policisté?“

Muž zaváhal, jako by si nebyl jist, že může něco prozradit. Pak pokrčil rameny a odpověděl: „Po chlápkovi, který si říká Harry Vandenpost, ale není to jeho pravé jméno.“

Nancy se zamračila. „To je ten chlapec, co sedí s Oxenfordovými.“ Měla tak trochu dojem, že se do něj Margaret Oxenfordová zahleděla.

„Jo,“ ozval se Mervyn. „Vystoupil vůbec z letadla? Nevšiml jsem si ho.“

„Nevzpomínám si.“

„Měl jsem pocit, že vypadá trochu jako uličník.“

„Opravdu?“ Nancy Harryho považovala za mladíka z lepší rodiny. „Vždyť má tak vybrané chování.“

„Právě proto.“

Nancy potlačila úsměv: pro Mervyna bylo příznačné, že se mu nelíbil muž s uhlazenými způsoby. „Mám pocit, že Margaret o něj měla docela zájem. Doufám, že ji to příliš nezraní.“

„Rodiče si, počítám, oddechnou, že dcera unikla jen o vlásek.“

Nancy se z úlevy rodičů nedokázala radovat. Oba s Mervynem zažili hrubý výstup lorda Oxenforda v jídelně Clipperu. Takoví lidé si nic dobrého nezaslouží. Navíc Nancy litovala Margaretu, že narazila na podvodníka. „Obvykle se nechovám tak neuváženě, Nancy,“ promluvil opět Mervyn. Okamžitě zpozorněla.

Mervyn pokračoval: „Známe se teprve pár hodin, ale já jsem si naprosto jist, že vám chci být zbytek života nablízku.“

Tím si nemůžeš být jist, ty troubo! pomyslela si Nancy. Ale i tak ji to potěšilo. Nahlas neřekla nic.

„Myslel jsem si, že se s vámi v New Yorku rozloučím a vrátím se do Manchesteru, ale teď se mi do toho nechce.“

Nancy se usmála. Pronesl přesně to, co si od něj přála slyšet. Natáhla se a dotkla se jeho ruky. „To jsem ráda,“ poznamenala

„Vážně?“ Naklonil se dopředu. „Potíž je ale v tom, že za chvíli už se nikdo kromě vojáků přes Atlantik nedostane.“

Přikývla. Tahle obtíž ji také napadla. Zatím o tom moc nepřemýšlela, ale byla si jista, že pokud jim o to skutečně půjde, dokážou tenhle problém nějak vyřešit.

Mervyn dál rozjímal nahlas: „Když se teď rozdělíme, může trvat doslova roky, než se zase sejdeme. A to se mi nelíbí.“

„Mně taky ne.“

„Takže se vrátíte se mnou do Anglie?“

Nancy se přestala usmívat. „Cože?“

„Pojeďte se mnou zpátky. Když budete chtít, nastěhujete se do hotelu, koupíte si dům, byt – cokoliv.“

Nancy cítila, jak v ní narůstá zlost. Stiskla zuby a snažila se zachovat klid. „Vy jste se zbláznil,“ prohlásila odmítavě. Odvrátila se od něj. Trpce ji zklamal.

Její reakce se ho dotkla a zmátla ho. „Co se stalo?“ zeptal se.

„Mám dům, dva syny a podnik s mnohamilionovým obratem,“ poučila ho. „A vy mi navrhujete, abych to všechno nechala být a nastěhovala se do hotelu v Manchesteru?“

„Pokud nechcete, tak ne!“ zvolal rozhořčeně. „Jestli vám to víc vyhovuje, nastěhujte se ke mně.“

„Jsem slušná vdova s jistým společenským postavením – nebudu s nikým žít na hromádce jako nějaká poběhlice!“

„Poslyšte, já si stejně myslím, že se vezmeme, jsem si tím naprosto jist, ale přece si nemyslíte, že se k tomu můžeme jen tak zavázat – po pár hodinách známosti?“

„O to přece nejde, Mervyne,“ namítla, i když to nebyla tak úplně pravda. „Nezajímá mě, jak jste si představoval, že to dopadne, štve mě prostě vaše pohodlná jistota, že nechám všechno ležet a pojedu s vámi do Anglie.“

„Jak by šlo jinak zařídit, abychom byli spolu?“

„Proč jste raději nepoložil tuhle otázku, dříve než jste rovnou dával dohromady odpověď?“

„Protože jiná odpověď neexistuje.“

„Já vím hned o třech: mohla bych se odstěhovat do Anglie; vy byste se mohl odstěhovat do Ameriky; oba bychom mohli žít na nějakém jiném místě, třeba na Bermudách.“

To ho přivedlo do rozpaků. „Jenže moje vlast vstoupila do války. Musím se zapojit do boje. Na aktivní službu jsem možná trochu starý, ale letectvo bude potřebovat tisíce vrtulí a já vím o jejich výrobě víc než kdokoliv jiný u nás doma. Potřebujou mě.“

Ať řekl cokoliv, jen tím celou situaci zhoršoval. „To vás nenapadlo, že mě moje vlast taky potřebuje?“ namítla. „Vyrábím boty pro armádu, a jakmile vstoupí Spojené státy do války, bude mnohem víc vojáků potřebovat pořádné obutí.“

„Jenže já mám podnik v Manchesteru.“

„A já v Bostonu – a mnohem větší, když už o tom mluvíme.“

„U ženy je to něco jiného!“

„Ovšemže je to naprosto stejné, vy hlupáku!“ zaječela.

Okamžitě slova hlupák litovala. Obličej mu ztuhl ve vzteklé masce: smrtelně ho urazila. Vstal z křesla. Chtěla říct něco, čím by mu zabránila odejít v takovém rozpoložení, ale nenapadla ji vhodná slova a za chvilku už byl Mervyn pryč.

„Sakra,“ zaklela hořce. Zlobila se na něj a sama na sebe měla vztek. Nechtěla ho od sebe odehnat – líbil se jí! Před dávnými lety se naučila, že při jednání s muži nepatří přímý boj s otevřeným hledím mezi nejlepší metody jednání: muži přijmou útok jeden od druhého, ale ne od ženy. Při podnikání proto vždy svou bojovnou povahu mírnila, používala měkčí tón hlasu a dosahovala svého tím, že s lidmi manipulovala, ne že se s nimi hádala. Teď na to najednou docela hloupě zapomněla a chytila se s nejpřitažlivějším mužem, jaký jí za posledních deset let vstoupil do cesty.

To jsem ale pitomá, spílala si v duchu. Vždyť o něm vím, kolik má v sobě hrdosti, to se mi na něm přece právě líbí, díky tomu působí tak neohroženým dojmem. Je drsný, ale nepotlačuje pocity, jako to drsní muži zpravidla činívají. Stačí se podívat na to, jak sleduje svou manželku přes půl světa. Nebo na to, jak se zastal Židů, když lord Oxenford vyváděl v jídelně. A když si vzpomenu, jak mě políbil…

Největší ironií osudu bylo, že neměla daleko k úvahám o změně celého života.

To, co jí Danny Riley prozradil o jejím otci, vrhlo nové světlo na celou její minulost. Odjakživa se domnívala, že s Peterem bojuje, protože bratrovi vadí, že je jeho sestra chytřejší. Jenže takové sourozenecké soupeření obvykle v dospělosti vyprchá: její synové se skoro dvacet let rvali jako pes s kočkou, a teď jsou z nich nejlepší přátelé a panuje mezi nimi nezlomná oddanost. Odpor mezi ní a Peterem naproti tomu vydržel daleko do dospělosti a dnes jí bylo jasné, že za to může jejich táta.

Otec přece řekl Nancy, že ho vystřídá ona a Peter že bude pracovat pod ní. Jenže Peterovi namluvil pravý opak. Následkem toho si oba mysleli, že se dostanou do čela společnosti. Ono to takhle vlastně vypadalo vždycky. Otec odmítal jasně určovat jakákoliv pravidla a vysvětlovat, kdo za co může. Kupoval jim hračky, které měli mít společně, ale pak nechtěl řešit spory, jež nevyhnutelně nastaly. Když dospěli do věku, kdy mohli řídit auto, pořídil jim jedno dohromady: celé roky se kvůli vozu hádali.

Otcův postup se Nancy vyplatil: vychoval z ní pohotovou osobnost s pevnou vůlí. Z Petera se stal slabošský, zlomyslný a záludný člověk. Teď se silnější z nich měl v souladu s otcovými plány ujmout vlády nad podnikem.

A to právě Nancy štvalo nejvíc: že to patřilo do otcových plánů. Vědomí, že všechno, co dělá, někdo předem zařídil, jí kalilo radost z vítězství.

Celý život jí teď připadal jako školní příklad, který jí otec zadal: vypracovala ho sice na jedničku, ale ve čtyřiceti už byla příliš stará na to, aby chodila do školy. Zuřivě si přála vytyčit si vlastní cíle a žít vlastní život.

Ve skutečnosti se tedy dostala do správného rozpoložení, aby s Mervynem otevřeně probrali společnou budoucnost. Jenže on ji urazil, když si tak samozřejmě myslel, že Nancy všeho nechá a bude ho následovat přes půl zeměkoule. Místo, aby si s ním povídala, vyštěkla na něj.

Nečekala, že před ní klekne a požádá ji o ruku, to pochopitelně ne, ale…

Srdce jí napovídalo, že by jí nabídku k sňatku udělat měl. Vždyť nakonec nebyla žádná bohémka, nýbrž americká žena z katolické rodiny, a pokud se o ni nějaký muž skutečně ucházel, mohl to udělat jediným způsobem: požádat ji o ruku. Kdyby to neudělal, nemohl po ní nic chtít.

Vzdychla. Je to skvělé umět se rozhořčit, ale ona ho tím od sebe odehnala. Třeba se ten spor zase urovná. Z celého srdce si to přála. Když se teď dostala do nebezpečí, že o Mervyna přijde, uvědomila si, jak moc o něj stojí.

Úvahy jí přetrhl příchod muže, kterého už také jednou zapudila: Nata Ridgewaye.

Postavil se před ní, zdvořile smekl klobouk a prohlásil: „Tak se zdá, že jsi mě porazila – zase.“

Chvíli si ho prohlížela. Nat by nikdy nedokázal založit a vybudovat Blackovy závody jako otec: neměl na to ani představivost, ani elán. Ale řízení velké společnosti mu šlo: byl chytrý, pracovitý a neústupný. „Jestli tě to utěší, Nate,“ ozvala se Nancy, „vím, že jsem před pěti lety udělala chybu.“

„Obchodní, nebo osobní?“ zeptal se a v hlase mu zazněl podtón, který prozradil skrývaný odpor.

„Obchodní,“ odpověděla vesele. Vždyť Natův odjezd přerušil románek, který sotva začal: nechtěla se o tom bavit. „Blahopřeju ti k manželství,“ pokračovala. „Viděla jsem fotografii tvé ženy – je velmi krásná.“ Nebyla to pravda, Natovu ženu šlo považovat přinejlepším za přitažlivou.

„Děkuji,“ poznamenal hluše. „Ale vraťme se k obchodu. Trochu mě překvapilo, že se odhodláš i k vydírání, jen abys dosáhla svého.“

„Jde o převzetí podniku, ne o čajový dýchánek. Sám jsi mi to včera řekl.“

„Jedna nula.“ Zaváhal. „Můžu se posadit?“

Najednou měla těch formalit po krk. „No jistě, sakra,“ přikývla. „Vždyť jsme spolu dlouhá léta pracovali a pár týdnů i chodili. Nemusíš mě žádat o dovolení, když si chceš sednout, Nate.“

Usmál se. „Děkuju.“ Vzal Mervynovo křeslo a pootočil je tak, aby na ni viděl. „Snažil jsem se získat Blackovy závody bez tvé pomoci. Byla to hloupost a nevyšlo mi to. Mohl jsem to vědět rovnou.“

„Hádat se s tebou nebudu.“ Uvědomila si, že to znělo nevraživě. „A nezazlívám ti to,“ dodala.

„Jsem rád, že jsi to řekla – protože chci tvou továrnu pořád ještě koupit –“

Nancy byla rázem ve střehu. Už jí hrozilo nebezpečí, že protivníka podcení. Koukej si dávat pozor! nařizovala si v duchu. „Jak to myslíš?“ zeptala se nahlas.

„Budu to zkoušet znova,“ vysvětloval. „Ovšem příště přijdu s lepší nabídkou. Důležitější ale je, že budu chtít, abys stála na mé straně – před fúzí i po ní. Chci vyhovět tvým představám a chci, aby ses pak stala ředitelkou General Textiles a podepsala smlouvu na pět let.“

Tohle nečekala a nevěděla, co si o tom má myslet. Aby získala čas, zeptala se: „Smlouvu? Na jakou práci?“

„Vedení Blackových závodů jako části General Textiles.“

„Ztratila bych svou nezávislost – byla bych zaměstnanec.“

„To záleží na tom, jak bychom se dohodli, vždyť bys mohla být akcionář. Pracovala bys na zisku a současně měla veškerou volnost – výnosným podnikům se do práce nepletu. Kdybys začala prodělávat, tak je po všem, přišla bys o nezávislost. Kdo je neúspěšný, toho vyrazím.“ Zavrtěl hlavou. „Ale to se tobě stát nemůže.“

Instikt Nancy radil, aby ho vyhodila. Ať jí to sousto cukroval jak chtěl, pořád mu nešlo o nic jiného, než jí podnik sebrat. Jenže si uvědomila, že otec usiloval právě o to, aby uměla vytrvale odmítat a stát na svém, a ona teď byla odhodlána přestat žít podle scénáře, který jí otec přichystal. Jenže nějak odpovědět musela, a tak se z toho vykroutila: „Možná, že bych měla zájem.“

„Nic víc vědět nepotřebuju,“ prohlásil a vstal. „Uvažuj o tom a rozmysli si, jaká dohoda by ti nejvíc vyhovovala. Nenabízím ti nevyplněný šek, ale chci, abys věděla, že jsem ochoten zajít daleko, jen abys byla šťastná.“ Nancy to trochu zmátlo: dokázal jednat velmi přesvědčivě. Za poslední roky se naučil vyjednávat. Podíval se jí přes hlavu do kraje a poznamenal: „Myslím, že si s tebou chce popovídat tvůj bratr.“

Podívala se přes rameno a uviděla Petera, jak se k nim blíží. Nat si nasadil klobouk a odešel. Měla pocit, že se záměrně snaží vyhnout setkání. Nevraživě sledovala Petera. Podvedl ji a zradil a jí dělalo potíže přinutit se, aby s ním vůbec promluvila. Ráda by si trochu rozebrala nenadálou nabídku Nata Ridgewaye a rozmyslela si, jak se hodí k jejím změněným představám o vlastním životě. Peter jí ale nedopřál času. Zastavil se před ní, naklonil hlavu na stranu způsobem, který jí připomněl doby, kdy byl ještě kluk, a oslovil ji: „Můžeme si promluvit?“

„Pochybuju,“ vyštěkla.

„Chci se omluvit.“

„Když ti to nevyšlo, tak tě zrada najednou mrzí.“

„Rád bych s tebou uzavřel smír.“

Dneska se mnou chtějí všichni uzavírat nějaké dohody, pomyslela si rozmrzele. „A myslíš, že je to možné po tom všem, cos mi provedl?“ zeptala se.

„Těžko,“ odpověděl bez váhání. „Nikdy,“ dodal. Posadil se do křesla, které uvolnil Nat. „Když jsem pročítal tvou zprávu, připadal jsem si jako idiot. Napsala jsi, že nedokážu řídit podnik, že nemám schopnost jako otec a že moje vlastní sestra by to zvládla mnohem líp. Strašně jsem se styděl, protože jsem v hloubi duše věděl, že je to pravda.“

No, pomyslela si, to je pokrok.

„Rozzuřil jsem se k nepříčetnosti, Nan, je to tak.“ Jako děti si říkali Nan a Petey, a když teď bratr použil její dětské jméno, sevřelo se Nancy hrdlo. „Mám pocit, že jsem ani nevěděl, co dělám.“

Zavrtěla hlavou. Tohle byla typická Peterova výmluva. „Věděl jsi moc dobře, co děláš.“ Ale už byla spíš smutná, než rozzlobená.

Přede dveřmi do budovy letecké společnosti se zastavila skupinka lidí zabraných do hovoru. Peter se na ně podrážděně zadíval a pak se obrátil na Nancy: „Nešla by ses se mnou projít po břehu?“

Povzdechla si. Byl to nakonec její mladší bratříček. Vstala.

Věnoval jí rozzářený úsměv. Vydali se po molu směrem k pevnině, pak překročili železniční koleje a sešli dolů na pláž. Nancy si zula střevíčky na vysokém podpatku a brouzdala se pískem v punčochách. Vítr si pohrával s Peterovými světlými vlasy a Nancy ke svému zděšení zjistila, že mu na spáncích řídnou. Zamyslela se nad tím, proč si toho dřív nevšimla, a pak si uvědomila, že se Peter češe tak, aby to pečlivě zakryl. Najednou si připadala stará.

Široko daleko nikdo nebyl, ale Peter dlouho nic neříkal, a tak nakonec prolomila ticho Nancy: „Danny Riley mi prozradil děsnou věc. Řekl, že táta všechno schválně zařídil tak, abychom se spolu museli prát.“

Peter se zamračil. „Proč by to dělal?“

„Abychom byli houževnatější.“

Peter se drsně zasmál. „Ty tomu věříš?“

„Ano.“

„Já asi taky.“

„Rozhodla jsem se, že nestrávím zbytek života tím, že se budu podřizovat otcovu prokletí.“

Přikývl a pak se zeptal: „Co tím myslíš?“

„Ještě nevím. Možná přistoupím na Natovu nabídku a nechám náš podnik fúzovat do jeho.“

„Už to není náš podnik, Nan. Je tvůj.“

Pozorovala ho. Myslel to doopravdy? Připadala si hloupě, že je tak podezřívavá. Rozhodla se, že mu dá alespoň možnost.

Když pokračoval, zdálo se, že mluví zcela upřímně: „Pochopil jsem, že se pro podnikání nehodím, a rozhodl jsem se, že to přenechám lidem, kterým to jde.“

„Co budeš dělat?“

„Napadlo mě, že bych si mohl koupit tenhle domek.“ Míjeli zrovna lákavé bíle natřené stavení se zelenými okenicemi. „Budu mít teď spoustu volného času.“

Bylo jí bratra docela líto. „Je to hezký dům,“ přisvědčila. „Je vůbec na prodej?“

„Na druhé straně je cedule. Už jsem si to tu předtím obhlížel. Pojď se podívat.“

Obešli dům. Byl zamčený a měl zatažené okenice, takže nemohli nakouknout do pokojů, ale zvenku vypadal přijatelně. Měl i širokou verandu se skládacím lehátkem. V zahradě uviděli tenisový kurt. Na vzdálenějším konci pozemku zahlédli malý domek bez oken. Nancy napadlo, že to bude kůlna na čluny. „Můžeš tu mít i loď,“ poznamenala. Peter měl vždycky rád plachtění.

Postranní dveře do kůlny zůstaly otevřené. Peter vstoupil dovnitř. Slyšela, jak vykřikl: „A kruci!“

Prošla dveřmi a zadívala se do přítmí. „Co se děje?“ zeptala se s obavami. „Petey, jsi v pořádku?“

Peter se vynořil vedle ní a vzal ji za paži. Na okamžik zahlédla na jeho obličeji odporný, vítězný škleb a věděla, že udělala strašlivou chybu. Pak s ní bezohledně škubl a strhl ji dál do tmy. Zakopla, vyjekla, pustila střevíčky i kabelku a upadla na prašnou podlahu.

„Petere!“ vykřikla vztekle. Slyšela, jak udělal tři chvatné kroky, pak bouchly dveře a ocitla se v naprosté tmě. „Petere?“ zvolala, tentokrát se strachem. Vyškrábala se na nohy. Uslyšela zaskřípění a pak ránu, jako by se někdo snažil dveře z druhé strany zatarasit. „Petere!“ zaječela. „Řekni něco!“

Žádnou odpověď nedostala.

Do hrdla se jí začal drát hysterický strach a chtělo se jí řvát hrůzou. Zakryla si ústa dlaní a kousla se do kloubu u palce. Po chvíli ji panika začala opouštět.

Jak tam stála ve tmě, osleplá a zmatená, pochopila, že si to bratr celé předem naplánoval: našel prázdný dům s vhodnou kůlnou na čluny, vylákal ji sem a zamkl ji tady, aby nemohla hlasovat na schůzi správní rady. Lítost, omluvy, řeči o tom, že nechá podnikání, i sebemrskačská upřímnost, to všechno jen předstíral. Cynicky vyvolal vzpomínky na dětství, aby ji obměkčil. Znovu mu uvěřila a on ji znovu zradil. Stačilo jí to, aby se rozvzlykala.

Kousla se do rtu a začala uvažovat o svém postavení. Když si oči zvykly na tmu, rozeznala pode dveřmi proužek světla. Dopotácela se k nim s rukama napřaženýma před sebe. Když ke dveřím dorazila, šátrala po obou stranách futra, až nahmatala vypínač. Stiskla ho a kůlnu zaplavilo světlo. Našla kliku na dveřích a bez valné naděje na úspěch ji stiskla. Dveře se ani nepohnuly: Peter je zvenku dobře zajistil. Opřela se do nich ramenem, zatlačila ze všech sil, ale ani tak s nimi nic nezmohla.

Lokty i kolena ji po pádu bolely a punčochy měla potrhané. „Ty svině,“ ulevila si na adresu nepřítomného bratra.

Obula si boty, zvedla kabelku a rozhlédla se kolem sebe. Většinu prostoru zabírala velká plachetnice umístěná na podvozku s kolečky. Stožár visel na držácích u stropu a plachty ležely smotané do úhledných ruliček na palubě. V přední stěně kůlny byla široká vrata. Nancy je prozkoumala a zjistila, že jsou – přesně podle očekávaní – pečlivě zamčená.

Dům stál trochu stranou od pláže, ale přesto byla jistá naděje, že by do jeho blízkosti mohl zabloudit některý z cestujících Clipperu nebo nakonec i kdokoliv jiný. Nancy se zhluboka nadechla a zařvala, co jí síly stačily: „POMOC! POMOC! POMOC!“ Rozhodla se, že bude volat v minutových intervalech, aby neochraptěla.

Přední vrata i postranní dveře byly silné a přesně zapadaly do rámů, ale možná by je dokázala vylomit nějakým páčidlem nebo tak něčím. Rozhlédla se kolem sebe. Majitel byl velmi pořádný člověk: nenechával v kůlně na čluny ani zahradnické nářadí. Nikde nezahlédla lopaty ani hrábě.

Znovu zavolala o pomoc a pak vylezla na palubu plachetnice a dál hledala nějaký nástroj. Na lodi bylo několik skříněk, ale pečlivý majitel je všechny zamkl. Znovu se po celé kůlně rozhlédla z paluby, ale nic nového nezahlédla. „Sakra, sakra, sakra!“ zaklela nahlas.

Posadila se na vyvýšený střed paluby a malomyslně svěsila hlavu. V kůlně se docela ochladilo a Nancy byla ráda, že má kašmírový kabát. Co když sem ale nikdo nepřijde třeba celý týden? Může tady umřít. V panice začala nahlas a táhle kvílet. Zaslechla ve vlastním hlase blížící se hysterii, čímž se vyděsila ještě víc.

Po chvíli se unavila a to ji trochu uklidnilo. Peter byl zlý člověk, ale nebyl vrah a nenechá ji tady umřít. Nejspíš má v úmyslu odněkud anonymně zavolat na policejní stanici v Shediaku a říct jim, aby ji vysvobodili. Ale až po schůzi správní rady, pochopitelně. V duchu se ujišťovala, že jí žádné nebezpečí nehrozí, ale i tak měla velmi nepříjemný pocit. Co když je Peter horší, než si myslí? Co když na ni zapomene? Co když onemocní nebo se stane obětí nějaké nehody? Kdo ji pak zachrání?

Slyšela, jak přes celou zátoku burácí mohutné motory Clipperu. Z paniky upadla do naprostého zoufalství. Zradili ji, prohrála a ještě ke všemu ztratila Mervyna, který teď sedí na palubě a čeká na odlet. Možná ho zběžně zarazilo, kam se asi Nancy poděla, ale protože poslední slova, která mu řekla, byla „Vy hlupáku!“, dospěl nejspíš k závěru, že o něj ztratila zájem.

Bylo od něj sprosté, když si myslel, že s ním pojede do Anglie, ale byl to věcný závěr, ke kterému by došel na jeho místě každý muž, a od ní bylo hloupé, že se kvůli tomu tak rozčílila. Rozešli se ve hněvu a ona ho už nikdy neuvidí. Dokonce tu možná zahyne.

Vzdálený ryk motorů nabíral na výšce. Clipper odlétal. Minutu či dvě se řev držel ve vysoké poloze, pak začal pomalu utichat a Nancy se dohadovala, že se letoun ztrácí někde daleko na obloze. To bychom měli, pomyslela si; přišla jsem o podnik, o Mervyna a teď tu nejspíš zajdu hlady. Ne, hlady neumře, umře žízní, bude ječet a blouznit v agónii…

Cítila, jak jí po tváři stéká slza a setřela ji rukávem kabátu. Musí se nějak vzpamatovat. Určitě je možné se odtud dostat. Znovu se rozhlédla kolem sebe. Napadlo ji, jestli by nemohla použít stožár jako beranidla. Natáhla se k závěsům. Ne, stožár byl příliš těžký, než aby s ním mohl hýbat jeden člověk. Nešlo by dveře nějak prorazit? Vybavila si příběhy o vězních ve středověkých žalářích, kteří roky a roky rýpali vlastními nehty do kamenných stěn v mizivé naději, že se jim podaří prodolovat se na svobodu. Neměla na to roky a potřebovala by něco silnějšího než nehty. Prohledala kabelku. Našla malý hřeben ze slonoviny, téměř spotřebovanou jásavě červenou rtěnku, levnou pudřenku, kterou dostala od chlapců k třicátým narozeninám, vyšívaný kapesníček, šekovou knížku, pětilibrovou bankovku, několik padesátidolarovek a malé zlaté pero: nic z toho se nedalo použít. Zamyslela se nad oblečením. V pase měla pásek z krokodýlí kůže s pozlacenou sponou. Bodcem spony by šlo vydloubat dřevo kolem zámku ve dveřích. Bude to trvat hezky dlouho, ale ona má přece spoustu času.

Slezla z plachetnice a rozhodla se pro zámek ve vratech. Dřevo bylo dost tlusté, ale třeba nebude nutné dostat se úplně skrz: až bude díra dostatečně hluboká, mohlo by se podařit zámek vylomit. Znovu zavolala o pomoc. Nikdo se neozval.

Rozepnula si pásek. Protože by jí sukně bez pásku padala, raději si ji rovnou svlékla, pečlivě ji složila a pověsila přes okraj lodi. Přestože ji tu nikdo nemohl vidět, byla ráda, že má hezké kalhotky s krajkovým okrajem a podvazkový pás, který se k nim hodil.

Vyryla kolem zámku čtverec a pak začala vydloubávat dřevo. Kov, z něhož byla přezka vyrobena, nevynikal přílišnou odolností a po chvíli se bodec ohnul. Přesto pokračovala v práci a zhruba každou minutu na chvíli přestala a zakřičela. Čtverec se pomalu začal prohlubovat. Odštěpky z něj odpadávaly a snášely se k podlaze.

Dřevo bylo změklé, patrně následkem vlhkého vzduchu. Práce šla Nancy od ruky, takže si začala myslet, že se brzy dostane ven.

Zrovna když se v ní naděje probudily, bodec se odlomil.

Zvedla ho ze země a snažila se pokračovat, ale bez přezky bylo těžké udržet hrot v dlani. Když se ho pokusila zarazit hlouběji, vyklouzl jí z ruky, a pokud škrábala jen po povrchu, práce neubývala. Když jí bodec upadl na zem popáté nebo pošesté, nahlas zaklela, vzteky jí vytryskly slzy a bezmocně do vrat zabušila pěstmi.

„Kdo je tam?“ ozval se nějaký hlas.

Ztichla a přestala bušit. Doopravdy něco slyšela? „Haló!“ zvolala. „Pomoc!“

„Nancy, jste to vy?“

Srdce jí poskočilo. Ten hlas měl britský přízvuk a ona ho poznala. „Mervyne! Díky Bohu!“

„Hledal jsem vás. Co se vám kruci jen stalo?“

„Můžete mě pustit ven?“

Zalomcoval dveřmi. „Je to zamčené.“

„Obejděte to ze strany.“

„Už jdu na to.“

Nancy přešla na druhou stranu kůlny, vyhnula se lodi a postavila se k postranním dveřím. Slyšela, jak Mervyn říká: „Je to zaklíněné – hned to bude…“ Uvědomila si, že tam stojí v punčochách a spodním prádle a přitáhla si kabát kolem těla, aby zakryla svou nahotu. Po chvilce se dveře rozletěly a Nancy se vrhla Mervynovi do náruče. „Už jsem si myslela, že tady umřu!“ A ke svému zklamání se rozplakala.

Objal ji, pohladil po vlasech a zamumlal: „No tak, no tak.“

„Peter mě tu zamkl,“ stěžovala si se slzami v očích.

„Napadlo mě, že provedl nějakou lotrovinu. Ten váš bratříček je pěkný pacholek, to vám řeknu.“

Nancy se teď nehodlala Peterem vůbec zabývat, byla moc ráda, že vidí Mervyna. Podívala se mu přes závoj slz do očí a pak mu zlíbala celý obličej: oči, tváře, nos a nakonec rty. Náhle si uvědomila, jak se jí zmocňuje vzrušení. Otevřela ústa a vášnivě ho políbila. Objal ji pažemi a pevně sevřel. Přitiskla se k němu v hladové touze cítit jeho tělo. Vklouzl rukama pod kabát a jel jí dlaněmi po zádech, až se zarazil, když ucítil spodní prádlo. Odstoupil od Nancy a pozorně si ji prohlédl. Kabát měla otevřený. „Kde máte sukni?“

Rozesmála se. „Snažila jsem se vyrýt do vrat díru jehlicí od pásku a sukně mi bez pásku padala, tak jsem si ji radši sundala…“

„To je milé překvapení,“ vydechl tiše a pohladil ji po hýždi a nahém stehnu. Cítila, jak mu tuhne úd a opírá se jí o břicho. Spustila ruku a polaskala ho.

V okamžiku byli najednou oba bez sebe touhou. Chtěla se s ním milovat teď a tady a věděla, že on má přesně stejné přání. Položil jí obrovské dlaně na malá ňadra a ona jen vzlykla. Rozepnula mu poklopec a sáhla dovnitř. Celou dobu si někde hluboko v mysli opakovala: Mohla jsem tu umřít, Mohla jsem tu umřít, a ta myšlenka ji doháněla k zoufalé touze po uspokojení. Nahmatala jeho penis, sevřela ho a vytáhla ven. To už oba dýchali jako sprinteři. Odstoupila a podívala se dolů na jeho mohutné přirození ležící v její drobné bílé dlani. Podlehla neodolatelnému nutkání, sehnula se a vzala úd do úst.

Měla pocit, že ji zadusí. V nose cítila vlhký pach mechu a v ústech slanou chuť. Zasténala: úplně zapomněla, jak ráda tohle dělala. Vydržela by takhle celé věky, ale on jí najednou zvedl hlavu a zamumlal: „Už dost, nebo to nevydržím.“

Poklekl před ní a pomalu jí začal svlékat kalhotky. Styděla se, ale současně ji to vzrušovalo. Políbil ji do chmýří v rozkroku. Pak jí stáhl kalhotky ke kotníkům a ona z nich vystoupila.

Narovnal se, znovu ji sevřel a pak konečně dlaní přikryl její klín a za chvíli cítila, jak mu jeden prst hladce vklouzl dovnitř. Nekonečně dlouho se líbali, vlhké rty a jazyky se bláznivě proplétaly. Přestávali, jen když se potřebovali nadechnout. Po chvíli se od Mervyna odtrhla, rozhlédla se a zeptala se: „Kde?“

„Obejmi mě kolem krku,“ odpověděl.

Natáhla se a sepjala mu ruce za zátylkem. Vzal ji za stehna a bez potíží ji zvedl ze země. Kabát za ní vlál. Když ji začal spouštět, vedla ho dovnitř a pak ho nohama sevřela kolem pasu.

Chvíli stáli bez hnutí. Nancy vychutnávala pocit, který nezažila už tak dlouho, povzbuzující vědomí naprosté blízkosti, jež pramenilo z toho, že má v sobě muže a že obě těla jsou tak důvěrně spleteni Byl to nejkrásnější pocit na světě a Nancy si pomyslela, že musela být blázen, když bez něj mohla vydržet deset let.

Pak se začala hýbat, přitahovala ho k sobě a odstrkovala se od něj. Slyšela ho, jak sténá hlubokým hrdelním hlasem, a vědomí, že mu poskytuje takové potěšení, ji rozpálilo ještě víc. Připadala si nestydatá, vždyť se milovala v takové výstřední poloze s mužem, kterého sotva zná. Zprvu se strachovala, jestli ji unese, ale byla drobná a on byl silný muž. Sevřel jí hýždě a pohyboval s ní nahoru dolů. Zavřela oči a plně se oddala požitku z toho, jak v ní jeho úd klouže tam a zpátky a jak se její klitoris tiskne k jeho podbřišku. Přestala se starat o to, jestli má Mervyn dost síly a soustředila se výhradně na slast, jež jí tepala v útrobách.

Po chvíli otevřela oči a podívala se na něj. Chtěla mu říct, že ho miluje. Někde hluboko v mysli stál na stráži zdravý rozum a vyložil jí, že je ještě příliš brzo. Ale na jejích pocitech to nic nezměnilo. „Jsi můj drahý,“ zašeptala.

Výraz v jeho očích jí prozradil, že jí porozuměl. Zamumlal její jméno a zrychlil pohyby.

Znovu zavřela oči a myslela jen na poryvy rozkoše, šířící se z místa, kde se jejich těla stýkala. Jakoby zdálky slyšela sama sebe, jak tiše vykřikuje potěšením pokaždé, když ji k sobě Mervyn přitáhl. Dýchal přerývavě, ale váhu jejího těla snášel bez nejmenší známky námahy. Teď cítila, že trochu zpomalil a čeká na ni. Představila si, jak v něm s každým pohybem jejích hýždí proti jeho bokům narůstá tlak a ta představa ji dohnala k vyvrcholení. Celé tělo se jí roztřáslo slastí a Nancy nahlas vykřikla. Cítila, jak v ní jeho penis pulzuje a škube sebou, a házela sebou na jeho těle jako na vzpínajícím se koni, jak jimi orgasmus oběma lomcoval. Pak rozkoš polevila, Mervyn se zklidnil a Nancy mu položila hlavu na hruď.

Pevně ji objal a tiše poznamenal: „Safra, s tebou je to vždycky takový?“

Rozesmála se, až musela popadat dech. Milovala muže, který ji dokáže rozesmát.

Nakonec ji postavil na zem. Několik minut jen roztřeseně stála a opírala se o něj. Pak se neochotně zase oblékla.

Když vyšli do mdlého sluníčka a pomalu vedle sebe kráčeli po pláži k molu, hodně se na sebe usmívali, ale ani jeden nepromluvil.

Nancy uvažovala, jestli jí nakonec není souzeno žít v Anglii a vzít si Mervyna. Bitvu o vedení podniku prohrála: už nemá šanci dostat se do Bostonu včas, aby stihla zasedání správní rady, takže Peter přehlasuje Dannyho Rileyho i tetičku Tilly a strhne vítězství na svou stranu. Vzpomněla si na syny: oba se už osamostatnili, takže nemusí svůj život přizpůsobovat jejich potřebám. A teď ještě zjistila, že jako milenec je Mervyn přesně to, po čem toužila. Ještě pořád byla po jejich milování zesláblá a jako v mrákotách. Co ale budu v Anglii dělat? přemítala. Přece se ze mě nestane hospodyňka.

Došli k molu, zastavili se a zahleděli se přes zátoku. Nancy napadlo, jak často odtud odjíždí vlak. Už chtěla navrhnout, aby to šli zjistit, když si všimla, že Mervyn soustředěně upírá pohled nějak do dálky. „Co si to tak prohlížíš?“ zeptala se ho.

„Grummanovu husu,“ odpověděl zamyšleně.

„Já žádnou husu nevidím.“

Napřáhl ruku. „Tomu malému hydroplánu se v Královském námořnictvu říká Grumman Goose, Grummanova husa. Je to docela novinka – létá teprve několik let. Je velmi rychlý, rychlejší než Clipper“

Podívala se na letoun. Byl to moderní jednoplošník se dvěma motory a zavřenou kabinou. Pochopila, na co Mervyn myslí. Hydroplánem by se mohli do Bostonu dostat na zasedání rady včas. „Co kdybychom si ho pronajali?“ zeptala se váhavě a ani se neodvažovala doufat.

„Přesně to mě napadlo.“

„Půjdeme se zeptat!“ Vyrazila podél mola k budově letecké společnosti. Mervyn ji následoval a svými dlouhými kroky jí hravě stačil. Srdce jí bušilo. Možná by mohla ještě podnik zachránit. Ale držela nadšení na uzdě: určitě v tom bude nějaký háček.

Vstoupili do budovy a mladík v uniformě Pan American zvolal: „Lidi, vždyť vy jste zmeškali odlet!“

Nancy se bez okolků zeptala: „Víte, komu patří ten malý hydroplán?“

„Husa? No jistě. Alfredu Southbomovi, majiteli pily.“

„A už ho někdy někomu pronajal?“

„Jo, pokaždé, když má příležitost. Vy si ho chcete půjčit?“

Nancy poskočilo srdce. „Ano!“

„Jeden z pilotů tu zrovna teď je – přišel se podívat na odlet Clipperu.“ Udělal několik kroků zpátky a zakřičel do vedlejší místnosti: „Hej, Nede! Tady si někdo chce najmout vaši Husu!“

Vynořil se Ned. Byl to spokojený třicátník v košili s nárameníky. Zdvořile přikývl a oslovil je: „Rád bych vám, lidi, pomohl, ale druhý pilot tu není a Husa potřebuje dvojčlennou posádku.“

Pro Nancy opět potemněl celý svět.

„Já jsem pilot,“ ozval se Mervyn.

Ned se na něj nedůvěřivě podíval: „Lítal jste někdy s hydroplánem?“ Nancy zatajila dech.

„Jo – se Supermarine.“

Nancy o Supermarine nikdy neslyšela, ale musel to být pořádný letoun, protože na Neda to udělalo dojem a hned se zeptal: „Závodíte?“

„Když jsem byl mladší. Dnes už lítám jen pro radost. Mám Tygří můru.“

„Jestli jste lítal se Supermarine, měl byste druhého pilota na Huse zvládnout bez potíží. A pan Southbome je do zítra pryč. Kam chcete letět?“

„Do Bostonu.“

„Přijde vás to na tisíc dolarů.“

„Na tom nezáleží!“ zvolala Nancy vzrušeně. „Ale potřebujeme odletět teď hned.“

Muž se na ni podíval s mírným překvapením: myslel si, že rozhodující slovo tu má muž. „Můžeme vyrazit za pár minut, madam. Jak budete platit?“

„Buď vám vystavím osobní šek, nebo můžete poslat účet do mé firmy, Blackových závodů.“

„Vy pracujete pro Blackovy závody?“

„Jsem majitelka.“

„Víte, že mám na sobě vaše boty?“

Sklopila pohled k zemi. Měl na nohou černé špičaté boty značky Oxford za 6.95 dolarů, číslo devět. „Jak se vám v nich chodí?“ zeptala se bez přemýšlení.

„Skvěle. Jsou to dobré boty. Ale vy to určitě víte.“

Usmála se. „Ano,“ přitakala, „jsou to dobré boty.“

Část šestá

Z SHEDIAKU DO ZÁLIVU FUNDY

Kapitola 26

Když Clipper stoupal nad New Brunswickem a zamířil na New York, Margaret byla bez sebe strachy. Kam se poděl Harry? Policie zjistila, že cestuje s falešným pasem: alespoň se o tom mezi cestujícími mluvilo jako o samozřejmosti. Nedokázala si představit, jak na to přišli, ale na tom teď pramálo záleželo. Důležitější bylo, co by se s ním stalo, kdyby ho chytili. Nejspíš by ho odvezli zpátky do Anglie a tam vsadili do vězení za krádež těch prokletých manžetových knoflíčků, nebo by ho poslali do armády. Našla by ho pak vůbec ještě někdy?

Pokud věděla, zatím se jim ho chytit nepodařilo. Naposledy ho zahlédla, když odcházela v Shediaku na pevninu. Šel zrovna na pánskou toaletu. Začínal zrovna uskutečňovat plánovaný útěk? Věděl už, že spadl do pěkné kaše?

Policie letoun prohledala, ale nenašla ho, takže se mu muselo podařit v nestřeženém okamžiku vyklouznout. Kam se ale poděl? Vydal se pěšky po úzké silnici táhnoucí se lesy v naději, že ho někdo sveze? Nebo se mu podařilo umluvit nějaké rybáře, aby ho vzali na palubu? Ať udělal cokoliv, Margaretu mučila stále stejná otázka: uvidí ho ještě někdy?

Říkala si znovu a znovu, že nesmí ztrácet odvahu. Zmizení Harryho ji bolelo, ale pořád ještě měla Nancy Lenehanovou, která jí přislíbila pomoc.

Teď už ji otec zastavit nedokáže. Prohrál, odcházel do vyhnanství a už neměl sílu, aby ji mohl k čemukoliv nutit. Přesto se stále ještě obávala, že by kolem sebe mohl začít mlátit jako raněné zvíře a způsobit nějakou nenapravitelnou škodu.

Jakmile letoun dosáhl cestovní výšky, rozepjala si bezpečnostní pás a vydala se dozadu za paní Lenehanovou.

Když procházela salonem, všimla si, že stevard prostírá k obědu. V oddělení číslo čtyři seděli na jednom sedadle Ollis Field a Frank Gordon připoutaní k sobě želízky. Margaret došla až na konec uličky a zaťukala na dveře svatební kajuty. Nikdo se neozval. Zaťukala ještě jednou a pak otevřela dveře. Kajuta byla prázdná.

Srdce jí sevřel ledový strach.

Nancy si mohla odskočit do dámské úpravny, ale kam se poděl pan Lovesey? Kdyby šel do pilotní kabiny nebo na pánskou toaletu, Margaret by ho viděla procházet jejich oddělením. Stála ve dveřích, mračila se a rozhlížela se po kajutě, jako by mohla její obyvatele někde najít ukryté. Jenže v místnosti se nebylo kam schovat.

Nancyin bratr Peter a jeho společník seděli hned vedle vchodu do svatební kajuty, přes uličku proti dámské toaletě. Margaret je oslovila: „Kde je paní Lenehanová?“

„Rozhodla se, že v Shediaku let přeruší,“ odpověděl Peter.

Margaret polkla. „Cože?“ vyjekla. „Jak to víte?“

„Řekla mi to.“

„Ale proč?“ vzlykla Margaret žalostně. „Proč tam tak najednou zůstala?“ Zatvářil se dotčeně. „To vám nepovím,“ odpověděl chladně. „Nesvěřila se mi. Jednoduše mě požádala, abych kapitánovi vyřídil, že na poslední část letu nebude na palubě.“

Margaret věděla, že je od ní neslušné dál Petera zpovídat, ale neměla na vybranou. „Kam Nancy šla?“

Sáhl na sedadlo vedle sebe pro noviny. „Nemám nejmenší tušení,“ zabručel a začal si číst.

Margaret byla zdrcena. Jak mohla Nancy něco takového udělat? Věděla přece, jak moc je Margaret na její pomoci závislá. Určitě by nepřerušila let, aniž by ji něco řekla nebo přinejmenším nechala nějaký vzkaz.

Zkoumavě si Petera prohlížela. Napadlo ji, že se jí nepodíval do očí. A navíc reagoval na její dotazy příliš nedůtklivě. Z náhlého popudu prohlásila: „Domnívám se, že nemluvíte pravdu.“ Říct něco takového bylo velmi neslušné, a když čekala, co jí na to odpoví, tajil se jí dech.

Vzhlédl k ní a zrudl. „Zdědila jste po svém otci špatné způsoby, mladá dámo,“ poučil ji. „Jděte prosím pryč.“

To ji dorazilo. Nic se jí nemohlo tak dotknout, jako když ji někdo přirovnal k otci. Beze slova se otočila a cítila, že má slzy na krajíčku.

Když procházela oddělením číslo čtyři, všimla si Diany Loveseyové, Mervynovy překrásné ženy. Všichni cestující pozorně sledovali drama prchající manželky a pronásledujícího manžela a pobavilo je, když byli Nancy a Mervyn nuceni strávit společnou noc ve svatební kajutě. Margaret byla zvědavá, jestli Diana netuší, kam se její muž ztratil. Ovšem, bylo troufalé se jí jen tak zeptat, ale Margaret byla příliš zoufalá, než aby si s tím lámala hlavu. Posadila se vedle Diany a bez okolků spustila: „Promiňte, nevíte, co se stalo s panem Loveseym a paní Lenehanovou?“

Diana vypadala překvapeně. „Stalo? Copak nejsou ve svatební kajutě?“

„Ne – vůbec nejsou na palubě.“

„Opravdu?“ Dianu to zcela nepochybně zarazilo a zmátlo. „Jak je to možné? Že by nestihli letadlo?“

„Nancyin bratr říká, že se rozhodli přerušit let, ale já mu ani trochu nevěřím.“

Diana se zatvářila rozmrzele. „Mně ani jeden z nich nic neřekl.“

Margaret se tázavě podívala na Dianina společníka Marka, muže nápadného mírným vystupováním. „Mně se nesvěřili zcela určitě,“ prohlásil.

Opět se ozvala Diana, tentokrát změněným tónem: „Jenom doufám, že se jim nic nestalo.“

„Jak to myslíš, drahoušku?“ zeptal se Mark.

„Nijak to nemyslím. Prostě jen doufám, že jsou v pořádku.“

Margaret přikývla na znamení, že s Dianou souhlasí. „Tomu jejímu bratrovi nevěřím. Připadá mi nepoctivý.“

„Možná máte pravdu,“ přitakal Mark, „ale obávám se, že dokud jsme ve vzduchu, nemůžeme s tím nic dělat. Navíc…“

„Už mi do toho, co dělá, nic není, já vím,“ dopověděla za něj větu podrážděně Diana. „Ale pět let to byl můj muž, a tak o něj teď mám strach.“

„Až dorazíme do přístavu Washington, bude tam nejspíš na nás od nich čekat zpráva,“ chlácholil ji Mark.

„To doufám,“ přitakala Diana.

Stevard Davy se dotkl Margaretiny paže. „Podává se oběd, lady Margaret,“ oslovil ji. „Vaše rodina už sedí u stolu.“

„Děkuji vám.“ Margaret neměla na jídlo ani pomyšlení. Ale tihle dva už jí toho stejně víc říct nemohli.

Když vstala k odchodu, Diana se na ni ještě jednou obrátila: „Vy jste přítelkyně paní Lenehanové?“

„Byla ochotna mi poskytnout zaměstnání,“ odpověděla Margaret trpce. Pak se otočila a kousala se do rtů.

Rodiče i Percy už seděli v jídelně a první chod stál na stole: krevetový koktejl s čerstvými humry z Shediaku. Margaret se posadila a automaticky prohlásila: „Omlouvám se, že jdu pozdě.“ Otec se na ni jen podíval.

Jen se v jídle bezmyšlenkovitě přebírala. Ze všeho nejraději by položila hlavu na stůl a rozplakala se. Harry i Nancy ji opustili bez varování. Zase stála na samém začátku, bez podpory a bez přátel, kteří by jí mohli poskytnout pomoc. Bylo to nespravedlivé: snažila se zachovat jako Elizabeth a všechno si předem naplánovat, ale pečlivě vypracovaný postup se rozpadl na prach.

Stevardi odnesli krevetový koktejl a naservírovali ledvinkovou polévku. Margaret ji jen ochutnala a odložila lžíci. Byla unavená a otrávená. Bolela ji hlava a na nic neměla chuť. Superluxusní Clipper jí začal připadat jako vězení. Byli na cestě už dvacet sedm hodin a ona už toho měla dost. Toužila si lehnout do opravdové postele s měkkou matrací a hromadou polštářů a spát celý týden.

Na ostatní už také doléhalo vyčerpání. Matka byla bledá a unavená. Otce sužovala kocovina, oči měl podlité krví a z úst mu táhlo. Percy byl neposedný a podrážděný jako člověk, který vypil příliš silnou kávu, a neustále na otce vrhal nenávistné pohledy. Margraret měla pocit, že se bratr chystá vyvést nějakou lotrovinu.

Jako hlavní chod si mohli vybrat mezi smaženým mořským jazykem s červenou omáčkou a plátkem hovězí pečeně. Ani jedno ji nelákalo, ale vybrala si rybu. Dostala k ní brambory a růžičkovou kapustu. Požádala Nickyho o sklenku bílého vína.

Myslela na pusté dny, které ji čekají. Ubytuje se s otcem a matkou ve Waldorfu, ale Harry se k ní do pokoje neproplíží: bude sama ležet v posteli a toužit po něm. Nezbyde jí než matku doprovázet při nakupování šatů. Všichni společně odjedou do Connecticutu. Aniž se jí zeptají na mínění, zapíšou ji do jezdeckého spolku i do tenisového klubu a bude dostávat pozvání na různé večírky. Matka pro rodinu dokáže v krátkém čase vytvořit společensky přijatelné kontakty a brzy začnou na čaj, koktejl nebo vyjížďku na kole docházet „vhodní“ mladí pánové. Jak se s tím vším Margaret vypořádá, když je teď Anglie ve válce? Čím víc na to myslela, tím větší sklíčenost na ni doléhala.

Jako zákusek podávali jablkový koláč se šlehačkou, nebo zmrzlinu s čokoládovou polevou. Margaret požádala o zmrzlinu a celou ji spořádala.

Otec si objednal brandy a kávu a pak si odkašlal. Chystal se pronést řeč. Bylo možné, že by se chtěl omluvit za tu nechutnou scénu, kterou ztropil včera u večeře? Vyloučeno.

„Mluvili jsme o tobě s matkou,“ začal.

„Jako bych byla nějaká neposlušná služka,“ odsekla Margaret.

„Jsi neposlušné dítě,“ upozornila ji matka.

„Je mi devatenáct a už šest let mám menstruaci – jak bych mohla být ještě dítě?“

„Buď zticha!“ okřikla ji matka zděšeně. „Už jenom skutečnost, že taková slova používáš před otcem, svědčí o tom, že ještě nejsi dospělá!“

„Vzdávám se,“ vzdechla Margaret. „Tohle nemůžu nikdy vyhrát.“

Otec se opět ujal slova: „Tvoje hloupé postoje jen dotvrzují všechno, co jsme ti řekli. Ještě nejsi dost zralá, abys mohla vést normální společenský život mezi lidmi se stejným původem.“

„Díky bohu!“

Percy vyprskl smíchy, otec se na něj zle podíval, ale mluvil dál k Margaretě: „Snažili jsme se přijít na nějaké místo, kam by tě šlo poslat a kde bys měla co nejmíň příležitosti působit potíže.“

„Uvažovali jste o klášteru?“

Nebyl zvyklý, že by mu drze odmlouvala, ale ze všech sil se snažil potlačit vztek. „Takovými poznámkami své postavení příliš nezlepšíš,“ upozornil ji.

„Nezlepším? Copak já si potřebuju svou situaci zlepšovat? Moji milovaní rodiče mi určují budoucnost a mají přitom na mysli jen moje dobro. Co můžu chtít víc?“

Překvapilo ji, že matce vyhrkly slzy. „Jsi bezohledná, Margaret,“ prohlásila a utřela si tváře.

Margaretu to dojalo. Pohled na vzlykající matku zlomil její odpor. Podvolila se a klidně se zeptala: „Co chcete, abych udělala, matko?“

Odpověděl jí otec: „Budeš bydlet u tety Clare. Má dům ve Vermontu. Je to v horách na dost osamělém místě. Široko daleko nebude nikdo, koho bys mohla obtěžovat.“

„Moje sestra Clare je skvělá žena,“ přidala se matka. „Nikdy nebyla vdaná. V Battleboro představuje pravou oporu episkopální církve.“

Margarety se zmocnila chladná zuřivost, ale stále ještě se ovládala. „Jak stará je teta Clare?“ zeptala se.

„Něco přes padesát.“

„A to žije sama?“

„Nepočítáme-li služebnictvo, tak ano.“

Margaret se klepala vzteky. „Tak tohle je trest za to, že jsem si zkusila zařídit život podle sebe,“ vyhrkla roztřeseným hlasem. „Půjdu do vyhnanství do hor a budu žít s bláznivou staropanenskou tetou. Jak dlouho bych tam podle vás měla zůstat?“

„Dokud se neuklidníš,“ odpověděl otec. „Možná tak rok.“

„Rok!“ Připadalo jí to jako celý život. Přece ji nemůžou nutit, aby tam zůstala. „Nechte těch hloupostí. Vždyť se tam zblázním, zabiju nebo uteču.“

„Bez našeho svolení odtamtud neodejdeš,“ zarazil ji otec. „A pokud ano…“ Zaváhal.

Margaret se mu podívala do tváře. Můj Bože, pomyslela si, on se sám stydí za to, co se chystá říct. O co může pro všechno na světě jít?

Sevřel rty do odhodlané linky a pak prohlásil: „Jestli utečeš, necháme tě prohlásit za nesvéprávnou a půjdeš do léčebny.“

Margaret se zajíkla. Oněměla hrůzou. Nedokázala uvěřit, že by byl takové surovosti schopen. Obrátila se na matku, ale ta se jejímu pohledu vyhýbala.

Percy vstal a odhodil ubrousek. „Ty zatracenej starej blázne, ty ses definitivně pomát!“ vykřikl a odešel.

Kdyby si Percy něco takového dovolil před týdnem, strašlivě by za to zaplatil, ale teď si ho nikdo ani nevšiml.

Margaret se opět podívala na otce. Měl ve tváři provinilý, vzdorovitý a zatvrzelý výraz. Věděl, že udělal chybu, ale nebyl ochoten ji vzít zpátky. Nakonec se jí podařilo najít slova, která vyjadřovala to, co měla na srdci.

„Odsoudil jsi mě k smrti,“ oznámila mu.

Matka se tiše rozplakala.

Zvuk motorů se nečekaně změnil. Všichni to slyšeli a veškerý hovor ustal. Letoun se naklonil a začal klesat.

Kapitola 27

Když vysadili najednou oba motory na levoboku, Eddieho osud byl zpečetěn. Až do této chvíle mohl od svého úmyslu ustoupit. Letadlo by klidně letělo dál a nikdo by neměl ani tušení, co se chystal provést. Teď vyjde pravda najevo, ať to dopadne jakkoliv. Už nikdy nebude létat, jedině možná jako pasažér: tímhle svou kariéru skončil. Potlačil v sobě vztek, jenž v něm opět začínal kypět. Musí zůstat klidný a dotáhnout tuhle věc do konce. Pak si může teprve dovolit uvažovat o grázlech, kteří mu zničili život.

Letoun teď bude muset nouzově přistát. Únosci vstoupí na palubu a osvobodí Frankieho Gordina. Dál už se to může vyvíjet jakkoliv. Bude Carol-Ann v pořádku a zdravá? Napadne gangstery námořnictvo, až se budou blížit ke břehu? Půjde Eddie za mříže za spoluúčast na celé akci? Stejně byl doživotním zajatcem vlastního osudu. Pokud ale bude moci obejmout Carol-Ann živou a zdravou, na ničem jiném už mu nesejde.

Chvíli potom, co motory vysadily, uslyšel ve sluchátkách kapitánův hlas: „Co se to sakra děje?“

Eddiemu v ústech vyschlo napětím a musel dvakrát polknout, než mohl promluvit. „Ještě nevím,“ odpověděl, přestože to nebyla pravda. Motory se zastavily, protože jim došlo palivo: vždyť je sám vypustil.

Clipper měl šest nádrží. Palivo motorům dodávaly dvě malé napájecí nádržky v křídlech. Většinu paliva si však vezli ve čtyřech mohutných rezervních nádržích umístěných ve vodních stabilizátorech, bachratých mořských křídlech, po nichž museli cestující přejít, kdykoliv nastupovali nebo vystupovali.

Palivo bylo možné vypustit i ze zásobních nádrží, ale Eddie to udělat nemohl, protože ventily se daly ovládat pouze z místa druhého pilota. Eddie ale mohl přečerpávat palivo z rezervních nádrží do křídel a naopak. Přečerpávání ovládal dvěma velikými koly umístěnými hned vedle přístrojové desky palubního inženýra. Letěli teď nad zálivem Fundy, asi osm kilometrů od místa setkání, a Eddie už několik minut vypouštěl nádrže v obou křídlech. Na pravoboku zbývalo paliva ještě na pár kilometrů. Nádrže na levoboku byly prázdné, a motory na levém křídle se proto zastavily.

Mohl by pochopitelně palivo jednoduše načerpat ze záložních nádrží. Jenže když letoun kotvil v Shediaku, Eddie zašel nepozorovaně do pilotní kabiny a pohrál si s popiskami nad ovládacími koly, takže když otáčel směrem, kde bylo napsáno „Čerpání“, zůstaly pumpy vypnuté, zatímco směrem k nápisu „Vypnuto“ se přečerpávání zapínalo. Když se tedy podle cedulky zdálo, že zapnul čerpání, nedělo se ve skutečnosti nic.

Ze začátku pochopitelně používal ovládací kola opačně, než napovídaly štítky, a další technik si toho mohl všimnout a zeptat se, co to má sakra znamenat. Eddie se v jednom kuse děsil, že nahoru přijde pomocný mechanik Mickey Finn, jenž nebyl ve službě. Ten ale spal jako zabitý v oddělení číslo jedna, přesně jak Eddie předpokládal: při takhle dlouhém letu už touhle dobou členové posádky, kteří nebyli ve službě, vyspávali.

V Shediaku došlo ke dvěma nepříjemným příhodám. Nejprve policie oznámila, že zná jméno Gordinova komplice na palubě letadla. Eddie se domníval, že mluví o Lutherovi, a chvíli už si myslel, že je po všem, a lámal si hlavu, jak vysvobodit Carol-Ann. Pak se dověděl, že jde o Harryho Vandenposta, a málem skákal radostí. Netušil, proč by Vandenpost, jenž působil dojmem přátelského Američana z bohaté rodiny, měl cestovat s falešným pasem, ale byl rád, že ten člověk odvedl pozornost od Luthera. Policie to dál nevyšetřovala, Luther unikl pozornosti a plán nic nenarušilo.

Jenže na kapitána Bakera toho začínalo být moc. Pokaždé, když se Eddie vzpamatoval z nějaké hrůzy, Baker mu nastražil další minu. Skutečnost, že na palubě se opravdu nachází někdo, kdo se chystá Gordina osvobodit, prohlásil kapitán, je dostačujícím důvodem k tomu, abychom nechali Gordina vysadit. To by znamenalo naprostý škrt přes Eddieho plány.

Mezi Bakerem a Ollisem Fieldem došlo k neústupné hádce, během níž agent FBI vyhrožoval, že kapitána nechá zatknout pro maření úředního výkonu. Baker nakonec zavolal do Pan American v New Yorku a celý problém jim předložil. Společnost se rozhodla, že Gordino může letět dál. Eddiemu se opět ulevilo.

V Shediaku obdržel také jednu velmi příznivou zprávu. Tajuplný, ale nepochybně pravý vzkaz od Steva Applebyho potvrzoval, že podél pobřeží, kde by měl Clipper přistát, bude hlídkovat ozbrojený člun číslo 7 amerického námořnictva. Do přistání letounu zůstane mimo dohled a pak zadrží každé plavidlo, které naváže spojení s Clipperem.

Pro Eddieho to byla naprosto zásadní zpráva. Věděl teď s jistotou, že gangstery po akci polapí, a mohl se s čistým svědomím vrhnout na uskutečňování svého plánu a nesnažit se o nic jiného, než aby vše proběhlo bez zádrhelů.

Už byl skoro hotov. Letoun se pohyboval blízko místa, kde mělo dojít k setkání, a letěl jen na dva motory.

Kapitán Baker se vedle Eddieho objevil téměř okamžitě. Eddie nejprve zůstal zticha. Třesoucí se rukou zapnul přečerpávání paliva, aby nádrž v pravém křídle zásobovala všechny motory najednou, a pak motory nalevo znovu nahodil. Vzápětí si postěžoval: „Levá nádrž je prázdná a já ji nemůžu doplnit.“

„Proč ne?“ vyštěkl kapitán.

Eddie ukázal na ovládací kola. „Zapnul jsem pumpy, ale nic se nezačlo dít,“ vysvětloval s pocitem zrádce. Na přístrojích na Eddieho panelu nešlo sledovat proudění ani tlak paliva při přečerpávání mezi zásobními nádržemi a křídly, ale v zadní části řídící kabiny byly v potrubí čtyři skleněné průzory, jimiž se dalo protékající palivo sledovat pouhým pohledem. Kapitán se tím směrem zběžně podíval. „Nic!“ zvolal. „Kolik paliva zbývá v pravém křídle?“

„Už skoro žádné – jen na pár kilometrů.“

„Jak je možné, že sis toho všiml až teď?“ zeptal se nahněvaně.

„Myslel jsem si, že pumpy pracujou,“ vysvětloval Eddie chabě.

Nebyla to přesvědčivá odpověď a kapitána jen rozzuřila. „Jak to, že obě pumpy vysadily naráz?“ vyptával se dál.

„Nevím – ale máme, díky Bohu, ještě ruční pumpu.“ Eddie sáhl po páce umístěné vedle stolu a začal pumpovat. Čerpadlo se obvykle používalo, jen když technik potřeboval vysát z nádrží během letu vodu. To Eddie udělal hned po odletu z Shediaku a pak schválně nechal trojcestný ventil, jímž se voda vypouštěla do vzduchu, nastavený, jak byl. Následkem toho jeho usilovné pumpování nevhánělo palivo do nádrží v křídlech, ale vypouštělo je z nich do vzduchu.

To ovšem kapitán netušil a nebylo pravděpodobné, že by si nastavení ventilu všiml. Skleněnými průzory ale viděl, že potrubím žádné palivo neproudí. „Nefunguje to!“ vykřikl. „Nepochopím, jak můžou najednou selhat všechny tři pumpy!“

Eddie se podíval na ukazatele. „Nádrž v pravém křídle je skoro prázdná,“ ohlásil. „Jestli brzy nepřistaneme, můžeme se zřítit.“

„Všichni se připraví na nouzové přistání,“ nařídil Baker zvýšeným hlasem. Ukázal prstem na Eddieho. „Vaše role v téhle záležitosti se mi vůbec nelíbí, Deakine,“ prohlásil ledově vzteklým hlasem. „Nevěřím vám.“

Eddie si připadal strašně. Lhal svému kapitánovi, a přestože měl k tomu dobrý důvod, současně se za to nenáviděl. Celý život jednal s lidmi na rovinu a pohrdal těmi, kteří se uchylovali k záludnostem a podvodům. Teď se sám choval způsobem, jaký odsuzoval. Nakonec mě určitě pochopíte, kapitáne, ujišťoval se v duchu. Ale přál si, aby to mohl říct nahlas.

Kapitán se otočil ke stanovišti navigátora a sklonil se nad mapou. Navigátor Jack Ashford vrhl na Eddieho nechápaný pohled, zabodl prst do mapy a obrátil se na kapitána: „Teď jsme tady.“

Úspěch celého plánu závisel na tom, že Clipper přistane v průlivu mezi pobřežím a ostrovem Grand Manan. Gangsteři, stejně jako Eddie, na to spoléhali. Jenže v nouzi se lidé chovají nevyzpytatelně. V případě, že by se kapitán Baker rozhodl pro jiné místo, byl Eddie odhodlán vstát a poukázat na výhody průlivu. Bakerovi to bude nápadné, ale nezbyde mu než Eddieho argumenty uznat a pak to najednou bude kapitán, kdo se bude chovat divně, jestliže se rozhodne přistát někde jinde.

Nakonec nebylo vůbec nutné zasahovat. Kapitán Baker po chvíli prohlásil: „Tady. V tom průlivu. Tam přistaneme.“

Eddie se odvrátil, aby nikdo nezahlédl vítězný výraz na jeho tváři. Zase postoupil o krok blíž k Carol-Ann.

Během příprav na nouzové přistání vykoukl Eddie z okna a snažil se odhadnout, jak vypadá moře pod nimi. Uviděl malé bílé loďky, zřejmě sportovní rybářské čluny, klouzající po táhlých hřbetech vln. Hladina byla vzedmutá. Vypadalo to na dost tvrdé přistání.

Ozval se hlas, při jehož zvuku se Eddiemu zastavilo srdce: „Co má znamenat ten poplach?“ To se Mickey Finn přišel podívat, co se děje.

Eddie ho s hrůzou sledoval. Mickey by okamžitě poznal, že trojcestný ventil na ruční pumpě je špatně nastavený. Eddie se ho proto musel rychle nějak zbavit.

Ale kapitán Baker ho předběhl. „Vypadni odtud, Mickey!“ zvolal ostře. „Lidé, kteří nejsou ve službě, musí být během nouzového přistání připoutaní, a ne se tu promenovat po letadle a hloupě se vyptávat!“

Mickey zmizel jako blesk a Eddie s úlevou vydechl.

Letoun rychle ztrácel výšku: Baker chtěl být co nejníž nad hladinou pro případ, že by palivo došlo dřív, než předpokládal.

Otočili se na západ, aby neletěli nad pevninou: kdyby jim motory selhaly nad suchou zemí, všichni by zahynuli. Netrvalo dlouho a ocitli se nad průlivem.

Vlny se zvedaly dost vysoko. Eddie je odhadoval tak na metr; víc už by bylo pro Clipper nebezpečné. Eddie se kousal do rtu. Baker byl dobrý pilot, ale tady půjde zcela určitě o krk.

Stroj stále rychle klesal. Eddie ucítil, jak se kýl dotkl hřbetu vysoké vlny. Pak zase chvíli letěli a dotek se opakoval. Tentokrát došlo k silnějšímu úderu, a když se letoun s houpnutím opět zvedl do vzduchu, Eddiemu poskočil žaludek.

Teď se Eddie skutečně bál o život: v takových situacích létavé čluny nejčastěji havarovaly.

Přestože Clipper opět letěl nad hladinou, dotyk s vodou snížil jeho rychlost natolik, že stroj přestal nabírat výšku. A nakonec místo toho, aby pomalu přistával v ostrém úhlu, klesal velmi příkře.

Eddie ztuhl a čekal, jak to dopadne. Letoun udeřil o hladinu děsivou silou, jež Eddiemu projela celou páteří. Voda vystoupila až k oknům. Eddie seděl bokem ke směru letu a náraz ho hodil do strany, ale dokázal se udržet na sedačce. Radista, který seděl čelem po směru, udeřil hlavou do mikrofonu. Eddie měl pocit, že se letadlo rozlomilo. Jestli chytí křídlem o hladinu, je po všem.

Uběhla vteřina, pak další. Zezdola k nim doléhaly vyděšené výkřiky cestujících. Letadlo se ještě jednou zvedlo, napůl se vynořilo z vody a zpomaleně se snažilo drát dopředu. Pak se znovu potopilo a Eddieho to opět hodilo do strany.

Tentokrát už ale vydržel Clipper ve vodě a Eddie se začínal utěšovat, že to zvládli. Okna zůstala čistá a bylo za nimi vidět moře. Motory stále ještě burácely: zřejmě se ani jednou neponořily pod hladinu.

Letoun postupně zpomaloval. Eddie se cítil každým okamžikem líp a líp, až se konečně stroj zastavil, nadzvedl a začal klouzat po vlnách. Ve sluchátkách Eddie zaslechl, jak si kapitán ulevuje: „Kristepane, bylo to divočejší, než jsem čekal!“ Ostatní členové posádky se rozesmáli úlevou.

Eddie vstal a začal se oknem rozhlížet, jestli někde nezahlédne loď. Slunce svítilo, ale na obloze viselo plno mraků. Viditelnost byla docela slušná, ale žádný člun se v dohledu neplavil. Třeba se loď blíží zezadu, takže ji odtud nemůže vidět.

Znovu se posadil a vypnul motory. Radista vysílal nouzový signál. Kapitán opět promluvil: „Raději půjdu uklidnit cestující.“ Sešel dolů po schodech. Radista zachytil odpověď a Eddie mohl jen doufat, že ji odeslali lidé, kteří připlouvali, aby vysvobodili Gordina.

Nemohl se dočkat, až se to dozví. Přešel dopředu, nadzvedl poklop v přední části kabiny a sešplhal po žebříku do dutiny v přídi. Tam se poklop vyklápěl ven, takže vytvořil plošinu. Eddie si na ni stoupl. Musel se chytit rámu dveří, aby udržel na vlnách rovnováhu. Vlny se přelévaly přes vodní stabilizátory a některé dosahovaly takové výšky, že mu na plošině omývaly nohy. Slunce chvílemi mizelo za temnými mraky a do letadla se opíral ostrý vítr. Eddie si bedlivě prohlížel trup a křídla: žádné poškození neobjevil. Mohutný stroj zřejmě přečkal přistání ve zdraví.

Eddie spustil kotvu a pak začal pohledem prozkoumávat moře okolo ve snaze objevit nějakou loď. Kde jsou Lutherovi kumpáni? Co když se někde něco nepovedlo a oni se neobjeví? Pak konečně v dálce zahlédl motorový člun. Srdce mu poskočilo. Jsou to oni? Vezou na palubě Carol-Ann? Děsilo ho, že by mohlo jít o jiné plavidlo, které mu překazí plány tím, že se na letoun jede podívat z čiré zvědavosti.

Loď se prokousávala vlnami a rychle se blížila. Eddie už dávno spustil kotvu a zhodnotil míru poškození, a teď by se měl vrátit na svoje místo, ale nedokázal se pohnout. Upřeně sledoval, jak se loď pomalu zvětšuje. Šlo o velký rychlý člun s krytým kapitánským můstkem. Eddie věděl, že člun má rychlost tak dvacet pět až třicet uzlů, ale připadalo mu, že pluje beznadějně pomalu. Rozpoznal skupinu postav stojících na palubě. Brzy dokázal určit, o kolik jde lidí: Byli čtyři. Všiml si, že jedna z postav je mnohem menší než ostatní. Začínalo být zřejmé, že jde o čtyři muže v tmavých oblecích a ženu v modrém kabátu. Carol-Ann takový kabát měla.

Zmocnil se ho pocit, že je to ona, ale pořád si nebyl jist. Žena na palubě měla světlé vlasy a štíhlou postavu jako Carol-Ann. Stála stranou od ostatních. Všichni čtyři se drželi zábradlí a dívali se na Clipper. Čekání bylo nesnesitelné. Pak za mraky vysvitlo slunce a žena zvedla ruku k obličeji, aby si zastínila oči. Ten pohyb vzal Eddieho za srdce a konečně si byl jist, že se dívá na vlastní ženu.

„Carol-Ann,“ zvolal nahlas.

Tělem mu projela vlna vzrušení, na chvíli zapomněl na spor, který spolu měli, a naprosto propadl radosti nad tím, že ji zase vidí. Zvedl ruku a šťastně zamával. „Carol-Ann!“ křičel dál. „Carol-Ann!“

Ovšem, nemohla ho slyšet, ale určitě ho viděla. Nejprve se překvapeně zarazila, zaváhala, jako by si nebyla jistá, jestli je to on, pak váhavě zamávala, nejprve nesměle, pak s větším nadšením.

Dospěl k závěru, že když může takhle mávat, je určitě v pořádku. Vděčností a úlevou si připadal slabý jako dítě.

Uvědomil si, že tím celá záležitost nekončí. Čekalo ho ještě hodně práce. Naposledy manželce zamával a s nechutí se vrátil do letadla.

Do pilotní kabiny dorazil zrovna ve chvíli, kdy se od cestujících vracel kapitán. „Co škody?“ zeptal se ho Baker.

„Pokud můžu posoudit, tak žádné nejsou.“

Kapitán se obrátil na radistu, který okamžitě hlásil: „Na nouzové volání odpovědělo několik člunů. Nejblíž byla výletní loď, která se k nám zleva blíží. Už ji nejspíš bude vidět.“

Kapitán vykoukl z okna a zahlédl blížící se člun. Zavrtěl hlavou: „Není nám k ničemu. Potřebujeme, aby nás někdo odtáhl. Snažte se chytit pobřežní hlídku.“

„Lidé ze člunu by se rádi podívali na palubu,“ upozornil ho radista.

„Nepadá v úvahu,“ zavrtěl hlavou Baker. Eddie se vylekal. Oni sem přece musí přijít! „Je to příliš nebezpečné,“ pokračoval kapitán. „Nechci, aby připoutávali loď k letadlu – mohl by se poškodit trup. A kdyby se v tomhle vlnobití pokoušeli přelézt na palubu, určitě by šel někdo ke dnu. Řekni jim, že jim děkujeme za ochotu, ale že nám nemužou pomoct.“

Tohle Eddie nečekal. Nasadil nezúčastněný výraz, aby zakryl náhlé zděšení. Ať jdou k čertu s poškozením trupu, Lutherova banda se prostě musí dostat na palubu! Ale pokud jim nepomůže někdo zevnitř, budou to mít zatraceně těžké.

Pak si uvědomil, že i kdyby jim odtud nabídl pomocnou ruku a oni by se do letadla snažili dostat dveřmi pro cestující, bude celý manévr připomínat zlý sen. Vlny omývaly vodní stabilizátory a zvedaly se až do půlky dveří: nikdo se nemohl na stabilizátoru udržet, pokud by nebyl přivázán na laně, a kdyby se dveře otevřely, voda se vevalí do jídelny. Tohle Eddieho předtím vůbec nenapadlo, protože Clipper vždy přistával jen na klidné hladině.

Jak se sem tedy dostanou?

Budou muset prolézt předním otvorem ve špici trupu.

Ozval se radista: „Oznámil jsem jim, že sem nemůžou, kapitáne, ale oni si toho vůbec nevšímají.“

Eddie vykoukl z okna. Člun kroužil kolem letadla.

„Prostě si jich nevšímejte,“ nařídil jim kapitán.

Eddie vstal a vydal se dopředu. Když stoupl na horní příčku žebříku, jenž vedl dolů do prostoru v přídi, kapitán se ho ostře zeptal: „Kam jdete?“

„Potřebuju zkontrolovat ukotvení,“ odpověděl Eddie neurčitě a lezl dál, aniž čekal na odpověď.

Slyšel, jak Baker poznamenal: „Toho chlapa můžeme odepsat.“

To vím taky, pomyslel si Eddie s těžkým srdcem.

Vyšel ven na plošinu. Člun se pohyboval nějakých patnáct, dvacet metrů od špice Clipperu. Rozeznal Carol-Ann stojící u zábradlí. Měla na sobě oblečení, v němž chodila jen doma – staré šaty a boty bez podpatků. Když si pro ni přišli, hodila si přes domácí oblečení svůj nejlepší kabát. Teď už jí viděl do obličeje. Byla bledá a strhaná. Eddiemu začal hluboko v duši probublávat vztek. Za tohle mi zaplatí, umiňoval si.

Zvedl sklápěcí pachole, pak zamával na člun, ukázal na pachole a rukama jim předváděl, aby mu hodili lano. Než mu muži na palubě porozuměli, musel pohyby několikrát opakovat. Domyslel si, že zřejmě nepůjde o zkušené námořníky. Rozhodně se ve dvouřadových oblecích a plstěných kloboucích, jež si ve větru přidržovali rukama, na palubu lodi ani trochu nehodili. Muž stojící u kormidla, nepochybně kapitán lodi, měl plné ruce práce s řízením, neboť se snažil udržet člun Vůči letadlu stále ve stejné poloze. Konečně jeden z mužů naznačil, že Eddieho posunky pochopil, a sáhl po lanu.

Házení lana jim taky moc nešlo a museli pokus čtyřikrát zopakovat, než mohl Eddie lano zachytit.

Přivázal je na pachole. Muži na člunu se za lano přitáhli blíž k letadlu. Loď, mnohem lehčí než Clipper, se na vlnách daleko víc houpala. Připevnit plavidlo k letounu bude těžké a nebezpečné.

Náhle za sebou uslyšel hlas Mickeyho Finna: „Eddie, co to sakra vyvádíš?“

Obrátil se. Mickey stál v prostoru ve špici trupu a sledoval ho se znepokojeným výrazem v otevřené pihovaté tváři. „Do toho se nepleť, Mickey!“ zařval Eddie. „Varuju tě, jestli něco provedeš, může téct krev!“

Mickey vypadal vystrašeně. „No dobře, dobře, jak myslíš,“ zabručel a stáhl se zpátky na horní palubu. Podle výrazu ve tváři si zřejmě myslel, že se jeho kolega zbláznil.

Eddie se obrátil zpátky ke člunu. Doplul mezitím už velmi blízko. Prohlédl si všechny tři muže. Vpravo stál docela mladý kluk, mohlo mu být sotva osmnáct. Další muž byl starší, ale menší a vychrtlý a z koutku úst mu visela cigareta. Třetí měl na sobě černý oblek s křídově bílým proužkem a vypadalo to, že druhým dvěma velí.

Eddie dospěl k závěru, že na to, aby loď udrželi dostatečně v klidu, budou potřebovat dvě lana. Přiložil ruce k ústům a zavolal: „Hoďte mi ještě jedno lano!“

Muž v proužkovaném obleku zvedl lano ležící na přídi hned vedle toho, které už hodili. To by nebylo k ničemu: potřebovali přivázat záď člunu, aby měli tři pevné body. „Ne, to ne!“ křičel Eddie. „Hoďte mi lano ze zádě!“

Muž to pochopil.

Tentokrát chytil Eddie lano napoprvé. Vtáhl jeho konec do letadla a přivázal ho k jedné vzpěře.

Teď táhli na lodi za dvě lana a člun se blížil mnohem rychleji. Zničehonic ztichly lodní motory, z kabiny na kapitánském můstku vyšel muž v kombinéze a chopil se také lana. Na první pohled bylo zřejmé, že tenhle muž je námořník.

Eddie slyšel, jak se za ním ve špici letounu ozval další hlas. Tentokrát přišel kapitán Baker. „Deakine!“ zvolal. „Porušil jste jasný zákaz!“

Eddie si kapitána nevšímal a modlil se, aby ho dokázal ještě alespoň chvilinku držet na uzdě. Člun už přitáhli nejblíž, jak to bylo možné. Kapitán lodi přivázal konce lan ke sloupkům na palubě a nechal jim jen takovou vůli, aby se člun mohl volně zvedat na vlnách. Na to, aby se dostali ze člunu na Clipper, museli muži vystihnout okamžik, kdy byla paluba lodi ve stejné úrovni s plošinou, a pak přeskočit. Zachytit se přitom mohli lana, které vedlo ze zádě člunu do vnitřku letounu.

„Deakine!“ zakřičel znovu Baker. „Okamžitě se vraťte dovnitř!“

Námořník otevřel vrátka v zábradlí a zločinec v proužkovaném obleku se připravil ke skoku. Eddie cítil, jak ho kapitán Baker chytil zezadu za bundu. Gangster uviděl, co se děje, a sáhl rukou do saka.

Představa, že by se některý ze členů posádky rozhodl zahrát si na hrdinu a nechat se zabít, děsila Eddieho jako noční můra. Přál si, aby jim mohl říct o hlídkovém člunu námořnictva, který jim posílá Steve Appleby – ale bál se to udělat, protože by kdokoliv z nich mohl bezděky gangstery varovat. Nezbývalo mu než snažit se udržet situaci pod kontrolou.

Obrátil se na Bakera a zaječel: „Kapitáne! Jděte pryč! Ty grázlové mají zbraně!“

Baker vypadal překvapeně. Vytřeštil oči na zločince a pak uskočil z dohledu. Eddie se otočil včas, aby viděl, jak si muž v proužkovaném saku cpe pistoli zpátky do kapsy kabátu. Kristepane, doufám, že těm chlapům dokážu zabránit, aby začali střílet lidi, pomyslel si vylekaně Eddie. Jestli se někomu něco stane, bude to moje vina.

Člun se vyhoupl na vrcholek vlny a jeho paluba se ocitla o něco výš než plošina. Gangster se chytil lana, zaváhal a pak přeskočil. Eddie ho chytil a přidržel.

„Ty seš Eddie?“ zeptal se muž.

Eddie ten hlas poznal: slyšel ho v telefonu. Vybavilo se mu i mužovo jméno – Vincini. Eddie ho urazil a teď toho litoval, protože potřeboval, aby s ním muž spolupracoval. „Chci vám pomoct, Vincini,“ prohlásil ztěžka. „Jestli chcete, aby všechno proběhlo hladce a bez problémů, nechte mě, abych vám pomohl.“

Vincini se na něj tvrdě podíval. „Dobrá,“ přikývl po chvíli. „Ale stačí jeden falešnej pohyb a je po tobě.“ Mluvil úsečným a věcným tónem. Nedal najevo ani náznak nechuti: bezpochyby měl hlavu plnou úplně jiných starostí, než aby myslel na staré urážky.

„Jděte dovnitř a počkejte tam, než sem dostanu ostatní.“

„Fajn.“ Vincini se otočil ke člunu: „Joe – jsi na řadě. Pak půjde Kid. Ta holka bude skákat naposled.“ Pak prolezl otvorem do prostoru ve špici letadla.

Eddie se za ním podíval dovnitř a uviděl kapitána Bakera šplhat po žebříku do pilotní kabiny. Vincini vytasil pistoli a prohlásil: „Vy tam – zůstaňte, kde jste.“

„Udělejte, co vám říká, kapitáne,“ ozval se Eddie. „Kristepane, vždyť ty chlapi to myslí vážně.“

Baker slezl ze žebříku a zvedl ruce nad hlavu.

Eddie se otočil zpátky ke člunu. Mrňous Joe stál u zábradlí a vypadal k smrti vyděšeně. „Já neumím plavat,“ zanaříkal přiškrceným hlasem.

„Ani to nebudeš potřebovat,“ uklidňoval ho Eddie a napřáhl ruku.

Joe skočil, chytil se Eddieho ruky a napůl vstoupil, napůl přepadl do otvoru v přídi.

Teď měl skákat mladík. Když viděl, jak to předcházejícím dvěma vyšlo, překypoval sebedůvěrou. „Taky neumím plavat,“ oznámil s úsměvem. Skočil příliš brzy, dopadl na samotný okraj plošiny, ztratil rovnováhu a začal padat dozadu. Eddie se natáhl, levou rukou se přidržel lana a pravou chytil chlapce za pásek u kalhot. Pak ho přitáhl na plošinu.

„Díky ti!“ utrousil mladík, jako by mu Eddie jen něco podal, a ne zachránil život.

Teď si na okraj paluby stoupla Carol-Ann a se strachem ve tváři se podívala na plošinu. Eddie věděl, že jeho žena není bojácná, ale domýšlel si, že znejistěla po Kidově neúspěchu. Usmál se na ni a vybídl ji: „Udělej totéž, co oni, zlato. Zvládneš to.“

Přikývla a chytila se lana.

Eddie čekal se staženým hrdlem. Vlna vynesla člun na úroveň plošiny. Carol-Ann zaváhala, promeškala vhodný okamžik a vypadala ještě vystrašeněji. „Nepospíchej!“ volal na ni Eddie a snažil se, aby jeho hlas zněl klidně a neprozradil, jak veliký má strach. „Počkej si na vhodnou chvíli.“

Loď se zhoupla dolů a zase se začala zvedat. Carol-Ann nasadila odhodlaný výraz, sevřela pevně rty a svraštila čelo. Loď odplula asi o půl metru dál od letounu a plošina se neúnosně rozšířila. Eddie honem zakřičel: „Teď radši neská…,“ ale bylo už pozdě. Carol-Ann se rozhodla, že tentokrát se odváží, a stačila se mezitím odrazit.

Vůbec na plošinu nedoskočila.

Zaječela hrůzou, zůstala viset na laně a nohama kopala do vzduchu. Eddie nemohl nic dělat, protože člun zrovna klouzal po úbočí vlny a Carol-Ann se od plošiny vzdalovala. „Drž se!“ zařval v děsu. „Zase tě to zvedne!“ Kdyby se pustila, byl připraven skočit do moře, aby ji zachránil.

Ale ona se celou dobu, co ji moře táhlo dolů a pak zase zvedalo nahoru, držela lana jako klíště. Když se ocitla ve správné výšce, natáhla nohu, ale na plošinu nedosáhla. Eddie si klekl na jedno koleno a snažil se ji chytit. Ztratil rovnováhu a málem přepadl do vody, ale nedokázal se její nohy ani dotknout. Loď začala opět klesat a Carol-Ann vydala zoufalý výkřik.

„Rozhoupej se!“ volal Eddie. „Až tě to bude zvedat, začni se houpat dopředu dozadu!“

Slyšela ho. Viděl, že zatíná zuby, aby překonala bolest v rukou, ale když začala vlna vynášet člun nahoru, dokázala se rozkomíhat. Eddie přiklekl a předklonil se. Carol-Ann se dostala na úroveň plošiny a ze všech sil švihla tělem dopředu. Eddie se natáhl a chytil ji za kotník. Neměla na sobě punčochy. Přitáhl ženu k sobě a sevřel i druhý kotník, ale Carol-Ann stále ještě na plošinu nedosáhla. Loď se přehoupla přes hřbet vlny a začala opět klesat. Carol-Ann cítila, že se znovu začíná vzdalovat, a zaječela. Eddie ji vytrvale svíral kotníky. Vzápětí se pustila lana.

Eddie ji ze všech sil držel. Když padala, váha jejího těla s ním škubla a málem ho strhla do vln. Stačil si ale lehnout na břicho a na plošině se udržel. Carol-Ann se mu v rukou pohupovala sem a tam. Vleže ji nemohl vytáhnout nahoru, ale moře mu pomohlo. Při další vlně zmizela sice hlava Carol-Ann pod hladinou, ale voda jí celé tělo nadzvedla. Eddie pustil jeden kotník, aby si uvolnil levou ruku, a chytil manželku kolem pasu.

Teď už ji držel pevně. Chvíli si oddechl a ujistil ji: „Už je to dobrý, děvenko, už to půjde.“ Carol-Ann kašlala a prskala a Eddie ji rychle vytáhl na plošinu.

Zatímco se narovnávala a otáčela, držel ji za ruku a pak jí pomohl nastoupit do letadla.

Se vzlykáním se mu vrhla do náruče. Přitiskl si její mokrou hlavu na hruď. Cítil, jak se mu do očí derou slzy, ale silou vůle je potlačil. Všichni tři gangsteři a kapitán Baker ho vyčkávavě sledovali, ale on si jich ještě hezkou chvíli nevšímal. Pevně svíral Carol-Ann, která se neovladatelně třásla.

Konečně se zeptal: „Jsi v pořádku, děvenko? Neublížili ti ty grázlové?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že mi nic není,“ odpověděla a zuby jí jektaly.

Eddie vzhlédl a zachytil kapitánův pohled. Baker se díval střídavě na inženýra a jeho ženu a pak poznamenal: „Kristepane, pomalu tomu začínám rozumět…“

„Keců už bylo dost, máme před sebou spoustu práce,“ zarazil ho Vincini.

Eddie pustil Carol-Ann. „Jasně. Myslím, že bychom se měli nejdřív vypořádat s posádkou, uklidnit je a dostat z cesty. Pak vás dovedu k člověku, o kterého vám jde. Souhlasíte?“

„Jo, ale koukejte sebou pohnout.“

„Pojďte za mnou.“ Eddie došel k žebříku a vyšplhal nahoru. Dostal se do pilotní kabiny první a hned začal mluvit. Během několika vteřin, než se vedle něj objevil Vincini s ostatními, stačil říct: „Poslyšte, lidi, prosím vás, nesnažte se nikdo dělat hrdiny, není to nutný, doufám, že mě chápete.“ Víc než takovou narážku si nemohl dovolit. Poklopem v podlaze vzápětí prolezli Carol-Ann, kapitán Baker a všichni tři zločinci. Eddie pokračoval: „Chovejte se klidně a dělejte, co vám řeknou. Nechci, aby se tu střílelo. Nechci, aby se někomu něco stalo. Kapitán vám určitě řekne totéž.“ Podíval se na Bakera.

„Je to tak, pánové,“ ozval se Baker. „Nedávejte těm lidem záminku, aby mohli použít zbraně.“

Eddie se obrátil na Vinciniho. „Tak jdeme na to. Kapitáne, pojďte prosím s námi, abyste uklidnil cestující. Joe a Kid by měli odvést posádku do oddělení číslo jedna.“

Vincini souhlasně přikývl.

„Carol-Ann, mohla by ses přidat k posádce, děvenko?“

„Ano.“

Eddiemu se ulevilo. Manželka bude trochu dál od zbraní a současně bude moci jeho kolegům vysvětlit, proč zločincům pomáhal.

Podíval se na Vinciniho. „Nechcete ty pistole schovat? Vyděsíte cestující…“

„Trhni si nohou,“ odsekl Vincini. „Jdeme.“

Eddie pokrčil rameny. Za pokus to stálo.

Vedl je po schodech na palubu pro cestující. Slyšel směsici hlasitého hovoru, někdo se téměř hystericky smál a jakási žena vzlykala. Všichni cestující seděli na svých místech a stevardi se je s nadlidským úsilím snažili uklidňovat a vzbuzovat dojem, že je všechno v pořádku.

Eddie kráčel po celé délce letounu. V jídelně vládl strašlivý nepořádek, po podlaze se válelo rozbité nádobí a rozmlácené sklenice, jen jídla tam naštěstí mnoho neleželo, protože servírování bylo už téměř u konce a všichni jen popíjeli kávu. Cestující postupně umlkali, když viděli, že Vincini má v ruce zbraň. Kapitán Baker kráčející hned za Vincinim vysvětloval: „Omlouvám se vám, dámy a pánové, za tuto nepříjemnost, ale zůstaňte prosím v klidu sedět na svých místech a za chvíli je po všem.“ Uklidňoval je tak přesvědčivě, že se i Eddie začal málem cítit lépe.

Prošli oddělením číslo tři a vstoupili do čtyřky. Tam vedle sebe seděli Ollis Field a Frankie Gordino. Teď to přijde, pomyslel si Eddie – teď pomůžu na svobodu vrahovi. Zapudil tu myšlenku, ukázal na Gordina a oslovil Vinciniho: „Tohle je váš člověk.“

Ollis Field vstal. „Toto je agent FBI Tommy McArdle,“ oznámil. „Frankie Gordino přeplul oceán na lodi, která dorazila do New Yorku včera, a touhle dobou už sedí ve vězení v Providence ve státě Rhode Island.“

„Kristepane!“ vybuchl Eddie. Připadal si jako omráčený. „Falešná stopa! Co já všechno udělal kvůli návnadě!“ Alespoň nepomůže na svobodu žádnému zabijákovi. Ale radost z toho neměl, protože se děsil toho, co teď můžou gangsteři provést. S obavami se podíval na Vinciniho.

„Nám ale kruci o Frankieho nejde,“ zabručel Vincini. „Kde je ten skopčák?“

Eddie na něj ohromeně zíral. Tak oni se nezajímali o Gordina? Co to má znamenat? Kdo je ten „skopčák“?

Z oddělení číslo tři se ozval hlas Toma Luthera. „Tady je, Vincini. Držím ho na mušce.“ V uličce se objevil Luther mířící na hlavu Carla Hartmanna.

Eddie to nechápal. Proč se pro Kristovy rány snaží Patriarkův gang unést Carla Hartmanna? „Co budete, lidi, dělat s vědcem?“ zeptal se nahlas.

„Není to obyčejný vědec,“ poznamenal Luther. „Je to nukleární fyzik.“

„Vy jste nacisti?“

„Ale houby,“ odpověděl Vincini. „Jen pro ně děláme menší fušku. Jinak jsme vlastně demokrati.“ Drsně se zasmál.

„Já demokrat nejsem,“ ohradil se chladně Luther. „Jsem hrdý na to, že mě přijali do Německo-amerického spolku.“ Eddie o Spolku slyšel. Mělo jít o nevinné sdružení pro rozvoj přátelství mezi Němci a Američany, ale činnost organizace platili nacisté. Luther pokračoval: „Tihle lidé jsou jen najatí žoldáci. Já dostal osobní vzkaz od samotného Vůdce, v němž mě požádal, abych překazil útěk tohoto vědce a dopravil ho zpátky do Německa.“ Eddie si uvědomil, že Luther je na poctu, které se mu dostalo, pyšný: šlo o největší zážitek, jaký ho kdy potkal. „Zaplatil jsem těm lidem, aby mi pomohli. Teď Herr profesora Hartmanna odvezu zpátky do Německa, protože jeho přítomnost v zemi je v zájmu třetí říše.“

Eddie zachytil Hartmannův pohled. Profesor byl vyděšený k smrti. Eddie si uvědomil, za co za všechno může. Teď Hartmanna dopraví zpátky do nacistického Německa, a bude to jen Eddieho vina. Honem se na profesora obrátil: „Unesli mi manželku… Co jsem mohl dělat?“

Výraz v Hartmannově obličeji se okamžitě změnil. „Chápu,“ přikývl. „V Německu už jsme na takové věci zvyklí. Přinutí vás někoho zradit, abyste tím zachránil zdraví někoho jiného. Neměl jste na vybranou. Nedělejte si s tím starosti.“

Eddie užasl nad tím, že ten člověk dokázal najít ve svém srdci dost citu, aby zrovna jeho v takové chvíli pochopil.

Obrátil se na Ollise Fielda. „Proč jste ale nastoupil na palubu s dvojníkem?“ zeptal se. „To jste chtěli, aby Patriarkův gang Clipper unesl?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Field. „Získali jsme informaci, že gang se chystá Gordina zabít, aby mu zabránil vypovídat. Hodlali zaútočit, jakmile Gordino dorazí do Ameriky. Tak jsme vypustili zprávu, že Franka převezeme v Clipperu, a poslali ho napřed lodí. Zrovna teď vysílá rozhlas zprávu, že Gordino je za mříženi, takže gangsteři už vědí, že jsme je převezli.“

„Proč nehlídáte Carla Hartmanna?“

„Nevěděli jsme, že bude na palubě – nikdo nám to neřekl!“

Že by Hartmann nedostal vůbec žádnou ochranu? divil se v duchu Eddie. Nebo má nějakého osobního strážce, který se ještě neprojevil?

Drobný gangster Joe vešel do oddělení s pistolí v pravé ruce a otevřenou láhví šampaňského v levé. „Jsou pokorný jak ovečky, Vinnie,“ ohlásil Vincinimu. „Kid zůstal v jídelně, odtamtud má v merku celou přední část letadla.“

Vincini se obrátil na Luthera: „Tak kde vězí ta zatracená ponorka?“

„Každou chvíli tu bude,“ odpověděl Luther. „Jsem si tím jist.“

Ponorka! Luthera si vyzvedne ponorka hned u břehů Maine! Eddie vykoukl z okna a předpokládal, že plavidlo se bude zrovna vynořovat z vody jako nějaká ocelová velryba. Ale neviděl nic než vlny.

Opět se ozval Vincini: „My práci odvedli, tak nám koukejte vyplatit peníze!“

Luther nepřestával mířit na Hartmanna, ustoupil ke svému sedadlu, sáhl po malém kufříku a podal ho Vincinimu. Ten zavazadlo otevřel. Bylo po okraj zaplněné balíčky bankovek.

„Sto tisíc dolarů,“ ujistil ho Luther. „Všechno ve dvacetidolarových bankovkách.“

„Radši se na to mrknu,“ zabručel Vincini. Pak odložil pistoli, sedl si a položil si kufřík na kolena.

„Říkám vám, že jsou to…,“ ohradil se Luther.

„Kdo si myslíte, že jsem – cucák?“ přerušil ho Vincini s přehnaně zdůrazňovanou trpělivostí. „Dva balíčky si prohlídnu a pak přepočítám, kolik jich tu je. Tuhle hru znám.“

Všichni sledovali, jak Vincini kontroluje peníze. Cestující v oddělení – princezna Lavinia, Lulu Bell, Mark Alder, Diana Loveseyová, Ollis Field a muž hrající Frankieho Gordina – měli oči navrch hlavy. Joe si všiml Lulu Bell. „Heleďte, neznám já vás z bijáku?“ oslovil ji. Lulu se odvrátila, jako kdyby tam vůbec nestál. Joe si přihnul z láhve a pak ji nabídl sedící Dianě Loveseyové. Zbledla a odtáhla se od něj. „Máte pravdu, na pití to moc dobrý není,“ přikývl Joe, natáhl ruku a polil jí sektem krémový kostým s červenými puntíky.

Znechuceně vykřikla a odstrčila Joeovu ruku. Mokré šaty se jí nestydané přilepily na prsa.

Eddie se vyděsil. Takovéhle věci mohly skončit násilím. „Vykašlete se na to!“ okřikl Joea nahlas.

Muž si ho vůbec nevšímal. „To jsou kozy!“ poznamenal hladově. Pustil láhev, sáhl po jenom ňadru a pevně je sevřel.

Diana zaječela.

Její přítel Mark začal zápolit s bezpečnostním pásem a přitom řval: „Nedotýkej se, jí, ty odpornej chuli…“

Zločinec ho překvapivě rychlým pohybem sekl pistolí do obličeje. Markovi se ze rtu začala řinout krev.

„Vincini,“ obrátil se Eddie na gangstera, „proboha, zarazte to!“

Zločinec se ušklíbl: „Sakra, jestli takovýhle holce v jejím věku ještě nikdo nešáh na cecky, tak je pomalu načase!“

Joe jel rukou dolů po Dianiných šatech. Snažila se před jeho dotekem uhnout, ale na sedadle neměla mnoho příležitosti.

Mark si konečně dokázal rozepnout pás, ale když vstával, Joe ho znovu udeřil. Tentokrát pažba pistole zasáhla koutek oka. Pak Joe praštil Marka levačkou do břicha a současně mu přejel zbraní přes obličej potřetí. Krev prýštící z ran natekla Markovi do očí a oslepila ho. Několik žen začalo křičet.

Eddie se vyděsil. Byl rozhodnut, že musí předejít krveprolití. Joe se chystal Marka znovu praštit. To už Eddie nemohl nechat jen tak být. S vědomím, že riskuje život, chytil mrňouse zezadu kolem těla a sevřel mu paže.

Joe se zmítal a snažil se na Eddieho namířit zbraň, ale inženýr ho držel pevně. Joe stiskl spoušť. Sevřeným prostorem se rozlehl ohlušující výstřel, ale pistole mířila do země a kulka proletěla podlahou.

Tím byla vypálena první rána. Eddieho se zmocnil hrozný, ochromující pocit, že přestává situaci zvládat. Jestli to půjde takhle dál, nezabrání, aby tekla krev.

Konečně zasáhl Vincini. „Vykašli se na to, Joe!“ zařičel.

Muž se uklidnil.

Eddie ho pustil.

Joe na něj vrhl nenávistný pohled, ale nic neřekl.

„Můžeme jít,“ oznámil Vincini. „Peníze jsou v pořádku.“

Eddiemu svitl záblesk naděje. Jestli teď ti chlapi odejdou, alespoň nedojde k dalším násilnostem. Vypadněte, říkal si v duchu, pro boha živého, vypadněte!

Vincini pokračoval: „Jestli chceš, Joe, tak si tu čubku vem s sebou. Možná ji přeříznu taky – vypadá líp než ta inženýrova vyzáblá důra.“ Vstal.

Diana ječela. „Ne, ne!“

Joe jí rozepnul pás a chytil ji za vlasy. Začala se s ním prát. Mark se vztyčil a snažil se vytřít si krev z očí. Eddie ho chytil za ruku a zarazil ho. „Nenechte se zabít!“ naléhal. Pak tišším hlasem dodal: „Všechno dobře dopadne, slibuju vám to!“ Chtěl Markovi prozradit, že gangstery zajme hlídkový člun amerického námořnictva, než stačí kdokoliv Dianě něco udělat, ale bál se, že by ho Vincini mohl zaslechnout.

Joe namířil pistolí na Marka a poučil Dianu: „Buď s náma půjdeš, nebo to tvůj přítel chytí rovnou mezi oči.“

Diana se uklidnila a začala vzlykat.

„Vincini, pojedu s vámi,“ ozval se Luther. „Ponorka se sem zřejmě nedostala.“

„Bylo mi jasný, že nepřijede,“ ušklíbl se Vincini. „Takhle blízko k USA se dostat nemůže.“

Vincini se v ponorkách moc nevyznal. Eddie si uměl představit, proč se ponorka nedostavila. Její velitel pravděpodobně zahlédl hlídkový člun Steva Applebyho křižující průlivem. Teď nejspíš čeká někde pod hladinou, sleduje klábosení ve vysílačce a doufá, že loď námořnictva odpluje a bude hlídkovat zase někde jinde.

Lutherovo rozhodnutí, že nebude na ponorku čekat a odpluje se zločinci, zvedlo Eddiemu náladu. Na loď gangsterů čeká nastražená past, takže budou-li na palubě i Luther a Hartmann, je profesor zachráněn. Kdyby celá příhoda skončila jen pár stehy na obličeji Marka Aldera, byl by Eddie spokojen.

„Padáme!“ rozhodl Vincini. „Nejdřív Luther, za ním skopčák, pak Kid, já, inženýr – dokud z týhle díry nevypadnem, chci tě mít nablízku – a za námi Joe s tou blondýnou. Jdeme!“

Mark Alder se začal zmítat Eddiemu v náručí. Vincini se obrátil na Ollise Fielda a druhého agenta FBI: „Nechcete si toho chlápka uzemnit? Nebo ho má radši Joe odstřelit?“ Muži Marka chytili a uklidnili ho.

Eddie vyšel za Vincinim. Když procházeli oddělením číslo tři a vcházeli do jídelny, cestující je sledovali s očima na vrch hlavy.

Jakmile vstoupil Vincini do oddělení číslo dvě, vytasil pan Membury zbraň a zvolal: „Stůjte!“ Mířil přímo na Vinciniho. „Nikdo se ani nehne, jinak vám zastřelím šéfa!“

Eddie ustoupil o krok zpátky, aby nestál v cestě.

Vincini zbledl a prohlásil: „Tak dobře, mládenci, nehýbejte se.“

Ten, kterému říkali Kid, se bleskově otočil a dvakrát vystřelil.

Membury padl.

Vincini na střelce zuřivě zařval: „Ty kreténe, vždyť mě mohl zabít!“

„Tys neslyšel, jak mluví?“ namítl Kid. „Je to Anglán.“

„No a co má sakra být?“ řičel dál Vincini.

„Znám všechny filmy na světě a v životě jsem neviděl, aby Anglán někoho zastřelil.“

Eddie si klekl vedle Memburyho. Kulky se mu zaryly do hrudi. Krev měla stejnou barvu jako vesta. „Kdo jste?“ zeptal se Eddie.

„Scotland Yard, zvláštní oddělení,“ zašeptal Membury. „Měl jsem chránit Hartmanna.“ Takže vědec neletěl tak úplně nezajištěn, pomyslel si Eddie. „Zatracená smůla,“ poznamenal Membury přerývavě, zavřel oči a přestal dýchat.

Eddie zaklel. Přísahal si, že dostane gangstery z letadla, aniž by někdo přišel o život, a už se mu to málem podařilo! Teď zahynul tenhle statečný policista. „Taková zbytečnost!“ prohlásil Eddie nahlas.

Slyšel, jak se ho Vincini ptá: „Ještě si myslíš, že na palubě není nikdo, kdo by si chtěl hrát na hrdinu?“ Vzhlédl. Vincini ho pozoroval s podezřením a nenávistí v očích. Kristepane, on mě nejspíš chce zabít, pomyslel si Eddie. Vincini pokračoval: „Nemáš na srdci ještě něco, co bys nám měl prozradit?“

Eddie neodpovídal. V tu chvíli seběhl po schodech kapitán člunu a vrazil do oddělení. „Ty, Vinnie!“ volal. „Zrovna se ozval Willard…“

„Říkal jsem ti, abys používal vysílačku jen v největší nouzi!“

„Tohle je nouze – podél břehu křižuje hlídkový člun námořnictva, jako kdyby někoho hledal.“

Eddiemu se zastavilo srdce. Tahle možnost ho ani ve snu nenapadla. Banda měla na břehu hlídku, která dávala pozor a krátkovlnnou vysílačkou se mohla s člunem domlouvat. V tuhle chvíli už Vincini o pasti věděl.

Je po všem a Eddie to má spočítané.

„Podveds mě,“ zasyčel Vincini. „Ty svině, za tohle tě zabiju.“

Eddie zachytil pohled kapitána Bakera a uviděl v jeho očích pochopení a překvapenou úctu.

Vincini namířil na Eddieho pistoli.

Dělal jsem, co jsem mohl, a všichni to vědí, pomyslel si Eddie. Teď už je mi jedno, že umřu.

„Vincini, poslouchej!“ zvolal Luther. „Neslyšíš nic?“

Všichni strnuli. Eddie zaslechl zvuk blížícího se letounu.

Luther vykoukl z okna. „Je to hydroplán a přistává hned vedle nás!“ Vincini sklonil zbraň. Eddie cítil, jak se pod ním podlamují kolena.

Šéf gangsterů se podíval ven a Eddie ho následoval. Uviděl stroj přezdívaný Grummanova husa, který kotvil v Shediaku. Zatímco ho sledovali, letoun sklouzl po dlouhém úbočí vlny a zastavil.

„No a co?“ zabručel Vincini. „Jestli nám vlezou do rány, tak ty kretény postřílíme.“

„Copak to nechápeš?“ zvolal Luther rozčileně. „To je naše záchrana! Můžeme tomu zatracenýmu člunu uletět vzduchem!“

Vincini pomalu přikývl. „Dobrý nápad. Uděláme to tak.“

Eddie pochopil, že se jim podaří uniknout. Zůstane tedy nakonec naživu, ale plány mu ani trochu nevyjdou.

Kapitola 28

Když letěli v najatém hydroplánu podél kanadského pobřeží, Nancy Lenehanová přišla na způsob, jak svoje problémy vyřeší. Chtěla porazit bratra, ale současně potřebovala nějak zařídit, aby opustila koleje, které jí pro život naplánoval její otec. Chtěla žít s Mervynem, ale bála se, že když opustí Blackovy závody a odcestuje do Anglie, stane se z ní stejně unuděná hospodyňka jako Diana.

Nat Ridgeway prohlásil, že hodlá její podnik získat i za větší cenu, a nabídl Nancy místo v General Textiles. Když o tom uvažovala, uvědomila si, že General Textiles mají několik továren v Evropě, většinou ve Velké Británii. Dokud neskončí válka, a to může trvat celé roky, Ridgeway nebude mít příležitost tyto pobočky navštívit. Navrhne mu, aby ji jmenoval zástupcem General Textiles pro Evropu. Pak bude moci být s Mervynem a současně dál pracovat.

Bylo to neobyčejně elegantní řešení. Jediný háček spočíval v tom, že se v Evropě válčilo a Nancy mohla přijít o život.

Přemítala o této mlhavé, ale neradostné možnosti, když se na ni Mervyn sedící na sedadle druhého pilota náhle otočil a ukázal oknem dolů. Vyhlédla a uviděla Clipper pohupující se na vlnách.

Mervyn se pokusil domluvit s Clipperem vysílačkou, ale nikdo neodpovídal. Když se Grummanova husa ve spirále snášela k letounu, Nancy zapomněla na vlastní starosti. Co se tam stalo? Jsou všichni cestující v pořádku? Zdálo se, že stroj je nepoškozený, ale po lidech nebylo nikde ani stopy.

Mervyn se obrátil a překřičel řev motorů: „Musíme přistát a podívat se, jestli nepotřebujou pomoc!“

Nancy důrazně přikyvovala.

„Utáhni si pás a pořádně se drž. Jsou tam vlny a přistání by mohlo být tvrdší!“

Poslechla ho a pak opět vykoukla z okna. Moře bylo neklidné a hladina se zvedala v táhlých vlnách. Pilot Ned vedl letoun rovnoběžně s vrcholky vln. Trup se dotkl vody na úbočí jedné vlny a pak po něm plul, jako to dělají surfaři na Havaji. Nebylo to zdaleka tak drsné, jak se Nancy bála.

K přídi Clipperu byl připoután motorový člun. Na palubě se objevil muž v montérkách a čepici a zamával na ně. Nancy pochopila, že chce, aby s letadlem zakotvila hned vedle člunu. Poklop ve špici Clipperu byl otevřený, takže tudy nejspíš projdou na palubu. Nancy okamžitě věděla proč: vlny se přelévaly přes stabilizační křídla a nastoupit normálními dveřmi by bylo obtížné.

Ned přirazil s hydroplánem ke člunu. Nancy si domýšlela, že na takhle rozvlněné hladině je to složitý manévr. Ale Grummanova husa měla křídla na horní straně trupu, takže se jimi nemohla ani dotknout nástaveb na palubě člunu, a přitom trupem narážela do pneumatik navěšených podél boků lodi. Muž na palubě přivázal letoun na přídi a na zádi ke svému plavidlu.

Zatímco Ned vypínal motory, Mervyn prolezl dozadu, otevřel dveře a vysunul můstek.

„Měl bych zůstat tady,“ vysvětloval Ned Mervynovi. „A vy se jděte podívat, jak to tam vypadá.“

„Já půjdu taky,“ prohlásila Nancy.

Protože byl hydroplán ke člunu pevně přivázaný, zvedala se obě plavidla současně a můstek se pohyboval jen velmi nepatrně. Mervyn vystoupil první a pak se natáhl a podal ruku Nancy.

Když stáli oba na palubě, obrátil se Mervyn na muže z lodi: „Co se stalo?“

„Měli potíže s palivem a museli nouzově přistát,“ odpověděl námořník.

„Nemohli jsme se s nimi spojit vysílačkou.“

Muž pokrčil rameny. „Radši pojďte dovnitř.“

Na to, aby se dostali do Clipperu, museli skočit z paluby člunu na plošinu tvořenou otevřeným poklopem. Opět se první odhodlal Mervyn. Nancy si zula boty, zamotala je do kabátu a následovala Mervyna. Byla trochu nervózní, ale ve skutečnosti to nakonec proběhlo docela snadno.

V prostoru v přídi stál mladík, kterého neznala.

„Co se tu stalo?“ zeptal se ho Mervyn.

„Nouzové přistání,“ odpověděl mladík. „Byli jsme na rybách a celé jsme to viděli.“

„Co se stalo s vysílačkou?“

„Nevím.“

Nancy si řekla, že mládenec nebude z nejbystřejších. Mervyn zřejmě dospěl ke stejnému závěru, protože netrpělivě prohlásil: „Radši si promluvím s kapitánem.“

„Pojďte tudy – všichni jsou v jídelně.“

Na rybaření není ten hoch oblečen zrovna nejlépe, pomyslela si Nancy pobaveně, když uviděla, že mládenec má na nohou boty šité ze dvou druhů kůže a pod bradou žlutou kravatu. Vylezla za Mervynem po žebříku do pilotní kabiny. Nikoho v ní neviděla. Tím se tedy vysvětlilo, proč se sem Mervyn nemohl vysílačkou dovolat. Proč šli ale všichni do jídelny? Nezdálo se jí obvyklé, že by celá posádka opustila pilotní kabinu.

Když sestupovali po schodech na palubu pro cestující, zmocnil se jí nepříjemný pocit. Mervyn vstoupil do oddělení číslo dvě a tam se náhle zarazil.

Nancy se mu podívala přes rameno a uviděla pana Membury ho ležícího v tratolišti krve. Přitiskla si ruku na ústa, aby nevykřikla hrůzou.

„Panebože,“ vydechl Mervyn, „co se tady dělo?“

Mladík se žlutou kravatou je zezadu pobídl: „Nezastavujte se!“ Jeho hlas zněl najednou dost hrubě.

Nancy se na něj obrátila a uviděla, že má v ruce pistoli. „To je vaše dílo?“ zeptala se ho rozhněvaně.

„Drž hubu, kruci, a koukej šlapat dál!“

Vstoupili do jídelny.

V místnosti stáli tři muži se zbraněmi v rukou. Zdálo se, že rozhodující slovo má vysoký muž v proužkovaném obleku. Za Mervynovou ženou stál drobný mužík s protivným výrazem a nenuceně se mazlil s jejími ňadry. Když to Mervyn uviděl, zaklel. Třetím mužem s pistolí byl jeden z cestujících, pan Luther: mířil svou zbraní na dalšího pasažéra, profesora Hartmanna. Dále tam stáli kapitán a hlavní inženýr a vypadali naprosto bezmocně. Kolem stolů sedělo několik dalších cestujících, ale většina talířů i sklenic se válela po zemi, rozmlácená na padrť. Nancy zachytila výraz Margarety Oxenfordové – dívka byla bledá a vystrašená. Nancy si náhle vybavila rozhovor, v němž dívce sama nesmyslně tvrdila, že obyčejný člověk se nemusí gangsterů bát, protože se vyskytují jenom v chudinských čtvrtích. To byla ale hloupost.

Promluvil pan Luther: „Bozi jsou nám nakloněni, Lovesey. Dorazil jste s tím hydroplánem, zrovna když ho potřebujeme. Dopravíte mě, pana Vinciniho a naše společníky do bezpečí za hlídkový člun, který na nás poslal zrádce Eddie Deakin.“

Mervyn se na Luthera nesmlouvavě zadíval, ale nic neřekl.

Ozval se muž v proužkovaném obleku: „Tak vypadneme, než námořnictvo ztratí trpělivost a připluje se kouknout, co se děje. Kide, postarej se o Loveseyho. Jeho přítelkyně zůstane tady.“

„Jasně, Vinnie.“

Nancy moc nechápala, co se děje, ale věděla, že tu nechce zůstat: jestli se Mervyn dostane do potíží, měla by mu být po boku. Jenže se jí na její přání nikdo neptal.

Muž, kterého oslovovali Vincini, pokračoval v rozdělování úkolů: „Luthere, ty si vem na starosti toho Němce.“

Nancy bylo divné, proč s sebou odvážejí Carla Hartmanna. Domýšlela si, že s touhle akcí má něco společného Frankie Gordino, ale nikde ho neviděla.

„Joe,“ rozkazoval dál Vincini, „hlídej si tu blondýnu.“

Mrňous namířil pistoli Dianě Loveseyové na prsa. „Tak jdeme,“ zavrčel. Nehýbala se.

Nancy se vyděsila. Proč unášejí Dianu? Zmocnil se jí nepříjemný pocit, že si umí odpověď domyslet.

Joe šťouchl Dianu hlavní pistole do měkkého ňadra a přitlačil, až vyjekla bolestí.

„Tak moment,“ ozval se Mervyn.

Všichni se na něj podívali.

„Dobře, dostanu vás odtud, ale pod jednou podmínkou.“

„Drž hubu a padej,“ okřikl ho Vincini. „Na žádný podělaný podmínky nemáš nárok.“

Mervyn rozpřáhl ruce. „Tak mě zastřel,“ navrhl gangsterovi.

Nancy vykřikla leknutím. Tohle byli muži, kteří klidně zastřelí každého, kdo se jim postaví. Copak to Mervyn nechápal?

Chvíli bylo ticho a pak se Luther zeptal: „O jakou jde podmínku?“ Mervyn ukázal na Dianu: „Zůstane tady.“

Mrňous Joe probodl Mervyna vražedným pohledem.

„Obejdeme se bez tebe, sráči jeden,“ mávl rukou Vincini. „Vepředu je celá banda pilotů od Pan American – a každý z nich umí s hydroplánem lítat stejně dobře jako ty.“

„A každý z nich bude mít stejnou podmínku,“ poučil ho Mervyn. „Zeptejte se jich – jestli vám zbývá dost času.“

Nancy si uvědomila, že gangsteři nemají tušení o pilotovi sedícím v Huse. To podstatně měnilo situaci.

Luther se obrátil na Joea: „Necháš ji tady.“

Mužík zrudl vzteky: „Proč kruci…“

„Necháš ji tady!“ zařval Luther. „Zaplatil jsem vám, abyste mi pomohli unést Hartmanna, a ne abyste znásilňovali ženský!“

Vincini se do sporu vložil: „Má pravdu, Joe. Pozdějc si najdeš nějakou jinou čubku.“

„Tak dobře,“ zabručel Joe.

Diana se rozplakala úlevou.

„Moc času už nám nezbejvá!“ ozval se opět Vincini. „Ať už jsme odtud pryč!“

Nancy napadlo, jestli Mervyna ještě někdy uvidí.

Zvenku se ozvala lodní siréna. Kapitán člunu se snažil upoutat jejich pozornost.

Z vedlejšího oddělení se ozval mladík, kterému říkali Kid: „Kruciprdel, šéfe, koukněte se sakra z okna!“

Když Clipper přistával, Harry Marks se praštil a ztratil vědomí. Při prvním doteku s hladinou přeletěl přes hromadu zavazadel. Pak se začal zvedat, a zrovna když klečel a opíral se rukama o zem, letoun dosedl na hladinu a Harryho náraz hodil proti čelní stěně. Udeřil do ní hlavou a okamžitě omdlel.

Když přišel k sobě, přemítal, co se to sakra jen mohlo dít.

Věděl, že do přístavu Washington ještě nedorazili: z pětihodinového letu letěli s bídou dvě hodiny. Takže muselo jít o neplánovanou zastávku. A podle všeho to vypadalo na nouzové přistání.

Posadil se a cítil, jak je potlučený. Teď už chápal, proč jsou v letadlech bezpečnostní pásy. Z nosu mu tekla krev, hlava ho bolela jak sedm čertů a odřeniny měl snad po celém těle. Nic si však zřejmě nezlámal. Utřel si nos a dospěl k závěru, že měl docela štěstí.

V zavazadlovém prostoru pochopitelně nebyla žádná okna, takže nemohl zjistit, co se stalo. Chvíli tiše seděl a snažil se něco zaslechnout. Motory neběžely a dlouho bylo naprosté ticho.

Pak uslyšel výstřel.

Zbraně rovná se gangsteři, uvažoval, a jestli jsou na palubě gangsteři, jde jim nejspíš o Frankieho Gordina. Důležitější bylo, že střílení většinou vyvolá zmatek a paniku, což by Harrymu dávalo naději, že se mu podaří vyklouznout.

Musí se trochu rozhlédnout kolem.

Nepatrně pootevřel dveře. Nikoho neviděl.

Vykročil na chodbu a vydal se dopředu ke dveřím do pilotní kabiny. Zastavil se za nimi a napjal sluch. Nic neslyšel.

Pomalu a obezřetně dveře pootevřel a nakoukl dovnitř.

Pilotní kabina zela prázdnotou.

Neslyšným krokem přestoupil vysoký práh a opatrně došel ke schodům. Slyšel dva mužské hlasy zesílené hádkou, ale nedokázal rozeznat slova.

Poklop mezi sedadly pilotů byl zvednutý. Harry do něj nahlédl a uviděl prostor v přídi zalitý denním světlem. Naklonil se a potvrdila se mu domněnka, že vstup do přídě je otevřený.

Narovnal se, vykoukl oknem a zjistil, že ke špici letounu je přivázaný motorový člun. Na palubě stál muž v gumových botách a čepici.

Harry si uvědomil, že možná nemá daleko k útěku.

Vždyť se díval na rychlou loď, jež ho mohla dopravit na nějaké opuštěné místo na pobřeží. Na palubě člunu byl zřejmě jenom jeden člověk. Harry určitě přijde na způsob, jak se ho zbavit a zmocnit se lodi.

Náhle za sebou zaslechl kroky.

S bušícím srdcem se rychle otočil.

Za sebou uviděl Percyho Oxenforda.

Chlapec stál v zadních dveřích a vypadal stejně překvapeně jako Harry.

Po chvíli se zeptal: „Kde jste se schovával?“

„To je snad jedno,“ odbyl ho Harry. „Co tady děláš?“

„Pan Luther je nacista, kterého poslali, aby odvezl profesora Hartmanna zpátky do Německa. Najal si gangstery, aby mu s tím pomohli, a dal jim kufřík, kde je sto tisíc dolarů!“

„A hrome!“ vyjekl Harry a úplně zapomněl na americký přízvuk.

„Taky zabili pana Memburyho, protože byl ze Scotland Yardu a dělal profesorovi osobního strážce.“

Takhle to tedy bylo. „Tvoje sestra je v pořádku?“

„Jakžtakž. Ale zločinci s sebou chtějí odvézt paní Loveseyovou, protože si jim líbí – doufám, že si nevšimnou Margarety…“

„Bože, to je nadělení,“ vzdychl Harry.

„Podařilo se mi vyklouznout a prolezl jsem poklopem vedle dámského záchodu.“

„Proč?“

„Chci si vzít zbraň pana Fielda. Viděl jsem, jak mu ji kapitán Baker zabavil.“ Percy otevřel zásuvku ve stole s mapami. Uvnitř ležel masivní revolver s krátkou hlavní, jaký nosívají agenti FBI pod sakem. „Myslel jsem si to,“ pokýval hlavou Percy, „osmatřicítka Colt, Detective Speciál.“ Uchopil zbraň, zručně vyklopil bubínek a zatočil jím.

Harry potřásl hlavou. „Mám dojem, že to není nejlepší nápad,“ poznamenal. „Ještě tě zabijou.“ Chytil chlapce za zápěstí, sebral mu zbraň, uložil ji zpátky na místo a zavřel zásuvku.

Venku se rozeřvaly motory. Harry i Percy vykoukli z okna a uviděli hydroplán kroužící nad Clipperem. Kdo je zase tohle? Po chvíli začal letoun klesat. Přistál na úbočí vlny, sklouzl po ní a přirazil ke Clipperu.

„Co to bude?“ zeptal se Harry. Otočil se. Percy zmizel. Zásuvka byla vytažená. A revolver zmizel.

„Sakra,“ ulevil si Harry.

Prošel dveřmi v zadní stěně. Proběhl kolem nákladového prostoru, pod kopulí navigátora, nízkou místností za ní a vykoukl dalšími dveřmi ven.

Percy uháněl uličkou, jež se směrem k ocasu rychle zmenšovala. Konstrukci letounu tu nezakrývalo žádné obložení a lana a vzpěry kolem i kabely položené na podlaze bylo dobře vidět. Šlo nepochybně o prázdný prostor nad zadní částí paluby pro cestující. Na konci se trochu svítilo a Harry uviděl, jak se Percy protáhl čtvercovým otvorem. Hned si vzpomněl na žebřík vedle dámské toalety a poklop ve stropě.

Teď už Percyho zarazit nemohl: na to bylo příliš pozdě.

Vybavilo se mu, jak Margaret vyprávěla, že se všichni naučili střílet, protože je to jakási rodinná posedlost. Jenže chlapec se nikdy v životě nesetkal s gangstery. Jestli se jim připlete do cesty, odstřelí ho jako psa. Harry měl Percyho docela rád, ale teď mu šlo víc o Margaretiny city než o jeho vlastní. Nechtěl, aby jeho vyvolená viděla, jak jí zabíjejí bratra. Jenže co by měl sakra podniknout?

Vrátil se do pilotní kabiny a vykoukl ven. Hydroplán zrovna přivazovali ke člunu. Buď chtějí lidé z letounu přejít do Clipperu, nebo naopak: v každém případě bude co nevidět někdo procházet pilotní kabinou. Harrymu bylo jasné, že se musí na chvíli někam ztratit. Prošel dveřmi dozadu a nechal je pootevřené, aby slyšel, co se bude dít.

Netrvalo dlouho a po schodech vedoucích z paluby pro cestující někdo vyšel a ihned sešplhal do prostoru v přídi. Za chvíli se stejnou cestou vracelo víc lidí – dva, možná tři. Harry poslouchal, jak jejich kroky znějí na schodech a postupně slábnou.

Přinášeli pomoc, nebo šlo o posilu pro gangstery? Harry neměl tušení.

Doplížil se na okraj schodů. Zaváhal. Rozhodl se, že sleze o kus níž a bude poslouchat.

Sešel k místu, kde schody zahýbaly, a opatrně vykoukl zpoza rohu. Před sebou uviděl kuchyňku: byla prázdná. Co by teď udělal, kdyby se námořník ze člunu rozhodl, že si zajde na palubu Clipperu? Uslyším ho přicházet, odpověděl si v duchu, a stačím zmizet na pánský záchod. Sestupoval dál, pomalu a obezřetně, za každým krokem ztuhl a ostražitě naslouchal. Když dorazil dolů, uslyšel nějaký hlas. Poznal pěstěný americký přízvuk Toma Luthera se stopami vlivu nějakých evropských předků. „Bozi jsou nám nakloněni, Lovesey,“ říkal. „Dorazil jste s tím hydroplánem, zrovna když ho potřebujeme. Dopravíte mě, pana Vinciniho a naše společníky do bezpečí za hlídkový člun, který na nás poslal zrádce Eddie Deakin.“

Konečně se dověděl, co potřeboval. Hydroplán měl Lutherovi a Hartmannovi pomoci při útěku.

Harry se vyplížil zpátky nahoru. Představa, že chudáka Hartmanna odvlečou zpátky k nacistům, mu rvala srdce, ale uměl se s tou představou nakonec vyrovnat – nebyl žádný hrdina. Zato mladý Percy Oxenford může každou chvíli vyvést nějakou pitomost a Harry tu nemůže jen tak stát a čekat, až se Margaretin bratr nechá zabít. Musí se do toho nějak vložit, odvést pozornost – hodit gangsterům takříkajíc klacek pod nohy – už kvůli ní.

Podíval se do prostoru v přídi, uviděl lano přivázané ke vzpěře a dostal nápad.

Náhle mu bylo jasné, jak vyvolat zmatek a ještě se při troše štěstí možná zbavit jednoho gangstera.

Nejdřív bude muset rozvázat lana a nechat člun odplout.

Prolezl otvorem a sešplhal po žebříku.

Srdce se mu rozbušilo. Měl strach. Nemyslel na to, co by řekl, kdyby ho tu teď někdo načapal. Něco by si prostě vymyslel, jako obvykle. Přešel k protější stěně. Lano vedlo na loď, přesně jak předpokládal. Natáhl se ke vzpěře, povolil uzel a pustil provaz na podlahu.

Podíval se ven a zjistil, že od přídě lodi vede druhé lano ke špici Clipperu. Kruci. Aby na něj dosáhl, bude muset vylézt na plošinu, což znamená, že ho přitom může někdo zahlédnout.

Teď už ale nemohl ustoupit. A navíc neměl času nazbyt. Percy se pohyboval někde uvnitř jako Daniel v jámě lvové.

Vykročil na plošinu. Lano bylo přivázané k pacholeti trčícímu ze špice letounu. Rychle uvolnil uzel.

Zaslechl, jak ze člunu někdo křičí: „Hej, ty! Co to tam vyvádíš?“

Neotočil se. Jen se modlil, aby ten chlap neměl zbraň.

Odmotal lano a hodil je do moře.

„Hej, ty!“

Obrátil se. Kapitán lodi stál na palubě a řval. Ozbrojený, díky bohu, nebyl. Zvedl konec druhého lana a začal táhnout. Lano vyklouzlo z otvoru v přídi a spadlo do vody.

Kapitán skočil do kabiny s kormidlem a nastartoval motor.

Další část plánu byla nebezpečnější.

Gangsterům bude trvat jen pár vteřin, než si všimnou, že se jejich člun vzdaluje. Bude jim to divné a určitě je to vyplaší. Jeden z nich se nepochybně vydá prozkoumat situaci a znovu loď přivázat. A pak…

Harry byl příliš vyděšený, než aby dokázal myslet na to, co se stane pak.

Chvatně vyšplhal po žebříku nahoru, proběhl pilotní kabinou a znovu se ukryl v zavazadlovém prostoru.

Věděl, že je smrtelně nebezpečné takhle si zahrávat s gangstery, a dělalo se mu mdlo, kdykoliv si představil, co by s ním provedli, kdyby ho chytili.

Dlouho se nic nedělo. Tak dělejte, pobízel je v duchu, hoďte sebou a koukněte se z okna! Člun vám odplouvá – musíte si toho všimnout, než tu přijdu o nervy!

Konečně uslyšel kroky, dost těžkopádné, jak spěchají po schodech a pak napříč pilotní kabinou. Ke svému zklamání slyšel, že jde o dva lidi. Nepočítal s tím, že bude mít proti sobě víc než jednoho.

Když si byl jist, že už určitě zmizeli v prostoru na přídi, vykoukl. Vzduch byl čistý. Přešel k poklopu a nakoukl do otvoru. Dva muži s pistolemi v rukou se dívali ven. Podle nápadného oblečení by Harry poznal gangstery, i kdyby žádné zbraně neměli. Vlevo stál drobný nehezký mužík s nevraživým výrazem, vpravo vedle něj mladík, asi tak osmnáctiletý.

Možná bych se měl vrátit a schovat se, pomyslel si Harry.

Kapitán soustředěně manévroval s lodí, k níž byl stále ještě připoután hydroplán. Gangsteři museli člun opět připoutat ke Clipperu a na to nemohli držet v rukou pistole. Harry si tedy raději počká, až je oba lotři odloží.

Kapitán křičel něco, čemu Harry neporozuměl, a vzápětí oba zločinci zastrčili zbraně do kapes a vykročili na plošinu.

Se srdcem v krku sešplhal Harry po žebříku do prostoru v přídi.

Muži se snažili chytit lano, které jim kapitán házel. Věnovali svému úsilí veškerou pozornost, takže Harryho hned nezahlédli.

Harry se obezřetně plížil k východu.

Když byl asi v polovině cesty, mladíkovi se podařilo lano chytit. Druhý muž, ten menší, se pootočil – a zahlédl Harryho. Vjel rukou do kapsy a vytáhl zbraň. Harry k němu bez váhání přiskočil.

V tu chvíli si byl jist, že jsou jeho dny sečteny.

V nejvyšším zoufalství chytil mrňouse za zápěstí a zvedl mu je do výšky.

Vyšla rána, ale Harry nic necítil.

Muž se zapotácel, málem upadl, upustil zbraň a musel se chytit svého kumpána, aby měl nějakou oporu.

Mladík ztratil rovnováhu a pustil lano. Chvilinku oba vrávorali a drželi se jeden druhého. Harry, jenž stále ještě svíral mrňousovo zápěstí, toho využil a ještě jednou mužovou paží trhl.

Oba muži spadli z plošiny do vzedmutého moře.

Harry vydal vítězný výkřik.

Gangsteři zmizeli ve vlnách, znovu se vynořili a začali se spolu přetahovat. Harrymu bylo jasné, že ani jeden z nich neumí plavat.

„To máte za Clivea Memburyho, hajzlové!“ zařval.

Nečekal, jak to dopadne. Potřeboval vědět, co se děje na palubě pro cestující. Proběhl zpátky prostorem v přídi, vyškrábal se po žebříku do pilotní kabiny a po špičkách sešel po schodech dolů.

Pod schodištěm ztuhl a zaposlouchal se.

Margaret slyšela, jak jí bije srdce.

Znělo jí to v uších jako tympány, pravidelně a neodbytně a tak hlasitě, až se děsila, že to ostatní zaručeně musí taky slyšet.

V životě se tak nebála jako v tuhle chvíli. A styděla se za ten strach.

Vystrašilo ji nouzové přistání na volném moři, náhlé objevení zbraní, ohromující rychlost, jakou lidé, jako je Frankie Gordino, pan Luther a hlavní inženýr, měnili své role, a samozřejmá surovost omezených hrdlořezů v ohyzdných oblecích. Ze všeho nejvíc byla vyděšená z nehybného pana Memburyho, jehož mrtvola ležela na podlaze.

Bála se tak strašně, že se nedokázala ani pohnout, a do hloubi duše se za to styděla.

Celé roky vykládala, jak chce bojovat proti fašismu, a teď se jí taková možnost nabízela. Přímo před očima jí fašisti unášeli Carla Hartmanna, aby ho odvezli zpátky do Německa. A ona proti tomu nemohla nic podniknout, protože ji ochromil strach.

Patrně by s tím stejně nemohla nic dělat. Asi by se jen nechala zabít. Ale stejně by se měla o něco pokusit, vždyť vždycky prohlašovala, že je „pro věc“ a kvůli Ianově památce ochotna nasadit i život.

Došlo jí, že otec měl pravdu, když se posmíval tomu, jak jeho dcera předstírá statečnost. Veškerá statečnost, kterou si přisuzovala, byla jen plodem její představivosti. Sen o tom, že se stane kurýrem a bude jezdit po bojištích na motorce, jí najednou připadal jako čirý výmysl: při prvním výstřelu by se honem schovala do nejbližší díry. Vždyť jakmile se ocitla v opravdovém nebezpečí, nebyla k ničemu. Seděla jak přimražená a srdce jí bušilo v uších.

Od chvíle, kdy letoun přistál, na palubu vstoupili gangsteři a po nich přiletěla v hydroplánu Nancy s panem Loveseym, nepromluvila ani slovo. Zůstala zticha i ve chvílí, kdy gangster, kterému říkali Kid, zahlédl odplouvat loď, a muž jménem Vincini poslal Kida a Joea, aby člun opět přivázali.

Ale teď uviděla, že se Kid a Joe topí, a začala ječet.

Hleděla zrovna upřeně z okna, dívala se na převalující se vlny, ale nevnímala je, když vtom se jí v zorném úhlu objevili oba muži. Kid se pokoušel udržet na hladině, ale Joe mu visel na krku a ve snaze zachránit si život, stahoval přítele pod vodu. Byl to strašlivý pohled.

Když zaječela, pan Luther přiskočil k oknu a podíval se ven. „Spadli do vody!“ vyjekl hystericky.

„Kdo?“ zeptal se Vincini. „Kid a Joe?“

„Ano!“

Kapitán jim z lodi házel lano, ale topící se muži to neviděli: Joe kolem sebe mlátil ve slepé panice a Kid měl hlavu pod vodou, protože ho tam Joe stahoval.

„Dělejte něco!“ naléhal Luther. Sám už neměl k panice daleko.

„A co?“ namítl Vincini. „Teď už se nedá nic dělat. Ty dva kreténi nemají dost rozumu, aby se z toho mohli dostat sami!“

Proud donesl muže až k vodnímu stabilizátoru. Kdyby se uklidnili, mohli na něj vyšplhat a zachránit si život. Ale oni ho ani neviděli.

Kidova hlava zmizela pod hladinou a už se nevynořila.

Joe ztratil oporu svého kumpána a pořádně si nabral vodu do plic. Margaret slyšela jeho ochraptělý řev tlumený zvukovou izolací Clipperu. Joeova hlava zmizela pod hladinou, znovu se vynořila a pak zmizela naposledy. Margaret se otřásla. Oba muži byli mrtví.

„Jak se to mohlo stát?“ naříkal Luther. „Jak tam mohli spadnout?“

„Třeba do nich někdo strčil,“ navrhl Vincini.

„Ale kdo?“

„V tomhle zatraceným letadle musí být ještě někdo.“

Margaretě bleskla hlavou myšlenka: Harry!

Bylo to možné? Mohl být Harry pořád ještě na palubě? Schoval se někde, když ho policie hledala, a vylezl až po nouzovém přistání? Shodil Harry ty dva gangstery do moře?

Pak si vzpomněla na bratra. Percy se někam vypařil, hned jak člun přirazil ke Clipperu, a Margaret hádala, že šel na záchod a rozhodl se, že se zatím nebude ukazovat. Ale to nebylo jejímu bratrovi ani trochu podobné. Mnohem raději nebezpečí přímo vyhledával. Prozradil jí už předtím, že našel nějakou zakázanou cestu do pilotní kabiny. Že by se vydal tam? „Začíná se nám to celé hroutit!“ naříkal Luther. „Co budeme dělat?“

„Odletíme s hydroplánem přesně podle plánu: ty, já, ten skopčák a prachy,“ odpověděl Vincini. „Jestli se nám někdo postaví do cesty, koupí kus olova do žaludku. Uklidni se, hned vyrazíme.“

Margarety se zmocnilo strašlivé tušení, že potkají na schodech Percyho a že to bude on, kdo dostane kulku do žaludku.

Zrovna když všichni tři muži vycházeli z jídelny, uslyšela Percyho hlas, jež se ozýval ze zadní části letadla.

Percy ze všech sil zvolal: „Nikdo se ani nehne!“

K Margaretině zděšení třímal v ruce zbraň – a mířil přímo na Vinciniho. Margaret uviděla revolver s krátkou hlavní a ihned pochopila, že to je Colt, který kapitán odebral agentovi FBI. Teď ho Percy držel před sebou v napřažené ruce, jako by mířil na terč.

Vincini se pomalu otočil.

Margaret byla na Percyho nepředstavitelně hrdá a současně se strachovala o jeho život.

V jídelně bylo plno. Za Vincinim, hned vedle místa, kde seděla Margaret, držel Luther svou pistoli u hlavy profesora Hartmanna. Na druhé straně místnosti stáli Nancy, Mervyn Lovesey, Diana Loveseyová, hlavní inženýr a kapitán. I většina židlí byla obsazena.

Vincini na Percyho dlouho upřeně hleděl a pak řekl: „Vypadni odtud, chlapče.“

„Odhoďte zbraň!“ vybídl ho Percy přeskakujícím hlasem dospívajícího muže.

Vincini udělal překvapivě rychlý pohyb. Uskočil ke straně a tasil pistoli. Ozval se výstřel. Margaret po té ráně úplně ohluchla: slyšela jen vzdálené ječení a hned si uvědomila, že je to její vlastní hlas. Nedokázala posoudit, kdo koho střelil. Zdálo se, že Percy je v pořádku. Pak Vincini zavrávoral, upadl a z prsou se mu řinula krev. Upustil kufřík a ten se otevřel. Krev prýštila na svazky bankovek.

Percy upustil revolver a se zděšením zíral na muže, kterého zasáhl. Zdálo se, že se každou chvíli rozpláče.

Všichni se podívali na Luthera, posledního člena bandy a jediného člověka, jenž ještě držel v ruce zbraň.

Carl Hartmann sebou nečekaně škubl, využil okamžiku, kdy Luther nedával pozor, vymanil se z jeho sevření a praštil sebou na zem. Margaret se vyděsila, že teď Hartmanna zasáhne kulka; pak ji napadlo, že Luther zastřelí Percyho – ale to, co se skutečně stalo, ji zastihlo dokonale nepřipravenou.

Luther sáhl po ní.

Zvedl ji ze sedadla, přitáhl před sebe a přiložil jí k hlavě pistoli jako předtím Hartmannovi.

Všichni ztuhli.

Byla tak vystrašená, že se nedokázala pohnout, nemohla mluvit, dokonce ani ječet. Konec hlavně se jí bolestivě zarýval do spánku. Luther se třásl: byl stejně vyděšený jako ona. Konečně do ticha pronesl: „Hartmanne, jděte nahoru k průlezu do přídě. Přelezte na palubu člunu. Dělejte, co vám říkám, nebo to ta holka schytá“

Duši jí náhle obestřel děsivý klid. Naprosto zřetelně, s odpornou průzračností, viděla, jak dokonale je Luther prohnaný. Kdyby jednoduše namířil zbraň na Hartmanna, mohl profesor prohlásit: „Zastřelte mě – radši umřu, než bych se vrátil do Německa.“ Jenže ten gangster radši vsadil do hry její život. Hartmann mohl být připraven nechat se zabít, ale ne obětovat život mladé ženy.

Profesor se pomalu zvedl z podlahy.

Teď záleží všechno jen na mě, uvědomila si Margaret s ledově chladnou, děsivou logikou. Když se sama obětuje, může Hartmanna zachránit. To není fér, říkala si v duchu, tohle jsem nečekala, nejsem na to ani trochu připravená, nedokážu to!

Zachytila otcův pohled. Byl plný hrůzy.

V tu strašlivou chvíli si vybavila, jak se jí posmíval – jak jí říkal, že je příliš měkká, než aby se rvala o život, jak v armádě nevydrží ani jediný den.

Měl pravdu?

Stačilo, aby se pohnula. Luther ji možná zastřelí, ale ostatní muži po něm skočí, než stačí provést cokoliv jiného, a Hartmann bude zachráněn.

Čas se zpomalil jako ve zlém snu.

Dokážu to, říkala si se stejně utkvělým klidem.

Zhluboka se nadechla a pomyslela si: buďte tu všichni sbohem.

Náhle za sebou uslyšela Harryho hlas: „Pane Luthere, mám dojem, že vaše ponorka právě připlouvá.“

Všichni se obrátili k oknům.

Margaret ucítila, jak tlak hlavně přimáčknuté k jejímu spánku nepatrně polevil, a pochopila, že Luther přestal na chvíli dávat pozor.

Ucukla hlavou a vykroutila se z jeho sevření.

Ozval se výstřel, ale Margaretu nic nebolelo.

Všichni se okamžitě obrátili.

Kolem Margarety proletěl hlavní inženýr Eddie a jako padající strom srazil Luthera.

Margaret viděla, jak Harry hmátl po ruce, v níž Luther svíral zbraň, a vykroutil mu ji.

Luther dopadl na podlahu a Eddie s Harrym ho zalehli.

Margaret pochopila, že to přežila. Náhle měla dojem, že je slabá jako dítě, a bezmocně se zhroutila na sedadlo.

Doběhl k ní Percy. Objala ho. Čas se zastavil. Slyšela sama sebe, jak se bratra ptá: „Jsi v pořádku?“

„Řekl bych, že jo,“ odpověděl rozechvěle.

„Choval ses moc statečně!“

„Ty taky!“

Ano, já taky, pomyslela si. Chovala jsem se statečně.

Všichni cestující začali křičet jeden přes druhého. Pak je všechny přeřval kapitán Baker: „Prosím ticho!“

Margaret se rozhlédla. Luther stále ještě ležel na podlaze, obličejem dolů, zneškodněný a bezmocný a Eddie s Harrym na něm seděli. Uvnitř letadla už žádné nebezpečí nehrozilo. Podívala se ven. Ponorka plula ve vlnách jako obrovský šedivý žralok a její mokré ocelové boky se leskly v slunečním svitu.

Znovu se ozval kapitán: „Poblíž křižuje hlídkový člun námořnictva. Ihned se s ním spojíme a informujeme ho o ponorce.“ Z oddělení číslo jedna vycházeli členové posádky a kapitán se obrátil na radistu: „Bubnuj na poplach, Bene.“

„Provedu, pane. Vzal jste v úvahu, že velitel ponorky může naši zprávu vyslechnout a zmizet?“

„Tím líp!“ hřímal kapitán. „Naši cestující už zažili dost nebezpečí.“ Radista vyběhl po schodech do pilotní kabiny.

Nikdo nespouštěl z ponorky oči. Poklopy se neotevíraly. Velitel zřejmě čekal, co se bude dít dál.

Kapitán Baker pokračoval: „Jednoho gangstera jsme ještě nedostali. Byl bych rád, kdybyste ho přivedli: jde o kapitána člunu. Eddie, zajdi na příď a vylákej ho na palubu – řekni mu, že s ním chce mluvit Vincini.“

Eddie pustil Luthera a vyšel ven.

Kapitán se obrátil na navigátora: „Jacku, sesbírej ty zatracené pistole a vysyp z nich náboje.“ Pak si uvědomil, že použil neslušné slovo a dodal: „Omlouvám se za ten výraz, dámy.“

Od gangsterů vyslechli tolik hrubostí, že Margaretu rozesmálo, když slyšela, jak se kapitán omlouvá za slůvko „zatracené“. Pasažéři stojící kolem se také začali smát. Kapitána to zprvu zarazilo, pak pochopil, co ostatní tak rozveselilo, a sám se také usmál.

Díky smíchu všichni konečně pochopili, že nebezpečí pominulo, a někteří cestující se začali uvolňovat. Margaret byla stále ještě trochu nesvá a třásla se, jako by ji rozrážel mrazivý chlad.

Kapitán šťouchl špičkou boty do Luthera a obrátil se na dalšího člena posádky: „Johnny, zavři toho pána do oddělení číslo jedna a dávej na něj jaksepatří pozor.“

Harry se z Luthera zvedl a Johnny muže odvedl.

Harry a Margaret se na sebe podívali.

Myslela si, že ji opustil; říkala si, že už ho nikdy neuvidí; byla si jistá, že přijde o život. Náhle jí připadlo nesnesitelně nádherné, že jsou oba naživu a že jsou spolu. Když si k ní přisedl, vrhla se mu do náruče. Objali se pevným stiskem.

Po chvíli jí zamumlal do ucha: „Podívej se z okna.“

Ponorka se pomalu nořila do vln.

Margaret se na Harryho usmála a pak ho políbila.

Kapitola 29

Když bylo po všem, Carol-Ann se Eddieho ani nedotkla. Seděla v jídelně a usrkávala kávu s mlékem, kterou jí připravil stevard Davy. Byla bledá, třásla se, ale neustále všechny ujišťovala, že je naprosto v pořádku. Přesto sebou škubla pokaždé, když na ni Eddie položil ruku.

Seděl vedle ní, pozoroval ji, ale ona se mu ani jednou nepodívala do očí. Tiše si povídali o tom, co se stalo. Umíněně mu znovu a znovu vykládala, jak ti muži vrazili do domu a odvlekli ji do auta. „Stála jsem tam a zavařovala zrovna švestky!“ opakovala neustále, jako by to bylo pro celou událost kdovíjak důležité.

„Už je po všem,“ ujistil ji pokaždé a ona rázně přikyvovala, ale Eddiemu bylo jasné, že mu nevěří.

Konečně se na něj podívala a zeptala se: „Kdy poletíš příště?“

Teď to teprve pochopil. Bála se pocitů, jež se jí zmocní, až zůstane příště sama doma. Ulevilo se mu: v tomto ohledu ji mohl snadno uklidnit. „Už nikdy létat nebudu,“ řekl. „Ihned dávám výpověď. Jinak by mě museli vyhodit. Nemůžou přece zaměstnávat technika, který záměrně přinutil letadlo k nouzovému přistání jako já.“

Kapitán Baker zaslechl poslední část Eddieho proslovu a přerušil ho: „Eddie, něco bych ti měl asi vysvětlit. Mám pro to, co jsi udělal, pochopení. Dostal ses do nezáviděníhodné situace a zvládl jsi ji podle svého nejlepšího svědomí. A nejen to: neznám člověka, který by si v takové chvíli poradil líp. Byl jsi statečný a současně mazaný a jsem hrdý na to, že se mnou lítáš.“

„Děkuji, pane,“ odpověděl Eddie se sevřeným hrdlem. „Ani vám neumím vysvětlit, jak se mi ulevilo.“ Koutkem oka zahlédl Percyho Oxenforda, sedícího s otřeseným výrazem osaměle v koutě. „Pane, podle mě bychom měli poděkovat tady Percymu: ten nás podržel nejvíc!“

Percy ho zaslechl a zvedl hlavu.

„Máš pravdu,“ přikývl kapitán. Poklepal Eddiemu na rameno a šel chlapci potřást rukou. „Jsi statečný muž, Percy.“

Percy se okamžitě rozzářil. „Děkuji!“ zvolal.

Kapitán si k Percymu přisedl, aby si s ním popovídal, a Carol-Ann se obrátila na Eddieho: „Když už nebudeš lítat, co budeme dělat?“

„Začneme podnikat, jak jsme o tom mluvili.“

Viděl, jak se jí obličej rozzářil nadějí, ale ještě mu tak docela nevěřila: „Vážně?“

„Už mám našetřeno dost, abych si mohl koupit letiště, a do začátku si půjčím, kolik potřebuju.“

Viditelně každou vteřinou rozkvétala. „Mohli bychom se o podnik starat společně?“ zeptala se. „Mohla bych vést účetnictví a zvedat telefony, až budeš opravovat stroje a doplňovat palivo.“

Usmál se a přikývl. „Jistě, přinejmenším, než se nám to narodí.“

„Takže z toho uděláme takový rodinný podnik.“

Natáhl se, vzal ji za ruku a ona tentokrát neucukla, ale odpověděla mu pevným sevřením. „Rodinný podnik,“ opakoval po ní a Carol-Ann se konečně také usmála.

Když Diana poklepala Mervynovi na rameno, objímal se zrovna s Nancy.

Nancy byla radostí a úlevou téměř bez sebe, přemohl ji nadšený pocit, že je naživu a v blízkosti muže, kterého miluje. Teď ji náhle blesklo hlavou, jestli se jí Diana nechystá zkazit náladu. Vždyť Mervyna opustila dost váhavě a od první chvíle projevovala tu a tam známky lítosti. On navíc prokázal, že mu na ní záleží, když o její život smlouval s gangstery. Přišla ho prosit, aby ji přijal zpátky?

Mervyn se otočil a ostražitě se na manželku podíval: „Copak, Diano?“ Obličej měla ještě zmáčený slzami, ale tvářila se odhodlaně. „Podáme si ruce?“ zeptala se.

Nancy si nebyla jistá, co to má znamenat, a Mervynovo opatrné jednání jí napovědělo, že on na tom není o moc lépe. Přesto nabídl manželce ruku a poznamenal: „Jistě.“

Diana mu ruku sevřela oběma dlaněmi. Opět jí vytryskly slzy a Nancy si byla jistá, že teď Diana vydechne Pojďme to zkusit ještě jednou, ale ona místo toho prohlásila: „Hodně štěstí, Mervyne. Přeju ti všechno nejlepší.“

Mervyn nasadil slavnostní výraz. „Děkuji ti, Di. A sám ti přeju totéž.“

V tu chvíli to Nancy pochopila: odpouštěli si navzájem veškeré ústrky, kterých se na sobě dopustili. Rozejdou se, ale budou se loučit jako přátelé.

V náhlém popudu Dianu sama oslovila: „Podáte ruku i mně?“

Druhá žena na zlomek vteřiny zaváhala. „Ano,“ přikývla. Potřásly si rukama. „Přeju vám všechno nejlepší,“ prohlásila Diana.

„Já vám taky.“ Diana se bez dalších slov obrátila a vydala se po celé délce trupu dozadu do svého oddělení.

„A co bude s námi?“ zeptal se Mervyn. „Co budeme dělat?“

Nancy si uvědomila, že ještě neměla čas vyložit mu svůj plán. „Budu pracovat u Nata Ridgewaye jako zástupce pro Evropu.“

Mervyna to překvapilo: „Kdy ti stačil takové místo nabídnout?“

„Ještě to nestihl – ale určitě to udělá!“ vysvětlila mu a šťastně se rozesmála.

Vtom zaslechla burácení nějakého stroje. Nešlo o mohutný motor Clipperu, ale o něco menšího. Vykoukla z okna, protože ji napadlo, že se blíží námořnictvo.

Ke svému překvapení uviděla, že člun gangsterů už není přivázaný ke Clipperu ani k malému hydroplánu a rychle se od nich vzdaluje.

Kdo ale stojí u kormidla?

Margaret naplno otevřela škrtící klapku plynu a zamířila se člunem pryč od Clipperu.

Vítr jí sčesával vlasy z tváře a Margaret si zavýskla z čiré radosti. „Svoboda!“ vykřikla. „Jsem svobodná!“

Dostali ten nápad s Harrym současně. Stáli zrovna v uličce na palubě Clipperu a uvažovali, co podniknou, když vtom hlavní inženýr Eddie přivlekl po schodech z pilotní kabiny kapitána člunu a strčil ho do oddělení číslo jedna k Lutherovi. V tu chvíli oba najednou osvítila stejná myšlenka.

Cestující i členové posádky byli příliš zaujati projevy radosti, než aby si všimli, že Margaret a Harry vyklouzli, slezli do přídě letounu a nastoupili na palubu člunu. Motor byl vypnutý. Harry odvázal lana a Margaret si mezitím prohlížela řízení. Bylo stejné jako na otcově jachtě v Nice a za chvilku mohli vyrazit na cestu.

Předpokládali, že je nikdo honit nebude. Člun námořnictva, který přivolal hlavní inženýr, se hnal za německou ponorkou a dalo se jen těžko předpokládat, že se bude zajímat o člověka, který v Londýně ukradl manžetové knoflíčky. Až dorazí policie, bude vyšetřovat vraždu, únos a pirátství: než se začnou zajímat o Harryho, uteče spousta vody.

Harry se prohraboval skříňkami a našel několik map. Chvíli si je prohlížel a pak řekl: „Je tu hodně map, na kterých jsou vody kolem zátoky nazvané Černý přístav. Má být přesně na hranicích mezi Spojenými státy a Kanadou. Mám dojem, že jsme někde poblíž. Měli bychom zamířit na kanadskou stranu.“

Po krátké odmlce dodal: „Asi sto kilometrů odtud je velké město jménem St. John. Je tam i nádraží. Míříme na sever?“

Podívala se na kompas. „Víceméně ano.“

„Nevím o navigování vůbec nic, ale jestli se budeme držet na dohled od břehu, neměli bychom to minout. Před setměním jsme na místě.“

Usmála se na něj.

Odložil mapy, stoupl si vedle ní ke kormidlu a upřeně se na ni zadíval. „Co je?“ zeptala se. „Co se děje?“

Zakroutil hlavou, jako by něčemu nemohl uvěřit. „Ty jsi tak krásná,“ vydechl. „A máš mě ráda!“

Zasmála se. „Tebe musí mít rád každý, kdo tě pozná.“

Objal ji rukama kolem pasu. „Tohle je pocit k nezaplacení – jezdit si po moři s holkou, jako jsi ty. Moje máma mi vždycky říkala, že jsem klikař. A měla pravdu, nebo ne?“

„Co budeme dělat, až dorazíme do St. John?“ zeptala se.

„Přirazíme se člunem ke břehu, odejdeme do města, najdeme si na noc nějaký pokoj a ráno odjedeme prvním vlakem.“

„Nevím, jak to zvládneme bez peněz,“ upozornila ho s lehkým náznakem obav.

„Jo, to je problém. Mám jen pár liber a budeme muset zaplatit za hotel, za jízdenky na vlak, za nové oblečení…“

„Škoda, že jsem si nevzala s sebou svůj kufřík jako ty.“

Uličnicky se ušklíbl. „To není můj kufřík,“ poznamenal. „Patřil panu Lutherovi.“

Nechápala to. „Proč jsi odnesl kufřík pana Luthera?“ zeptala se.

„Protože je v něm sto tisíc dolarů,“ odpověděl a začal se smát.

Autorova poznámka

Zlatý věk létavých člunů trval jen velmi krátce.

Světlo světa spatřilo celkem pouze dvanáct Boeingů B-314, z toho šest kusů základní verze a šest kusů mírně upraveného modelu nazvaného B-314A. Devět převzalo hned na začátku války americké námořnictvo. Jeden z nich, nazvaný Dixie Clipper, vezl na své palubě v lednu 1943 prezidenta Roosevelta na konferenci do Casablanky. Jiný stroj, Yankee Clipper, se zřítil v únoru 1943 nedaleko Lisabonu – šlo o jedinou havárii za celou dobu existence letounu.

Zbývající tři stroje, které Pan American nepředal armádě Spojených států, byly prodány do Velké Británie a tam sloužily k přepravě významných osobností přes Atlantský oceán. Churchill letěl na palubě dvou z nich: Bristolu a Berwicku.

Výhodou létavých člunů bylo, že nepotřebovaly dlouhé betonové přistávací dráhy. V průběhu války takové dráhy ale vznikly v celé řadě zemí světa, aby na nich mohly přistávat těžké bombardéry, a výhoda létavých člunů byla tatam.

Po válce už B-314 představovaly velmi nehospodámá letadla a jednotlivé letouny šly do šrotu, nebo se jeden po druhém potopily.

Dnes neexistuje na celém světě ani jeden.

Poděkování

Děkuju všem lidem a organizacím, které mi pomohly při sbírání podkladů pro tuto knihu. Zvláště děkuji: V New Yorku: Společnosti Pan American Airlines a hlavně jejich knihovnici Liwě Chiu;

V Londýně: Lordu Willisovi;

V Manchesteru: Chrisi Makepeaceovi;

V Southamptonu: Ray Faceyovi z Asociace britských přístavů a Ianu Sinclairovi z jednotek Královského letectva v Hythe;

Ve Foynes: Margaretě O’Slaughnessyové z Muzea létavých člunů;

V Botwoodu: Tipu Evansovi z Botwoodského muzea a všem pohostinným lidem v Botwoodu;

V Shediaku: Nedu Belliveauovi a jeho rodině a Charlesi Allainovi a Monctonskému muzeu;

Všem bývalým členům posádek společnosti Pan American létajících s Clipperem a ostatním zaměstnancům; Mademile Cunnifové, Bobu Fordyceovi, Lewu Lindseyovi, Jimu McLeodovi, Rogeru Wolinovi a Stanu Zedalisovi.

Za to, že mi pomohli najít většinu výše uvedených, děkuji: Danu Starerovi a Pamě Mendezové.

Z anglického originálu Night over Water,

vydaného nakladatelstvím William Morrow

and Company, Inc., New York 1991,

přeložil Jan Jirák.

Přebal a vazbu navrhla Jindřiška Rypalová.

Vydání 1., Praha 1994.

Vydalo a sazbu zhotovilo Naše vojsko,

nakladatelství a knižní obchod, s.p.

v Praze, jako svou 6 295. publikaci, stran 352.

Opovědná redaktorka Květuše Hrachová.

Technická redaktorka Eva Baumová.

Výtvarná redaktorka Larisa Dašková.

Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s., Český Těšín.

AA 25,07. VA 25,75.

28-013-94.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai